Sue Graftonová

O… jako

OBVINĚNÝ

1

Latinský termín pro bono, jak vám jistě potvrdí každý právník, znamená v přibližném překladu z blbosti a vztahuje se k práci, do které se člověk pustí, aniž by za ni dostal zaplaceno. Ne že bych dělala do práva, ale obyčejně mívám dost rozumu, než abych své služby poskytovala zdarma.

Jenže v tomhle případě byl klient v kómatu, a proto byl s placením tak trochu problém. Každý se ale na věc dívá jinak. V životě čas od času vyplave na povrch nějaká stará záležitost, a člověk najednou řeší dilema, o kterém si myslel, že už je smetl ze stolu. Jenže ono se objevuje zčistajasna zas, v popředí jeho zájmu, a hlásí se o slovo, ačkoli na to vůbec není připravený.

Začalo to tím, že mi jednoho dne zavolal nějaký neznámý muž. Pak se mi do ruky dostal čtrnáct let starý dopis a já se dozvěděla, že jsem kdysi udělala dost závažnou chybu v úsudku. Ve snaze ji napravit jsem nakonec opět riskovala vlastní život.

Právě jsem dodělala jednu zakázku a kromě toho, že mě

to celkem vysílilo, jsem měla i slušnou hotovost na bankovním účtu. Proto jsem vůbec neměla pomyšlení na nějaký další kšeft. Představovala jsem si, jak si udělám dovolenou, že si zaplatím nějaký levný zájezd, budu se vyvalovat na sluníčku, přečtu si poslední román od Elmora Leonarda a budu přitom usrkávat rumový koktejl ze sklenice ozdobené papírovým paraplíčkem a plátkem ovoce. Tolik k mým prostoduchým fantaziím.

Telefon zazvonil v osm ráno, v pondělí 19. května, právě když jsem si byla zacvičit. Rozhodla jsem se totiž, že zase začnu posilovat: každé pondělí, středu a pátek po pravidelném ranním běhu o šesté. Nevím, co mě to vůbec po dvouleté pauze popadlo, ale asi jsem si zase uvědomila, že tu nebudu věčně, stejně jako každý z nás. Na jaře jsem totiž

utrpěla poměrně těžkou újmu na zdraví. Jeden zloduch mi vykloubil dva prsty, jak se mi snažil vnutit svůj názor. Už

předtím jsem byla jednou vážně zraněná, to když mě do pravačky škrábla kulka.

V obou případech jsem vždycky dostala chuť zase začít posilovat. Ne že bych snad byla masochistka nebo nějak extra nešikovná, ale všechno je to tím, že si na živobytí vydělávám jako soukromá vyšetřovatelka. Ale abych pravdu řekla, průměrný soukromý detektiv u sebe většinou ani nenosí zbraň, také jej zřídka někdo pronásleduje a sotva se mu stane něco horšího, než že mu vypadne list z poznámkového bloku. Zkrátka a dobře, moje práce je

vesměs stejně nezáživná jako kterákoli jiná. A vám vyprávím jen o výjimečných případech, z nichž si člověk může vzít nějaké to ponaučení. Navíc si tím tříbím myšlenky.

Ti, kteří se mnou již měli tu čest, mohou tento odstavec klidně přeskočit. Ostatní by nejspíš rádi zvěděli, že je mi šestatřicet let, jsem dvakrát rozvedená a bydlím v Santa Terese, která leží nějakých sto padesát kilometrů na jih od Los Angeles. V současné době si jako kancelář pronajímám malý kamrlík v sídle advokátní kanceláře Kingman & Ives.

Lonnie Kingman je můj příležitostný právní zástupce, a tak jsem se na něho logicky obrátila, když jsem hledala nějaké místo, kde bych se mohla zařídit sama pro sebe. Poté, co jsem dostala neformální výpověď od kalifornské pojišťovny Fidelity, jsem se totiž harcovala světem jako kočovník.

Fidelity byla mým posledním zaměstnavatelem. Vyšetřovala jsem pro ně případy žhářství a jiných neoprávněných nároků na životní pojistku. U Lonnieho zatím sídlím nějaké dva roky, ale pojišťovně Fidelity se mstít nehodlám. Taková malichernost!

Jinak do posilovny chodím už několik měsíců a za tu dobu jsem si vypracovala slušné svalstvo a celkově získala na síle. Onoho rána jsem jako vždycky procvičila obligátní tělesné partie; pro každou jsem měla v programu dvě série cviků po patnácti. Protáhla jsem si nohy, projela se na neviditelném kole, udělala pár leh-sedů se závažím,

procvičila prsní a zádové svaly, ramena a absolvovala několik cviků na posílení bicepsů a tricepsů. Řádně vzpružená a v přirozeně povznesené náladě jsem se vrátila domů a již ve dveřích automaticky mrkla na záznamník.

Blikala kontrolka signalizující zanechaný vzkaz. Odhodila jsem na zem sportovní tašku, položila na stůl klíče od bytu a stiskla tlačítko pro přehrávání. Než se kazeta v záznamníku roztočila, měla jsem již v ruce tužku a papír, kdybych si náhodou potřebovala něco zapsat. Pokaždé, když odcházím z kanceláře, nechávám si veškeré hovory přesměrovat od Lonnieho k sobě domů. Mohu tak klidně celý den proležet v posteli a jednat se zákazníky, třeba i v noční košili.

Ze záznamníku se mi po chvilce ozval mužský hlas, poněkud nakřáplý, a říkal: „Dobrý den, slečno Millhoneová, tady Teddy Rich. Volám z Olvidada a možná mám něco, co by vás mohlo zajímat. Teď je osm hodin ráno, pondělí. Snad na vás není moc brzo. Brnkněte mi, když budete chtít.

Díky.“ Pak odříkal své telefonní číslo s předvolbou 805, které jsem si svědomitě zapsala. Hodiny v tu chvíli ukazovaly za sedm minut půl deváté, takže jsme se minuli opravdu jen o chviličku. Olvidado je město se sto sedmapadesáti tisíci obyvateli a leží necelých padesát kilometrů na jih od Santa Teresy. Vede tam dálnice číslo 101. Jakmile se mi někdo zmíní o něčem, co by mě mohlo zajímat, většinou mě to doopravdy zajímat začne. Proto jsem bez meškání vytočila číslo, které na sebe zanechal. Už už

jsem se bála, že to zvedne záznamník, když se na druhém konci přihlásil skutečný pan Rich, jehož jsem neomylně poznala po hlase.

„Haló, to je pan Rich? Tady Kinsey Millhoneová, ze Santa Teresy. Dostala jsem váš vzkaz.“

„Dobrý den, slečno Millhoneová. To jsem rád, že voláte.

Jak se daří?“

„Dobře. A vám?“

„Nestěžuju si, díky za optání. Jsem rád, že jste se ozvala tak rychle. To se hned tak nevidí.“

„Ale to nic. Co pro vás můžu udělat?“

„No, víte, spíš doufám, že budu moct udělat něco já pro vás,“ opáčil. „Vyklízím totiž nepoužívané úschovny. Víte, o co jde?“

„Obávám se, že ne.“ Vysunula jsem si židli a posadila se. Tušila jsem, že si to pan Rich řádně vychutná. Už na začátku jsem ho otipovala na nějakého podomního prodejce nebo obchodního zástupce, zkrátka na někoho, kdo se hrozně rád poslouchá, i když k tomu prakticky nemá důvod.

Nechtěla jsem od něho nic kupovat, ať už prodával cokoli, ale řekla jsem si, že ho alespoň vyslechnu. To jeho vyklízení nepoužívaných úschoven pro mě bylo úplnou novinkou.

Nemohla jsem mu tedy upřít jistou originalitu.

Spustil: „Rozhodně vás nechci nudit a zacházet do zbytečných podrobností, ale v podstatě jde o to, že skupuju věci z osobních úschoven, když za ně jejich majitelé

přestanou platit nájem.“

„Nevěděla jsem, že se těmhle neplatičům dělá něco takového. Vlastně je to ale docela logické.“ Z tašky, kterou nosím do posilovny, jsem si vytáhla ručník a přehodila si ho přes hlavu. Měla jsem ještě zpocené vlasy a dávala se do mě pořád větší zima. Také jsem se chtěla osprchovat, než mi ztuhne znavené svalstvo.

„No to víte! Když se k úschovně nikdo nepřihlásí víc jak dva měsíce, všechno, co je uvnitř, jde do aukce. Jak jinak má společnost získat náhradu za ušlý zisky, že? No a pak přijdou lidi jako já, naslepo to odkoupěj tak asi za dvě stě až

patnáct set dolarů a doufaj, že v tom bude nějaká vzácnost.“

„Jako třeba co?“ Sehnula jsem se, rozvázala si tkaničky a z nohou skopla svoje sportovní botky značky Sauconys.

Příšerně mi páchly ponožky, a to jsem je nenosila víc jak týden.

„No, většinou to nestojí za řeč, ale čas od času se člověku dostane do ruky fakt poklad. Třeba nářadí nebo nábytek, co se dá dobře prodat. Určitě jste už celá zvědavá, co to má co dělat s vámi, že jo?“

„No, už mi to prolétlo hlavou,“ doznala jsem s klidem a čekala, co mi nabídne. Za pár šupů si může každý nakoupit takovou hromadu haraburdí, že se mu ani nevejde do bytu.

„Jasně. Takže minulou sobotu se s mým přičiněním vyprázdnily hned dvě úschovny. Ani jedna z nich nic extrovního nevynesla, až na pár lepenkových krabic.

Prohrabal jsem je a objevil nějaká lejstra a na nich vaše jméno. Zajímalo by mě, kolik byste byla ochotná za ně zaplatit.“

„A co je to vůbec za dokumenty?“

„Momentík, hned se na to podívám. Chvilku ale počkejte. Nečekal jsem, že se ozvete tak brzo, jinak bych je měl dávno před sebou.“ Pak jsem slyšela, jak kdesi opodál čímsi listuje. „Už jsem to našel. Takže bych tu měl jeden bryndáček s růžovými puntíky a hromadu suvenýrů ze školních let, jako jsou výkresy, školní fotografie a vysvědčení. Vystavila je Základní škola Woodrowa Wilsona. Nic vám to neříká?“

„Je na nich moje jméno?“

„Kinsey Millhoneová, říkám to správně? Millhoneová se dvěma ‚l‘. Je tady jedna práce z dějepisu. Jmenuje se to ‚Misie svatého Juana Capistrana‘ a patří k tomu ještě nějakej model z krabic od vajíček. Je to ze čtvrté třídy; jako třídní je pod tím podepsaná slečna Rosenová. Dala vám za to D plus.

Stojí tady: ‚Esej není špatná, ale zpracování projektu za mnoho nestojí.‘ Taky jsem měl kdysi podobnou učitelku.

Takovou babiznu,“ dodal zběžně. „Měl bych tu ale ještě něco. Maturitní vysvědčení ze Střední školy v Santa Terese z desátého června roku 1967. Tak co vy na to?“

„Nevedete si špatně.“

„Tak vidíte,“ prohlásil.

„Ne že by na tom nějak záleželo, ale jak jste mě našel?“

„Snadno. Zavolal jsem na informace. Jméno Millhoneová není tak častý, a taky jsem si říkal, že jablko nepadá daleko od stromu. Prostě jsem tušil, že budete odněkud z okolí. Samozřejmě jste se ale mohla vdát, změnit příjmení a tak. Ale risknul jsem to. Každopádně bych rád věděl, jestli budete chtít ty věci zpátky?“

„Nechápu, jak se dostaly až do Olvidada. Nikdy jsem si tam žádnou úschovnu nepronajímala.“

Najednou se začal vytáčet. „Neříkal jsem, že to bylo v Olvidadu. Nebo snad ano? Pendluju po celém státě.

Koukněte, nejsem žádnej necita, ale kdybyste dokázala oželet pár babek, určitě bychom se dohodli, jak vám tu krabici zase vrátit.“

Váhala jsem. Rozčilovalo mě, že ze mě tak nepokrytě tahá peníze. Dobře jsem si pamatovala, jak jsem se potýkala se školou, zvlášť pak se slečnou Rosenovou, a jak mě zdrtilo, když mě za ten projekt zkritizovala. Po pravdě řečeno, podobných upomínkových předmětů jsem měla tak málo, že pro mě byl jakýkoli přírůstek hotový poklad.

Nechtěla jsem ale příliš utrácet. Současně jsem si ale nedokázala představit, že to nechám být, aniž bych si těch pár drobností třeba jen prohlédla.

Proto jsem řekla: „Vzhledem k tomu, že jsem ty papíry vůbec nepostrádala, asi za moc nestojí.“ Byl mi nesympatický, a to jsem ho ještě ani neviděla.

„Koukněte, nevolám vám, abych se s váma dohadoval.

Nechci vás ale rozhodně nijak natáhnout. Jestli chcete smlouvat, smlouvejte. Je to na vás,“ odvětil.

„Co kdybych si to rozmyslela a zase vám zavolala?“

„No, to je ono! Můžem se domluvit a někde se sejít, abyste se na ty věci mohla podívat. Jak jinak se chcete rozhodnout? Když je neuvidíte, přece nemůžete vědět, jestli pro vás mají nějakou cenu, ne? Chtělo by to ale, abyste přijela sem. Předpokládám, že auto máte.“

„To by snad šlo.“

„Prima,“ řekl. „Co máte teda v plánu na dnešek?“

„Na dnešek?“

„No co, jsem muž okamžiku!“

„Nač ten spěch?“

„Nijak zvlášť nespěchám, jen už jsem si na všechny další dny v týdnu něco domluvil. To víte, peníze se musej točit a já už mám v garáži úplně narváno. Tak máte dneska čas, nebo nemáte?“

„Nějak to snad zvládnu.“

„Dobře. Tak se sejdem, jak nejdřív to půjde, a něco už

vymyslíme. V ulici, kde bydlím, je kavárna. Právě se tam chystám. Pobudu tam asi tak hodinu. Co třeba v deset třicet tam? Když nepřijdete, vaše chyba. Já tam budu stejně; potřebuju si tam něco zařídit. Tím pádem na tom netratím.“

„A jak to vidíte?“

„Myslíte ohledně peněz? Tak třicet dolarů. Ať nežeru!

Co vy na to?“

„že je to moc,“ řekla jsem po pravdě. Pak jsem ho zeptala, jak se tam dostanu. Zatracená situace!

Osprchovala jsem se a navlékla si již tradiční modré džíny a tričko. U benzinky jsem ještě nakrmila svého broučka a vzápětí zamířila po sto první na jih. Cesta do Olvidada mi trvala dvacet pět minut. Z dálnice jsem pak přesně podle Teddových instrukcí odbočila na Olvidado Avenue a hned za dálničním sjezdem se dala doprava. Asi půl bloku od dálnice jsem uviděla obrovské nákupní centrum. Okolní krajina, původně využívaná k zemědělským účelům, se postupně stala místem přechodného odpočinku nových i ojetých automobilů. Celé řady jich stály na nekonečných plochách asfaltu a jejich plechové střechy se blyštěly v mírném květnovém slunci. Nad nimi se ve větru třepotaly trojúhelníkové vlaječky připevněné na lanech, připomínajících obrysy cirkusových stanů. Asi v padesátimetrové výšce se vznášel mini-balon ve tvaru žraloka, rovněž na provaze. Proč tam byl, jsem nechápala.

Ale byl to snad můj obor?

Na protější straně ulice, než bylo nákupní centrum, se veškerý obchod soustředil výhradně na stánky s rychlým občerstvením a s nápoji a na kopírky nabízející rovněž

průkazové fotografie. Dokonce tam byla i jakási advokátní kancelář, kde byly k mání právní služby na počkání. Krachy $99. Rozvody $99. Rozvody s dětmi $99 + poplatky. Se habla espańol. Kavárna, kde jsme se měli sejít, byla zjevně

jediným rodinným podnikem široko daleko.

Zaparkovala jsem na parkovišti před ní a vešla dovnitř.

Přelétla jsem pohledem veškeré osazenstvo, jestli neuvidím někoho, kdo by odpovídal jeho popisu. Naznačil totiž něco v tom smyslu, že je metr osmdesát osm vysoký a fešák jako filmová hvězda. Vyprskl přitom však smíchy, a tak jsem čekala spíš pravý opak. Říkal, že se bude dívat na dveře a vyhlížet mě. Netrvalo to dlouho a všimla jsem si chlapíka, který na mě zuřivě mával a vybízel mě, ať si přisednu. Měl hranatý obličej, zarudlý od sluníčka. Jeho opálení končilo u prvního knoflíku nedbale rozepnuté džínové košile. Vlasy nosil sčesané dozadu a na spáncích měl dosud otlačeniny od baseballové čapky, která ležela na stole vedle něho. Také měl široký nos, podivně ztěžklá víčka a pytle pod očima.

Snad se ráno holil, všimla jsem si, a zapomněl na některé vousy. Měl také svalnatá ramena a rovněž vyhrnuté rukávy odhalovaly mohutné paže. Před případnou nepřízní počasí venku jej měla chránit tmavě hnědá větrovka, která byla nyní úhledně složená a přehozená přes zástěnu za jeho zády.

„Vy jste pan Rich? Kinsey Millhoneová, těší mě.“ Podali jsme si ruce nad stolem a mně neuniklo, že si mě prohlíží stejně důkladně jako já před chvilenkou jeho.

„Můžete mi říkat Teddy. To je lepší. Jsem rád, že jste přišla.“ Když jsem si sedala na židli naproti němu, podíval se na hodinky. „Bohužel nemáme moc času. Asi tak za patnáct dvacet minut se budu muset zvedat. Mrzí mě, že

budeme v presu, ale sotva jste zavěsila, volal mi jeden chlápek z Thousand Oaks, že potřebuje udělat odhad na střechu.“

„Vy jste pokrývač?“

„Vyučenej.“ Zajel rukou do kapsy kalhot. „Když

dovolíte, dám vám svou vizitku, kdybyste náhodou něco potřebovala.“ Na stůl před sebe položil kožené pouzdro a vytáhl z něho vizitku. „Pokládám nový střechy a taky opravuju ty starý.“

„A co jiného ještě nabízíte?“

„No, zvládnu, cokoli si řeknete. Tepelný izolace, střešní vokna, verandy a taky zalátám každou díru. Používám nejrůznější materiály, od moderních umělejch hmot, jako je eternit, přes břidlici, klasický hliněný tašky a vůbec.

Opravím každou střechu, zkrátka jsem odborník na slovo vzatej. Určitě bysme se dohodli… a kdybyste mi zavolala ještě tenhle tejden, dal bych vám, no… řekněme, deset procent slevu. Co máte za dům?“

„Bydlím v podnájmu.“

„Tak by si možná dal říct váš pan domácí. Co? Neteče mu do baráku? No nic, kde mě hledat, víte. Těch vizitek si vemte, kolik chcete.“ Nabídl mi jich plnou ruku a rozložil je přitom do vějíře jako kouzelník, který se chystá předvést nějaký trik s kartami.

Jednu jsem si tedy vytáhla a prohlédla si ji. Bylo na ní jeho jméno, telefonní číslo a číslo poštovní schránky. Svou

firmu nazval Střecha nad hlavou. Slova názvu tvořila jakési převrácené „V“, které asi mělo připomínat siluetu klasické střechy. Jeho obchodní slogan zněl: Děláme všechny typy střech.

„To je působivé,“ poznamenala jsem.

Na mou reakci čekal s vážným výrazem ve tváři. „Právě jsem si to nechal vytisknout. Všechno to byl můj nápad.

Původně se firma jmenovala Teddyho střechy. Znáte to!

Bylo to jednoduchý, výstižný, a tak trochu i osobní. Taky jsem to moh nazvat Richovy střechy, ale nebudilo by to, myslím, dobrej dojem. Když jsem byl v oboru už deset let, přišly sucha a mně začalo téct do bot.“

„Tak jste si řek –“ vložila jsem se do toho.

Usmál se. Mezi jedničkami dole měl mezeru. „To šlo, ne? Koukám, že máte smysl pro humor. To určitě oceníte tohle: Několik let nezaprší a lidi hned mají pocit, že jsou v suchu. Chápete? V suchu…“

„Legrační –“ poznamenala jsem.

„No nic, byla to hrozná doba. Musel jsem s tím seknout a ohlásit bankrot. žena se naštvala a odešla ode mě, pes mi umřel a pak mi ještě ke všemu nabourali dodávku. Dobu to se mnou šlo od desíti k pěti. Nakonec se ale přece jen zhoršilo počasí, a tak jsem si řek, že to zkusím znovu.

Střecha nad hlavou je vlastně taky taková slovní hříčka.“

„To jo,“ podotkla jsem. „A co to vyklízení úschoven?

Jak jste na to přišel?“

„Říkal jsem si, že bych měl mít něco do foroty, kdyby náhodou pokrývačství nebylo v kurzu. Jako už jednou,“

mrkl na mě. „Tak jsem se rozhod, že zkusím tohle. Ulil jsem si nějaký prachy, o kterých nevěděla ani moje žena, ani věřitelé, a tak jsem měl něco do začátku. Kdybyste o tom snad uvažovala, tak to přijde na pět až šest tisíc. Jednou nebo dvakrát jsem prodělal, ale jinak se mi zatím vždycky dařilo, jestli to můžu posoudit.“ Zmerčil servírku a významně pozvedl svůj prázdný hrnek od kávy. Pak se podíval na mě. „Můžu vás pozvat na kafe?“

„To si nechám líbit. Jak dlouho už podnikáte v tomhle oboru?“

„Asi rok,“ odpověděl. „Lidi nám říkaj ‚čističi‘ nebo trezoroví spekulanti, jindy zas recyklátoři, vetešníci, hledači pokladů a tak. Většinou jdu hlavně po ceninách, a ty pak prodávám za nejvyšší nabídku. Taky přispívám do několika časopisů. Člověk nikdy nemůže vědět, na co narazí. Je to pár neděl, co jsem za obsah úschovny zaplatil dvě stě padesát babek a našel v ní obraz a dostal za něj přes patnáct set. To jsem fakt zíral.“

„To si umím představit.“

„I tady je ale třeba dodržovat pár pravidel, ostatně jako všude jinde. Před samotnou aukcí se vám například obsah schránky nesmí dostat do ruky a taky peníze vám nikdo nevrátí. Když pak za šest stovek koupíte jenom hromadu starejch časopisů, je to fakt smůla, ale nemůžete s tím nic

dělat. Takovej je holt život.“

„A uživíte se tím?“

Poposedl si. „Nestojí to za řeč. Spíš to mám jenom jako koníčka, náplň volnýho času, když zrovna nelezu po střechách. Výhodou ale je, že to nepůsobí dvakrát solidně, a tak po mně nemůže žena chtít alimenty. To ona odešla ode mě, tak si myslím, že se s tím musí taky sama vypořádat.“

U našeho stolu se po těch slovech objevila servírka s konvicí kávy v ruce. Dolila mu do šálku a také pro mě jeden naplnila. Teddy si s ní zaflirtoval a ona mu to oplácela.

Využila jsem tu chvilku, abych si dolila kávu mlékem, a také jsem již odtrhla růžek sáčku s cukrem, i když normálně nesladím. Jejich hovor mě znervózňoval a potřebovala jsem stůj co stůj nějak zabít čas, dokud nebude u konce. Bylo jasné, že se Teddymu líbila.

Když odešla, obrátil se milý pan Rich opět na mě. Viděla jsem, že na židli vedle něho je nějaká krabice. Všiml si, že se na ni dívám. „Koukám, že jste už pořádně zvědavá.

Chcete se na to mrknout?“

„Jistě,“ opáčila jsem.

Už jsem se pro ni natahovala, když na ni Teddy položil ruku a řekl: „Nejdřív mi ale dáte padesát dolarů.“ Pak se rozesmál. „Měla jste vidět, jak jste se tvářila. No tak. Dělám si legraci. Poslužte si,“ vybídl mě, zvedl krabici a položil ji přede mě na stůl. Na šířku mohla měřit tak devadesát centimetrů, byla tvrdá, ale nikterak těžká, pokrytá téměř

souvislou vrstvou prachu, přelepená páskou, která byla na jednom místě rozříznutá. Položila jsem ji vedle sebe na židli a otevřela. Uvnitř se ukrývala neuspořádaná změť papírů a drobných předmětů, které se nikdo neobtěžoval nějak třídit či rovnat. Měla jsem dojem, jako bych se dívala do krabice – poslední ze všech –, v níž při stěhování skončilo to, co zbylo, co majitel předtím nedokázal nikam přibalit: zkrátka věci, které se člověk neodváží přímo vyhodit, ale současně si neví rady, co s nimi. Takovou, krabici pak může mít klidně deset let ve sklepě, aniž by ji otevřel, aniž by ho cokoli přimělo poohlédnout se po jediném předmětu v ní skrytém. Kdyby si ale na druhou stranu dal tu práci a chtěl její obsah přebrat, zjistil by, že má ke každé té drobnosti nějaký vztah, a nemůže ji tudíž jen tak vyhodit do smetí. Při stěhování, přihodí ji jednoduše na korbu speditérské dodávky, ke všem ostatním věcem, a tak postupně schraňuje haraburdí, dokud ho nemá tolik, že to stačí… no, na naplnění osobní úschovné schránky.

Už na první pohled mi bylo jasné, že je to přesně, co jsem chtěla. Kromě drobností ze základní školy jsem v ní našla maturitní vysvědčení, o kterém se mi již zmínil, ročenku, pár učebnic a, co bylo asi ze všeho nejcennější, cyklostylované stránky s poznámkami, které jsem si vlastnoručně dělala při vyučování na policejní akademii.

Jestliže jsem za tenhle poklad měla dát třicet dolarů, bylo to zadarmo.

Teddy pozorně sledoval můj obličej ve snaze odhadnout, na kolik dolarů si té hromady papírů cením. Dávala jsem si dobrý pozor, abych se mu nepodívala do očí, protože by mu jinak asi došlo, jaký to pro mě má význam. Vyhýbavě jsem se proto zeptala: „Čí byla ta osobní schránka? Pokud vím, tak jste se o tom ještě nezmínil.“

„Chlapíka, co se jmenoval John Russel. Je to snad váš kamarád?“

„Za kamaráda bych ho zrovna nepovažovala, ale znám ho,“ odvětila jsem. „Dokonce se ani tak nejmenuje. Je to jen přezdívka, kterou navíc asi málokdo pochopí. John Russell je totiž postava z románu Hombre od Elmora Leonarda.“

„No, zkoušel jsem ho sehnat, ale měl jsem smůlu. Tady v tý oblasti Kalifornie je totiž Russellů hrozně moc. Dobře dvě desítky z nich jsou Jonathanové, patnáct nebo dvacet se jich zase jmenuje John, ale ani jeden z nich to nebyl.

Ověřoval jsem si to.“

„To vám muselo zabrat docela dost času.“

„To si pište. Několik hodin. Teprve pak jsem si řek dost a vykašlal se na to. Zkoušel jsem to, kde se dalo: v Perdidu, v Los Angeles, v Orange, v San Bernardinu, v Santa Terese a taky dokonce až v San Luis. Po tom chlápkovi jako by se slehla zem, tak jsem usoudil, že se asi odstěhoval do jinýho státu.“

Usrkla jsem něco horké kávy a zdržela se komentáře.

Takhle s mlékem a cukrem mi káva chutnala jako cucavý

bonbon.

Teddy se ke mně naklonil a tvářil se přitom poněkud udiveně. „Takže vy jste soukromý očko? V seznamu jste byla uvedená jako ‚Millhoneová, detektivní kancelář‘.“

„Správně. Pár let jsem byla u policie, a právě tam jsem poznala Johna.“

„Ten chlápek je polda?“

„Dnes už ne, ale tehdy byl.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo…, tedy při pohledu na tu veteš, co si schovával. Spíš bych ho šacoval na nějakýho lajdáka. Aspoň jsem z toho měl ten dojem.“

„Pár lidí by s vámi určitě souhlasilo.“

„Ale vy asi ne, co?“

Jen jsem pokrčila rameny a nic neříkala.

Teddy si mě zkoumavě prohlížel. „Co jste měla s tím chlapíkem?“

„Proč se ptáte?“

„No tak! Jak se jmenoval ve skutečnosti? Třeba bych vám ho moh najít, jako se hledaj pohřešovaný osoby.“

„Co z toho? Léta jsme spolu nemluvili. Dneska pro mě už nic neznamená.“

„Ve mně to ale akorát vzbudilo zvědavost. Co má znamenat ta přezdívka?“

„U policie byl už v šedesátých a na začátku sedmdesátých let. A tehdy to byla samá drogová aféra. John byl tajný agent, a tak byl vždycky hrozně paranoidní, pokud

šlo o jeho pravé jméno.“

„To je šílenost.“

„Možná,“ zamyslela jsem se. „Co ještě bylo v té jeho úschovně?“

Jen nad tím mávnul rukou. „Většina toho za nic nestála.

Sekačka na trávu, rozbitý vysavač a spousta krabic s věcma do kuchyně: dřevěnej váleček na nudle, obrovská dřevěná mísa na salát – ta musela mít v průměru dobře devadesát čísel. Dál tam byl servis z porcelánu, jak se říká, nedělní. Za ten jsem dostal docela balík. Pak jsem tam našel vybavení na lyže, rakety na tenis, ale všechno v horším stavu, stejně jako kolo, motor z motorky, pneumatiku a součástky do auta. Šacoval bych toho Russella na pořádnýho vetešníka.

Nejspíš nedokázal nic vyhodit. Většinu toho jsem prodal do bazaru; včera.“

Srdce mi poskočilo. Ta velká dřevěná mísa na salát totiž

patřila mé tetičce Gin. Sváteční servis mi tolik v žaludku neležel, i když i ten byl její. Také mě mrzelo, že jsem neměla příležitost odkoupit od něho starý dřevěný váleček na nudle. Tetička Gin s jeho pomocí dělala sladké placičky – jednu z mála dobrot, s nimiž byla ochotná dát si práci. Když

je vyválela, vždycky je ještě posypala cukrem a skořicí a teprve pak dala do trouby. Váleček jsem však musela oželet; zvláštní, toužila jsem po něčem, s čím jsem se už jednou navždy rozloučila. Ano, toužila jsem ho mít a celá léta si na něj přitom ani nevzpomněla.

Teddy pokývl směrem ke krabici. „Třicet dolarů, a je vaše.“

„Dvacet. A ani za tolik to nestojí. Jsou to odpadky.“

„Dvacet pět. No tak. Za procházku pamětí. Ty věci jinak už neuvidíte. Ze sentimentu, no tak! Berte, dokud dávám.“

Vytáhla jsem dvacetidolarovku a položila ji na stůl.

„Tolik vám za to nikdo nedá.“

Teddy pokrčil rameny. „Tak já to vyhodím. Nikoho to mrzet nebude. Pětadvacet, a to je moje poslední slovo!“

„Teddy, když to dáte do sběru, dostanete za to nejvíc patnáct. Takhle budete o pět bohatší.“

Podíval se na peníze v mé ruce a pak na mě. Opět stočil pohled k bankovce a otráveně si povzdechl. „Bejt to někdo jinej, byl bych maximálně vytočenej.“ Poté dvacítku přeložil napolovic a strčil si ji do kapsy. „Ještě jste mi ale neodpověděla.“

„A na co?“

„Na to, co jste měla s tím chlapíkem.“

„Nic zvláštního. Kdysi jsme byli přátelé…, tedy, ne že by vám do toho něco bylo.“

„Jo ták. Chápu. Takže ‚přátelé‘! To se nám to tedy zajímavě vyvinulo. To jste k sobě ale museli mít sakra blízko, když jste si u něho nechala tyhle věci.“

„Proč myslíte?“

Zaťukal si na čelo. „Uvažuju logicky. Dedukce je moje silná stránka, ha! Vsadím se, že bych klidně moh dělat

čmuchala jako vy.“

„No jéje, Teddy, to bezpochyby. Nevidím jediný důvod, proč ne. Jinak u Johna jsem si nechala pár podobných beden, když jsem se stěhovala. A když se pak stěhoval on ze Santa Teresy, musely se nějak promíchat s jeho vlastními. Jen tak mimochodem, jaká společnost mu pronajímala tu úschovnu?“

Zatvářil se dost poťouchle. „Proč se ptáte?“ zajímal se s úšklebkem.

„Protože by mě zajímalo, jestli bych tam Johna někde nenašla.“

Teddy zavrtěl hlavou a podíval se mi přitom zpříma do očí. „Tak z toho nic nebude. Zapomeňte na to, byla by to ztráta času. Dívejte se na to takhle: Když si tu úschovnu pronajal pod falešným jménem, těžko jim dal na sebe správný telefonní číslo a adresu. Tak k čemu by vám potom bylo kontaktovat tu společnost? Nic vám neřeknou.“

„Vsadím se, že bych si ty informace opatřit dokázala.

Vždyť se tím živím.“

„Jo, vy a Dick Tracy.“

„Jen se ptám na jméno té firmy.“

Teddy se zazubil. „A na kolik si ho ceníte?“

„Na kolik si ho cením?“

„No jó. Obchod je obchod! Dvacet dolarů?“

„Nebuďte blázen! Nebudu vám za to přece platit! To je nesmysl.“

„Tak si řekněte sama. Jsem vcelku rozumnej chlapík.“

„Houby.“

„Vždyť zas tolik nechci! Vy mi prokážete službičku, já ji zase prokážu vám.“

„Tady v kraji přece moc těchhle společností být nemůže.“

„Přesně pět set jedenáct, když k tomu připočtete ještě ty nejbližší ze sousedních okresů. Dejte mi deset babek, a já vám povím, ve kterým městě hledat.“

„Ani náhodou.“

„No tak! Jak jinak ji chcete najít?“

„Určitě už na něco přijdu.“

„Chcete se vsadit? Pět dolarů, že nepřijdete.“

Podívala jsem se na hodinky a zvedla se od stolu. „Ráda bych si s vámi ještě povídala, ale vy máte tu schůzku a já zas musím do práce.“

„Co kdybyste mi zavolala, až změníte názor? Klidně bychom po něm mohli pátrat spolu. Jako parťáci. Vsadím se, že byste chlápka s mejma konexema určitě dokázala ocenit.“

„To bezpochyby.“

Vzala jsem lepenkovou krabici, zahuhlala pár slov, jako že se loučím, a vrátila se k autu. Krabici jsem dala na sedadlo spolujezdce a posadila se za volant. Instinktivně jsem zamkla dveře na obou stranách a konečně si pořádně oddychla. Srdce mi bušilo a potila jsem se na zádech. John Russell byla přezdívka bývalého policejního detektiva ze

Santa Teresy, který se ve skutečnosti jmenoval Mickey Magruder a byl mým prvním manželem. Co to mělo znamenat?

2

Seděla jsem v autě se svěšenými rameny a jako z pozorovatelny bunkru se rozhlížela po parkovišti. Vzadu tam stál malý bílý náklaďák naložený spoustou kbelíků a nepromokavých plachet, bez nichž se jistě neobejde žádný pokrývač. Hned za kabinou řidiče byla také vidět velká bedna s nářadím a na boku na druhé straně visel podle všeho skládací hliníkový žebřík, který přesahoval asi třiceti centimetry kovových zarážek. Nastavila jsem si zpětné zrcátko tak, abych v něm vůz mohla sledovat, a počkala si, dokud Ted Rich nevyšel z kavárny. Na hlavě měl kšiltovku, na sobě hnědou větrovku, vykračoval si s rukama v kapsách a cestou k autu si pískal. Pak vylovil klíčky. Když jsem ho slyšela nastartovat, sklonila jsem se, aby mě nebylo vidět.

Jakmile projel kolem mě, zase jsem se normálně posadila a dívala se za ním. Odbočil vlevo a zařadil se mezi vozidla, která uháněla na jih, směrem na dálnici.

Počkala jsem, dokud mi nezmizel z dohledu, a pak jsem vystoupila z auta. Doběhla jsem k nejbližší telefonní budce,

která stála hned u vjezdu na parkoviště. Na kovový pultík pod automatem jsem položila Tedovu vizitku, vzala si k ruce telefonní seznam a nalistovala Vnitrostátní volání. Našla jsem požadovanou předvolbu a z kabelky vylovila pár drobných. Naházela jsem je do příslušného otvoru a vytočila spolu s předvolbou číslo místní pošty, které bylo vytištěné na vizitce. Telefon dvakrát zazvonil a ozval se automat, aby mi řekl, co jsem už stejně věděla. Jako že všechny linky jsou prozatím obsazené, ale že nemám zavěšovat, že jsem v pořadí. Ještě mě ujistil, jak moc si zdejší pošta váží mé trpělivosti, takže mi bylo hned jasné, že o tom, jak mi ve skutečnosti je, nemají sebemenší ponětí.

Když se ve sluchátku konečně ozvala živá dispečerka, nadiktovala jsem jí číslo poštovní schránky Střechy nad hlavou, spíše známé coby Teddyho střechy. Chvilku jí trvalo, než našla jeho smlouvu, a pak mi sdělila příslušnou adresu. Poděkovala jsem jí a zavěsila. Naházela jsem do automatu další mince a vytočila číslo uvedené na vizitce.

Podle všeho očekávání telefon nikdo nezvedal, tedy vyjma záznamníku, který reagoval pro změnu bleskově. Celá šťastná jsem si poslechla, že je Ted Rich v Olvidadu číslo jedna mezi pokrývači, kteří používají nehořlavé střešní krytiny. Navíc jsem se dozvěděla, že květen je takový prubířský měsíc, co se počasí týče, o čemž jsem doposavad neměla tušení. Nejdůležitější ale bylo, že Ted nebyl doma a stejně tak ani nikdo další.

Vrátila jsem se proto k autu, z přihrádky vytáhla mapu města a v rejstříku si našla ulici, kde Ted bydlel. Podle čísla stránky a písmene označujícího sektor mapy jsem hned našla místo, kam mám jet. Naštěstí to nebylo nijak daleko. Otočila jsem klíčkem v zapalování, zařadila zpátečku a za necelých pět minut zastavila před Teddyho domem, ve kterém též

provozoval svou živnost.

Zaparkovala jsem asi šest vchodů odtamtud a chvilku jen seděla v autě a čekala, až se mé horší já dohodne s tím lepším a které z nich nakonec poslechnu. Hodná Kinsey mi připomínala, že jsem si slíbila, jak se budu chovat slušně, a vzpomínala na chvíle, kdy jsem si svým mrzkým počínáním jen přitížila, přivodila si bolest a smutek. To bylo všechno samozřejmě hezké a také to byla pravda, jenže ani ta špatná Kinsey nehodlala ustoupit. Tvrdila, že je to jediná příležitost, jak si opatřit potřebné informace. Navíc, kdyby mi Rich prozradil jméno té společnosti, nic takového bych teď neměla zapotřebí, takže to vlastně všechno byla jeho chyba. Byl teď na cestě do Thousand Oaks, aby tam nějakému člověku odhadl střechu, a takový výlet mu mohl zabrat dobře třicet minut. Také jsem odhadovala, že další půl hodinu s tím chlapíkem proklábosí, což podle mužů k obchodování neodmyslitelně patří. Já se s ním rozloučila v deset. Bylo čtvrt na jedenáct, a tak mi (při troše štěstí) zbývalo nějakých pětačtyřicet minut.

Z kabelky jsem si vzala sadu šperháků a kabelku nechala

na zadním sedadle, pod hromadou nejrůznějšího šatstva, které s sebou vozím; čistě preventivně. Když totiž někoho sleduji, považuji za nutné měnit převleky asi jako kabaretní umělkyně, aby mě později nikdo hned tak nepoznal. Pro tuto chvíli jsem zvolila modrou kombinézu, takže jsem vypadala jako někdo „od fochu“. Na pravém rukávu měla nášivku, která se mi vysloveně hodila do krámu. Stálo na ní KOMUNÁLNÍ SLUžBY, SANTA TERESA, a tak jsem mohla budit dojem, že dělám něco užitečného, a ještě k tomu pro veřejnost. Říkala jsem si, že z dálky nebudu místním občanům ničím podezřelá. Navlékla jsem si tedy kombinézu, přičemž jsem se chvíli musela za volantem nezvykle svíjet. Perfektně zakryla mé džíny a tričko.

Zapnula jsem zip a zastrčila do kapsy šperháky. Pak jsem se natáhla pro typickou podložku s několika listy papíru, zamkla za sebou auto a došla ke štěrkové příjezdové cestě Teda Riche. V blízkosti domu neparkovala žádná auta.

Zdolala jsem schody vedoucí na zápraží a zazvonila.

Chvilku jsem čekala a naoko přitom něco luštila v papírech na podložce. Dokonce jsem si cosi poznamenala. Tužka byla k podložce připevněná řetízkem. Opět jsem stiskla zvonek, ale nic se nestalo. Jaké překvapení! Přistoupila jsem k oknu, zaclonila si oči a nahlédla dovnitř. Kromě toho, že tam nebylo ani stopy po nějaké živé bytosti, zdálo se, že domácnosti ani nevládne ženská ruka, že je to jen pánská doména. Soudila jsem tak podle harleye-davidsona, který

stál přímo uprostřed jídelny.

Obezřele jsem se rozhlédla kolem. Chodník byl liduprázdný a stejně tak jsem si nevšimla ani žádného zvědavého souseda, který by snad nahlížel přes plot. Přesto jsem si dost nahlas odfrkla a bezradně zakroutila hlavou.

Také jsem se podívala na hodinky, aby všichni kolem viděli, že jsem na naši smyšlenou schůzku alespoň přišla včas.

Sešla jsem zase dolů po schodech a zamířila po štěrkové cestě dozadu za dům. Zahrádka tam byla oplocená a u plotu rostlo nějaké křoví, stejně vysoké jako drátěné pletivo ohraničující pozemek. Ten byl opuštěný. Na obou dveřích od garáže pro dvě vozidla visely bytelné zámky.

Vyšla jsem po schodech na verandu a ještě jednou se podívala, zda některý ze sousedů uvědoměle nevytáčí 911.

Jakmile jsem si byla jistá svým soukromím, nakoukla jsem oknem do kuchyně. Ani v jedné z místností v dohledu se nesvítilo. Zkusila jsem vzít za kliku dveří. Byly zamčené.

Vložka zámku značky Schlage vypadala bytelně a já uvažovala, jak dlouho mi asi bude trvat, než ji zdolám některým svým paklíčem. Bezděky jsem stočila pohled k zemi a všimla si, že jsou ve dveřích takové ty malé lítačky pro domácí zvířátka. No vida, co to tu máme, říkala jsem si.

Sehnula jsem se, otevřela je rukou a před sebou uviděla dlouhý pás kuchyňského linolea. Vzpomněla jsem si, že Ted mluvil o rozvodu a svém milovaném hafíkovi. Musel to být docela hafan, protože byla jistá naděje, že se těmi jeho

dvířky protáhnu i já.

Odložila jsem podložku s tužkou na podlahu verandy a padla na všechny čtyři. Při svých sto sedmdesáti centimetrech a třiapadesáti kilogramech jsem se dovnitř dostala celkem bez problému. Nejprve šly ruce, za nimi hlava, po ní trup, natočený úhlopříčně, a tak dál. Když jsem byla přibližně v polovině, zarazila jsem se a pro jistotu se ještě jednou rozhlédla, jestli přece jen není někdo doma.

Měla jsem jen omezený rozhled a mé oči spočinuly na chromovaném jídelním koutě s umakartovou vrchní deskou, který byl zavalen špinavým nádobím, a na umělohmotných hodinách na stěně nad ním. Posunula jsem se ještě o pár čísel, abych se mohla otočit a prohlédnout si i druhou stranu místnosti. Jak jsem tak vězela v těch psích lítačkách, napadlo mě, že jsem se možná měla Teda zeptat, jestli si náhodou nepořídil nového pejska. Vlevo, na úrovni očí, jsem totiž spatřila misku s vodou a druhou s psími granulkami. Kousek stranou se na zemi válela kost z buvolí kůže s otisky poměrně slušně zubaté potvory.

Ve vteřině se mé obavy zhmotnily a vlevo na scéně se objevil pes. Nejspíš jsem dělala docela hluk, a tak se přišel podívat, co se děje. Od přírody nejsem na psy nijak vysazená, sotva rozeznám jedno plemeno od druhého, s výjimkou chihuahuy, kokršpaněla a dalších notoricky známých ras. Tenhle byl velký – tak pětatřicet kilo živé váhy – a dost mohutný. Kde se, kruci, flákal, když jsem

zvonila u dveří? To nemohl alespoň zaštěkat, aby mě na sebe upozornil? Jinak byl hnědý, měl velkou hlavu a krátkou lesklou srst. Také byl dosti objemný v hrudníku a jeho penis připomínal patnáct čísel dlouhý a chlupatý kubánský doutník. Na hřbetě měl zježené chlupy, jako by byl nepřetržitě naštvaný. V tu chvíli se zastavil na místě. Tvářil se přitom zmateně a nevěřícně zároveň. Jako by se ptal: Co to jako má znamenat? Zřejmě se mu ještě v životě nestalo, že by nějaký člověk chtěl vstoupit do domu jeho soukromým vchodem. Na chvilku jsem se přestala soukat dovnitř, abych mu dala dostatek času na rozmyšlenou.

Doufala jsem, že situaci odhadne správně. Určitě jsem pro něho nepředstavovala žádné nebezpečí, protože na mě ani nevrčel, ani neštěkal a ani se mi svými tesáky nevrhl na hlavu nebo na krk. Na druhou stranu na něm bylo znát, že uvažuje, zda se od něho v dané situaci něco nečeká, nějaká ta zdvořilost, ačkoli se rozhodně netajil tím, že nemá sebemenší představu, co by to tak mělo být. Zakňučel tedy, plácl sebou na zem a začal se jakoby plazit mým směrem.

Nehýbala jsem se. Chvilku jsme jen leželi naproti sobě. Já se snažila příliš nevnímat jeho smrdutý dech a on zřejmě řešil nějaké závažné filozofické otázky. Se psy vždycky dopadnu nějak takhle.

„Ahoj, jak se máš?“ zeptala jsem se ho nakonec a doufala, že příjemným tónem (tedy z psího hlediska).

Položil si hlavu na packy a ustaraně se na mě zadíval.

Pokračovala jsem v konverzaci: „Hele, snad ti nebude vadit, když na chvilku vklouznu dovnitř, protože jinak mě každou chvíli zmerčí nějaký soused. Asi se bude divit, až

uvidí, jak vám tady z psích dvířek trčí na verandu můj zadek. Jestli máš nějaké námitky, řekni to rovnou. V

opačném případě to chápu, jako že je mezi námi na věky mír.“

Dál jsem vyčkávala, ale psisko mi čelisti neukázalo.

Zvedla jsem se tedy na loktech a vsoukala se dovnitř se slovy: „Hodný pejsek!“ a „No jo, pejsánek!“ a jinými podobnými lichotkami. Začal velmi nadějně vrtět ocáskem.

Třeba mu tatínek sliboval kamaráda, se kterým si bude moci do omrzení hrát.

Jakmile jsem byla uvnitř v kuchyni, zvedla jsem se na nohy. Tím se ze mě mohla v psích očích stát obrovská příšera, kterou je třeba pokousat. A taky že ano! Vyskočil, hlavu skloněnou, uši dozadu, a zkusmo zavrčel. Celý ten obrovský hrudník se mu rozvibroval, jako by se po něm daly na pochod šiky blech. Opět jsem se přikrčila k zemi a zaujala svou původní submisivní pozici. „Hodný pejsek,“

zamumlala jsem a pokorně klopila zraky.

Počkala jsem, dokud mu nedojde, že má zase navrch.

Vrčení logicky a pomalu utichalo. Zkusila jsem to jinak a i na kolenou jsem pro něho byla přijatelná. Jakmile jsem se však pokusila postavit na nohy, opět zlověstně zavrčel.

Říkala jsem si, že nesmím udělal jedinou chybu, jinak s ním

budu mít vážné problémy.

„Ty jsi ale přísný!“ řekla jsem.

Zase jsem chvilku počkala a zkusila to ještě jednou.

Tentokrát jsem si vysloužila zuřivý štěkot. „No jo, no jo!“

Ten cvalda mi začínal pěkně lézt na nervy. Teoreticky jsem samozřejmě vždycky mohla zase vylézt ven jeho dvířky, ale to bych musela hlavou napřed, a nechat si ho pěkně v zádech jsem se bála. Pozpátku by to také nebylo bez chybičky, protože to bych mu v případě, že se zaseknu, nechala napospas horní polovinu těla. Hodiny na zdi celou dobu tikaly, jako by v místností byla časovaná bomba, a mně bylo jasné, že se musím rychle rozhodnout. Mám se s ním snad poprat nebo co? V duchu jsem si představovala, že Ted Rich už jistě uhání po dálnici zpátky. Musela jsem něco udělat!

Stále na všech čtyřech jsem se pohnula asi o krok dopředu.

To psisko mě přitom ostražitě sledovalo, ale nic hrozného neprovedlo. Pomalu jsem si to tedy namířila přes kuchyň k předním dveřím. Hafík pěkně capkal vedle mě, cvakal drápky po upadaném linoleu. Sledoval, kam se to plahočím, a nic jiného ho nezajímalo. Uvědomila jsem si, že jsem si vlastně ani nerozmyslela, co udělám, až se dostanu dovnitř.

Byla jsem zatím tak odhodlaná, že jsem ani nevěděla k čemu.

V té kombinéze jsem musela vypadat jako batole.

Probatolila jsem se tedy jídelnou a kolem motocyklu a ocitla se v obýváku. Na zemi v něm ležel koberec, ale jinak tam

nic zajímavého nebylo. S psiskem v patách jsem se sunula dál chodbou. Celou dobu měl čenich u země a oči ve stejné výši jako já. Zde bych asi měla podotknout, že to, co jsem prováděla, rozhodně není v případě soukromého detektiva nějaká běžná praxe. Spíš jsem vypadala jako někdo, kdo se chystá k menší krádeži a je natolik nerozvážný a zarputilý, že odmítá postupovat jako každý „rozumný“ zloděj. Z

hlediska právního šlo zcela jasně o nezákonný vstup na cizí pozemek, o vloupání a (vzhledem k tomu, že jsem měla kapsu plnou šperháků) také o nepovolené držení loupežných pomůcek – jak to klasifikuje Kalifornský přestupkový řád, odstavce 602, 459 a 466. Nic jsem ale neukradla (zatím) a to, co jsem chtěla zcizit, patřilo stejně k takzvanému duševnímu vlastnictví. Přesto nebylo právě legální lézt někomu do bytu dvířky pro psy a div se neplazit po podlaze v předsíni. Kdyby mě někdo přistihl při činu, nejspíš by mě zatkli a posléze také odsoudili. Vedlo by to k tomu, že bych se nejspíš mohla nadobro rozloučit se svým živnostenským oprávněním a také s jakoukoli další kariérou. To jsem tomu dala! A to všechno pro muže, kterého jsem opustila po méně než devíti měsících manželství.

Teddyho dům nebyl nikterak rozlehlý: jedna koupelna, dva pokoje, plus obývák, jídelna, kuchyň a prádelna. Dlužno říci, že pohled na svět z výšky nějakých padesáti centimetrů je dosti nudný. Viděla jsem jen nohy židlí a nábytku, fleky na koberci a nekonečné pásy zaprášených podlahových lišt.

Není divu, že když necháte pejska doma samotného, rozkouše, na co přijde, nebo udělá loužičku na předložce k posteli. Nalevo ode mě byly v tu chvíli dveře vedoucí zpět do kuchyně a ještě jedny, od prádelny. Když jsem narazila na další, vplížila jsem se jimi do pokoje a rozhlédla se tam.

Snažila jsem se budit přátelský dojem, jako bych vrtěla ocáskem. Naskytl se mi pohled na neustlanou postel, noční stolek, prádelník, psí pelíšek a spoustu špinavého šatstva, které se válelo na podlaze. Otočila jsem to a zamířila do pokoje na protější straně chodby. Tam si pan Rich zřídil něco mezi pracovnou a domácí kanceláří. U stěny vlevo stála řada otřískaných kartotéčních skříní a odřený dubový stůl. Také tam byla sedací souprava a televize. Hafan v mžiku vyskočil na pohovku a pak se na mě provinile podíval. Asi čekal, jestli mu nevypráším kožich. Usmála jsem se na něj, abych ho ještě povzbudila. Co se mě týkalo, mohl si lézt, kam se mu zachtělo.

Rychle jsem se podívala na stůl. „Jenom se tady porozhlédnu, tak si to hned nevykládej špatně, jo?“ obrátila jsem se na hafana. Ten už z toho ale byl tak otrávený, že si nahlas zívnul. Opatrně jsem se tedy zvedla na kolena a podívala se na pracovní desku stolu. Tam, na hromadě nějakých papírů, ležel můj vymodlený předmět doličný: složka dokumentů a mezi nimi účtenka s adresou společnosti San Felipe, která lidem pronajímala úschovny. Bylo na ní sobotní datum, 17. května. Vzala jsem účtenku do pusy, opět

se spustila na všechny čtyři a začala se plížit ke dveřím. A protože jsem psa už dávno nezajímala, chodbu jsem přeběhla za chviličku. Pohybovala jsem se poměrně rychle, i když pořád po čtyřech, a vzápětí jsem byla v kuchyni. Když

jsem se dostala až ke dveřím na verandu, chytila jsem se za kliku, přitáhla se a postavila. Jo jo, už mi to nejde tak lehce jako kdysi! Kolena kombinézy jsem měla doslova obalená prachem a chlupy, tak jsem si je znechuceně očistila.

Vyndala jsem z pusy účtenku, složila ji a strčila do kapsy.

Když jsem vykoukla ven okénkem zadních dveří, abych se ujistila, že je vzduch kolem čistý, všimla jsem si, že jsem venku na verandě nechala jen tak ležet podložku s tužkou.

Zlobila jsem se sama na sebe, že jsem ji nedala na nějaké méně nápadné místo, když jsem najednou zaslechla skřípot štěrku a v mém zorném poli se objevila přední maska Tedovy bílé dodávky. Ještě než vystoupil, přesunula jsem se několika plavnými skoky do prádelny a schovala se za otevřené dveře. Teddy v tu chvíli zabouchl ty od auta a nejspíš zamířil na verandu. Slyšela jsem ho jít po schodech.

Na chvilku se zastavil a sám pro sebe si něco zamumlal.

Nejspíš našel tu podložku a uvažoval, kde se tam vzala.

Pes ho samozřejmě slyšel a jako střela se přihnal ke dveřím, aby ho přivítal. Srdce mi hlasitě bušilo, asi jako když dáte do pračky vyprat tenisky. Doslova jsem viděla, jak mi pod modrou látku overalu pulzuje levé ňadro.

Odpřísáhnout bych to sice nemohla, ale měla jsem takový

dojem, že jsem si malinko ustříkla do kalhotek. Také jsem si všimla, že mi jedna nohavice vykukuje ven škvírou mezi dveřmi a dveřním rámem. Sotva jsem se ale stačila schovat, když do kuchyně vrazil Rich a hodil na stůl mou podložku.

Přivítal se se psem. Ze strany chlupáče se to neobešlo bez radostných výskoků a štěkotu; Rich mu zase udílel různé příkazy a všelijak se ho snažil usměrňovat, leč bezúčelně.

Psisko na mě naštěstí zapomnělo, jakou radost mělo, že se zase vrátil páníček.

Pak jsem slyšela, jak Rich prošel obývákem a dál chodbou až do pracovny, kde si pustil televizi. Pes se na mě mezitím asi zase rozpomněl, protože mě začal nadšeně hledat, čenich u země. Hra na schovávanou – jaká legrace – a hádej, kdo je to? Našel mě prakticky hned a začal očmuchávat mou nohavici. Snad aby ukázal, jak mu to pálí, nejprve nakoukl dovnitř jedním očkem a teprve pak se zakousl do modrého cípu nohavice a začal za něj tahat.

Trhal přitom hlavou a radostně vrčel. Bez rozmýšlení jsem vykoukla ze dveří a dala si prst před pusu. Vesele se rozštěkal, takže mě aspoň pustil. Pak běhal tam a zpátky v naději, že si s ním začnu hrát. Musím říci, že jsem téměř s dojetím sledovala, jak se těch pětatřicet kilo pořádného hafana baví na můj účet. Rich, který nechápal, proč jeho miláček tak vyvádí, se ho snažil uklidnit několika příkazy.

Hafík byl na vážkách. Na jedné straně chtěl poslechnout svého pána, na straně druhé se zase nemohl ubránit

projevům nadšení z takového nevídaného objevu. Rich na něho opět zavolal. Pes tedy odběhl a několikrát přitom neposedně štěkl. Přesto se vrátil do pracovny, kde mu bylo přikázáno, aby se posadil, takže se zřejmě posadil. Ještě jednou štěkl, asi že chtěl upozornit páníčka, jaká je tady legrace.

Neváhala jsem. V tichosti, podle mého názoru naprosté, jsem se protáhla dveřmi prádelny a zamířila na verandu. Na poslední chvíli jsem si vzpomněla na podložku, která ležela na stole, kam ji odhodil Teddy. Ještě jsem se pro ni ve spěchu natáhla. Pak už jsem jen proklouzla zadními dveřmi a opatrně za sebou zavřela. Sešla jsem po schodech na zahrádku za domem a dala se vlevo, po štěrkové cestě.

Podložku jsem si celou dobu tiskla na prsa. Na chodníku jsem měla chuť se rozeběhnout, ale ovládla jsem se a pokračovala normálním tempem. Nechtěla jsem na sebe zbytečně upozorňovat. Málokdo je totiž tak podezřelý jako žena v dělnické kombinéze, která upaluje, jako by ji pronásledovala smečka hladových hyen.

3

Cestou zpátky do Santa Teresy se nic mimořádného nepřihodilo, i když jsem byla tak nabuzená adrenalinem, že jsem měla co dělat, abych pořád nezrychlovala. Také mi připadalo, že je to snad všude samý policista. Dva řídili dopravu na křižovatce, kde nefungovaly semafory; jeden hlídkoval u nájezdu na dálnici, podezřele přikrčený za křovisky; a další stáli u svodidel s nějakým řidičem, který rezignovaně čekal, až mu vypíšou bloček na pokutu. Jakmile jsem byla mimo nebezpečí, nejen že jsem se strašně úzkostlivě snažila dodržovat všechny předpisy, zákony a nařízení, ale také jsem chtěla být zase normální, ať už si pod tím představíte cokoli. Riziko, které jsem podstoupila u Teddyho v domě, mi přece jen poněkud narušilo běžné vnímání. Na chvilku jsem byla vytržená ze skutečnosti, takže jsem si ji nyní uvědomovala o to silněji. Realita se mi najednou jevila jako nezáživná a šedivá. Totéž zažívají i policisté, rockové hvězdy, vojáci a nepolepšitelní kriminálníci. Chvilku jsou zmítáni nezdolnou vášní či

vzrušením, a vzápětí se jich zmocní nepřemožitelná únava.

Z toho důvodu vždy vyhledávají lidi stejného ražení. Kdo jiný by koneckonců pochopil, jak jim bývá, jaké je to kolikrát opojení? Jsou totiž chvíle, kdy je to silnější než vy, kdy je člověk jako opilý, přestože nepozřel ani kapku alkoholu. A z takových zážitků se musí vypovídat, ulevit si a najít klid. Věci se pak zase postupně vracejí do původních, všedních kolejí. Stále jsem byla rozrušená a měla jsem snad až příliš ostré vidění. Nalevo ode mě se přeléval Pacifik.

Vzduch byl průzračný a připomínal naleštěné sklo.

Dopolední sluníčko jako křesadlo připalovalo hroty vln, které téměř jiskřily, až jsem měla pocit, že se celý oceán každou chvíli vznítí. Pustila jsem si rádio a naladila stanici s jakousi dunivou hudbou. Otevřela jsem okénko a pustila si vítr do vlasů.

Jakmile jsem dorazila domů, postavila jsem na stůl krabici od Teda, z kapsy vytáhla účtenku z úschovny a overal okamžitě hodila do pračky. Nikdy jsem se k němu neměla takhle vloupat. Co jsem si myslela? Chovala jsem jako blázen. Jako bych nemohla počkat, až mě přejde vztek?

Jenže on mě opravdu neskutečně dopálil. Vždyť jsem od něho nechtěla nic než drobnou informaci. Tak jsem ji nakonec získala. Samozřejmě jsem vůbec netušila, co si s ní počnu. Poslední, co jsem potřebovala, bylo obnovit styky se svým bývalým manželem.

Rozešli jsme se totiž ve zlém a já z paměti pracně

vymazala všechny vzpomínky, co mi na něho zbyly.

Nepřipouštěla jsem si nic, co by mi manželství s ním připomínalo, a tak jsem si pamatovala leda tak jeho jméno.

Pár mých přátel sice vědělo, že jsem byla v jedenadvaceti vdaná, ale nikdo z nich netušil za koho nebo proč jsme se nakonec rozešli. Prostě jsem ho v představách zavřela do malé krabičky a tu hodila hluboko na dno pomyslného oceánu emocí a vztahů, kde spočívala až doposud. A třebaže mě můj druhý manžel Daniel zradil a ponížil, zdaleka neprovedl nic tak hrozného ve srovnání s Mickeym Magruderem. Ačkoli si nedělám hlavu z nějakého toho přestupku, rozhodně neberu zákon na lehkou váhu. A Mickey právě tuhle hranici překročil. Dokonce do toho chtěl namočit i mě. Vybavila jsem si to a na chvilku bych snad radši ani neexistovala.

V těle se mi spustily rozličné chemické reakce a najednou mě přepadla úzkost. Odebrala jsem se tedy do kuchyně a doufala, že najdu útěchu v oblíbeném sendviči s burákovým máslem Jif s extra velkými kousky oříšků.

Namazala jsem jím dva krajíčky sedmizrnného chleba a pokladla je kolečky kyselých okurčiček, které na karamelově zbarveném másle vytvořily roztomilé zelené puntíky. Hotové sendviče jsem ještě našikmo rozkrojila a položila na ubrousek. Pak jsem dočista olízala nůž. žije-li člověk sám, ve chvílích krajního vypětí nemusí nikomu vysvětlovat, proč má takové divné libůstky. Otevřela jsem si

plechovku s dietní colou a všechno spořádala u kuchyňského pultu, opřená o barovou stoličku, s očima upřenýma na stránky časopisu Time, který jsem přečetla od konce až do poloviny. Co píšou na předních stránkách, mě stejně nikdy dvakrát nezaujme.

Když jsem dojedla, zmuchlala jsem ubrousek, vyhodila ho do koše a vrátila se k psacímu stolu. V tu chvíli jsem již

byla připravená, že proberu veškerý obsah krabice, ačkoli jsem se děsila toho, co najdu. Je zajímavé, na kolik věcí si člověk vzpomene při pohledu na takové drobnosti.

Informace o sobě lidé většinou spíš vyhazují do smetí, než

by je schovávali. Proto nemáme vzpomínky na dávnou minulost zkreslené jen vinou našeho pokřiveného vnímání, ale také kvůli tomu, co všechno jsme už dávno zapomněli.

Naše paměť je jako planetka, která současně rotuje kolem dvou velice podobných hvězd. Jedna z nich je jasná, druhou vůbec nevidíme, ale i její gravitace ovlivňuje její trajektorii.

Usedla jsem do otočné židle a malinko se zhoupla dozadu. Dala jsem si nohy na stůl. Vedle na podlaze čekala na můj zásah otevřená lepenková krabice. Už na první pohled se dalo poznat, že do ní Mickey ve spěchu naházel všechno, co mu po mně zbylo. Představovala jsem si, jak asi chodil po bytě a sbíral všechny mé osobní věci, co mu přišly pod ruku. Byly mezi nimi dávno vyschlé lahvičky s kosmetikou, opasek, nějaké letáčky a staré časopisy – kupodivu přelepené izolepou –, pět paperbackových románů

a několik párů bot. Šaty, co jsem u něho nechala, asi skončily kdovíkde. Zřejmě je ale nacpal do pytlů na odpadky a pak zavolal do Armády spásy v naději, že za ty věci, z nichž některé kdysi tolik miloval, někdo při veřejné aukci zaplatí alespoň dolar nebo dva. Určitě chtěl tehdy zúčtovat s minulostí. Ovšem pár drobností, které by mu ji snad připomínaly, bylo prodeje ušetřeno a dostalo se zase zpátky ke mně.

Sklonila jsem se a nahmatala podivné tvary, rozhodnutá jednu z nepoužívaných, odložených a zapomenutých věcí vybrat jen tak namátkou. Jako první mi v ruce zůstal balík starých vysvědčení, převázaný bílou saténovou stužkou. Ty z nepochopitelných důvodů schraňovala tetička Gin. Od přírody nebyla sentimentální. Mé studijní výsledky za to ale nestály. Patřila jsem k průměru a nikdy nejevila zvláštní vlohy pro četní, psaní či počty. Hláskovat jsem ale uměla dokonale a také jsem slavila úspěchy, kdykoli se hrála nějaká hra na procvičení paměti. Bavil mě zeměpis a hudební výchova a ještě jsem měla ráda vůni bílé lepicí pasty, když zasychala na barevných papírech. Strašně jsem ale nesnášela, jakmile jsem měla cokoli přednášet před tabulí, nebo když mě učitelka na just vyvolala, ačkoli jsem se vůbec nehlásila. Ostatním dětem se právě tohle líbilo.

Prakticky denně jsem také ve škole zvracela. Občas se mi ale neudělalo špatně až ve škole. Pokoušela jsem se to kolikrát zařídit tak, abych mohla zůstat doma nebo jít s

tetičkou Gin do práce. Vystavená agresivitě spolužáků jsem se brzy naučila, že nejlepší obrana je útok. Proto mě zanedlouho nic neuspokojovalo tak jako pohled na otisky vlastních zubů v něčí růžovoučké pokožce. Věřím, že někteří z mých spolužáků mají dodnes jizvy ve tvaru hodinek, jak se tomu říkalo.

Zběžně jsem prohlédla svoje vysvědčení, která byla hořce monotematická a podobala se jedno druhému jako vejce vejci. Když jsem si pročítala rukou připsaná hodnocení třídních učitelek, překvapilo mě, že se všechny vzácně shodují v tom, že špatně skončím a jaká jsem nepolepšitelná. A třebaže jsem v sobě měla jistý „potenciál“, byla jsem spíš odstrašující případ. Podle toho, co o mně psaly, jsem bývala často duchem nepřítomná, také jsem se kolikrát jen tak sama od sebe zvedla a procházela se po třídě, prchala jsem z vyučování, odmítala odpovídat na jejich všetečné otázky, a pokud jsem odpověděla, pak špatně.

„Kinsey je sice chytré děvče, ale je roztržitá a většinou se soustředí pouze na to, co ji samotnou zajímá. Je až

přespříliš zvědavá, což u ní často vede k tomu, že strká nos tam, kam nemá…“

„Kinsey dělá problémy říkat pravdu. Měla by se nechat vyšetřit u školní psycholožky, která by snad dokázala určit, zda nejde o…“

„Kinsey bez obtíží chápe a zvládá předměty blízké jejím

zájmům, ale chybí jí disciplína…“

„Nemá ráda kolektivní sporty. Ani při projektech nespolupracuje s ostatními dětmi ve třídě…“

„Sama pracuje velmi dobře.“

„Nedisciplinovaná. Vzpurná.“

„Je ostýchavá. Jakmile ji někdo pokárá, neúměrně se rozruší.“

„Když není po jejím, odchází ze třídy. Bez dovolení klidně odejde z hodiny.“

Četla jsem si o té malé Kinsey, jako by to byla nějaká cizí dívka. Na Den obětí války se mi v autě zabili rodiče.

Pátého května toho roku jsem oslavila páté narozeniny a onen svátek je, jak známo, třicátého května. Hned pak v září jsem šla poprvé do školy, vyzbrojená pořádnou svačinou, deskami se sešity, velkým pestrobarevným perem s obrázkem medvídka a spoustou bláhových předsevzetí.

Teprve zpětně jsem si uvědomila, jaký jsem měla tehdy v hlavě zmatek a kolik utrpení, na něž jsem byla dočista sama, mě to všechno stálo. A třebaže jsem byla ještě mrňous a strašně jsem se ten první den bála, dokázala jsem být sama sebou, onou vzdorovitou a tvrdohlavou Kinsey. To dítě, jímž jsem byla, jsem obdivovala i pro jiné věci: pro schopnost se v pravou chvíli přizpůsobit, ale včas se vzpamatovat nebo se radši nepřizpůsobovat vůbec. A tyto vlastnosti mi také zůstaly, ačkoli mi často byly spíše ke škodě. Naše společnost si totiž daleko více cení

sounáležitosti než nezávislosti, poslušnosti, ne individuality, a nad jiné si zakládá na příjemném vystupování vůbec.

Další balíček obsahoval fotodokumentaci z téhož

období. Na každé skupinové fotografii naší třídy jsem byla vždy o hlavu menší než všichni ostatní. Také jsem se tvářila dost pochmurně, vážně a zamyšleně. Jako bych chtěla být někde úplně jinde, což byla pravda, a také to tak nakonec často dopadlo. A zatímco se všichni moji spolužáci horlivě zubili do objektivu, já vždycky koukala, kde co lítá. Na jednom snímku jsem dokonce měla rozmazanou hlavu, protože jsem se právě otočila na někoho, kdo stál v řadě za mnou. I tehdy se mi musel život jevit daleko zajímavější, když jsem byla postavená tak nějak dobrovolně mimo hru.

Skutečnost, že jsem se od té doby příliš nezměnila, mě trochu znepokojila.

Podle všeho jsem dávno měla běhat po městě a shánět zákazníky, a ne sedět doma a takhle se rozptylovat vzpomínkami na minulost. Co se to ale stalo, že se Mickeyho osobní věci dostaly až do veřejné aukce? Ne že by mi do toho něco bylo, ale právě to činí naléhavé otázky ještě naléhavějšími.

Opět jsem se sklonila k lepenkové krabici a vylovila z ní starý kazetový magnetofon velikosti naučného slovníku. Na ten krám, jehož mladší bráškové se dnes vejdou třeba i do kapsy, jsem už dočista zapomněla. Uvnitř byla dokonce i kazeta. Stiskla jsem tedy tlačítko pro přehrávání. Nic se

nestalo. Asi za to mohly baterie, vybité již tehdy, kdy ho Mickey vyhazoval do starého železa. Otevřela jsem tedy jednu zásuvku svého psacího stolu, našla balíček nových baterií a čtyři zastrčila přesně podle nákresu na příslušné místo. Opět jsem spustila přehrávání. Kazeta se roztočila a já uslyšela sebe samu vykládat cosi o nějakém případu, na němž jsem tehdy asi pracovala. Měla jsem dojem, jako bych najednou objevila nějaké zapečetěné historické tajemství, které kdosi ukryl, snad zakopal do země, aby je později, dlouho po jeho smrti, někdo vykopal… nová generace…

Zase jsem přístroj vypnula a odložila stranou. Sehnula jsem se ke krabici a zajela prsty ke straně. Nahmatala jsem náboje do devítimilimetrového smith & wessona, kterého mi Mickey daroval ke svatbě. Po té pistoli nebylo nikde ani stopy, já si však dobře vzpomínala, jak jsem z toho dárku byla tehdy vyděšená. Hlaveň měla ocelově modrou, jako každý smith & wesson, a pažba byla z ořešáku, do jehož

dřeva výrobce vyrazil obligátní iniciály S & W. S Mickeym jsme se seznámili v listopadu a vzali se hned další rok v srpnu. V té době už sloužil u policie nějakých šestnáct let, zatímco já nastoupila na oddělení v květnu, tedy pouhé tři měsíce před naší svatbou. Dárek v podobě střelné zbraně jsem brala jako znamení, že mě považuje za svou kolegyni, což si v té době o většině žen od policie nemyslel. Nyní jsem pochopila, že to mělo ještě další důvody. No, považte!

Který muž by o svatební noci oblažil svou novopečenou

drahou polovičku něčím, jako je poloautomatická zbraň?

Bezmyšlenkovitě jsem otevřela spodní zásuvku a začala hledat starý adresář, do kterého jsem si zapsala jediný kontakt, který jsem na něho měla. Jenže on to telefonní číslo už určitě dávno odhlásil. Kdovíkolika lidem tu linku už od té doby přidělili? I adresa už nejspíš neplatila.

Najednou kdosi zaklepal. Sundala jsem nohy ze stolu, zvedla se a odkráčela ke dveřím. Kukátkem jsem uviděla svého domácího. Přešlapoval na zápraží, na sobě dlouhé kalhoty. Měl nepřítomný výraz a díval se na cosi na zahrádce. Na svatého Valentýna mu bylo už osmdesát šest let. Dosud to však byl vysoký, štíhlý a elegantní muž, který jako by ani nestárnul. I jeho „přízeň“, jak sám nazýval své sourozence,

se

dožila

požehnaného

věku,

tedy

osmaosmdesáti, pětadevadesáti a šestadevadesáti let.

Všichni byli stejně křepcí jako on, a tak jsem pomalu nabývala přesvědčení, že jim jejich skvělá genetická výbava snad ani nedovolí „z tohoto světa odejít“. Henry měl svým způsobem půvaby vybrané starožitnosti. Jednak byl starý, jednak dobře stavěný, radost pohledět. Nepatrná patina bezmála devadesáti let dávala tušit, že se k němu vždy všichni chovali s láskou. Jak jinak, když byl Henry celý život čestný, upřímný, milý a velkorysý? I mě vzal pod svá ochranná křídla, a třebaže to byl zpočátku nezvyk, uvítala jsem to.

Otevřela jsem: „Ahoj, Henry. Co tě sem přivádí? Už pár

dní jsem tě neviděla.“

„Díky bohu, že jsi doma. Jdu totiž k zubaři a mám tam být přibližně –“ podíval se na hodinky – „za šestnáct a tři čtvrtě minuty. A ani jedno auto mi nejezdí. Chevroleta mám od té doby, co na něm přistála ta plechovka s barvou, v servisu a teď jsem najednou zjistil, že mi nejezdí ani dodávka. Nesvezla bys mě? Ale ještě lepší by bylo, kdybys mi auto půjčila, aby ses nemusela nikam harcovat. Přece jen se to asi protáhne, tak tě nechci zdržovat.“ Henry byl majitelem žlutého chevroleta kupé z roku 1932, který utrpěl jistou újmu, když se na něho loni v březnu zřítilo při slabším zemětřesení z police v garáži několik plechovek s barvou.

Na to autíčko byl Henry jaksepatří háklivý a udržoval je v bezvadném stavu. Svůj druhý vůz, jímž byla větší dodávka, používal, kdykoli ho poctila návštěvou přízeň, jinak žijící v Michiganu.

„Svezu tě. Nijak mě to nezdrží,“ prohlásila jsem.

„Počkej, vezmu si klíčky.“ Ani jsem nezavírala a skočila si do bytu pro kabelku. Zalovila jsem v její postranní kapse, kde měly své místo klíče od auta. Cestou ke dveřím jsem ještě popadla bundu a pak za sebou jen zabouchla dveře a zamkla.

Obešli jsme můj přístavek a prošli brankou. Pak už jsem Henrymu otevřela dveře na straně spolujezdce a přistoupila k těm svým. On se mezitím naklonil a odemkl mi. Vklouzla jsem za volant, otočila klíčkem v zapalování a už jsme byli

na cestě.

„Fajn. To je fajn. Jsem vážně moc rád,“ brebentil Henry, dosti roztržitě. Podívala jsem se na něho a neuniklo mi, že je celý napjatý. „Co ti mají dělat?“

„Korunku, ’hamhle, ’hzadu,“ zamumlal a strčil si přitom prst téměř do krku.

„Buď rád, že to není váček!“

„To bych se snad radši zastřelil. Víš, doufal jsem, že nebudeš doma a že to budu moct odvolat.“

„Tak to máš smůlu,“ podotkla jsem.

Oba dva se s Henrym bojíme zubaře, až to působí komicky. I když svědomitě chodíme na prohlídky, z každého zákroku, který musíme podstoupit, nám vstávají vlasy hrůzou na hlavě. Před návštěvou zubaře mi proto vždycky podezřele vyschne v ústech, stáhne se mi žaludek, zpotí ruce a nestačím naříkat. Natáhla jsem ruku a sáhla mu na prsty, které měl úplně ledové a mírně vlhké.

Henry si povzdychl. „Vůbec nechápu, k čemu to bude.

Plomba mě nijak nezlobí, no fakt! Vůbec o ní nevím. Ani mě nic nebolí. Ten zub je sice kapánek citlivější na horké a taky zmrzlinu už jsem si dlouho nedal –“

„Máš už tu plombu dlouho?“

„No, od roku 1942 – ale vážně s ní nic není!“

„Tak tomu říkám dobrá zubařina!“

„Mluvíš mi z duše. Jó, tehdy ještě zubaři člověku udělali pořádnou plombu! Zato dneska, dneska má omezenou

životnost, skoro jako mléko v krabici. Myslím, že se tak nějak počítá s tím, že nevydrží. Člověk je pak rád, když mu nevypadne aspoň do doby, než za ni zaplatí.“ Pak si zase zajel prstem do pusy a ještě se obrátil, abych na něho lépe viděla. „A vidíš tuhle? Ta je jen patnáct let stará a taky mi ji chtěj vyměnit.“

„To si děláš legraci! Podvodníci!“

„A vzpomínáš, jak se provalilo, že se do vody přidává fluorid, a jak si všichni mysleli, že je to nějakej komunistickej komplot? Tak tu fámu měli na triku právě zubaři.“

„To je jasný,“ přizvukovala jsem. „Dost jim to tehdy nahnalo. žádné kazy, žádné peníze, že?“ Kdykoli měl některý z nás jít k zubaři a ještě ke všemu ho čekal nějaký drastický zákrok, bavili jsme se právě v tomto duchu.

„A teď ještě přišli s tou zázračnou operací, kdy člověku zkrouhnou dásně na polovinu. Když se jim náhodou nepodaří tě k tomu překecat, aspoň ti naordinujou rovnátka.“

„Je to peklo,“ poznamenala jsem.

„Vážně bych si snad nejradši nechal všechny zuby vytrhat, abych to měl jednou provždy z krku,“ prohlásil ještě o něco zasmušileji.

Neubránila jsem se své obvyklé poznámce: „To bych na tvém místě nedělala, Henry. Máš přece hezké zuby.“

„Stejně bych si je radši naložil do skla. Vrtání prostě nesnáším. Už jen ten zvuk mě dohání k šílenství. A jak to

vždycky křupne, když se ti odlomí kousek zubu! Pokaždé mám pocit, že vyrvu opěrky z toho jejich super křesílka. Je to, jako když se drtí štěrk, jako když se do chodníku pustěj se sbíječkou –“

„No tak! Nech už toho. Už i mně se zpotily ruce.“

Když jsem couvala na místo na parkovišti, byli jsme oba tak rozhořčení, až jsem se divila, že to Henry na poslední chvíli nevzdal. Když ho zavolali do ordinace, zůstala jsem sedět v čekárně. Vyjma sestry na příjmu jsem to tam měla jen pro sebe, což bylo však spíše skličující. Jak to, že měl ten zubař objednaného jen jednoho pacienta? Hned jsem pomyslela na nejhorší. Podvod na pojišťovnu: neexistující pacienti, dvojí platby, neuskutečněné zákroky. Zkrátka běžný program běžného pana Zubařského, proslulého to umělce a šarlatána s nepřehlédnutelnými sadistickými sklony. Přesto jsem mu připsala nějaký ten bod za to, že měl v čekárně poměrně nové časopisy.

Zpoza dveří se do vzduchování akvária, které bylo tedy dosti chabou zástěrkou, ozývaly vysokofrekvenční zvuky moderní zubní vrtačky, která se podle všeho prokousávala zubní sklovinou a pomalu mířila na nebezpečně živý zubní nerv. Tolik se mi potily prsty, až se mi k nim přilepila lesklá stránka časopisu People. Když jsem je odtrhla, zůstaly na papíře vlhké skvrny. Vždy jednou za čas jsem zaslechla Henryho nesrozumitelné protesty, které dávaly tušit, že opravdu dosti trpí a že se mu z úst řinou přinejmenším

potoky krve. Stačilo, abych jen pomyslela na to, jaké asi zažívá utrpení, a potřebovala jsem na vzduch. Nakonec se mi ze všeho roztočila hlava, takže jsem opravdu musela vyjít ven, posadit se tam na lavičku a svěsit hlavu mezi kolena.

Po chvíli se přece jen vynořil ze dveří Henry. Vypadal zničeně a současně klidněji a ohmatával si spodní ret, aby se ujistil, jestli na sebe příliš neslintá. Cestou domů jsem ho chtěla trochu rozptýlit, a tak jsem mu pověděla o té lepenkové krabici, kterou jsem právě koupila od pana Riche.

Zmínila jsem také, odkud se vzala, a nadto, jaký byl Mickey paranoik, když si úschovnu pronajal pod jménem John Russell. V neposlední řadě jsem pohovořila o svém malém dobrodružství, přesněji řečeno o vloupání do domu Teda Riche. Henrymu se moc líbila ta zápletka se psem a jako obvykle mě začal přemlouvat, abych si konečně také nějakého chlupáče pořídila. Co se domácích mazlíčků týkalo, s Henrym jsme na to téma vedli již nejednu disputaci.

Pak se na mě obrátil: „Pověz mi něco o tom svém manželovi. Sice jsi už říkala, že byl u policie, ale nic víc o něm nevím.“

„To ani nestojí za řeč.“

„Ale co myslíš, proč přestal platit nájem za tu úschovnu?“

„Jak to mám vědět? Léta jsem s ním nemluvila.“

„No tak, nebuď taková, Kinsey! Nelíbí se mi, když jsi

takhle skoupá na slovo. Tak rád bych se o něm něco dozvěděl.“

„Strašně těžko se to vysvětluje. Ani nevím, kde začít.

Ale třeba ti to někdy řeknu; až budu mít v hlavě jasno.“

„Budeš po tom nějak pátrat?“

„Ne.“

„Třeba se mu přestalo chtít platit,“ podotkl ve snaze mě do toho zatáhnout. „To pochybuju. Složenky, účty, to bylo vždycky jeho.“

„Lidé se mění.“

„Ne, to se tedy nemění. Aspoň, pokud já vím.“

„Když o tom tak mluvíš, je to fakt. Ani já nikoho takového neznám.“

Než jsme dojeli na další křižovatku, mlčeli jsme. Ticho přerušil až Henry: „A co když se dostal do nějakého průšvihu?“

„Jestli jo, patří mu to.“

„Ty bys mu nepomohla?“

„To jako proč?“

„Snad tě neubude, když se aspoň pokusíš zjistit, oč jde, ne?“

„Nic takového dělat nebudu.“

„A proč ne? Vždyť by stačilo jen párkrát zvednout telefon. Co myslíš, že tě to bude stát?“

„Jak můžeš vědět, co mě to bude stát? Ty toho chlapa vůbec neznáš.“

„Jen jsem chtěl říct, že když teď na ničem nepracuješ…

no, aspoň, co jsem tak slyšel…“

„Kdo se tě prosil o radu?“

„Měl jsem dojem, že ty,“ řekl. „Vsadil bych nevímco, žes potřebovala trochu povzbudit.“

„To tedy nepotřebovala.“

„To vidím.“

„Tak to zkrátka je. Vůbec mě nezajímá.“

„Tak promiň. Byla to moje chyba.“

„Jsi jediný člověk, co znám, kterému jsem o tom řekla.“

*

Když jsem opět usedla k psacímu stolu, první věc, o kterou jsem zavadila pohledem, byl můj starý adresář, otevřený na stránce se jmény od písmene M. Jediným pohybem jsem ten malý sešitek zavřela a hodila ho zpátky do zásuvky, kterou jsem vztekle zabouchla.

4

Seděla jsem v otočné židli a nohou zastrčila lepenkovou krabici pod stůl. Měla jsem sto chutí všechny ty krámy vyhodit do popelnice a nechat si jen těch pár osobních dokumentů. Ale vzhledem k tomu, že jsem za to zaplatila celých dvacet dolarů, nějak jsem se k tomu nedokázala přinutit. Na vině nebyla ani tak má chudoba, i když na tom jistě měla nezanedbatelný podíl, ale spíše fakt, že jsem byla zvědavá. Říkala jsem si, že když se do té krabice podívám, ještě mě to k ničemu nezavazuje. Určitě ne k tomu, abych začala pátrat po svém bývalém manželovi. Jestliže si zběžně prohlédnu její obsah, nemusím hned stran toho člověka činit jakákoli zásadní opatření. Jestli se Mickey dostal do průšvihu, jestli mu nastaly horší časy, ať si! C’est la vie, život jde dál. Se mnou už to nemělo nic společného.

Postavila jsem tedy k té krabici koš na odpadky a opět ji otevřela a nahlédla do ní. Ani v mé nepřítomností se kouzelným skřítkům a vílám nepodařilo udělat uvnitř alespoň minimální pořádek. Pro začátek jsem do koše

vyházela obaly od kosmetiky: splasklou tubu od zubní pasty a lahvičku od šamponu, který ještě v tenké vrstvě pokrýval její stěny. Nějaký kosmetický přípravek také vytekl ze svého flakónku a prosákl až na dno krabice, přičemž některé předměty slepil jako průhledné lepidlo. Pak putovala do koše hromada prošlých léků, prastarý pesar, holicí strojek a zubní kartáček, jehož štětiny byly tak roztřepené, jako bych s ním snad v koupelně drhla podlahu.

Pod toaletními potřebami se ukrýval štos reklamních letáků a jiné nevyžádané pošty. Když jsem balíček vytáhla ven, lepicí páska někde povolila a všechny ty papíry jako by vyhřezly do odpadkového koše. Přitom jsem si všimla i několika normálních obálek, které mezi všemi těmi odloženými časopisy a pomačkanými reklamními katalogy vypadaly přece jen jinak. Hned na první pohled mi bylo jasné, že je to také jen odpad: potvrzení z banky o zrušení účtu, ke kterému došlo již před lety, časopis místního obchodního domu a dopis od společnosti Publishet’s Clearing House, kde stálo, že mám velkou naději vyhrát milion. Ve třetí obálce, kterou jsem takto vzala do ruky, jsem objevila účet za používání kreditní karty, který jsem už

považovala za zaplacený. Taková ostuda, říkala jsem si a současně si uvědomila, že u bankovních úředníků asi nebudu příliš oblíbená. Možná proto mi společnost American Express v poslední době neposílala karty s neomezeným čerpáním. Mé lepší já špitlo: Ať si je Mickey

jaký chce neplatič, ty budeš mít rozhodně všechno v pořádku!

Obrátila jsem tedy obálku v dlani, jako že z ní vyjmu příslušnou složenku, ale ukázalo se, že se na ni z druhé strany přilepila obálka další. Zřejmě obsahovala dopis, který musela poštovní doručovatelka přinést ještě téhož dne.

Odlepila jsem tedy tu druhou obálku a malinko ji přitom roztrhla. Nebyla na ní zpáteční adresa a ani rukopis jsem nepoznávala. Ten byl pevný, poněkud hranatý a s mírným sklonem vlevo, jako by písmena byla na pokraji zhroucení.

Poštovní razítko bylo ze Santa Teresy a neslo datum 2.

dubna, 1972. S Mickeym jsem se rozešla přesně den předtím, na Apríla. Vytáhla jsem z obálky tenký linkovaný papír, pokrytý hranatými písmeny, která připomínala právě pokosenou trávu.

Kinsey,

sice jsem slíbila Mickeymu, že ti to nikdy neřeknu, ale stejně si myslím, že bys to měla vědět. Tu noc byl samozřejmě se mnou, a i když do něj strčil, nic vážnýho mu nezpůsobil, což vím, protože jsem to viděla na vlastní oči, stejně jako řada dalších lidí, co byly na jeho straně. Když Benny odcházel, nic mu nebylo. S Mickeym se pak už nemohl setkat, protože jsme pak šly ke mně a tam zůstali až do půlnoci.

Říkala jsem mu, že to dosvědčím, ale kvůli Ericovi a

jeho problémům to odmítl. Je naprosto nevinný a zoufale potřebuje tvou pomoc. Co na tom, kde byl, když ve skutečnosti nic neudělal? Jestli ho opravdu miluješ, buď na jeho straně, ne jako nějaká mrcha!

Být u policie pro něho znamenalo celý život, tak mu to, prosím, neber. Jinak doufám, že se s tím v životě už nějak smíříš, protože jsi pro něj znamenala všecko.

D.

Přečetla jsem si tu zprávu dvakrát, a vyjma pravopisných chyb a jednoho nekonečného souvětí na mě nic z jejího obsahu zvlášť nezapůsobilo. Co se pravopisu týče, jsem hrozný hnidopich. Člověka, který jednou napíše měkké a jindy ve stejném případě tvrdé „y“, zkrátka nemůžu brát vážně. Jako mrcha jsem se také nezachovala, protože jsem Mickeyho tak jako tak nemohla z ničeho vysekat. Chtěl, abych před soudem lhala, což jsem rezolutně odmítla. Když

u mě takto neuspěl, zřejmě domluvil tady tu boudu s neznámou D. – ať už to byl kdokoli. Podle tónu, kterým byl dopis napsán, se dalo tušit, že mě ta osoba zná, ale na nikoho takového jsem si ani za boha nedokázala vzpomenout. Mohla to snad být nějaká Donna, Dawn, Diane, Doreen… Sakra. že mi to nedošlo hned!

Vzpomněla jsem si na barmanku jménem Dixie, která pracovala v baru v Colgate, kam chodili Mickey a jeho

kamarádi od policie po práci na skleničku. Zajít po práci do knajpy a dát si něco k pití bylo mezi těmi hochy poměrně běžné. Na začátku sedmdesátých let chodili strážníci po práci do hospod často a jejich radovánky se mnohdy protáhly až do rána. Pít na veřejnosti i v soukromí je ovšem – stejně jako porušení disciplíny, manželská nevěra, neplacení účtů a další nezodpovědné chování – z policejního hlediska považováno za zločin. A za takový zločin mohou hříšné dokonce potrestat. Policista je totiž ve službě, i když

ve službě není, protože musí dbát na svou dobrou pověst, musí jít příkladem. Kdyby se mu takové věci tolerovaly mimo službu, mohlo by se záhy stát, že by k nim docházelo i v pracovní době. Když si na bujaré strážce zákona začali lidé stěžovat, přesunuli své popracovní mejdany z města na předměstí a přestali je považovat za běžnou součást svého života. Podnik jménem Honky-Tonk, v němž pracovala Dixie, byl jejich oblíbeným útočištěm.

Když jsem se s Dixie seznámila, muselo jí být něco přes dvacet, tak o čtyři až pět let víc než mně. Tehdy jsme byli s Mickeym šest týdnů svoji. U policie jsem ještě začínala, byla jsem teprve zelenáč, a tak jsem mohla jedině tak řídit dopravu. Zato Mickeyho právě povýšili na detektiva a nejprve přidělili na mravnostní oddělení, pak na vloupání a krádeže, kde to měl na starosti nadporučík Dolan, kterého o něco později zase převeleli na oddělení vražd. Dixie vždy horlivě organizovala všechny oslavy, kdykoli někoho

přeřadili jinam nebo povýšili. Všem nám bylo jasné, že jde jen o plané záminky. Vzpomínám si, jak jsem s ní vždy vysedávala na baru a povídala, zatímco Mickey a jeho kumpáni do sebe obraceli bůhvíkolikátou rundu, hráli kulečník nebo si s veterány z Vietnamu vykládali zážitky z války. Když bylo Mickeymu osmnáct, povolali ho na čtrnáct měsíců do války v Koreji, a tak si vždycky rád poslechl, jaký byl rozdíl mezi tím sloužit v Koreji a ve Vietnamu.

Manžel Dixie, Eric Hightower, zase bojoval v Laosu, kde ho v dubnu roku 1971 zranili, takže se vrátil zpátky do života o dvě nohy kratší. Dixie si za jeho nepřítomnosti udělala hotelovou školu a v podniku Honky-Tonk pracovala ode dne, kdy se Eric nalodil a odplul hájit čest své vlasti. Po návratu trávil veškerý svůj čas v kolečkovém křesle a choval se buď melancholicky, nebo jako naprostý šílenec; podle toho, jaké užíval léky nebo kolik do sebe dokázal vpravit alkoholu. Dixie mu namísto sedativ denně ordinovala pěknou řádku koktejlů Boody Mary, aby nebyl takový vztekloun. Alespoň zdánlivě to fungovalo. Mně tehdy připomínala starostlivou mámu, která se musí stůj co stůj snažit přimět své dítě alespoň trochu spolupracovat. My ostatní jsme se k němu také chovali zdvořile, i když se rozhodně nesnažil, aby si nás nějak získal. Zkrátka, v šestadvaceti z něho byl zahořklý starý muž.

Vždy jsem fascinovaně přihlížela, když Dixie připravovala koktejly Mai Tai, giny s tonikem, manhattany,

martini a také ty odporně chutnající nápoje typu jahodového krému nebo mátového frappé. Bez ustání přitom něco vyprávěla. Vždy se ale soustředila na svou práci, ostřížím zrakem odhadovala dávky a z pípy na baru pokaždé přesně ustříkla tu sodovku, tu zas čirou vodu. Občas dokázala namíchat čtyři až pět koktejlů najednou, aniž se přitom třeba jen malinko sekla. Smála se takovým nakřáplým smíchem, hluboko posazeným. Dvojsmyslné poznámky mužských, kteří k ní do baru chodili, odbývala s nekonečnou trpělivostí.

Navíc je všechny do jednoho znala jménem a také věděla, jak žijí. Byla jsem vážně ohromená, jak sebejistě dokázala odpálkovat každého oplzlého nemravu. Také mi bylo moc líto jejího manžela. Situace toho člověka byla vážně nezáviděníhodná, protože spoustu věcí asi sám vůbec nezvládal, včetně sexu, jak jsem předpokládala. I tak by mě v životě nenapadlo, že by ho snad mohla podvádět, a ještě k tomu s mým vlastním manželem. Musela jsem být slepá a hluchá, že jsem si toho nevšimla – pokud si to ovšem celé nevymyslela, aby měl Mickey nějaké to alibi, které jsem mu já odmítla lživě dosvědčit.

Jinak byla Dixie asi tak veliká jako já, štíhlá jako proutek, měla protáhlý obličej a na hlavě kaštanové vrabčí hnízdo sahající až do poloviny zad. Také si vytrhávala obočí, místo kterého se jí od kořene nosu rozpínal pár podivných, nakreslených křídel. Oči měla jako dva uhly, a aby toho nebylo málo, nosila též falešné řasy, takže měl

člověk při pohledu na ni dojem, že jí ty oči co chvíli vyskočí z obličeje. Pod obvyklým tričkem snad nikdy neměla podprsenku a sukně si navlékala tak kratinké, že se sotva mohla bezúhonně posadit. Občas se jí do plachet opřel i východní vítr, a tak jste ji mohli spatřit třeba v dlouhých babkovských šatech s indickými motivy nebo širokých, jakoby tureckých kalhotách.

Její dopis jsem si přečetla ještě jednou, a jak jinak, i nyní byl jeho obsah tentýž. Měla s Mickeym poměr. To bylo zřejmě ukryto mezi řádky. Já tomu však pořád nějak nemohla uvěřit. Nikdy nedal ani gestem najevo, že by o ni stál. Možná to ale udělal a já byla příliš naivní, než aby mi to došlo. Jak se se mnou ale mohla po večerech jen tak vybavovat, když to za mými zády dělala s mým vlastním manželem? Ale s přihlédnutím k Mickeyho minulosti by to nebylo tak docela nemožné.

Než jsme se seznámili, měl mnoho žen a dívek. Tou dobou byl však svobodný a natolik rozumný, aby se vyvaroval jakýchkoli románků. Na konci šedesátých a na začátku sedmdesátých let ještě doznívala éra volné lásky, sex byl nenucený, často promiskuitní a nevázaný a sloužil vesměs pro zábavu. S objevem antikoncepční pilulky byly i ženy jako utržené ze řetězu a o poslední zbytky zábran se případně postaraly drogy. Byla to zkrátka doba volné lásky, psychedelik, levicových názorů, válečných protestů, body artu, vražd a LSD a všude kolovala spousta řečí o tom, jak

se někomu děti sjely drogami tak, že dobu zíraly do slunce, až z toho osleply.

V té době se také začal měnit právní systém. V roce 1964 například dospěl ve věci právního sporu Escobedo v.

stát Illinois Nejvyšší soud k závěru, že se porušení zákona, přesněji Šestého ústavního dodatku, dopustila illinoiská policie, když v průběhu vyšetřování odmítla vyhovět žádosti pana Escobeda o konzultaci s právníkem. O dva roky později, v roce 1966, se Nejvyšší soud opět přiklonil na stranu civilního žalobce a opět citoval Šestý dodatek, který slouží na ochranu lidských práv. To byla pro změnu známá kauza Miranda v. stát Arizona. Od té doby získalo americké soudnictví přece jen trochu jinou tvář a Dirty Harryho nahradil chlapík, který přinejmenším budil zdání poslušného a uvědomělého občana.

Mickeymu nešlo to politikaření pod nos, nevoněly mu všechny ty nové změny a nařízení a podle jeho názoru mu jen znesnadňovaly práci. Byl to zkrátka staromódní polda.

Plně se ztotožňoval s obětmi zločinu a domníval se proto, že jen jejich přání jsou mu rozkazem. Pachatel ať se se svými hříchy vypořádá pěkně sám. Nesnášel pomyšlení, že by snad měl na obviněného brát ohledy. Takzvaná práva zadrženého mu byla ukradená. K takovým lidem zkrátka nemohl být shovívavý. Občas jsem měla podezření, že má ty své názory z šestákových detektivek, které čítal jako malý kluk. Snažně vás ale prosím, nezapomínejte, že když jsem ho poznala, nic

z toho jsem nepostřehla. Byla jsem do něho blázen, líbilo se mi, jak se chová, a mohla jsem na něm oči nechat, protože jsem se mylně domnívala, kdovíjaký není lidumil. Dnes mám takový dojem, že si Mickey myslel, že pro něho některá pravidla a zákony zkrátka neplatí. Vždycky totiž

porušoval předpisy, na které si jeho ostatní kolegové poměrně záhy zvykli. Mickey šel svou vlastní cestou a postupoval, jak sám říkal, „pomocí osvědčených metod, které člověka vždycky zavedou na stopu podezřelého a nakonec mu také pomohou přimět ho k doznání“. To dokázal přednést tak procítěně, že to každého vždy rozesmálo.

Kolegové od policie si Mickeyho velmi vážili a do onoho března se na oddělení dostal do sporu jen zřídka a většinou kvůli drobným kázeňským přestupkům. Když měl odevzdat hlášení, odevzdal je pozdě, a občas dokonce odmítl uposlechnout přímý rozkaz nadřízeného. Ale v této věci dokázal vždy vycítit, jak daleko až může zajít. Také si na něho dvakrát někdo stěžoval. Jednou to bylo nactiutrhání a podruhé snad zneužití pravomoci veřejného činitele, ale to jsou jen silná slova zákona. Vždy bylo ve věci zahájeno vyšetřování, jehož výsledek vždy hovořil v jeho prospěch.

Přesto to nebudilo nejlepší dojem. Mickey se zkrátka vyžíval v boji proti konvencím, které na druhou stranu coby policista musel hájit. V osobním životě byl až přehnaně čestný – ať už šlo o daně, účty nebo snad dluhy. Jeho přátelé

se na něho mohli vždy spolehnout a vůbec byl vůči druhým ohleduplný. Velmi dbal na své závazky, vyjma toho, který měl vůči mně (tedy zřejmě). Rozhodně nikdy nezklamal něčí důvěru, nikdy nezradil kamaráda nebo kolegu od policie. Mezi muži měl tím pádem nebývalý respekt. Co se žen týkalo, buď ho obdivovaly, nebo přímo uctívaly jako héroa. Vím to, protože jsem k němu vzhlížela naprosto stejně a jeho nekonformnost také povýšila na nějakou ctnost, než abych vycítila možné nebezpečí.

Když se tak ohlížím zpátky, zjišťuji, že jsem ani nechtěla vědět, jaký je ve skutečnosti. Policejní akademii jsem ukončila v dubnu roku 1971 a u policie v Santa Terese nastoupila, jakmile jsem dosáhla věku jedenadvaceti let, což

bylo v květnu. Mickeyho jsem poznala v listopadu předešlého roku a zdání, které budil, mi doslova učarovalo.

No, která by odolala ostrému hochovi, skoupému na slovo, cynickému a znalému světa a lidí? Za pár měsíců jsme v tom lítali až po uši. Byla jsem zamilovaná a už v srpnu jsme se brali. Udělali jsme to dřív, než jsme se vzájemně stačili poznat. A jakmile nás měla rozdělit až smrt, chtěla jsem v něm vidět muže, za kterého jsem jej považovala, kterým jsem ho chtěla mít. Musela jsem se o tom přesvědčit. Byl pro mě idolem, a tak jsem mu věřila i tehdy, když mi předložil svou verzi toho všeho, ačkoli mi zdravý rozum napovídal, že pravda bude někde jinde.

Na podzim v roce 1971 Mickeyho převeleli na oddělení

vloupání a krádeží, kde zavinil, co sám eufemisticky označil za „střet osobností“, konkrétně té jeho a Cona Dolana, jenž

byl daného oddělení šéf. Nadporučík Dolan byl poněkud autokratický a potrpěl si na hru přesně v rámci pravidel, a tak si ti dva s železnou pravidelností vjížděli do vlasů. Bylo to beznadějné a neshody mezi nimi Mickeymu znemožnili další postup.

Po šesti měsících, tedy na jaře roku 1972, Mickey odešel od policie, aby se vyhnul dalším nepříjemnostem, které měl s Oddělením vnitřních záležitostí. V té době ho totiž

vyšetřovali ve věci úmyslného zabití člověka, k němuž mělo údajně dojít při nějaké hospodské hádce. Opravdu se tehdy pohádal s nějakým dělníkem. Jmenoval se Benny Quintero a hádka nakonec nepřímo skončila jeho smrtí. Stalo se to 17.

března, na Svatého Patrika. Mickey nebyl tehdy ve službě, a tak si zašel s partou kamarádů na pár piv do baru Honky-Tonk. Kamarádi byli samozřejmě na jeho straně, když

později tvrdil, že byl ten muž opilý a že ho urážel a také mu vyhrožoval. Mickey ho vysloveně odtáhnul na parkoviště, kde do sebe chvilku strkali. Jako bych Mickeyho slyšela, že ho musel trochu postrčit, aby se konečně rozhoupal k odchodu, když byl tak namol a sám si začal. Všichni svědkové přísahali, že ho neviděli zasadit Bennymu jedinou ránu. Quintero nakonec zmizel ze scény a už ho nikdo nikdy neviděl, dokud se druhý den nenašlo jeho tělo, umlácené a zkrvavené, pohozené ve škarpě u dálnice číslo 154.

Oddělení vnitřních záležitostí zahájilo vyšetřování a Mickeymu jeho právní zástupce, jistý Mark Bethel, chytře poradil, aby držel jazyk za zuby. Mickey byl podezřelý číslo jedna a skutečně mu hrozilo vězení. Proto také Bethel dělal, co mohl, aby mu kryl záda. Oddělení vnitřních záležitostí sice má právo přinutit člověka vypovídat, ale na druhou stranu nemá nárok znát výsledky šetření obhajoby. Tak jako tak mohl mít proces vážné následky. Jelikož čestných lidí je u policie asi jako šafránu, a navíc je třeba mít vše pěkně pod kontrolou, Oddělení vnitřních záležitostí nehodlalo ten případ jen tak vzdát. Mickey dal výpověď, a ta ho zachránila právě před jejich všetečnými otázkami. Kdyby ji ovšem nepodal a odmítl vypovídat, dostal by vyhazov stejně.

Když pak Mickey přišel vrátit odznak, pistoli a vysílačku, jeho kamarády z práce to pobouřilo. Vinou vnitřních směrnic nemohli jeho nadřízení učinit jakékoli veřejné prohlášení a Mickey navíc odešel záměrně v tichosti, takže v očích svých kamarádů jen stoupl, stal se z něho ještě větší hrdina. Nakonec všichni nabyli dojmu, že se zachoval vůči oddělení loajálně, ačkoli se k němu nezachovali právě nejlíp. Vzdal se totiž svého práva se hájit, i když samozřejmě obvinění proti němu byla smyšlená. Byl tak přesvědčivý, že jsem mu to věřila i já, ovšem jen do chvíle, než mě požádal, abych zalhala před soudem a dosvědčila mu potřebné alibi. Tehdy bylo totiž oficiálně zahájeno vyšetřování za účelem objasnění trestného činu, a

právě proto mě požádal o tak nezvyklou pomoc. Podle všeho měl ve svém alibi čtyřhodinovou trhlinu. Odmítl mi říci, kde celou tu dobu byl, ani co dělal mezi odchodem z baru Honky-Tonk a návratem domů. Podezřívali ho, že sledoval zavražděného a oddělal ho až někde v ústraní. Mickey všechno popřel. Požádal mě, abych ho kryla, ale já se jen sebrala a odešla.

Opustila jsem ho 1. dubna a už desátého téhož měsíce zažádala o rozvod. Za pár týdnů bylo hotové ohledání mrtvoly a ukázalo se, že ten Quintero, veterán z Vietnamu, utrpěl za války těžké poranění hlavy, když ho ze zálohy trefil ostřelovač a poranil mu lebku. V místě průstřelu měl od té doby nerezovou ocelovou destičku. Smrt oficiálně zavinilo žilní krvácení do mozku. Toto osudové krvácení mohl vyvolat jakýkoli menší úder. Kromě toho rozbor prokázal, že měl v krvi 1,5 promile alkoholu, nějaké ty amfetaminy, marihuanu a kokain. že by se Mickey a Benny po té menší potyčce na parkovišti ještě kdy setkali, se prokázat nepodařilo. Mickeyho obhájce tím zpochybnil obžalobu a Mickey byl zase mimo nebezpečí. Jenže v tu chvíli se už nedalo nic vrátit. Nejprve odešel od policie a po několika měsících jsem zase odešla já od něho, a to navždy.

Postupem dalších let jsem na to rozčarování zapomněla, a třebaže jsem ho nadále nechtěla ani vidět, už jsem mu nepřála nic zlého. Podle mých posledních informací pracoval u nějaké bezpečnostní agentury, takže asi po

nocích vysedával po vrátnicích všelijakých objektů a snažil se nemyslet na to, že má na sobě jen imitaci skutečné policejní uniformy.

Dopis od Dixie jsem si pak přečetla ještě jednou a zamyslela se nad tím, jak bych se asi zachovala, kdyby se mi dostal do rukou už tehdy. Najednou mě přepadla úzkost, až

mi přeběhl mráz po zádech. Jestli to všechno byla pravda, bohužel jsem se i já podepsala na jeho nešťastném konci.

Opět jsem otevřela zásuvku a vytáhla starý adresář a snad přičiněním kouzel hned napoprvé nalistovala stránku s jeho jménem. Vzala jsem do ruky sluchátko a vytočila uvedené číslo. Telefon dvakrát zazvonil a pak se ozvalo obvyklé dvojí pípnutí, po kterém následovalo strojené prohlášení, že účastník s předvolbou 213 je momentálně nedostupný. Pokud jsem si spletla číslo, dalo se to ověřit ještě dalším zavoláním. Vytočila jsem tedy číslo podruhé a podruhé si vyposlechla totéž automatické sdělení. Zavěsila jsem a uvažovala, co můžu v tomhle směru podniknout dál.

5

Ten dům na Chapel Street jsem nenavštívila dobrých patnáct let. Zaparkovala jsem před vchodem a brankou z drátěného pletiva vstoupila na předzahrádku. Přede mnou stál standardní bílý domek, jednopodlažní s využitelným suterénem, rohovým arkýřovým oknem a malou postranní verandou. Okna v patře vypadala jako slepice na hřadě a těsně pod krovem zdobila dům dřevořezba. Jinak na té stavbě z roku 1875 nebylo vcelku nic zajímavého – žádné další kudrlinky, žádné stylové prvky – a tudíž stál mimo zájem památkářů. Ač byla ta ulice jednosměrná, stále jí proudila doprava, a tak mohl člověk sotva zapomenout, že je pouhé dva bloky od centra Santa Teresy. Za pár let, uvažovala jsem, dům někdo koupí, přestane užívat k bydlení a místo toho v něm zřídí bazar s nábytkem nebo jiný rodinný podnik. Nakonec ho srovnají se zemí a pozemek nabídnou k prodeji nějaké renomované realitní kanceláři. I když si nemyslím, že by snad žádný starý rodinný dům neměl uniknout demoliční četě, přesto se nemohu zbavit dojmu, že

jednou přijde den a na zemi nezbude jediná stopa po obyčejném člověku. Jen domy boháčů zůstanou na svých místech a ty nejhonosnější z nich se změní v muzea, umělecké galerie a nejrůznější charitativní instituce. Říkala jsem si, že obyčejný středostavovský domek jako ten přede mnou sotva přežije netrpělivě očekávaný přelom dalšího století. Pro tuto chvíli mu nic nehrozilo. Předzahrádka nesla stopy něčí laskavé péče a také venkovní nátěr nepůsobil zvlášť opotřebovaně. Vzpomněla jsem si také, že za domem se ještě rozkládá poměrně velká zahrada s cihlovým altánkem, grilem a řadou ovocných stromů.

Zazvonila jsem na zvonek. Jeho vysoko posazený zvuk se okamžitě rozletěl celým domem. Peter Shackelford, přezdívaný „Shack“, a jeho žena Bundy byli Mickeyho přáteli ještě dávno předtím, než jsem ho poznala já. Oba dva už za sebou měli po jednom manželství. Shack byl rozvedený a Bundy ovdověla. Shack adoptoval její čtyři děti a vychoval je, jako by byly jeho vlastní. Svého času to u nich docela žilo. Chodilo se k nim na pizzu a na grilování a jídlo se podávalo na papírových talířích, konzumovalo za pomoci donesených plastikových příborů a zapíjelo rovněž z přinesených vlastních zásob. Každý také vždy přiložil ruku k dílu, když přišlo na závěrečný úklid. Obyčejně tam člověk potkával mimča v plenkách nebo batolata, jimž patřil celý prosluněný trávník. Starší děti si buď házely létajícím talířem, nebo se honily po zahradě jako nějací divoši.

Jakmile totiž bylo tolik rodičů pohromadě, přestávali být tak přísní a chovali se více demokraticky. Kdo měl za lubem nějakou lotrovinu, mohl ji v takové chvíli klidně uskutečnit.

Tehdy jsem nebyla tak spokojená, že nemám vlastní děti, a občas jsem proto dohlížela na ty opravdu maličké, kdykoli se jejich rodiče více odvázali.

Mickey a Shack nastoupili k policii v Santa Terese přibližně ve stejné době a často pracovali spolu. Nikdy to nebyli přímo parťáci, ale ještě s jistým Royem „Litem“

Littenbergem, rovněž mužem zákona, prosluli pod přezdívkou Tři mušketýři. Lit i Shack patřili k partě, co se onoho nešťastného roku chodila pravidelně veselit do baru Honky-Tonk. Pořád jsem doufala, že třeba jeden z nich bude vědět, kde tu noc Mickey byl a co dělal. Také jsem potřebovala, aby mi někdo potvrdil, jestli je pravdivý dopis od Dixie. Dosud jsem totiž žila v přesvědčení, že Mickey chudáka Bennyho opravdu praštil a zavinil jeho smrt. Vůbec jsem netušila, co udělám, jestli zjistím, že měl ten večer prokazatelné alibi. Jakmile jsem na to jen pomyslela, úzkostí se mi sevřel žaludek.

Asi za půl minuty se ve dveřích objevil Shack. Ještě pár vteřin mu trvalo, než zjistil, kdo vůbec jsem. To krátké zaváhání mi poskytlo dostatek času, abych se i já přesvědčila, jak se za ta léta změnil. Když jsem ho poznala, muselo mu být něco pod čtyřicet. Teď z něho byl čerstvý padesátník, dobře o dvanáct kilo těžší. Váha těch kilogramů

mu poněkud protáhla rysy v obličeji, takže mu husté obočí téměř překrývalo ochablá víčka, z tváří se mu staly jakési pytle, jež od sebe odděloval rozčepýřený knír, a i ten zčásti zakrýval povislá ústa pracně oživující dvojitou bradu. Husté vlasy v barvě soli a pepře nosil sestříhané těsně nakrátko, jako by snad stále dodržoval policejní bezpečnostní a hygienická opatření. Na sobě měl v tu chvíli kraťasy, sandály a velké bílé tričko, jehož vytahaný výstřih odhaloval světlounký porost na jeho kdysi mužné hrudi. I Shack, stejně jako Mickey, pravidelně třikrát týdně posiloval, a tak dávalo jeho držení těla tušit jistou skrytou sílu.

„Ahoj, Shacku. Jak se daří?“ přivítala jsem se s ním, když jsem uviděla, že mě konečně poznává. Ani jsem se nepokusila o úsměv. Nepřišla jsem se s ním jen tak pobratřit a předpokládala jsem, že ani jeho vztah ke mně nebude dávno přátelský či zvlášť vřelý.

Když konečně promluvil, působil velmi příjemně.

„Vždycky jsem si říkal, že se tu jednou ukážeš.“

„No, tak jsem tady,“ přitakala jsem. „Můžu dál?“

„Co by ne?“

Ustoupil, abych mohla projít dveřmi do předsíně jako první. Vzhledem k tomu, jak jsme se dřív znali, bylo ticho mezi námi nepřirozené. „Pojď, půjdem dozadu. Tady v té části domu ani moc nejsem.“ Shack za námi zavřel dveře a vykročil předsíní směrem do kuchyně.

I když jsem měla čas pouze na zběžnou prohlídku,

neuniklo mi, že mají přinejmenším o polovinu nábytku méně. V obýváku jsem zahlédla jen konferenční stolek, odkládací stolky a jednoduchou dřevěnou židli. V místě, kde dřív stávala pohovka a křesla, zbyla v koberci vytlačená kolečka velikosti stříbrných dolarů. Vestavěné knihovny po obou stranách krbu zely prázdnotou. Nebyl v nich ani jeden svazek. Místo toho tam stály opřené rámečky s fotografiemi usmívajících se dětí, miminek a samozřejmě dospělých.

Dohromady tak pětadvacet až třicet lidí. Většinou šlo o portréty od fotografa, ale místy jsem zahlédla také momentky z někdejších rodinných slavností.

„Ty se stěhuješ?“

Zavrtěl hlavou. „Bundy před půl rokem zemřela,“ hlesl.

„Většina nábytku byla stejně její, tak jsem řek dětem, ať si vezmou, co budou chít. I tak mi toho zbylo až moc.“

„Na těch fotografiích jsou tedy vaše děti?“

„Oni a ještě jejich děti. Ti čtyři se nám postarali celkem o třináct vnoučat.“

„Tak to gratuluju.“

„Díky. Naše nejmladší, Jessie… pamatuješ se na ni?“

„Taková černá kudrnatá?“

„To je ona. Asi největší kvítko ze všech. Sice se zatím nevdala, ale už adoptovala dvě vietnamská děcka.“

„A čím se živí?“

„Dělá v New Yorku právničku. Specializuje se na obchodní společnosti.“

„Nikdo z nich nezůstal tady v okolí?“

„Scott bydlí v Sherman Oaks. Jinak se rozutekly všude možně, ale když můžou, přijedou na návštěvu. Tak jednou za šest za osm měsíců. To pak vždycky nakopnu harleye a vyjedem si na výlet. Mám hodný děti, všechny. Nejvíc se o to ale zasloužila Bun. Tu jim sotva nahradím, ale snažím se, jak můžu.“

„A co vlastně děláš? Slyšela jsem, žes od police odešel.“

„Teď v květnu to bude rok. Abych pravdu řek, nedělám nic moc.“

„Pořád posiluješ?“

„Nemůžu. Následky zranění. Měl jsem ve službě nehodu. Nějakej opilec jel na červenou a mě i s policejním autem vzal s sebou. Byl na místě mrtvej. Já ztratil vědomí.

Nakonec jsem vyváznul se zlomeným pátým obratlem a invalidním důchodem. Pěkně jak má bejt!“

„To je smůla.“

„Když už člověk nic nenadělá, nemá cenu si ani stěžovat.

Z důchodu zaplatím všechno, co potřebuju, a mám tím pádem spoustu času sám na sebe. A co ty? Slyšel jsem, že děláš soukromý očko.“

„Už několik let.“

Mezitím mě vedl kuchyní na prosklenou verandu, která se táhla po celé zadní straně domu. Zdálo se mi, že vede dost podobný život jako já a drží se stále na jednom místě. Jako pes, který čeká, až se jeho páníčci vrátí zpátky z práce. V

kuchyni měl bezvadně uklizeno. Na odkapávači na nádobí jsem si všimla talíře, misky na vločky, lžíce a hrnku na kávu. Zřejmě používal stále totéž nádobí a po každém jídle je vždy oplachoval. Proč umyté nádobí uklízet, když je člověk za chvíli zase vyndá? Při pohledu na odkapávač s hrnkem, talířem a miskou jsem se cítila téměř jako doma a uvědomila si, že Shack nejspíš přebývá výhradně v kuchyni a na verandě, která byla hned vedle. Na jednom jejím konci stála futonová rozkládací pohovka a na ní složená přikrývka a polštáře. Na podlaze tam ještě trůnila televize. Zbytek verandy sloužil jako truhlářská dílna. Měl tam soustruh, vrtačku, hoblík, svěrák, pilu, sem tam se válela nějaká ta kramle nebo lať. Shack právě opravoval prádelník, který byl obroušený a čekal na další nátěr, a židli, jež ležela s opěradlem u země a nohy jí strnule trčely dopředu. Napadlo mě, že Shack asi celou noc vdechuje omamné pachy terpentýnu, lepidel, tonkového oleje a pilin. Zachytil můj pohled a poznamenal: „Být sám má svoje výhody. Člověk si může dělat, co ho napadne.“

Já na to: „Tak tak.“

Bundy kdysi ušila závěsy do kuchyně a pověsila je doprostřed oken, jichž byla dost dlouhá řada. Ty zeleno-bílé pruhy kostkované bavlny vypadaly pořád k světu: byly vyprané, voněly a visely na malých mosazných žabičkách.

Najednou jsem si uvědomila, že se mi oči zalévají slzami.

Tak jsem se radši zadívala do zahrady za domem, která byla

okny na verandě dobře vidět. Z těch stromů, co tam vždy mívali, jich spousta zůstala. Jen se teď o něco víc hrbily; ta tam byla jejich majestátní výška. Po plotu se také pnuly nachové svlačce a drátěné pletivo bylo jejich vahou celé zdeformované. Dříve tolik používaný zahradní gril u komína zrezivěl a jeho úlohu nyní zastával gril přenosný, který stál hned u schodů do domu.

Shack se opřel o zeď, ruce překřížené na prsou. „Tak co tě sem vlastně přivedlo?“

„Hledám Mickeyho. A jediné číslo, co na něj mám, nefunguje.“

„Něco od něho potřebuješ?“

„Možná. Zatím nevím. Ale mám se tě snad dovolovat, než mu zavolám?“

Shacka to očividně pobavilo. Bundy ho vždycky držela zkrátka. Třeba mu ty prudké hádky chyběly. Když žije člověk dlouho sám, zapomene, jaké to vlastně je. Jeho úsměv se pozvolna vytratil. „Nic ve zlém, holka, ale proč ho nenecháš na pokoji?“

„Chci jen vědět, jestli je v pořádku. Nechci ho ani v nejmenším obtěžovat. Kdy jsi s ním naposled mluvil?“

„To si nevzpomínám.“

„To vidím. A nemáš aspoň představu, co teď asi dělá, jak se mu daří?“

„Určitě se má fajn. Už je to velkej kluk. Nepotřebuje, aby ho někdo obskakoval.“

„To je mi jasné,“ souhlasila jsem, „ale jen pro jistotu. O

nic víc mi nejde. Nemáš na něho číslo nebo třeba adresu?“

Shack zakroutil hlavou, koutky svěšené. „Kdepak. Když

potřebuje, sám se ozve. Mezitím mu dopřávám klid a soukromí. Tak jsme se koneckonců dohodli.“

„A co Lit?“

„Roy Littenberg zemřel. Během šesti měsíců ho celýho sežral rak. Už to budou tři roky.“

„To je mi líto. Měla jsem ho ráda.“

„To já taky. Občas vídám toho jeho kluka: Tim se jmenuje. Neuhodla bys, co dělá!“

„Dám se podat.“

„Koupil Honky-Tonk. Jsou teď velký kamarádi se Scottiem – na toho si Bun potrpěla… Každopádně kdykoli je Scottie tady, někam si spolu vyrážej.“

„Vážně? Nevzpomínám si, že by ti dva spolu kdy pekli.

Ještě když jsem byla s Mickeym, byli, myslím, ve Vietnamu.“ Cesty všech obyvatel Santa Teresy se jednou protnou. Teď si tím procházela zase další, mladší generace.

„A nenapadá tě, kdo ještě by o Mickeym mohl něco vědět?“

Shack se na mě pozorně zadíval. „Proč bych ti to měl říkat?“

„Co když mu to pomůže.“

„A proč ho hledáš?“

„Chtěla bych se ho zeptat na pár věcí, na které jsem se ho měla zeptat už dávno.“

„Týká se to Bennyho?“

„Přesně tak.“

Lišácky se usmál. Přiložil si ruku k uchu: „Slyšel jsem správně… pocit viny?“

„Když myslíš.“

„Trochu pozdě, neřekla bys?“

„Asi jo. Těžko říct. Ale o dovolení tě nežádám. Tak pomůžeš mi, nebo ne?“

Na chvilku se zamyslel. „A co ten právník, co ho zastupoval?“

„Myslíš Bethela? To by snad stálo za pokus. Taky jsem si na něj mohla vzpomenout. Dobrý nápad!“

„Jsem už takovej.“

„Ty myslíš, že je Mickey nevinný?“

„No jistě. Byl jsem tam a viděl to na vlastní oči. Když

ten zavražděnej odcházel, nic mu nebylo.“

„Shacku, vždyť měl v hlavě tu destičku.“

„Mickey ho ani jednou nepraštil. Nezasadil mu jedinou ránu.“

„A jak víš, že ho pak ještě nesledoval? Vždyť si to spolu mohli rozdat někde úplně jinde! Mickey nebyl právě proslulý tím, že by se dvakrát dobře ovládal. I to mě na něm štvalo.“

Shack zavrtěl hlavou. Zvolna navázal protažením krční páteře, které provázelo slyšitelné zakřupání. „Promiň.

Musím s tím zatroleným krkem konečně k chiropraktikovi.

No jo, to se mohlo stát. Co by ne? Třeba se to stalo trochu jinak, než jak tvrdil Mickey. Tobě jen říkám, co jsem viděl.

Nebylo toho moc.“

„Ale stačilo to.“

„Jen tak mimochodem – tedy, ne že by mi do toho něco bylo –, ale stejně jsi měla stát při něm. Aspoň tos pro něj mohla udělat. A to není jenom můj názor. Dost kluků tehdy naštvalo, jak ses zachovala.“

„Mě zas naštvalo, co ode mě Mickey chtěl. Chtěl, abych zalhala okresnímu státnímu zástupci, abych mu řekla, že byl doma už v devět večer, a ne o půlnoci nebo v jednu, nebo v kolik se to vlastně vrátil.“

„Aha, tak to jó,“ zatvářil se na oko chápavě. „A ty jako nikdy nelžeš?“

„Když jde o vraždu, tak ne. Rozhodně,“ vyštěkla jsem.

„Krucinál, ženská! Ty si vážně myslíš, že Magruder umlátil toho nebožáka k smrti?“

„Jak to mám vědět? Hrozně ráda bych tomu ale přišla na kloub. Mickey byl svým způsobem blázen. Tělem i duší hájil zákon a bylo mu fuk, co všechno pro to bude muset udělat.“

„To jo, a jestli tě zajímá, co si o tom myslím já, tak já si myslím, že takovejch, jako je on, by mělo bejt víc. Když už

jsme u toho, tak jsem slyšel, že ani tobě pravidla moc nevoní.“

„To si piš. Proto taky už dneska nenosím uniformu.

Jenže o mně se teď nebavíme. To jeho čest byla tehdy v sázce! Jestli Mickey to alibi měl, radši to měl říct pěkně na rovinu, a ne mě přemlouvat, abych kvůli němu křivě svědčila.“

Výraz v Shackově tváři se změnil a také přede mnou uhnul pohledem.

Pokračovala jsem: „No tak, Shacku. Ty moc dobře víš, kde byl. Tak proč mi to konečně neřekneš, abychom to jednou provždy uzavřeli?“

„Proto jsi sem přišla?“

„V podstatě ano,“ přikývla jsem.

„Neřeknu ti než tohle: Nebyl na dálnici číslo 154, aby si to tam vyříkal s tím vietnamským vysloužilcem, a ani v nejbližším okolí.“

„To je jen dobře. Věřím ti. Zkusíme to ale ještě jinak.

Víš, Mickey někoho měl. Vzpomínáš na tu barmanku, na Dixie Hightowerovou? Podle jejích slov byl ten večer s ní a – mám-li použít starou dobrou osvědčenou frázi – tak spolu měli sex.“

„Tak to táhnul s Dixie, no jo. A co má jako bejt? Vždyť tehdy to dělal snad každej s každým.“

„Já ne.“

„Třeba ses na to vykašlala po svatbě, ale jinak jsi určitě byla stejná jako všichni ostatní… snad jen míň otevřená, upřímná.“

Ignorovala jsem tu potupnou poznámku a dál se pokud

možno držela věci. „Aspoň mě na to mohl někdo upozornit.“

„Tak nějak jsme mysleli, že to víš. Ti dva se tím nijak zvlášť netajili. Jenom si vzpomeň, kolikrát jsi odcházela ještě před ním. Co myslíš, že asi dělal? Chodil do večerní školy? Jel po ní. To byla jasná věc! Ale byla to jenom pipka z baru. S tebou si rozhodně nezadala.“

Potlačila jsem rostoucí vztek, protože mi bylo jasné, že v afektu ničeho nedosáhnu. Potřebovala jsem informace, ne se s ním hádat. Zrada je zrada, a nezáleží na tom, kdy pravda o ní vyplave na povrch. Jestli mohla Dixie ohrozit naše manželství, na tom čerta záleželo. I když už tomu bylo čtrnáct let, přesto mě to ponižovalo a štvalo. Jen jsem ale zavřela oči a pokusila se jednat bez emocí a s nadhledem, asi jako bych byla na místě činu a měla řešit vraždu. „Víš jistě, že byl ten večer s ní?“

„Řeknu to takhle: Viděl jsem je společně odcházet z baru Honky-Tonk. Každý jeli vlastním autem. On hned za ní.

Kdykoli byl doma ten její, jezdili do toho malýho špinavýho motelu na Airport Road.“

„Paráda. Jak ohleduplné! Ten večer tedy byli tam?“

„Asi jo. Ruku bych za to do ohně nedal, ale vsadil bych se.“

„Proč jsi to neřekl před soudem?“

„Klidně bych to udělal. Tedy, kdyby to bylo třeba. Ale ani jsem nedostal příležitost. Než jsme se vzpamatovali, vrátil Mickey odznak, a tím to zhaslo. Jestli ho nemůžeš

najít, vždycky se můžeš obrátit na ni.“

„Na Dixie?“

„No jistě. Bydlí kousek odsud.“

„Kde přesně?“

„Jsi přece detektiv, ne? Zkus třeba telefonní seznam.

Ještě pořád je s tím kyselým ksichtem… s tím mrzákem…“

„Eric se jmenoval, že?“

„Přesně tak. Přišli s Dixie nějak k penězům a koupili si barák. Skoro čtyři tisíce metrů čtverečních, ne jako tohle.

Veliký.“

„Děláš si legraci.“

„To nedělám. Jako že je bůh nade mnou, je to pravda.

žijou v Montebello, ve vlastní rezidenci.“

„Jak se dokázal tak vzpamatovat? Když jsem ho viděla naposled, byl to beznadějný alkoholik.“

„Přihlásil se do Anonymních alkoholiků a dal se do kupy. Když po dlouhý době konečně vystřízlivěl, vymyslel, že bude dělat speciální a originální kriplkáry. Většinou je dělal na zakázku, se vším možným příslušenstvím; podle typu postižení. Dneska si k tomu přidal ještě vozíky pro sportovce a protézy. Má dokonce fabriku na Tchaj-wanu a dodává náhradní díly i dalším firmám. Taky nacpe hromadu prachů do dětskejch nemocnic, ať jsou v kterým chtěj státě.“

„To je tedy pašák. Jsem ráda, že se mu tak daří. A co ona? Co dělá?“

„žije si jako princezna a je z ní nóbl dáma. Chodí do

klubů a tak. Až je uvidíš, pozdravuj je ode mě.“

„Možná. Jestli je uvidím.“

*

Když jsem se rozloučila s Shackem, skočila jsem si do kanceláře a vyzvedla poštu. Nic zvláštního mi nepřišlo, tedy žádná naléhavá práce na obzoru. Většina případů, na nichž

jsem tou dobou pracovala, zatuhla v bodě mrazu a klienti, kteří mi je zadali, čekali, až jim zavolám nebo napíšu, jak jsem pokročila. Uklidila jsem si tedy na stole a opláchla hrnek na kávu. Kromě toho jsem ještě oprášila listy věrného fíkusu. V kanceláři mě sice nic nedrželo, ale ani domů jsem jít nemohla. Byla jsem strašně nervózní a pořád musela myslet na Mickeyho. Honilo se mi to hlavou stále dokola.

Udělala jsem chybu já? Unáhlila jsem se a zbytečně hájila názor, který se mi právě hodil? Když zemřel nebožák Quintero, už jsem Mickeyho stejně nemilovala. Třeba jsem chtěla ukončit naše nevydařené manželství a zápletka s Bennym možná přišla jako na zavolanou. Co jestli to tak opravdu bylo? Nedal snad Mickey výpověď, jen aby mě ušetřil ostudy a zbytečně nekomplikoval život také Dixie?

Kdyby byl nevinný a já se včas dozvěděla, kde strávil ten večer, mohlo se všechno vyvinout úplně jinak a on třeba mohl dosud pracovat u policie. Bylo to k neuvěření, a snad proto mi to stále nešlo z hlavy.

Natáhla jsem se na koberec a zakryla si dlaněmi oči.

Měla jsem snad opravdu důvod se tím tolik zabývat? Přece to byla minulost. Podtrženo sečteno. Čtrnáct let stará záležitost. Ať už byla pravda jakákoli, výpověď dal Mickey sám od sebe. To byl fakt. Já jej opustila a naše životy se nevratně změnily. Proč se tím tedy trápit, když co se stalo, už se nezmění?

V sázce byla však má čest, ať už jsem si pod tím představovala cokoli. Vím, kam až mohu zajít. Vím také, že jsem schopná dělat pěkné hlouposti. Ale pocit takové viny nelze jen tak ignorovat. Mickey ztratil to, co měl nade všechno rád, a bylo samozřejmě docela dobře možné, že to byl osud, kterému nemohl uniknout. Pokud jsem však nevědomky přispěla k jeho krachu, bylo třeba si to přiznat a náležitě se s Mickeym vyrovnat.

6

Forbes Run byla klikatá, sotva dvouproudová silnice a jako had se vinula nahoru a dolů podél úpatí hor. Nad ní se místy klenuly mohutné větve dubů a široko daleko nebylo vidět jediný dům. Několik ukazatelů však dávalo tušit, že kousek dál od silnice nějaké ty lidské příbytky přece jen najít lze. Pozorně jsem sledovala popisná čísla, napsaná na šipkách, které střídavě ukazovaly vpravo i vlevo: 317, 320, 323, 326. Hightowerovi bydleli v čísle popisném 329, kterýžto pozemek byl obestavěný kamennou zdí a vstupovalo se na něj dřevěnými vraty, která se automaticky otevřela, jakmile jsem jen stiskla příslušné tlačítko. Buď tedy Hightowerovi někoho čekali, nebo jim bylo úplně jedno, kdo se jim objeví na prahu.

Příjezdová cesta mi pod koly ubíhala ještě asi čtvrt míle a končila na prostranství před honosným sídlem v typicky anglickém stylu. Byla to dvoupatrová budova postavená v tudorovském slohu, s příkrou břidlicovou střechou. Nic tak pěkného jsem dlouho neviděla. Ten dům byl vysloveně

nadčasový: dlouhý a nízký, jako by vyrůstal ze země, a jeho snad příliš velká střecha se prudce zvedala směrem ke středu. Všimla jsem si též čtyř kamenných komínů, hloučku palem a gigantických černých valounů, které vyplivl přinejmenším Vesuv a sem je kdosi nechal pracně dopravit a pro ozdobu ledabyle rozmístil po zahradě. Napravo ode mě byly čtyři vjezdy do garáží.

Zaparkovala jsem na volném kruhovém prostranství a po široké a svažité betonové cestě vykročila směrem k domu.

Na prahu již stála jakási žena – tak třicátnice – v bílém tričku a džínách a čekala na můj příchod. Rozhodně to nebyla Dixie a já na okamžik zapochybovala, jestli jsem na správné adrese.

„Paní Jablonská?“ zeptala se.

„Abych pravdu řekla, tak to nejsem. Ale hledám Erica a Dixie Hightowerovi. Jsem tu správně?“

„Pardon. Ale jistě. Považovala jsem vás za někoho jiného. Jedna dáma má přijít na přijímací pohovor a už má hodinu a půl zpoždění. Paní Hightowerová vás očekává?“

Ani se mi nepředstavila, ani hodnost neuvedla, a tak jsem netušila, jde-li o hospodyni, děvče pro všechno nebo snad nějakou asistentku. Vycítila jsem, že má za to, že se mi představovat nemusí.

„Jsem její dávná přítelkyně,“ prohlásila jsem, vytáhla navštívenku a podala ji té paní.

Přečetla si, co na ní bylo napsáno, a znechuceně si

povzdychla: „Soukromá vyšetřovatelka? A sem jste přišla vyšetřovat co?“

„Doufám, že mi Hightowerovi dají kontakt na jednoho našeho společného známého. Jde o muže jménem Mickey Magruder. Mého bývalého manžela.“

„Aha. Tak pojďte dál. Řeknu paní Hightowerové, že jste tady.“

„Eric je doma?“

„Pan Hightower je ve městě, ale vrátí se co nevidět.“

Vstoupila jsem do haly, a když se mi služka ztratila z očí, trochu jsem znervózněla. Čekala jsem. Bohatství, zvlášť tak očividné, mi občas působí závratě, protože z něho mám pocit, jako by si diktovalo vlastní pravidla. Mohla jsem se snad po té rozlehlé hale beztrestně procházet, nebo bylo mou povinností zůstat na místě? U jedné stěny byla prostá kamenná lavice. Nikdo mi neřekl, že si na ni zatím mohu sednout, a já se bála to pokoušet. Co když to bude nějaká vzácná památka a rozpadne se pode mnou? Otočila jsem se o sto osmdesát stupňů a jediným pohledem sjela okolí, asi jako zloděj, který nechce vyjít ze cviku. Takovými věcmi se bavím neustále. Uviděla jsem spoustu vchodů a východů a uvažovala, do které stěny asi nechali zabudovat sejf. Kam bych tak zarazila páčidlo, kdybych to tam chtěla vykrást?

Podlaha byla z leštěného vápence, který svítil jako písek na pláži. V jeho povrchu byly viditelné otisky snad pravěkých mořských příšerek, takové malé zkameněliny.

Doufám, že jsem nešlapala po muzejních exponátech!

Kamsi doprava ubíhala široká chodba. Strop v hale byl ve více než pětimetrové výšce a v jedné stěně byla podobně vysoká okna. Zbylé zdi měly barvu sněhu a visely na nich pestrobarevné abstraktní obrazy, tři metry vysoká plátna s olejomalbami, jež musela stát hromadu peněz a jejichž

autoři byli nejspíš dávno po smrti.

Přímo přede mnou zely dokořán otevřené dveře do obývacího pokoje, který byl dobře patnáct metrů dlouhý. I tam sahala okna až ke stropu a nabízela až panoramatický výhled na borovice, duby, gigantické kapradiny, eukalypty a samozřejmě nezbytné horské štíty. Zaposlouchala jsem se do okolních zvuků, a když jsem se ujistila, že je vzduch čistý, po špičkách jsem překročila práh, abych si ten výhled lépe vychutnala. Dřevem obložený strop se klenul téměř tak vysoko, jako bych se ocitla v nějaké gotické katedrále.

Nalevo ode mě byl ve stěně zabudovaný krb, jehož ohniště měřilo na šířku snad osm metrů. U protější stěny stála prosklená vitrína a v ní spousta uměleckých předmětů.

Nalevo byl bar. Nábytek zvolili jednoduchý: velké pohovky bez opěrek z černé kůže a z téže dílny také křesla. Mezi nimi stál prosklený stolek s pochromovanou konstrukcí, kousek dál velké piano. Osvětlení působilo vysloveně decentně.

Tu jsem zaslechla kroky. Kdosi se ke mně blížil halou.

Právě když se na scéně objevila Dixie, jediným plavným skokem se mi podařilo překonat vzdálenost, kterou jsem do

té doby urazila, takže jsem se zase vrátila na původní místo.

Dixie měla přiléhavé džíny, vysoké boty na jehlách, žlutohnědý kabátek a pod ním zářivě bílou hedvábnou vestičku. Místo šperků volila bižuterii. Na útlé ručce jí chřestily dva masivní bakelitové náramky. I nyní, ve čtyřiceti letech, byla stále velmi štíhlá: úzké boky, rovné bříško a prakticky žádný zadek, když už jsem v tom.

Ramenní vycpávky kabátku jí propůjčovaly vzezření amerického fotbalisty. Vlasy měla stažené dozadu a jejich červenohnědý až cihlový odstín vypovídal o pravidelné chemické údržbě. Ty tam byly falešné řasy a nakreslené obočí. Bylo zvláštní, že ačkoli se nelíčila, vypadaly její oči tak nějak větší a také rysy jí to zjemnilo. Jinak byla bledá a měla tmavé kruhy pod očima, vrásky na čele a mírně vytahanou kůži na krku. Nevěřila jsem, že se dosud nenechala alespoň trošku vylepšit na plastické chirurgii. I tak vypadala kouzelně. Také se uměla nosit, plná života a síly. Nejspíš si vzpomněla, kdo jsem, a když mi podávala ruku, s falešným úsměvem vyslovila mé jméno. „Kinsey. To je hezké. Až neuvěřitelné překvapení! Stephie mi o tobě říkala. To už je ale let.“

„Ahoj, Dixie. Vypadáš báječně. Nevěděla jsem, jestli si na mě budeš pamatovat.“

„Jak bych na tebe mohla zapomenout?“ podivila se.

„Jenom škoda, že jste se minuli s Ericem.“ Podívala se na mě pohledem, v němž se sotva mihl nějaký zájem. I já jsem

na sobě měla džíny, stejně jako ona, ale ty mé byly střižené poněkud nemoderně a spíše byste v nich potkali někoho, jak myje auto nebo čistí odpad v koupelně. Za ty roky, co jsme se neviděly, se dost vyšvihla na společenském žebříčku a také si vypěstovala téměř nepopsatelnou eleganci.

Nepotřebovala na sebe věšet démanty, když všechnu parádu hravě obstaral kus umělé hmoty. Kabátek měla zmačkaný jistě schválně, jak se to občas dělává s drahými látkami…

lněnými a hedvábnými… vždyť víte, co myslím.

Pak se podívala na hodinky, které nosila ciferníkem dolů. Určitě byly starožitné, tak ze čtyřicátých let, maličké a třpytivé jako křišťál. Aby ne, vždyť byly kol dokola posázené drobnými démanty. Na zápěstí držely pomocí černého pásku. Musím říct, že jsem tedy v bazaru viděla už

hezčí, ale to jen svědčí o tom, jak málo se v takových věcech vyznám. Ty její hodinky byly určitě děsně vzácné a každý, kdo nakupoval v nóbl obchodech jako ona, by to jistě poznal už na první pohled. „Nedáš si něco k pití?“ zeptala se. „Už

je skoro čas na koktejl.“

Moje hodinky ukazovaly čtyři deset. Proto jsem řekla: „Jasně; co by ne?“ Málem jsem dala k lepšímu vtip o mátovém frappé, ale v místnosti se najednou zhmotnil černošský sluha se stříbrným podnosem v ruce. že by její osobní barman? Čím dál tím lepší!

Zeptala se: „Co si dáš?“

„Chardonnayem nepohrdnu.“

„Budeme v patiu,“ poznamenala neurčitě, zřejmě na adresu věrného služebníka. Pane jo! Další z řady bezejmenného personálu. Neuniklo mi, že se Dixie ani neobtěžovala mu říkat, co si dá ona.

Po kamenné podlaze jsme společně prošly jídelnou, kde stál stůl z třešňového dřeva, kosočtvercový. Kolem něho jsem napočítala celkem dvanáct židlí. Něco tam nesedělo. A mně trvalo nějakou chvilku, než jsem přišla na to, co. Nikde jsem neviděla žádné schůdky, prahy, žádné výškové rozdíly, žádné předložky, koberečky ani větší koberce. Vzpomněla jsem si na Erica v kolečkovém křesle a uvědomila si, že jsou podlahy holé záměrně, že je dům bezbariérový, aby se po něm mohl bez problémů pohybovat.

Bylo mi podezřelé, že se Dixie dosud nezeptala, proč jsem se tak nečekaně a neohlášeně objevila u jejich dveří.

Třeba celé ty roky čekala, až se to stane, a v duchu si už

kolikrát a na sto způsobů přehrála naši možnou rozmluvu.

Byla vůči mně ve výhodě, protože samozřejmě celé ty roky věděla, že mě s ní Mickey podváděl, zatímco já na to přišla teprve teď. Obvykle se nevrhám takhle bez přípravy do slovních potyček s jinými ženami. Takové konflikty za mnoho nestojí, i když člověka na druhou stranu vábí pomyšlení, jaké při nich zažije vzrušení. V duchu se mi začal odvíjet film na motivy mužských erotických fantazií, ve kterém se spolu dvě ženy kutálejí po zemi jako dvě divoké kočky a snaží se jedna druhé minimálně vyškubat

vlasy. K něčemu takovému jsem nikdy neměla mnoho příležitostí, ale možná přišel čas s tím něco dělat. Cítila jsem, jak se ve mně pomalu probouzí skrytá zlolajná bojovnice.

Dixie otevřela prosklené posuvné dveře a obě jsme se ocitly v prostorném patiu s prosklenou střechou. Na podlaze byly opět jakési naleštěné kameny a podél stěn stály kolem dokola rozestavěné tak šestimetrové stromy v gigantických terakotových květináčích. Jejich větve se prohýbaly pod poskakujícími stehlíky, kteří cvrlikali jako posedlí. Kousek od nás stál polstrovaný zahradní nábytek, vedle další skleněný stolek a čtyři židle s polštáři. Všechno bylo jako ze škatulky. Zajímalo mě, kam se ztrácely zelenkavé hromádky, které po sobě chtě nechtě museli nechávat ti ptáčci.

„Vlastně tohle tady je spíš něco mezi skleníkem a voliérou. Pěstujeme tu vzácné rostliny, třeba bromelie nebo orchideje z Jižní Ameriky,“ poznamenala.

Zamumlala jsem: „Nádhera,“ protože mě nic lepšího nenapadlo. Hlavou mi prolétlo, že se snad některé bromeliovité rostliny používají jako lék při požití kyseliny.

Dixie mi pokynula ke skupince židlí. Odkudsi k nám zavanula vůně připravované večeře. Vzduch se promísil s pachem smažené cibule a česneku, jako s drahým parfémem.

Říkala jsem si, že se možná každou chvilku zjeví další z řad bezejmenného služebnictva a přinese podnos s něčím k

snědku, například s jednohubkami, na které bych se mohla vrhnout a zhltat je třeba i bez použití rukou.

Jakmile jsme se posadily, objevil se mouřenín s podnosem a pitím. Každé z nás podal jeden maličký plátěný ubrousek, asi kdybychom se nedopatřením nějak poprskaly nebo pobryndaly. Dixie si podle všeho potrpěla na pořádnou sklenici martini. I ta sklenice měla styl, styl čtyřicátých let.

K martini se samozřejmě podávaly olivy, napíchané na poněkud delším párátku, takže připomínaly řádek počitadla.

Obě jsme se trochu napily. Chardonnay byl lahodný a měl dlouho doznívající vanilkový finiš, takže patrně nešlo o nějaký podřadnější druh z večerky za rohem. Všimla jsem si, že Dixie převaluje gin na jazyku až rituálně. Pak sklenici odložila, až to slabě cinklo, a zalovila v kapse kabátku, odkud vytáhla krabičku cigaret a malý zlatý zapalovač.

Zapálila si a natáhla do sebe dým s takovou blažeností, že bylo jasné, v jaké posvátné úctě asi chová i tabák. Když si všimla, že se na ni dívám, její rty se rozestoupily, vylétl z nich obláček kouře, který obratně nasála zase nosem. „Ty už

nekouříš?“

Zavrtěla jsem hlavou: „Přestala jsem.“

„To buď ráda. Osobně se toho asi nikdy nevzdám. Ty řeči o škodlivosti na zdraví, to už je nuda. Asi taky cvičíš, co?“ Pohrdavě pohodila hlavou a zatvářila se dost pobaveně.

„Tak se pochlub. Co je teď v módě? Určitě posiluješ,“

prohlásila a ukázala na mě prstem.

„Taky pětkrát do týdne chodím běhat. Na to nezapomínej,“ podotkla jsem a ukázala pro změnu na ni.

Zase si přihnula ze své sklenky. „Stephie říkala, že hledáš Mickeyho. To snad zmizel?“

„Pokud vím, ani ne, ale ráda bych se s ním spojila. A jediné číslo, co jsem na něho vyštrachala, zdá se, zrušili.

Neozval se ti někdy v poslední době?“

„Už roky jsem o něm neslyšela,“ odvětila. Pak se usmála a zkontrolovala si nehty na rukou. „To byla divná otázka.

Nemůžu uvěřit, že se na to ptáš právě mě. Určitě by se našla spousta jiných lidí, co by o něm věděli spíš než já.“

„Jako třeba?“

„Tak za prvé Shack. A jak se jmenoval ten další polda?

Lit nějak dál… Ti tři přece vždycky drželi spolu.“

„S Shackem jsem mluvila před chvílí. Vlastně díky němu jsem tady. Roy Littenberg zemřel. Vůbec jsem nevěděla, že s Ericem pořád žijete tady ve městě.“

Chvilku si mě jen prohlížela skrz clonu cigaretového dýmu. Milá Dixie nebyla hloupá a mně bylo jasné, že se snaží odhadnout situaci. „Jak tě to vlastně napadlo?“

„Co jako?“

„Určitě za tím něco je.“

Natáhla jsem se pro kabelku a z její postranní kapsy vylovila klíčový dopis. „Dostala jsem ten dopis od tebe,“

řekla jsem.

„Dopis od mě,“ tiše zopakovala má slova a pohledem se

zasekla na obálce.

„Dopis, který jsi mi napsala v roce 1972,“ dodala jsem.

„Mickey ho založil do jedné krabice, ještě s další poštou, která musela přijít ten samý den. Nikdy mi ho nepředal, takže jsem si ho přečetla až dneska.“ Vůbec poprvé za celou tu dobu jsem měla pocit, že jsem si cele získala její pozornost.

„To nemyslíš vážně.“

„Ale myslím.“ Podávala jsem jí dopis, a jako by zaznělo kladívko při neslyšné aukci: zvláštní nabídka! „Vůbec jsem nevěděla, žes to táhla s mým milovaným manželem.

Nechceš si o tom popovídat aspoň teď?“

Dala se do smíchu a pak se zarazila. Zuby měla běloskvoucí a dokonalé a vypadalo to, jako by měla v ústech dvě bílé skvělé podkovy. „Promiň. Mrzí mě to. Doufám, že se neurazíš, ale když jde o chlapy, bylas vždycky nemožná.“

„Díky. Určitě víš, jak je pro mě tvůj názor důležitý.“

„Není to nic, zač by ses ale měla stydět. Většina žen muže nechápe.“

„A ty ano?“

„No samozřejmě.“ Dixie se na mě opět na chvilku zadívala zpoza svého kouřového paravánu. Pak se naklonila a odklepla popel z cigarety do nějaké skleněné nádoby, která stála na skleněném stolku před ní.

„Tak jakou máte teorii, ctěná Dixie? Tedy že jsem tak smělá,“ optala jsem se schválně strojeně.

„že je třeba je využít, než oni využijí tebe,“ prohlásila se suchým úsměvem, rty jako nitka.

„Pěkné a romantické! Snad abych si to někam zapsala.“

Za pomoci rukou jsem předvedla, jako že si to pečlivě zaznamenávám.

„Není to ani tak hezké, jako spíš praktické. Jestli sis toho ještě nevšimla, tak většina chlapů kašle na nějakou lásku nebo romantiku. Chtějí se ti akorát dostat mezi nohy; víc je nezajímá. Co ještě chceš slyšet?“

„To by snad stačilo,“ prohlásila jsem. „Můžu se tě na něco zeptat? Proč právě on? Vždyť do Honky-Tonku chodila poldů spousta.“

Zaváhala. Zřejmě uvažovala, jakou pózu zvolit tentokrát.

„Byl fakt třída,“ řekla s náznakem úsměvu.

„Nechtěla jsem, abys ho hodnotila. Zajímá mě, jak se to vlastně seběhlo.“

„Co to do tebe vjelo? Mám pocit, jako že… na mě útočíš. Vždyť bys ho nakonec stejně pustila k ledu, tak co?“

„Potřebuju se v tom utvrdit,“ řekla jsem. „A ráda se občas pohádám.“

Decentně zvedla jedno rameno, jako by neuměla pokrčit oběma. „Něco mezi námi bylo dávno předtím, než jste se vy dva vůbec poznali. Rozešel se se mnou, ale pak se zase vrátil. Proč tomu ale přikládat nějaký význam? Ani náhodou jsme do sebe nebyli zamilovaní. Možná jsem ho obdivovala, ale i tak nemůžu říct, že by se mi nějak zvlášť líbil. Měl sice

jisté osobní kouzlo, ale na druhou stranu… no, vždyť sama víš. Vlastně se ani nedá říct, že jsme spolu měli poměr. Spíš v tom byla naše přílišná sexuální náruživost. Vlastně jsme jeden druhému prokazovali jen takovou službu. Tedy, teď mluvím jen za sebe. Jak to viděl on, to netuším. To je otázka. Nejspíš si ale nedokázal pomoct, stejně jako já.“

„Prosím tě. Nezkoušej to tu na mě se sexuální náruživostí. Co je to za blbost,“ protestovala jsem. „Tebe snad nikdy nenapadlo, že manželský slib může i něco znamenat?“

„No, ten tvůj tedy moc velkou váhu neměl. Dokud vás smrt nerozdělí, ha? Já jsem aspoň pořád vdaná, a to se tedy o tobě říct nedá. Nebo se snad pletu? To bych nerada. Třeba sis vzala někoho jiného a dneska už máš kupu dětí. Asi jsem se tě na to už měla zeptat, ale nevšimla jsem si, že bys nosila prstýnek.“

„Byli jste spolu ten večer, kdy zemřel Benny Quintero?“

Úsměv z její tváře se vytratil. „Ano.“ Jako z partesu.

žádné zaváhání, žádné emoce ani další vysvětlování.

„Proč mi to neřekl?“

„Tys to vážně chtěla vědět?“

„Pomohlo by mi to. Sice si nejsem jistá, co bych udělala, ale určitě by to tak bylo lepší.“

„To pochybuju. Bylas hrozně nafoukaná. No fakt, hned ses kvůli všemu urážela. Už tehdy ti to bylo jasný. Mickey tě jen chtěl ušetřit nepříjemností.“

„A to jako proč?“

„Byl do tebe blázen. Divím se, že se vůbec ptáš.“

„Když vezmu v potaz, že s tebou spal…“ podotkla jsem.

„Když sis ho brala, moc dobře jsi věděla, co má za sebou.

Tos vážně věřila, že mu ta monogamie vydrží?“

„Proč ses rozhodla mi to prozradit, když si to Mickey vysloveně nepřál?“

„Bála jsem se, že se mu stane něco strašnýho – jak to nakonec stejně dopadlo.“

„Věděl o Mickeym Eric?“

Na okamžíček zaváhala. „Máme spolu takovou dohodu – “

„Neptám se tě, jak je to teď. Věděl o tom tehdy?“

Zatímco dávala v duchu dohromady odpověď, dlouze a zhluboka potáhla z cigarety. „Eric to měl tehdy těžký. Když

se vrátil, dlouho mu trvalo, než si zase zvyknul.“

„Jinými slovy: nevěděl.“

„S Mickeym jsme k sobě ve skutečnosti nic necítili, nebylo to nic vážného. Tak proč někomu zbytečně působit bolest?“

„Tak proč se o tom tedy nemohly dozvědět vaše drahé polovičky? Jestliže v tom nebyla láska – jestli šlo jenom o sexuální přitažlivost, o službu za protislužbu –, proč jste nám o tom neřekli?“

Mlčela a upírala na mě doširoka otevřené oči.

„Není to jen nějaká prázdná otázka. Opravdu to chci

vědět,“ trvala jsem dál na svém. „Jestli váš vztah skutečně nic neznamenal, proč jste nemohli být upřímní?“ Vyčkala jsem. „Tak dobře, napovím ti. Protože byste od nás dostali co proto a byl by s tím konec. Nevím jak Eric, ale já osobně nevěru tolerovat neumím.“

„Možná máš jen špatnou představu o věrnosti,“

prohlásila.

Na okamžik jsem zavřela oči. Měla jsem sto chutí podrazit jí nohy od židle a nechat ji, ať se pěkně rozplácne na podlaze. A to jenom proto, že by mi udělalo nesmírnou radost, jak by jí při tom pádu zadunělo v hlavě. Místo toho jsem si radši v duchu vybavila, jak se k tomu vyjadřuje trestní zákoník: Přepadení je nezákonný čin, který předpokládá schopnost spáchat násilí na člověku nebo jiné… Ublížení na těle je jakékoli uplatnění síly nebo spáchání násilí na jiném člověku coby projev zlé vůle a je nezákonné.

Usmála jsem se: „Ty tedy myslíš, že je v pořádku, že jste z nás dělali blbce? že jste uspokojovali svoje rozmary na náš úkor? Jestli je tohle podle tebe věrnost, tak jsi fakt kráva.“

„Nemusíš být hned hrubá.“

Tu kdosi promluvil ze vzdálenějšího konce patia.

„Promiňte. Dixie?“ Obě jsme se ohlédly. Ve dveřích stála Stephie.

Pro jednou vypadala Dixie rozpačitě a tváře jí polil

ruměnec. „Ano, Stephie. Copak je?“

„Je tady paní Jablonská. Promluvíte s ní teď, nebo ji mám objednat na jindy?“

Dixie si netrpělivě povzdychla a zamáčkla cigaretu. „Ať na mě počká v kanceláři. Budu tam za chvilku.“

„Spolehněte se. žádný problém.“ Stephie za sebou zasunula skleněné dveře a ještě na chvilku na nás utkvěla pohledem. Pak odešla.

„Už to zašlo příliš daleko,“ prohlásila Dixie. „Je mi jasný, že si připadáš jako na koni. Vždycky jsi prosazovala tu zatracenou starosvětskou morálku –“

„To ano. Chápeš to správně. Kdo jiný než já by ji tady v tom případě měl hájit?“

„Až dopiješ, zavři za sebou.“

„Díky. Pobavila jsem se. Vůbec ses nezměnila.“

„Ani ty ne,“ odsekla.

7

Asi v polovině příjezdové cesty vedoucí ven na ulici jsem zahlédla nějaké auto. Blížilo se ke mně. Byla to dodávka, upravená na zakázku. Takové auto jsem zatím nikdy neviděla. Bylo černé, aerodynamické, poněkud hranaté a za volantem v něm seděl Eric Hightower. Kdybych nečekala, že ho potkám, nevím nevím, jestli bych ho vůbec poznala. Zpomalila jsem, zatroubila a pohotově začala stahovat okénko. Když projížděl kolem mě, zpomalil, nakonec zastavil úplně a také otevřel okno. Na sobě měl vestu a pod ní se vydouvaly vypracované a ladné bicepsy a ramenní svaly. Za starých časů v baru Honky-Tonk měl pořád skelný pohled a bledou tvář, asi jako člověk, jehož

koníčkem je zkoušet, jaké účinky mají nejrůznější léky v kombinaci s alkoholem, trávou či LSD. Tehdy měl také prořídlé vousy a rovné černé vlasy po ramena, které si občas kusem hadru svazoval do ohonu.

Člověk, který si mě v té chvíli prohlížel zpoza volantu černé dodávky, se jistě těšil dobrému zdraví. Tentokrát byl

oholený, tvářičku jako nemluvně, dokonce i vlasy shodil.

Ten tam byl ubohý vous a nepřítomný pohled. Vybavila jsem si fotografie, na nichž byl zachycen v uniformě, těsně před odjezdem do Vietnamu. V duchu jsem viděla obraz toho jednadvacetiletého mladíka, dosud nedotčeného životem. Stačilo, aby ho dvakrát povolali do služby, a svět pak už znal jen onoho pohublého, ztrápeného, nešťastného a do sebe uzavřeného člověka. Patrně toho měl mnoho na srdci, ale zřejmě nám nic z toho nedokázal vysvětlit. Nikdo také neměl odvahu se ho ptát. Jednou jste mu pohlédli do tváře a bylo vám jasné, že viděl a zažil peklo, o kterém nikdo snad ani slyšet nechce. Viděno zpětně, zřejmě se domníval, že se ho štítíme, že ho zavrhujeme, ačkoli jsme se ve skutečnosti jen děsili toho, co jsme mu četli v očích.

Člověk se vždycky radši podíval jinam, než aby viděl, jak trpí.

„Co potřebujete?“

„Ahoj Ericu. Jsem Kinsey Millhoneová. Před léty jsme se vídali v Honky-Tonku, v Colgate.“

Chvilku se z jeho tváře nedalo nic vyčíst, ale vzápětí se rozjasnila, když mě konečně poznal. „Nazdar. No jistě. To tedy koukám. Jak se máš?“ Vysoukal z napůl otevřeného oka levou ruku, jako že mi ji podává. Tak jsme se letmo dotkli prsty, protože nám vzdálenost dělící naše dva vozy víc nedovolila. Jeho tmavé oči jen zářily. Když pil, býval samá kost a kůže, ale s věkem nějaké to kilo přibral.

Dohromady to mohlo dělat tak sedm kilogramů. Úspěch mu rozhodně slušel. Vypadal spokojeně a zachovale.

Vyhrkla jsem: „Vypadáš skvěle. Kams dal vlasy?“

Podíval se na sebe do zpětného zrcátka a přejel si rukou po temeni, které bylo jako celá hlava vyholené. „Líbí se ti to? Mám z toho zvláštní pocit. Rozhod jsem se pro to asi před měsícem a nějak jsem si už zvyk.“

„Mně se to líbí. Sluší ti to mnohem víc než ten culík.“

„No, snad máš pravdu. Ale co tě sem přivádí?“

„Hledám svého bývalého manžela a napadlo mě, že byste na něho třeba mohli mít nějaký kontakt.“ Bylo to sice trochu přitažené za vlasy a na chvilku jsem dostala strach, že mě přitlačí ke zdi, ale nijak se nad tím nepozastavil.

„Magruder? Toho jsem léta nepotkal.“

„Totéž říkala i Dixie. Před chvílí jsem mluvila s Mickeyho kamarádem Shackem a nějak na vás přišla řeč.

Vzpomínáš na Peta Shackelforda?“

„Matně.“

„Hmm. Myslel, že byste něco mohli vědět, ale zřejmě mám smůlu.“

Eric se na mě podíval: „Mrzí mě, že ti nemůžu pomoct.

O co jde?“

„Přesně nevím. Ale mám takový dojem, že Mickeymu něco dlužím a že bych se s ním měla vyrovnat.“

„Jestli chceš, můžu se na něho poptat. Pár kluků z té party občas vídám v posilovně. Třeba o něm někdo bude

něco vědět.“

„Díky, ale asi bude lepší, když to necháš na mně. Ještě pořád můžu zavolat jeho právníkovi, a když ani z toho nic nebude, mám pár dalších možností. Znám jeho způsob myšlení. Mickey je blázen.“

Eric se mi zadíval do očí a já měla dojem, že mezi námi v tu chvíli proběhla rychlá a tichá výměna informací, asi jako když se přes údolí přežene stín mraku. Očividně se mu zlepšila nálada. Jedním ruky mávnutím obsáhl celý svůj stromy posázený pozemek, který nás obklopoval široko daleko. „Tak co tomu říkáš? Devět celých devět akrů, bez hypotéky – a všechno je to moje. No, spíš jen půlka, když

odečtu daně.“

„Je to nádhera. Uměl sis to ale zařídit!“

„Díky. Bez cizí pomoci bych to ale nezvládnul.“

„Máš na mysli Dixie nebo Anonymní alkoholiky?“

„Obojí.“

Na cestě za Ericovou dodávkou se vynořil menší náklaďák, podle nápisů na kapotě instalatérský. Eric se na něj ohlédl a zamával na řidiče, aby bylo jasné, že o něm ví a že na tom místě nehodlá stát celou věčnost. Pak se podíval zase na mě. „A co kdybys to obrátila a zašla ještě na chvilku k nám? Můžem si dát společně večeři a zavzpomínat si.“

„To bych moc ráda, ale asi to nepůjde. Dixie má nějaký pohovor a já zas musím něco zařídit. živobytí, znáš to. Tak snad jindy. Zavolám ti a něco domluvíme.“ Pak už jsem

zařadila jedničku.

„Bezva. Ale nezapomeň na to. Slibuješ?“

„Čestný skautský.“

Instalatér čekající za Ericem netrpělivě zatroubil. Eric se ohlédl a opět mu zamával. „Tak jako tak jsem tě rád viděl.

Měj se.“

„Ty taky.“

Stáhl okénko a za pomoci speciálních páček a tlačítek na své palubní desce nabral rychlost. To jediné mi připomnělo, že má amputované obě nohy. Když odjížděl, ještě na rozloučenou zatroubil. Rozjela jsem se do města, on za chvilku zmizel za obzorem na opačné straně.

Cestou jsem uvažovala, že to všechno kolem asi opravdu bude jen nějaká božská komedie. Během několika posledních hodin se totiž na prach rozpadly dva pilíře mého životního přesvědčení. Tak v první řadě jsem se musela rozloučit s tím, že mi byl Mickey věrný. Tomu jsem až

dosud věřila, vzhledem k tomu, jak krátké bylo naše manželství. Jak se však ukázalo, o nějaké věrnosti z jeho strany nemohla být ani řeč. Proto jsem tuto položku musela jednou provždy vymazat ze záznamu. Také jsem se až dosud domnívala, a mám-li být ještě upřímnější, až dosud jsem žila v přesvědčení, že měl Mickey prsty ve vraždě Bennyho Quintera. Ukázalo se, že i tento bod je irelevantní, a tudíž i on zasluhuje vymazat ze záznamu. Vinen nevěrou, vraždou nevinen. Člověk s básnickým talentem by o tom jistě hravě

zkomponoval poetický text pro písničku k táboráku. Dixie to svým způsobem vystihla. To jsem se to opravdu chtěla dozvědět? Takovou špínu! Ale asi jsem neměla na vybranou. Otázkou spíše zůstávalo, co si s tím počít.

*

Jakmile jsem za sebou zavřela dveře kanceláře, hodila jsem na stůl telefonní seznam a začala listovat inzertní částí, dokud jsem nenašla oddíl, kde byli uvedeni právníci. Prstem jsem přeskakovala z jednoho jména na druhé, dokud jsem nenarazila na Marka Bethela, který měl dokonce i vlastní rámeček. Nabízel především OBHAJOBU a pod tímto nadpisem blíže specifikoval, jaká obvinění je schopen vyvrátit. Troufal si na drogy, obtěžování, zbraně, prohřešky proti zákoníku práce, loupeže, loupežná přepadení, znásilnění, násilí mezi manželi a sexuálně motivované zločiny, čímž dle mého názoru vyčerpal všechny možností – snad jedině s výjimkou vraždy. Mickeyho zastupoval Mark Bethel v době, kdy dal výpověď u policie, což udělal na jeho radu. Nikdy mi zvlášť neseděl a po rozchodu s Mickeym jsem už neměla jediný důvod ho vyhledávat. Kdykoli jsem ho náhodou potkala ve městě, k čemuž docházelo opravdu zřídka, snažili jsme se být k sobě milí, srdeční a celkově vřelí, ač jsme jeden k druhému chovali city spíše opačné.

Kdysi nás osud svedl dohromady, protože se to zkrátka hodilo, a tak bylo mezi námi jisté pouto, ale drželo

pohromadě pouze díky společenským konvencím. Vztah to byl jinak prázdný. A třebaže mi byl prakticky lhostejný, musela jsem uznat, že je jako advokát výtečný, ačkoli v posledních letech svou praxi poněkud zanedbával. Brousil si totiž zuby na veřejnou funkci. Jako jeden z mnoha republikánů doufal, že v listopadových volbách připraví o senátorské křeslo Alana Cranstona. Zkrátka se posledních deset let vůbec netajil svými politickými ambicemi. Vstoupil do strany a v roce 1982 si republikány získal zcela, když do úmoru pracoval na volební kampani jistého Deukmejiana, který toho času kandidoval na post guvernéra. Kliku dveří jeho domu v Montebellu si tehdy podávali nejrůznější slizcí sponzoři. Sám pak úspěšně kandidoval do okresního kontrolního zastupitelstva; následně zkusil zákonodárné shromáždění. Poté měl logicky následovat Kongres, ale ten on přeskočil a zazářil až jako kandidát v primárkách do Senátu. Musel si věřit a musel být přesvědčen o tom, že mu jeho politický profil vynese takový počet hlasů, že hravě připraví o křeslo tehdejšího Eda Zschaua. Podle mého názoru měl docela slušnou šanci, ale co o tom vím? Politiky nesnáším; lžou ještě okatěji než já sama a zdaleka v tom nejsou tak vynalézaví. Ještě že měl Bethel manželku, která disponovala vlastním majetkem.

V kuloárech se dokonce špitalo cosi o tom, že paní Bethelová z větší části financovala jeho volební kampaň.

Tato žena si získala dobrou pověst především tím, že

zakládala fondy na financování mnoha charitativních organizací. Ať už se rozhodla pro kteroukoli charitu ve městě, nerozpakovala se osobně člověku zaslat žádost o příspěvek, a to i s ofrankovanou obálkou. Stačilo jen zaškrtnout výši příspěvku: $2500, $1000, $500, $250.

Pakliže se ve jménu charity pořádal nějaký večírek – „černá kravata možná“ (Co když máte tu zelenou právě v čistírně?) –, klidně jste mohli za tisícovku na osobu pozvat spoustu kamarádů. Těžko mohla tušit, že jsem tak chudá, že si daleko spíš dám tu práci a ještě slepím tu známku z předem ofrankované obálky. Mark přesto celou dobu vedl svou advokátní kancelář a zaměstnával minimálně jednu sekretářku.

Vytočila jsem totiž jeho číslo a telefon zvedla právě ta sekretářka. Pohotově zašvitořila: „Vydržte chvilku, hned jsem zpátky!“

Odložila sluchátko, než jsem vůbec stačila odpovědět.

Zaposlouchala jsem se tedy do jazzové verze Trhu ve Scarborough.

Za chviličku se zase přihlásila. „Díky za strpení. Jmenuji se Judy. Co pro vás můžu udělat?“

„Dobrý den, Judy. Já jsem Kinsey Millhoneová, Markova stará známá. Mám takový pocit, že jsme se před lety setkaly na vánočním večírku, co pořádali Bethelovi. Pan Bethel náhodou není přítomen, že?“

„Á, dobrý den, Kinsey! Vzpomínám si na vás,“ vyhrkla.

„Bohužel, je právě na schůzi výboru a nejspíš se nevrátí do večera. Mám mu vyřídit, aby vám zítra ráno zavolal? Nebo něco jiného?“

„To by snad šlo,“ odpověděla jsem. „Víte, potřebuji se spojit se svým bývalým manželem. Jmenuje se Mickey Magruder. Váš šéf ho kdysi zastupoval.“

„No ano, znám Mickeyho,“ odvětila a já se v duchu ptala, jestli ho i ona zná také tak zblízka.

„Nevíte náhodou, jaké má teď Mickey telefonní číslo nebo adresu?“

„Vydržte, podívám se vám. Určitě tady o něm máme nějaký záznam, protože si vzpomínám, jak sem před pár měsíci volal. Osobně jsem s ním mluvila.“ Slyšela jsem, jak listuje diářem.

„Aha, tu ho máme!“ Vzápětí mi už diktovala adresu.

Byla to sice také Sepulveda, ale jiné popisné číslo, než jsem měla u sebe v adresáři. Číslice byly sice tytéž, nicméně v obráceném pořadí. To bylo pro Mickeyho typické. Byl tak trochu paranoidní, a tak sice člověku poskytl správné informace, nicméně alespoň čísla přehodil, aby nebylo možné ho najít. Vždycky vycházel z toho, že do jeho adresy nikomu nic není a že i telefon má člověk pro větší pohodlí, ne naopak. Pokud se mu někdo nemohl dovolat, bylo mu to ukradené. Nikdy mi nebylo jasné, kam mu třeba chodí pošta nebo pizza až do domu. Ale když šlo o soukromí, pošta ani pizza ho nezajímaly. Tu přerušila tok mých myšlenek Judy a

nadiktovala mi jeho telefonní číslo. Bylo stejné jako to, které jsem už zkoušela.

Tak jsem prohlásila: „Tak to si klidně můžete škrtnout.

Není to tak dlouho, co jsem mu tam volala, a to číslo už

neplatí. Napadlo mě, že se třeba Mickey přestěhoval nebo si to číslo nechal změnit.“

Všimla jsem si, že zaváhala. „Asi bych vám to ani neměla říkat. Mark totiž nesnáší, když se s někým bavím o klientech, tak mu to, prosím vás, neříkejte –“

„Ale jistě.“

„Když sem Mickey volal – to mohlo být tak v půlce března – potřeboval peníze. No přímo se mě neptal. Slyšela jsem o tom až později, dobu po tom telefonátu. Mark říkal, že musel Mickey prodat auto, protože neměl na opravy ani na pojištění, o benzinu nemluvě. Prý měl takové finanční těžkosti, že ho z toho dokonce ani Mark nemohl vysekat.“

„To se mi nelíbí. A půjčil mu Mark něco?“

„To vážně netuším. Možná ano. Pro Mickeyho měl Mark vždycky slabost.“

„Můžete se, prosím vás, ještě podívat k vám do kartotéky, jestli tam Mickey na sebe přece jen nenechal nějaké jiné číslo, kde by ho Mark opravdu zastihl?“

„Jestli chcete, tak se na to mrknu, ale teď si vzpomínám, že jsem se ho na to už jednou ptala, a on řekl, že už prý Mark bude vědět, kde ho hledat.“

„Takže je možné, že Mark zná ještě nějaké jiné číslo?“

„Možné to je, tedy aspoň myslím. Co kdybych se ho na to tedy zeptala a požádala ho, aby vám zavolal?“

„To byste byla moc hodná. Ať mi brkne klidně hned ráno; budeme rychle hotoví.“ Nechala jsem jí na sebe číslo a zavěsila.

Večer se nepřihodilo nic významného. Jen jsme s Henrym zašli na večeři k Rosie do vedlejší ulice. Pak jsem se zachumlala do peřin a četla si, dokud se mi nezačaly klížit oči. To mohlo trvat maximálně deset minut.

*

Budík jsem stačila vypnout pár minut před tím, než se rozezvonil. Vyčistila jsem si zuby, vklouzla do tepláků a vyběhla na vzduch, před sebou bezmála čtyři kilometry. Má oblíbená cyklistická stezka vinoucí se podél pláže byla jako obvykle na jaře zahalená mlhou. Fádně šedá obloha se na obzoru ztrácela v moři, takže to vypadalo, jako by kdosi linku obzoru překryl igelitovou fólií. Teplota vzduchu byla ideální. Bylo trochu chladno a trochu vlhko. Měla jsem pocit lehkosti a síly a svůj ranní běh absolvovala v nebývale povznesené náladě.

Když jsem se opět vrátila domů a osprchovala se, převlékla a spořádala snídani, sedla jsem za volant a vyjela směrem na San Felipe, v kapse účtenku z Mickeyho úschovny. Malinko jsem se vyparádila, což v mém případě nic zvláštního neznamená. Mám totiž jen jedny jediné šaty:

černé, bez límečku, s dlouhým rukávem a nabíraným živůtkem (což je jen jiný název pro „hořejšek“). Tento zcela syntetický oděv, zaručeně nemačkavý (a patrně o to hořlavější), byl stejně univerzální jako všechny ostatní součásti mé garderoby. Mohla jsem však v těch šatech směle navštěvovat i ty nejsnobštější večírky, truchlit na pohřbech, svědčit u soudu, kohokoli pronásledovat, přemlouvat klienty, vyslýchat málomluvné svědky, handrkovat se s proslulými zločinci a vůbec se vydávat za spořádanou a dobře zaopatřenou dámu, třebaže jsem jinak zvyklá na modré džíny, rolák a tenisky.

Ještě než jsem se vydala na cestu, narychlo jsem vyplnila formulář žádosti o odškodnění, který mi zbyl z dob mého působení u kalifornské pojišťovny Fidelity. Cestou po sto první silnici jsem si pro jistotu nacvičila takový ten úzkoprsý a strohý projev, vlastní všem úředníkům. K němu se uchyluji vždy, když se vydávám za někoho jiného. Práce soukromého detektiva vyžaduje stejnou měrou důvtip, vytrvalost a nesmlouvavost a nadto ještě slušnou dávku hereckého talentu.

Cesta do San Felipe mi zabrala pětačtyřicet minut.

Krajina kolem silnice se omezovala především na citrusové a avokádové háje a lány zemědělské půdy, z nichž tu a tam vyčníval stánek, kde se prodávaly – co jiného? – pomeranče, citrony a avokáda. Hledanou úschovnu jsem poznala už z dálky. Byla hned u silnice a sestávala z dlouhých řad

patrových budov, jichž byly dohromady dva bloky.

Architekturou ta podezřelá stavba připomínala snad jedině právě zbudovanou kalifornskou věznici. Osvětlení zajišťovaly podobné světlomety a jinak byla obehnaná nízkým řetězovým plůtkem.

Vjela jsem branou dovnitř. Všechny budovy byly stejné: betonové stěny, holé dveře, prostorné nákladní výtahy a na každém konci nákladová rampa. Jednotlivé kóje byly označené pomocí písmen a číslic, ale přesný systém mi unikal. Dveře také nesly barevné značení, ale mohlo jít pouze o chabý pokus architekta celý komplex nějak oživit.

Projektovat stavbu, která vypadala jako poskládaná z krabic od bot, určitě nemohla být žádná zábava. Projížděla jsem kolem řady totožných uliček. Sledovala jsem šipky, které mě nakonec zavedly před hlavní kancelář, u které jsem také zaparkovala a vystoupila.

Otevřela jsem prosklené dveře vstupní haly, která mohla měřit tak šest na šest metrů. Uprostřed, přímo přede mnou, byla přepážka. Za ní bylo vidět typické kartotéční skříně a dřevěný psací stůl, obojí otřískané, laciné. Na pohled bylo zřejmé, že nejde o žádnou rozvětvenou společnost s mnoha pobočkami a navoněnými zaměstnanci. Naopak, ve službě byl pouhopouhý jediný člověk. Zřejmě zastával funkci recepčního, tajemníka, vedoucího a zapisovatele, protože seděl za psacím strojem, v puse tužku, a pracně datloval nějaký elaborát. Odhadovala jsem ho na něco přes

sedmdesát. Měl kulatý obličej, plešatěl a na nose mu seděly brýle na čtení. I když seděl za stolem, neuniklo mi, že má břicho zvící velbloudího hrbu. „Moment, hned se vám budu věnovat,“ ujistil mě a dál bušil do stroje.

„žádný spěch.“

„Jaký ‚i‘ se píše ve slově ‚zlomyslný‘?“

„Tvrdé.“

„Vážně? To se mi nějak nezdá.“

„Fakt, věřte mi,“ ubezpečila jsem ho.

Když ten spis konečně dopsal, oddělil od sebe jednotlivé kopie a každou založil do zvláštní, modré složky. Poté se došoural k přepážce a vykasal si kalhoty. „Doufám, že se nezlobíte, že jste musela čekat, ale když mně to zrovna tak šlo,“ prohlásil. „Když se tady nic neděje, píšu pohádky pro svýho báječnýho vnuka. Jsou mu sotva dva, ale do čtení je blázen. Má moc rád pohádky od dědy, víte, protože jsou jenom pro něho. Tahle je O červíkovi Vrtichvostovi a jeho dobrodružstvích. Ohromně se přitom pobavím, a měla byste vidět, jak kluk celej září, když mu to čtu. Uvažuju, že bych to jednoho dne dal dohromady a vydal, aby to vypadalo co k čemu. Taky jsem už domluvenej s jednou známou, jako že by mi k tomu udělala ilustrace, ale někdo mi říkal, že to není dobrej nápad. Prej má v New Yorku každý nakladatelství stejně výtvarníky vlastní.“

„O tom jsem ještě neslyšela,“ prohlásila jsem.

Poněkud ztratil barvu a pak promluvil o něco tišším

hlasem, snad vinou studu. „O nějakým vydavateli, co by o tohle moh mít zájem, byste asi nevěděla, co?“

„Nikoho takového neznám, ale kdybych náhodou poznala, dám vám vědět.“

„To budete hodná. Ale k věci; čím posloužím?“

Ukázala jsem mu svou dávno neplatnou průkazku zaměstnance pojišťovny Fidelity, na níž byla nějaká moje prastará fotografie a ještě firemní logo.

Podíval se na fotku a pak hned na mě. „Asi byste si tam už měla dát novou. Vůbec si tam nejste podobná. Ve skutečnosti vypadáte mnohem líp.“

„To myslíte vážně? Díky. A jen tak mimochodem, jmenuji se Kinsey Millhoneová. A vy jste…?“

„George Wedding.“

„Těší mě.“

„Doufám, že mi nebudete vnucovat nějaký pojištění. To bych vás zklamal, protože jsem už pojištěnej, co se do mě vejde.“

„Nepřišla jsem vám nic nabízet, spíš bych od vás potřebovala pomoc,“ řekla jsem a zarazila se. Měla jsem to připravené od začátku až do konce. Chtěla jsem mu ukázat falešnou žádost o odškodnění, která obsahovala krátký seznam věcí, jež se údajně ztratily jednomu „našemu“

klientovi, když u něho v domě praskl vodovodní řad. Jistěže jsem si to celé vycucala z prstu, ale doufala jsem, že v něm ta příhoda vzbudí soucit s nebohým poškozeným, takže mi

ochotně poskytne jakékoli informace. Samozřejmě mi šlo o telefonní číslo a adresu, kterou tu na sebe nechal Mickey Magruder, když si pronajímal úschovnu. Získané údaje jsem zamýšlela porovnat s těmi, které jsem již měla, abych konečně přišla na to, kde byl Mickeymu konec. Když jsem o tom tak přemýšlela, jevila se mi ta zastírací historka jako vcelku věrohodná, jenže v rozhodující chvíli jsem ji ze sebe nemohla vypravit. Víte, jaká platí pravda o lhaní? Když se nějakému důvěřivému nebožákovi pokusíte něco namluvit, vypadá potom jako hlupák, protože to neprokouknul. Lež je podobně zákeřná zbraň, jako když si z někoho děláte legraci, protože nebohá oběť se má nakonec za pitomce a ještě ke všemu je všem pro smích. S chutí zalžu arogantnímu úředníkovi, když mi nechce vyjít vstříc nebo selžou všechny ostatní prostředky, ale lhát pánovi, který píše svému báječnému vnoučkovi pohádky o dobrodružstvích červíka Vrtichvosta, se mi nějak nechtělo. George trpělivě vyčkával, co řeknu. Přehnula jsem žádost napůl, záměrně nepřesně, takže přečnívalo několik centimetrů u horního okraje, kde byly zcela náhodou adresa a telefonní číslo na jakéhosi Johna Russella. „Mám k vám být upřímná?“

„To bych moc rád,“ přisvědčil mírně.

„Ehm, víte od kalifornské pojišťovny Fidelity mě asi před třemi roky vyhodili. Ve skutečnosti jsem soukromá vyšetřovatelka a momentálně pátrám po muži, za kterého jsem byla kdysi vdaná.“ Ukázala jsem na jméno John

Russell. „Tohle není jeho pravé jméno, ale adresa by snad mohla sedět, aspoň přibližně. Můj bývalý manžel ale záměrně přehazuje číslice, aby na něho nikdo nemohl.“

„Ví o tom policie? Protože záznamy, co tu mám, jsou důvěrné, takže byste musela mít soudní příkaz. Jestli si tedy myslíte, že váš muž používal úschovnu na něco nelegálního… na výrobu drog například… možná bych se nechal umluvit. Jinak máte smůlu.“

Málem bych přísahala, že si George sám říkal o malou nevinnou lež, protože jinak si nedovedu vysvětlit, proč mi vykládal, za jakých podmínek by byl ochoten ukázat mi něco ze svých důvěrných záznamů. Když už jsem na něho šla od začátku s pravdou, chtěla jsem u toho zůstat. „Vy jste ale přísný. Kéž by v tom bylo něco z toho, co jste říkal, ale bohužel se obávám, že to s nějakou trestnou činností nemá nic společného, alespoň pokud vím. Hmm… ach jo… to je těžké. Nevím, co dělat,“ podotkla jsem. „Rozešli jsem se spolu totiž ve zlém a já jsem najednou zjistila, že jsem ho odsuzovala neprávem. Víte, mám takové výčitky svědomí, že vůbec nevím, co si počnu, jestli si to spolu co nejdřív nevyříkáme. Vím, že to zní uhozeně, ale je to pravda.“

„Co jste mu provedla?“

„Nejde ani tak o to, co jsem provedla. Spíš o to, co ne,“

opáčila jsem. „Víte, zapletl se do vraždy – vlastně to ani nebyla vražda, jako spíš neúmyslné zabití. Problém byl v tom, že jsem si ani pořádně neposlechla jeho verzi toho

všeho. Prostě jsem předpokládala, že je vinen, a opustila ho.

Teď z toho mám hrozný pocit. Slíbila jsem, že při něm budu v dobrém i ve zlém, a přitom jsem ho ve zlém hned napoprvé nechala na holičkách.“

„A co teď?“

„Teď se ho snažím vypátrat, abych se mu mohla omluvit.

Třeba to ještě půjde napravit… jestli už náhodou není pozdě.“

George si mě zkoumavě a opatrně prohlížel. „Tak nějak mi není jasný, co chcete ode mě.“

Podala jsem mu falešnou žádost a pokynula k záhlaví, které jsme oba v téže chvíli přečetli. Pak jsem ukázala na příslušné řádky. „Myslím, že to jen částečně odpovídá pravdě. Tu adresu už mám totiž ve dvou verzích. Jestli se některá z nich bude shodovat s tou vaší, nebo budete mít úplně jiné údaje, budu podle toho moct určit, která z těch adres platí.“

Přečetl si pozorně jméno i adresu. „Toho pána si pamatuju. Najednou přestal platit. Tak jsme tu jeho úschovnu nechali vyklidit a všechno rozprodali při aukci.“

„To mi právě dělá starosti. Víte, myslím, že se dostal do maléru. Co vy na to, pomůžete mi?“

Neuniklo mi, že zvažuje pro a proti. Na pultě před ním jsem nechala ležet svou žádost, natočenou tak, aby z ní mohl číst. Všimla jsem si, jak očima přeskakuje z řádku na řádek.

Pak přistoupil ke kartotéce, zběžně přejel pohledem štítky na

jednotlivých zásuvkách, až nakonec otevřel třetí zdola.

Vylovil odtamtud poměrně nadité desky a rozložil je na vysunuté zásuvce. Naslinil si palec a začal složkou systematicky listovat. Konečně nalezl, co hledal. Povolil tedy kroužkovou vazbu, vyňal příslušný list, který okopíroval. Kopii mi bez jediného slova dal.

8

Vrátila jsem se do kanceláře a zbytek dne strávila vyplňováním složenek, vyřizováním neodbytných telefonátů a korespondence. Mark Bethel mi dosud nezanechal jediný vzkaz. Říkala jsem si, že pokud se neozve, zavolám mu sama. Asi v půl páté odpoledne jsem kancelář zamkla a přibalila si do kabelky plán města Los Angeles. Auto jsem tentokrát nechala, kde bylo, a pěšky zamířila do veřejné knihovny. Přece jen tam měli plán města a přilehlého okolí Los Angeles podrobnější, a tak jsem si podle něho do své mapy poznačila oblast na Sepulvedě, kterou ohraničovala tři popisná čísla, jež uvedl Mickey u svých adres. Při pohledu na mapu se ale nedalo zjistit, které z nich bude to správné.

Bylo jasné, že se tam musím porozhlédnout osobně. Přišel zkrátka čas zjistit, jak se mu vede, a možná si také dlouze popovídat. Na účtu jsem měla pořádný balík, a tak jsem byla připravená poskytnout Mickeymu případnou půjčku, pokud by mu ji hrdost dovolila přijmout. Vrátila jsem se zase do kanceláře, vyzvedla si tam auto a rychle zajela domů. Už v

tu chvíli se mi dělalo zle z pomyšlení, že jsem se přičinila o jeho životní krach. A to jsem ještě neznala zdaleka všechny podrobnosti!

Když jsem přišla domů, na prahu na mě čekali nějací dva pánové. Vycítila jsem, že to budou tajní: byli hezky oblečení, hladce oholení, jejich tváře nic neříkaly, jen se pozorně rozhlíželi kolem. Ach, květnové odpoledne ve znamení zákona! Po zádech mi přeběhl mráz. Rozklepaly se mi ruce a na zádech mi naskočila husí kůže. Na sto honů muselo být každému jasné, že nemám čisté svědomí.

Samozřejmě jsem si okamžitě vzpomněla na Teddyho Riche, že nahlásil to vloupání a že už na to někoho poslali, včetně hochů z daktyloskopie. Moje otisky tam musely být všude, zejména na dveřích kolem psích lítaček, na kraji stolu, zevnitř na klice a na řadě dalších míst, která jsem se ani neodvažovala vypočítávat. Dva roky jsem dělala u policie a pak soukromou vyšetřovatelku. (Také jsem byla zavřená, ale o tom jsem mluvit nechtěla; díky.) Jen jsem tím chtěla naznačit, že už policie má v evidenci mé otisky a že by na mě tím pádem hned přišli, tedy pokud by vzali ty u Teddyho. Hned by na mě vybafli, co jsem tam pohledávala. A co bych jim na to asi mohla říct? Dalo se to snad vysvětlit nějak nepostižitelně? Nedokázala jsem přijít na nic, co by mě mohlo zachránit. Pokud by přizvali k identifikaci toho psa, měli by mě. A jak by mě pak odváděli do cely předběžného zadržení, ještě by mě to psisko tahalo

za nohavici, radostně na mě poštěkávalo a okusovalo mi boty. Pak už by mi nezbylo než se pokusit dohodnout s Teddym, aby stáhnul trestní oznámení, nebo zkrátka počkat, až bude hotová obžaloba a začne soudní proces.

Cestou do bytu jsem byla na vážkách a nervózně převalovala v ruce klíče ode dveří. Policie určitě musela mít na práci naléhavější případy. Proč by posílali daktyloskopy na takovou prkotinu? Byly to směšné úvahy. Vždyť to ani nemuseli být policisté. Možná Teddy nějak zjistil, co jsem udělala, a tyhle dva, na mě poslal, aby mi zpřelámali ruce, nohy a všechny funkční klouby. Rádoby bezstarostně jsem tedy zašvitořila: „Dobrý den. To hledáte mě?“

Oba dva vypadali přibližně stejně staří: dost přes třicet, upravení, dobře stavění. Jeden z nich měl tmavé vlasy, druhý světlé. Blonďák držel v levé ruce nějakou aktovku, jako podomní prodejce. Promluvil jako první: „Jste slečna Millhoneová?“ Pod tvídovým sakem sportovního střihu měl červenou kostkovanou košili a ohryzek se mu nad pevným uzlem červené kravaty ani nepohnul. Kalhoty měl tmavé, bavlněné a zmačkané kolem rozkroku, zřejmě od dlouhého sezení v autě.

„Ano, to jsem.“

Podal mi pravici. „Já jsem Felix Claas. A tohle je můj kolega, John Aldo. Jsme detektivové od policie z Los Angeles. Můžeme s vámi mluvit?“

Aldo mezitím vytáhl dvě navštívenky a také mi před

očima zamával typickým odznakem v koženém pouzdře.

Detektiv Aldo byl kus chlapa, svalovec, asi tak metr devadesát a dobrých sto kilo. Své tmavé vlasy měl takové rozčepýřené a černé obočí, u kořene nosu srostlé, mu téměř zastiňovalo i tak dost tmavé oči. Kalhoty měl polyesterové a sáčko svlečené a ledabyle přehozené přes ruku. Bavlněná košile s krátkým rukávem odhalovala svalnaté paže, porostlé jemným chmýřím chloupků. Vypadal jako člověk, který mnohem radši nosí tepláky. Nejdřív jsem myslela, že se jmenuje John, ale na navštívence to měl napsané italsky, tedy Gian, tak jsem si to v duchu opravila. Jelikož jsem měla takovou hrůzu, že mě přišli zatknout, dočista jsem přeslechla křestní jméno toho druhého. Podívala jsem se tedy na navštívenku. Felix Claas, blonďák, a Gian Aldo, ten tmavovlasý.

Claas se opět ujal slova a mile se usmál. Blond vlasy měl jakoby mokré, na straně rozdělené na pěšinku a úzkostlivě sčesané za uši. Jeho světlounké, zlatavé obočí a řasy nebylo téměř vidět, a tak se ty jeho modré oči zdály jaksi holé. Rty měl plné a nezvykle růžové. Měl zvláštní rýhu na bradě.

„Bydlíte v moc hezkém městě. Sotva jsme přejeli hranici okresu, musel mi klesnout tlak dobře o patnáct jednotek.“

„Díky. Máme zkrátka štěstí. Celý rok je tu asi takhle.

Občas v létě se sem od moře natáhne mlha, ale už v poledne ji to většinou rozežene, takže si není na co stěžovat.“ Třeba přišli kvůli nějakému mému starému případu.

Tu se do hovoru vložil detektiv Aldo. „Mluvili jsme také s nadporučíkem Robbem. Doufám, že nejdeme nevhod.“

„Ale vůbec ne. To je v pořádku. Vy jste Jonahovi kamarádi?“

„No víte, dámo, to nejsme. Telefonovali jsme mu, ale dneska jsme se viděli prvně. To je ale sympaťák.“

„Je fajn. Znám ho už řadu let,“ prohlásila jsem. „A proč jste vlastně tady?“

„Jde o jeden případ, na kterém pracujeme. Ale radši bychom to probrali uvnitř, kdyby vám to nevadilo.“

Detektiv Claas si přisadil: „Nebude to trvat dlouho.

Patnáct dvacet minut. Zkrátíme to, jak jen to půjde.“

„Ale jistě. Pojďte dál.“ Obrátila jsem se, odemkla dveře svého bytu a jen tak přes rameno prohodila: „Jak dlouho už

jste tady?“

„Asi tak hodinu. Zkoušeli jsme vám volat do kanceláře, ale tam nám řekli, že jste odešla. Museli jsme vás těsně minout.“

„Byla jsem si něco zařídit,“ odvětila jsem a zarazila se nad tím, co ve mně mohlo vzbudit pocit, že jim dlužím vysvětlení. Překročila jsem práh a oni vstoupili hned za mnou. Za posledních pár let mě do Los Angeles zavála pěkná řádka případů. Jednou jsem se při šetření pro pojišťovnu Fidelity dostala do křížku dokonce s gangem.

Asi to nějak souviselo s tím. Když se člověk zaplete se zločineckým podsvětím, většinou naráží na stále tatáž

jména. Vždycky mě zajímá, čím se který z těch surovců zase vyznamenal.

Uvažovala jsem, jak to vlastně u mě doma vypadá a jaký dojem to může udělat na někoho, kdo mě nezná a ještě tam nebyl. Byteček mám každopádně malý, účelně zařízený spoustou poliček a vestavěných skříněk, a vypadá to tam jako v lodní kajutě. Napravo mám kuchyňku; vlevo je sezení a stůl. Na zemi leží koberec s vlasem v odstínu pařížské modři a z něho jakoby vyrůstá bílé točité schodiště vedoucí nahoru do patra. Odložila jsem kabelku na jednu z barových stoliček u kuchyňské linky, udělala šest kroků a rázem se ocitla v obýváku.

Oba detektivové nesměle vyčkávali u vchodu.

„Posaďte se,“ vybídla jsem je.

Aldo řekl: „Díky. Máte to tu pěkné. žijete sama?“

„V podstatě ano.“

„To se máte. Moje přítelkyně je docela šmudla. Kdybych se přetrhnul, nebude u nás doma takhle uklizeno.“

Claas se posadil na malou pohovku pod arkýřovým oknem, k nohám si odložil aktovku. I když mi Aldo i Claas připadali asi stejně povídaví, byl Claas přece jen odměřenější až škrobený, zatímco Aldo působil uvolněně.

Detektiv Aldo si pak přisunul jedno z křesel, a tak na mě logicky zbylo to druhé. Posadila jsem se s pocitem, že mnou poněkud manipulují, i když jsem nedokázala přesně určit proč nebo jak. Aldo usedl do křesla s koleny pohodlně

roztaženými, s rukama svěšenýma mezi nimi. Pod jeho vahou se hrubé plátno čalounění napjalo a zavrzalo. Měl mohutná stehna a v křesle se rozvaloval opravdu pohodlně, až to budilo hrůzu. Claas po něm šlehl pohledem a on si okamžitě přesedl, více se napřímil.

Pak se detektiv Claas obrátil opět na mě: „Zjistili jsme, že jste byla vdaná za bývalého policejního detektiva Magrudera.“

Úplně mě to vyvedlo z rovnováhy. „Myslíte Mickeyho?

Ano, tak to máte správné informace. Jste tady kvůli němu?“

Dostala jsem strach. Věci se mi v duchu splétaly do souvislostí, které jsem příliš nechápala. Ať už se dělo cokoli, určitě to muselo mít něco společného s těmi jeho finančními těžkostmi. Třeba vyloupil banku, někoho podvedl nebo snad unesl a požadoval výkupné. Třeba už na jeho jméno vystavili zatykač a tihle dva maníci dostali za úkol ho vypátrat. Nepříjemné rozpaky jsem maskovala pousmáním.

„A oč tedy jde?“

Claas si dál držel svůj odstup. „Pan Magruder bohužel padl za oběť střelbě. Vyvázl s… no, žije, ale moc dobře na tom není. Teprve včera jsme konečně přišli na to, co je zač.

Když došlo k tomu útoku, neměl u sebe žádné doklady, nic.

A dokud jsme mu nevzali otisky, vydával se za Johna Doea.“

„Střelbě?“ zasekla jsem se na samém začátku jeho vyprávění. Neklamal mě sluch?

„Ano, madam.“

„Je ale v pořádku, že ano?“

Claas promluvil neutrálním tónem, snad malinko účastným. „Abych pravdu řekl, nevypadá to s ním moc dobře. Doktoři sice říkají, že jeho stav stabilizovali, ale pořád je na přístrojích. Ještě se neprobral z bezvědomí, a čím déle to takhle půjde dál, tím bude naděje na úplné zotavení menší a menší.“

Nebo vůbec žádná, prolétlo mi hlavou. Uvědomila jsem si, že civím do prázdna. Mickey že umíral, nebo byl už

dokonce mrtvý? Detektiv Claas sice dál něco říkal, ale já byla najednou jako hluchá. Zvedla jsem ruku. „Moment.

Promiňte, ale nějak tomu nerozumím; nedokážu se soustředit.“

„Nikam nespěcháme. Klidně si to v klidu přeberte,“

uklidňoval mě Aldo.

Několikrát jsem se zhluboka nadechla. „To je divné. Kde je teď?“

„V nemocnici Kalifornské univerzity. Momentálně na jednotce intenzivní péče, ale možná už ho převezli na okres.

To by záleželo na jeho stavu.“

„Zdravotní pojištění měl vždycky v pořádku, pokud by v tom měl být nějaký problém.“ Možnost, že by Mickeyho šoupli do okresní nemocnice, se mi moc nezdála. Zhluboka jsem dýchala. Ve snaze dát se do kupy jsem tak riskovala předávkování kyslíkem. „Můžu ho vidět?“

Chvilku bylo ticho. Pak promluvil Claas: „Zatím ne, ale myslím, že to půjde nějak zařídit.“ Podle všeho tím vůbec nebyl nadšený, tak jsem dál nenaléhala.

Aldo si mě s účastí prohlížel: „Jste v pořádku?“

„Jo, nic mi není. Jen mě to překvapilo,“ odpověděla jsem. „Víte, když jsem vás viděla stát na zápraží, sice jsem netušila, kvůli čemu jste tady, ale tohle by mě ani ve snu nenapadlo. Nevěřím, že mu někdo mohl ublížit. Vždycky to sice byl rváč, ale zdálo se, že na něj nikdo nemá… aspoň mi to tak připadalo. Co se vlastně stalo?“

„To se právě snažíme zjistit,“ zklamal mě Claas. „Střelili ho dvakrát, jednou do hlavy a jednou do hrudníku. Našel ho pochůzkář, chvilku po třetí ráno. Ležel na chodníku. Zbraň, ze které se střílelo, se našla v kanálu kousek od toho místa.

Byl to poloautomat. Stalo se to v poměrně rušné čtvrti se spoustou barů a výčepů, takže je docela možné, že se pan Magruder s někým ošklivě pohádal. Svědka zatím nemáme ani jednoho. Pár našich lidí je ale v terénu, rozhlížejí se po okolí. My zatím sháníme všechny možné informace, které by nám osvětlily, co dělal Mickey, než si ho našly ty dvě kulky.“

„Kdy se to stalo?“

„V časných ranních hodinách, čtrnáctého května. Tedy minulý týden ve středu brzo ráno.“

Claas spustil: „Nebude vám tedy vadit, když vám teď položíme pár otázek?“

„Ale vůbec ne. Poslužte si.“

Čekala jsem, kdy některý z nich vytasí notýsek, ale nikde nic. Zavadila jsem pohledem o jejich aktovku a uvažovala, jestli nechtějí náš rozhovor nahrávat. Claas zatím beze všeho pokračoval: „Snažíme se teď pár věcí vyloučit.

Moc toho ale nemáme. Snad byste nám mohla pomoct vy.“

„Ale jistě, udělám, co budu moci. Sice nevím, co přesně by vám pomohlo, ale do toho,“ vybídla jsem je. V duchu jsem začala pečlivě vážit slova.

Claas polkl. Pak promluvil o něco silnějším a jasnějším hlasem: „Když jste naposledy mluvila se svým bývalým manželem, neříkal, že by měl nějaké problémy?

Vyhrožování, neshody nebo tak něco?“

Pohodlně jsem se opřela. „Nemluvila jsem s Mickeym už čtrnáct let.“

Cosi mezi nimi zajiskřilo, asi jako když se mezi sebou beze slova dorozumívají dlouholetí manželé. Slova se ujal detektiv Aldo: „Jste majitelkou devítimilimetrového smith & wessona?“

„Kdysi jsem bývala.“ Už už jsem jim toho chtěla vyklopit víc, ale rozmyslela jsem si to. Chtěla jsem mít jistotu, kam tím vlastně směřují. Prázdná bedýnka, ve které ta zbraň kdysi byla, stále ležela na dně lepenkové krabice vedle mého stolu, necelé dva metry ode mě.

Claas se zeptal: „Můžete nám prozradit, kdy jste si tu zbraň koupila?“

„Nekoupila jsem si ji. Koupil ji Mickey a dal mi ji jako svatební dar. Bylo to v srpnu roku 1971.“

„Zvláštní svatební dárek,“ poznamenal Aldo.

„On Mickey je docela zvláštní člověk,“ řekla jsem.

„A kde je ta zbraň teď?“

„Kdybyste mě zabil, tak vám to nepovím. Už léta jsem ji neviděla. Měla jsem ale za to, že si ji Mickey přibalil do věcí, když se stěhoval do L. A.“

„Takže jste tu pistoli neviděla přibližně od…“

Podívala jsem se nejprve na Claase, pak na Ajda a pomalu mi to začínalo docházet. „Moment. To se střílelo právě z téhle zbraně?“

„Řekněme to takhle: Vaše zbraň se našla na místě činu.

Pořád ale čekáme na výsledky z balistiky.“

„Přece si nemyslíte, že s tím mám něco společného!“

„Když jsme to zadali do počítače, objevila jste se jako její legitimní majitelka. Potřebujeme někde začít a tohle docela dává smysl. Jestli nosil pan Magruder tu zbraň u sebe, mohl mu ji vzít a postřelit ho s ní někdo jiný.“

„Přirozeně já, že?“ zavtipkovala jsem. že jsem si radši neukousla jazyk. Sarkasmus nebyla ta správná volba, pokud šlo o domluvu s policistou. Vždycky je lepší chovat se pěkně pokorně a spolupracovat.

Oba umlkli. Vypadali jako přátelští a důvěryhodní chlapíci, ale ze zkušenosti vím, že mezi tím, co poldové vědí, a tím, co vám řeknou, bývá setsakramentský rozdíl.

Aldo vytáhl z kapsy svého saka žvýkačku a rozdělil ji na dvě poloviny. Jedna zmizela zase v kapse, tu druhou rozbalil. Pak si dal žvýkačku do pusy. Na pohled budil dojem, že ho vůbec nic nezajímá, ale já dobře věděla, že spolu budou cestou zpátky všechno rozebírat, budou si sdělovat dojmy, jak se říká, a posuzovat, nakolik byla má výpověď hodnověrná.

Claas si poposedl. „Můžete nám říct, kdy jste s panem Magruderem naposled mluvila?“

„Jmenuje se Mickey. Můžete mu tedy říkat křestním jménem? Už tak je to pro mě dost těžké. Jinak ze Santa Teresy se odstěhoval v roce 1972. Nevzpomínám si, že bych s ním po rozvodu mluvila.“

„Můžete nám říct, jestli jste někdy od té doby navázali kontakt?“

„Už jste se ptali. Nenavázali.“

Claas se na mě upřeně zadíval, až jsem si říkala, že příliš. „Během několika posledních měsíců jste s ním tedy nemluvila,“ prohlásil a nebyla to otázka, nýbrž tvrzení, ovšem značně podryté pochybnostmi.

„Ne. Vůbec. Ani jednou jsem s ním nemluvila.“

Zatímco detektiv Claas takto vyžadoval veškerou mou pozornost, všimla jsem si, jak se Aldo rozhlíží po pokoji.

Přeskakoval pohledem z jedné věci na druhou a všechno v dohledu systematicky hodnotil. Stůl, desky, krabici, záznamník, knihovnu. Jako bych slyšela, že si v duchu říká:

Která z těch věcí sem nepatří? Viděla jsem, jak se pohledem vrátil k lepenkové krabici. O Mickeyho úschovně a o tom, že za ni přestal platit, jsem zatím pomlčela. Sotva jsem si to uvědomila, napadlo mě, jestli se náhodou nedopouštím nějakého trestného činu, když jim to takhle zatajuji. Ve výkonu jaké spravedlnosti jsem jim bránila? Svého bývalého manžela jsem nezastřelila. A nebyla jsem ani ve vazbě, ani pod přísahou. Budu-li to považovat za rozumné, obrátím se na ně později, jako že jsem si přece jen „vzpomněla“ na něco důležitého. To všechno mi prolétlo hlavou ve zlomku vteřiny, jak jsem se snažila stůj co stůj zachránit si kůži.

Pokud si některý z nich všiml mých rozpaků, ani slovem se o tom nezmínil. Tedy ne že bych čekala, že mi to hned řeknou nebo na sebe významně mrknou.

Detektiv Claas si opět odkašlal: „A co on? On se s vámi nespojil?“

Uznávám, že jsem mu odpověděla poněkud podrážděně: „Vždyť je to snad totéž, nemyslíte? Jestli jsem se já spojila s ním nebo on se mnou. Už máme několik let po rozvodu.

Nemáme sebemenší důvod být spolu v kontaktu. Kdyby mi zavolal, praštím mu telefonem. Vůbec se s ním nechci bavit.“

Aldo promluvil mírně, téměř žertovně: „Proč se tak rozčilujete? Vždyť už s tím chudákem nic nemáte.“

Uvědomila jsem si, že se červenám. „Promiňte. To jsem celá já. Víte, nepatříme k těm lidem, co se jeden druhému

vrhnou kolem krku, jen se za nimi zavřou dveře soudní síně.

Nic proti němu nemám, ale ani jsem nikdy netoužila po tom stát se jeho nejlepší kamarádkou… on také ne, abych pravdu řekla.“

„Já jsem na tom s bývalou ženou stejně,“ prohlásil.

„Přesto se občas namane něco, co je potřeba vyřídit – znáte to, akcie na její jméno, něco nového o společném příteli. V

takovém případě člověk snad přece jen pošle aspoň lístek, i když toho druhého nemůže ani vystát. Vždyť na tom nic není, poslat si po rozvodu sem tam nějaký ten vzkaz, když

se náhodou něco semele.“

„Mickey na vzkazy kašle.“

Claas si opět poposedl. „Tak vám snad aspoň telefonuje?“

Cítila jsem se už klidněji. Proč se toho pořád tak držel?

„Koukněte. Už se mě na to ptáte asi počtvrté nebo potřetí.

Mickey a já spolu nemluvíme. Vážně, vůbec. Na mou duši!

Čestný skautský a tak. Nejsme sice přímo nepřátelé ani spolu neválčíme. To rozhodně ne. Ale není mezi námi takový vztah, jak myslíte.“

„Opravdu? A jak byste tedy charakterizovala ten, který mezi vámi je? Jako přátelský? Odtažitý? Srdečný?“

„Co to má znamenat?“ zeptala jsem se. „Jak to s tím souvisí? No tak, pánové! To přece nemůžete myslet vážně.

Proč bych já střílela po svém bývalém manželovi, svou vlastní zbraní, a ještě k tomu ji tam nechávala válet? To

bych musela být blázen.“

Aldo se zasmál spíš pro sebe. „Lidi řeknou leccos. Ale nikdy nemůžete vědět, co udělali. Prostě jen chceme nějaké informace. Budeme rádi za každou maličkost, co nám povíte.“

„Tak mi řekněte, jakou máte teorii,“ prohlásila jsem.

„žádnou teorii nemáme,“ odpověděl mi Claas. „Jen chceme pokud možno co nejvíc věcí vyloučit. Kdybyste s námi spolupracovala, ušetřila byste nám spoustu času a námahy.“

„A co asi dělám? Přesně takhle totiž vypadá spolupráce, jestli to nevíte. Prostě se ptáte na nesprávném místě. Vždyť já ani nevím, kde vlastně Mickey dneska bydlí.“

Oba dva na mě jen zírali.

„Říkám vám pravdu.“

Detektiv Claas mi položil další z otázek, aniž by třeba jen letmo nahlédl do poznámek. „Můžete nám říct, kde jste byla sedmadvacátého března?“

Nic jsem si nevybavila. „Vůbec netuším. Kde jste byl vy?“ neodpustila jsem si. Došlo mi, že se mi zase klepou ruce. Prsty jsem měla ledové, a tak jsem bezděky překřížila ruce na prsou a zastrčila si dlaně do podpaží. Vím, že jsem se chovala jako mezek a všechno si brala až příliš osobně, ale jednoduše mi ruply nervy.

„Nemáte třeba nějaký plánovací záznamník, kam byste se mohla podívat?“

„Víte co? Myslím, že bychom v tomhle místě měli tuhle debatu ukončit. Pokud jste sem přišli, protože si myslíte, že mám něco společného s tou střelbou, asi byste si měli spíš pokecat s mým právníkem, protože já toho mám tak akorát dost.“

Detektiv Aldo se zatvářil překvapeně. „No tak, klid. To určitě nebude potřeba. Z ničeho vás neobviňujeme. Jde nám jenom o výměnu informací.“

„O jakou výměnu? Já vám tu celou dobu něco vykládám, a co jsem se dozvěděla od vás? Nebo jsem snad něco přeslechla?“

Aldo se usmál. že jsem byla nabroušená, ho vůbec nevyvádělo z rovnováhy. „My vám řekli, že ho postřelili, a vy jste nám zase pověděla, že jste s ním nemluvila. Vidíte?

Nejdřív jsme mluvili my, potom vy. Bylo to jako rozhovor.

Tedy výměna informací.“

„A proč chcete vědět, kde jsem byla sedmadvacátého března? Co to s tím má společného?“

Opět promluvil Claas: „Prošli jsme si jeho telefonní účty. Na jednom výpisu byl hovor tady na to číslo, který trval celých třicet minut. Tak jsme usoudili, že jste spolu nejspíš mluvili. Tedy pokud tady nebydlí ještě někdo další, což jste popřela.“

„Ukažte mi to,“ řekla jsem a zvedla hlavu.

Sehnul se a zalovil v pootevřené aktovce, z níž vytáhl hromádku telefonních účtů, které mi beze slova podal. Hned

na vrchu ležela účtenka s dubnovým datem a vyčíslenými službami za měsíc březen. Přelétla jsem pohledem hlavičku s telefonním číslem. Naprosto přesně odpovídalo tomu, které jsem už zkoušela. Mickey dosud nezaplatil za únor, a proto bylo na účtu připsáno, že pokud to do deseti dnů nevyrovná, bude mu telefon odpojen. Pak jsem pohledem sklouzla níž, na sloupeček se všemi placenými a meziměstskými hovory, které uskutečnil v březnu. Byly tam jen dva, oba dva do Santa Teresy. U prvního z nich bylo datum 13. března a telefonní číslo do kanceláře Marka Bethela. Ano, Judy říkala, že volal. Druhé uvedené číslo bylo moje. Vytočeno bylo onoho 27. března, přesně ve 13:27 hodin odpoledne. Celý hovor, jak již bylo řečeno, trval rovných třicet minut.

9

Jak se odvíjela naše debata dál, si bohužel už přesně nevzpomínám. Vím jen, že páni detektivové nakonec odešli a nesmyslně mi děkovali, jak moc jsem jim pomohla. Já je pro změnu horem dolem ujišťovala, že se určitě ozvu, kdybych si náhodou vzpomněla na něco, co by na jejich vyšetřování vrhlo alespoň nějaké světlo. Sotva za nimi zaklaply dveře, upalovala jsem do koupelny, vlezla do prázdného sprchového koutu a nenápadně je pozorovala oknem. Dávala jsem si dobrý pozor, abych nebyla vidět, a dívala se, jak spolu tiše rozmlouvají a jak nasedají do fádně služebního vozu a odjíždějí. Tolik o detektivech Claasovi a Aldovi. Dala bych nevímco, kdybych si mohla poslechnout, o čem si pak spolu povídali – předpokládala jsem, že samozřejmě o mně a o Mickeym. Ale třeba se jejich hovor točil kolem sportu, což mě tedy ani trochu nezajímá.

Jakmile se vzdálili, vrátila jsem se ke stolu a v kalendáři, který mi na něm stojí, nalistovala stránku s datem 27.

března. Byl to čtvrtek a napsáno tam nebylo nic. Prázdné

byly i kolonky u dne předešlého a následujícího: žádné schůzky, žádná jednání, žádné zvláštní události, ať už

společenské, nebo pracovní. Podle všeho jsem ten den strávila v kanceláři a dělala bůhvíco. Doufala jsem, že si při pohledu do kalendáře na něco vzpomenu, ale zatím jsem měla v hlavě pusto prázdno. Věděla jsem jen, že jsem s Mickeym toho 27. března rozhodně nemluvila a že totéž

platilo i o kterémkoli jiném dni a posledních několika letech.

To se mi někdo vloupal do bytu? Ano, Mickey mohl vytočit to číslo a mluvit s někým jiným. Kromě toho bylo možné, že mi z jeho čísla volal někdo další, aby vzbudil zdání, že spolu komunikujeme, což nebyla pravda. Kdo by se s tím ale obtěžoval? Člověk nebo lidé, kteří měli v úmyslu mého bývalého manžela zavraždit a svalit vinu na mě.

*

Celou noc pršelo. Byla to jedna z těch tropických bouří, kterou do Kalifornie čas od času přinese vítr z Havaje. Šest minut po půl třetí ráno mě probudil zvuk těžkých kapek, které bubnovaly na střešní okno nad mou hlavou. Do pokoje mi pootevřeným oknem pronikal čerstvý vzduch, který voněl mořem a gardéniemi. Květen bývá v Kalifornii chladný a beze srážek. Následující letní měsíce bývají tedy ve znamení sucha, takže veškerá vegetace postupně uvadá, ztrácí získanou vláhu. Stále zelené jehličnany proto bývají v pozdním létě slabé a vetché jako starověký pergamen. Svahy

kopců zase získávají zlatavé zabarvení a okraje silnic září jasnou žlutí hustých okvětí plané hořčice. Někdy v srpnu se teploty vyhoupnou ke třicítce a relativní vzdušná vlhkost ještě klesá. Zavane z hor a mezi svahy sklánějícími se nad úzkými kaňony zahučí meluzína. Než se přiženou větry ze západu a od Santa Any, stává se vysušená krajina často rejdištěm žhářů. Občas sice zaprší, ale úlevu to přinese jen nakrátko, nevyhnutelné odloží o jeden dva týdny. Ironií je, že jakýkoli déšť situaci ještě zhorší, protože vyroste více dřeva na zátop.

Když jsem se minutu před šestou probudila podruhé, bylo po bouřce. Navlékla jsem si tepláky a šla si zaběhat. Do bytu jsem se pak vrátila jen na skok, jen abych popadla plátěný pytel, hodila ho do auta a vyrazila do posilovny. Asi hodinu jsem zvedala činky a nejrůznější závaží, přesně podle plánu. I když jsem začala posilovat pouze před dvěma měsíci, už jsem na sobě pozorovala jisté výsledky. Krásně se mi začínaly rýsovat ramenní svaly a bicepsy.

Domů jsem se vrátila až v devět. Osprchovala jsem se, dala si snídani, našla ledvinku, popadla kabelku, Henrymu u dveří nechala vzkaz a rozjela se do L. A. Provoz byl pomalý, po sto první se valila řada aut směřujících na jih. V tuto denní dobu obvykle převládají pracovní cesty, a tak to byla všude samá dodávka, náklaďák, přívěs, prázdný školní autobus nebo kamion vezoucí nové nablýskané vozy, jichž

se už zajisté nemohli dočkat v autosalonech ve Westlake

nebo Thousand Oaks. Jakmile jsem zdolala první kopec a začala klesat do San Fernando Valley, všimla jsem si vrstvy smogu, která se stačila od rána snést. Alespoň bylo ten den vidět San Gabriel Mountains, které obvykle bývají schované za mraky nebo v mlze. Kdykoli jsem projížděla touto oblastí, zaznamenala jsem nějakou novou rozestavěnou budovu. Na úpatí kopců se rýsovaly komplexy zvící celých vesnic nebo stromovím prosvítaly shluky geometricky řešených a na vlas stejných budov. Na billboardech pak nabízely své služby společnosti, o nichž v životě nikdo neslyšel.

Na nebi se vznášely dva žluté vrtulníky, jeden jako by pronásledoval ten druhý, a oba monitorovaly provoz pod sebou. Škarpy přetékaly odpadky a v jednom místě jsem si všimla podivně zdeformované pneumatiky, jejíž původ mi byl záhadou. Když jsem dojela do Sherman Oaks, dala jsem se doprava a napojila se na autostrádu vedoucí do San Diega. Zeleň u její krajnice byla zválená tlakovými vlnami projíždějících aut. Sem tam mi ve výhledu zabránila vysoká administrativní budova, tolik podobná dychtivému turistovi, který se bez ohledu na ostatní žene za nejlepší vyhlídkou. V

Sunsetu jsem z autostrády sjela a dál zamířila na východ, dokud se napravo přede mnou neobjevil komplex Kalifornské univerzity. Odbočila jsem tedy vpravo, na Hilgard Street, pak ještě jednou na Le Conte a nakonec do třetice. Auto jsem nechala v Tiverton Street. Tam bylo

hlídané parkoviště, a tak mi nezbylo než zaplatit. V

nadzemní části jsem nenašla jediné volné místo, a proto jsem musela níž, pod zem. Tam jsem chvilku jezdila dokola, až jsem konečně zaparkovala v sektoru C-1. Zamkla jsem dveře od auta a nastoupila do výtahu. Na zčásti travnatém, zčásti betonovém prostranství před východem z výtahu stála jednak klinika Jules Stein Eye, jednak univerzitní nemocnice a poliklinika. Našla jsem hlavní vchod a vstoupila do prostorného vestibulu se stěnami obloženými leštěnou žulou a šedým kobercem s tenkým starorůžovým proužkem.

Napravo v recepci čekala hromada lidí na další hromadu lidí, převážně příbuzných a přátel, kteří právě podstupovali nějaký chirurgický zákrok. Na podlaze přede mnou hrály dvě holky v tričku a šortkách karty. Také jsem viděla miminka v dětských sedačkách a odrostlá batolata v kočárcích, jež všechna pokojně spala, tvářičky zarudlé, tělíčka jistě zapocená. Ostatní si četli noviny, tiše se vybavovali nebo, a těch byla většina, zmateně přecházeli sem tam. K sezení sloužila šedá hranatá křesílka a atmosféru měly zřejmě odlehčovat pokojové rostliny ve stejně šedých a stejně hranatých květnících. Nalevo ode mě byl obchod s dárkovými předměty, podivně nafialovělý stánek. Těm, kdo přišli na návštěvu bez pugétu, byla nejspíš určená výkladní skříň s nejrůznějšími květinovými vazbami.

Nad přepážkou s informacemi byla zavěšená velikánská cedule s nápisem INFORMACE. Vystála jsem frontu a

zeptala se pí Lewisové, tedy paní u přepážky s informacemi, ve kterém pokoji najdu Mickeyho Magrudera. Mohlo jí být dobře sedmdesát, oční víčka měla vrásčitá jako stará želva.

Na kůži na tvářích se jí dělaly hluboké záhyby a rty měla scvrklé jako křížalu. Nahlédla do záznamu a pak jen lítostivě zakroutila hlavou: „Nikoho toho jména tu nemám. Kdy ho sem přivezli, má milá?“

„Čtrnáctého. Možná bude zapsaný jako Michael. To má uvedeno v rodném listě.“

Poznamenala si to jméno a nahlédla ještě někam jinam.

Klouby měla zdeformované artritidou, ale přesto psala vyloženě krasopisně. „Tak nevím, co s vámi. Není možné, že ho už propustili?“

„To pochybuji. Slyšela jsem, že je na jednotce intenzivní péče.“

„Víte co, tak to ho mohli převézt na kliniku Svatý Moniky na Šestnáctou ulici. Mám tam zavolat?“

„To byste byla hodná. Víte, jedu sem až ze Santa Teresy a jen nerada bych se vrátila domů s nepořízenou.“

Tiše jsem ji sledovala, když zvedla sluchátko, vytočila nějaké číslo a dala se do řeči s někým mně neznámým. Za chviličku zase zavěsila, zřejmě nic nezjistila. „Tak tam o něm v záznamech nic nemají. A nechcete to zkusit v nemocnici Svatého Jana nebo v Cedars-Sinai?“

„Víte, jsem si prakticky jistá, že ho přivezli sem. Právě včera mi to říkal jeden detektiv od policie. Prý je tu od

minulého týdne, od středy od rána. Je postřelený, dvakrát, tak myslím, že ho asi přivezla sanitka.“

„To mi bohužel moc nepomůže. Já znám akorát jméno, číslo pokoje a stav pacienta. Informace o příjmu nemám.“

„A kdyby ho převezli jinam, věděla byste o tom?“

„Normálně ano,“ odpověděla.

„Podívejte, a není tady někdo jiný, koho bych se na to mohla zeptat?“

„Vůbec nikdo mě nenapadá, tedy jestli si nechcete promluvit s někým z vedení.“

„A nemohla byste to zkusit přímo na oddělení intenzivní péče? Třeba když jim podrobně popíšete jeho zranění, řeknou vám, kde je.“

„No,“ váhala, „máme tu sociální pracovnici, a ta má na starosti osoby v šoku. Kdyby sem přivezli oběť násilného trestného činu, určitě by jí dali vědět. Chcete, abych jí zavolala?“

„Skvělé. Prosím vás, udělejte to. Budete vážně moc laskavá.“

V tu chvíli se za mnou již utvořila dost dlouhá fronta lidí, kteří všichni potřebovali nějakou informaci a to zdržení jim už pěkně lezlo na nervy. Pí Lewisová ještě chvilku přemýšlela, ale nakonec zvedla sluchátko a vytočila nějakou interní linku. Po chvilce ztišila hlas, takže jí nebylo slyšet, a dokonce si dala i ruku před pusu, abych náhodou neodezírala ze rtů. Když konečně domluvila a zavěsila, ani

se na mě nepodívala a řekla: „Když si počkáte, někoho vám sem už pošlou.“

„Něco se děje?“

„Pokud vím, tak ne, má milá. Naše sociální pracovnice momentálně není u sebe… asi běhá někde na patře. Sestra, která právě slouží na oddělení intenzivní péče, ale slíbila, že se ji pokusí najít a vyřídit jí, aby mi zavolala.“

„A pak mi budete moct říct, jestli ho tu máte?“

Za zády se mi ozval mužský hlas: „No tak, dámo! Už to trvá dost dlouho!“ Pí Lewisová očividně zneklidněla. „To jsem neřekla. Mně jen pověděli, že když tu počkáte, snad vám pomůže. Tak kdybyste se mohla posadit…“

„Díky. Ale nezapomenete na mě?“

Muž v řadě za mnou se zase ozval: „Hergot, jsem to neřek dost jasně?“

Byla jsem tak rozrušená, že jsem se s ním ani nehádala, a jen jsem se odploužila k nejbližší prázdné židli. Cestou do Los Angeles jsem si rozhodně nepředstavovala, že vezmou věci takový spád. Spíš jsem se v duchu viděla u Mickeyho nemocničního lůžka, smířená a připravená jakkoli napravit spáchanou křivdu. Mickeyho latentní paranoia mi to však komplikovala. To se mu snad stalo něco, co mi detektivové Aldo a Claas ještě neřekli? Samozřejmě bylo stále možné, že ho do nemocnice přijali pod jiným jménem. Oběti zločinů bývají navíc, stejně jako slavné hvězdy, pod zvláštní ochranou. Pokud to byl ten případ, nebylo tak docela jasné,

jak tady z někoho vymámím jeho falešné jméno. Jistá jsem si byla pouze tím, že mě odsud nikdo nedostane, dokud ho nevypátrám.

Kdosi tu přede mnou zapomněl číslo časopisu Sunset Magazine. Začala jsem jím listovat a zoufale hledala něco, co by alespoň na chvilku odvedlo mou pozornost jinam.

Musela jsem se dát nějak do kupy. Potřebovala jsem si pročistit hlavu a na chvilku se uklidnit, abych konečně přišla na to, koho sprdnout a jak moc. Začetla jsem se do článku, který se zabýval pokládáním cihlové dlažby v patiu a obsahoval též názorné ilustrace. Každých patnáct sekund jsem ovšem vzhlédla, podívala se na hodinky a sjela pohledem ostatní čekající, také pacienty a nemocniční personál, zkrátka každého, kdo se mihl vestibulem, vystrčil nos ze dveří kavárny nebo chodby. Zapamatujte si, že v případě

cihlové

dlažby

musíte

nejprve

vykopat

dvaceticentimetrové základy, ty vysypat štěrkem a pak pískem, a teprve na ně začít pokládat cihly. Osobně jsem si pro podlahu obytné zahrady, kterou nemám, vybrala upořádání cihel do vzoru rybí kosti. Pomalu uběhlo třicet minut. Už jsem přelouskala všechny články pro kutily a zahrádkáře a pomalu se dostala až k receptům na nízkotučná jídla připravená z nejrůznějšího lupení a čerstvého ovoce.

Nejím nic, co se musí před vložením do trouby nechávat pod mokrou utěrkou.

Kdosi se posadil na židli vedle mě. Podívala jsem se přes

rameno, kdo to je, a spatřila Giana Alda, pěkně naštvaného.

Ta ženská z informací mě určitě práskla. Aldo prohlásil: „Říkal jsem si, že to budete vy. Co to má znamenat? Zvednu telefon a slyším, že je tu nějaká ženská, co dělá kravál a z nic netušící paní na informacích se snaží vymámit číslo pokoje Mickeyho Magrudera.“

Cítila jsem, jak se mi do tváří nahrnula krev. „Nedělala jsem žádný kravál. Ani hlas jsem nezvýšila. Jen jsem se přišla podívat, jak se mu daří. Co je na tom špatného?“

„My zas jen požádali personál, aby nám dali vědět, kdykoli se někdo bude ptát na Mickeyho Magrudera.“

„Jak jsem to mohla tušit? Mám o něho jenom starost a už

jsem z toho na nervy. Je to snad protizákonné?“

„To záleží na tom, co máte za lubem. Jste podezřelá z té střelby… nebo jste na to už zapomněla?“

„Samozřejmě že jsem na to nezapomněla, ale rozhodně jsem to nebyla já, kdo střílel,“ odvětila jsem. „Mám o něho strach a připadá mi, že když ho uvidím, uleví se mi.“

Aldo svraštil obočí a mně bylo jasné, že by se rád uklidnil. „Měla jste nám dát aspoň vědět. Mohli jsme tu na vás počkat, a vy byste si ušetřila spoustu času a nepříjemností.“

„Jako vždy praktický, že?“

„Koukněte se, když mi zavolali, zrovna jsme probírali něco dost důležitého. Nemusel jsem se hned sebrat a běžet za vámi. Mohla jste si tu ještě pěkně posedět. A patřilo by

vám to!“ Pak se zadíval na druhý konec haly. „A praktický jsem hlavně proto, abych chránil toho vašeho Magrudera.

Jistě uznáte, že tu je určité riziko, vzhledem k tomu, že nemáme sebemenší ponětí, kdo ho mohl chtít oddělat.“

„To chápu.“ Bylo mi jasné, jak se na celou věc dívá.

Přece jen šlo o policejní vyšetřování, které jsem jim jen tak mimochodem pěkně komplikovala, protože mi bylo čerta, co stálo v protokolu. Fakt byl, že jakožto Mickeova bývalá manželka a registrovaná držitelka zbraně nalezené na místě činu jsem v nich určitě nemohla budit dobrý dojem, když

jsem se tak najednou objevila přímo v nemocnici, kde ležel.

„Promiňte. Jsem posedlá informacemi a většinou se za nimi honím bez rozmyslu. Opravdu jsem vám měla zavolat. Je to moje chyba.“

„S tím už si teď nelamte hlavu.“ Pohlédl na hodinky.

„Musím se vrátit k práci, ale jestli chcete, ještě s vámi na chvilku skočím na jednotku intenzivní péče.“

„To s ním nebudu o samotě?“

„To jste řekla správně,“ potvrdil mé obavy. „V první řadě je pořád v bezvědomí. Navíc osobně zodpovídám za jeho bezpečnost. Poslouchám jenom svoje nadřízené, a ti neznají žádné kdyby, ale nebo jestli. Nebyl bych tak tvrdý, ale bohužel se nedá nic dělat.“

„Tak asi půjdeme,“ hlesla jsem a dál se nevzpírala.

Prostě jsem se mu podřídit musela. To on byl oficiální strážce brány. V tu chvíli pro mě bylo ze všeho

nejdůležitější vidět Mickeyho. Autoritám jsem se mohla vzpouzet až jindy. A hádkou bych si nepomohla.

Zvedla jsem se spolu s ním a následovala ho přes vstupní halu jako cvičený pes. Pak jsme se dali doprava jakousi chodbou a ani jeden z nás přitom nepromluvil. Přivolal výtah. Zatímco jsme na něj čekali, vytáhl z kapsy balíček žvýkaček a jednu mi nabídl. Nevzala jsem si. On si posloužil. Rozdělil žvýkačku na dvě poloviny. Jednu z nich rozbalil a strčil si do pusy. Pak už se rozestoupily dveře výtahu. Společně jsme nastoupili a cestou nahoru zírali před sebe. Ani jsem se neobtěžovala s tím zapamatovávat si cestu. Dávno jsem pustila z hlavy myšlenku, že bych snad k Mickeymu pronikla na vlastní pěst. Stačila jediná lumpárna a detektiv Aldo by mě rozmáznul jako mouchu na skle.

Tu jsme vstoupili na jednotku intenzivní péče číslo 7-E, kde Alda zřejmě už znali od vidění. Zatímco se bavil se sestřičkami, mohla jsem si to tam pořádně prohlédnout. Bylo to divné místo: tlumené osvětlení, na zemi šedo-béžový koberec, snad kvůli odhlučení. Odhadovala jsem to tak na deset dvanáct lůžek, z nichž každé stálo ve zvláštní kóji, samozřejmě na dohled od sesterny. Lůžka byla od sebe oddělná lehounkými zeleno-bílými závěsy, jichž byla většina zatažená. Tak na takovém místě leželi pacienti na hranici života a smrti, jejichž osudy visely na vlásku. Krev a žluč, moč, mozkomíšní tekutiny, to všechno bylo nutné sledovat, kdykoli některá lidská duše zabloudila kdovíkam.

Někdy, mezi výdechem a nadechnutím, pacient tiše odešel.

Asi se nechal unést tím mocným proudem, z něhož jsme všichni vzešli a do kterého se také navracíme.

Aldo se po chvilce vrátil a nasměroval mě dozadu za přepážku sesterny, k lůžku, na němž ležel Mickey. Vůbec jsem toho člověka nepoznala, i když mi jediný pohled na Alda potvrdil, že je to on. Bez pomoci by ani nedýchal.

Dolní polovinu obličeje mu zakrývala nějaká široká páska.

Jinak měl otevřená ústa a do nich přivedenou průsvitnou modrou hadici o průměru trubky od vysavače. Ta vedla k respirátoru. Horní polovina jeho lůžka byla zvednutá, jako by na něho bylo nutné stále vidět. Ležel u strany a téměř se dotýkal bočních kovových pelestí, do nichž byl uchycen jako do houpací sítě. Hlavu měl celou zafačovanou, jen s průhledem pro oči. Kulka na něm zanechala své stopy. Měl temné kruhy kolem očí, byl opuchlý a zhmožděný, jako by právě vyšel z ringu. Kůži měl takovou našedlou. Zezadu mu do paže přivedli další hadičku, a tou mu do těla proudily nejrůznější roztoky z několika sáčků zavěšených na transfuzním stojanu. Klidně jsem mohla odpočítávat jednotlivé kapičky. Sice to připomínalo čínské mučení, ale Mickeyho to zatím drželo při životě. Další hadička vycházela zpod přikrývek a ústila do pětilitrového kanystru pod postelí, kam se odváděla moč. Vlasů jsem zahlédla jen pár, a ještě k tomu řídkých a mastných. Kůže po celém těle se mu leskla, jak byla mírně mokrá. Pomalu na ní začínaly

být znát hodiny strávené na sluníčku, asi jako když se namočí fotografie do vývojky. Všimla jsem si jemného chmýří na jeho ušních lalůčcích. Oči neměl zcela zavřené.

Při pohledu do těch úzkých štěrbinek se zdálo, jako by sledoval nějaký film nebo snad cosi četl. Kde se toulala jeho mysl, zatímco tu jeho tělo leželo bez hnutí? Zaplašila jsem sílící emoce pohledem na zdravotnické pomůcky rozmístěné kolem lůžka: vozík, lavor, nerezový koš na odpadky s výklopným víkem, židli na kolečkách, zásobník s latexovými rukavicemi a druhý, s papírovými ubrousky – zkrátka výbavička, kterou by sotva plýtvali na mrtvého.

Přítomnost detektiva Alda dodávala našemu opětnému shledání zvláštní atmosféru. Mickeyho hrudník se rytmicky nadouval a zase klesal a připomínal měch varhan, který se plní vzduchem a zase vyprazdňuje. Pod nemocniční košilí bylo vidět další a další obvazy. Když jsme se seznámili, bylo mu třicet šest let. A teď mu táhlo na třiapadesát, stejně jako Robertu Dietzovi. A mne vůbec poprvé napadlo, zda jsem si s Robertem něco nezačala jen proto, abych se vyrovnala s rozchodem s Mickeym. To jsem byla tak průhledná a jednoduchá?

Dívala jsem se na Mickeyho, sledovala, jak dýchá, a pozorovala, že má na jedné z paží manžetu na měření tlaku.

Ta se v pravidelných intervalech nafukovala a zase vyfukovala a přitom trochu pískala. Na displeji jsem si přečetla, že má tlak stabilní, 125 na 80, a puls 74 za minutu.

Bylo zvláštní vzpomínat na lásku, která odezněla, vybavovat si někdejší vášeň a romantickou touhu, citové vzplanutí i sexuální přitažlivost. Často se člověk s odstupem času ptá, nač vůbec tehdy myslel. Mně se Mickey jevil jako spolehlivý a vyrovnaný člověk, obdivovala jsem jeho zkušenosti, uznávala jeho názory a toužila být stejně sebevědomá jako on. Idealizovala jsem si ho, aniž jsem si to uvědomovala, a tak mi vlastní projekce splynula s realitou.

Vůbec mi nedocházelo, že u něho hledám vlastnosti, kterých se mi buď nedostávalo, nebo jsem je u sebe zatím nerozvinula. Až do smrti ale budu zapírat, že jsem jen potřebovala někoho, kdo by mi nahradil otce, i když to samozřejmě byla pravda.

Opět jsem se rozpomněla na Giana Alda, který pozoroval Mickeyho podobně tiše a upřeně. O čem jsem si s ním tak asi mohla povídat, když bylo všechno jasné? Nakonec jsem se přece jen zmohla na slovo: „Asi se už budete chtít vrátit ke své práci. Nechci vás zdržovat. Díky, že jste mě sem vzal.“

„Rádo se stalo,“ řekl tiše.

*

Doprovodil mě zpátky do vstupní haly, a dokonce až na prostranství před vchodem, kde vyčkal, až si přivolám výtah. „Zvládnu to,“ prohlásila jsem s náznakem, že se už

může vzdálit.

„Já mám času dost,“ odtušil a já pochopila, že si naopak rád počká.

Když konečně přijel výtah, nastoupila jsem do něho, otočila se, a než se za mnou úplně zavřely dveře, zamávala jsem Aldovi na rozloučenou. Pak jsem našla své auto, odemkla je, zastrčila klíčky do zapalování a zařadila zpátečku. Když jsem zdolala tři podzemní podlaží garáží a vyšplhala se až nad povrch, Aldo na mě čekal ve svém voze, motor nahozený. Z parkoviště jsem to vzala zpátky na Tiverton Street, a když jsem dojela na Le Conte, odbočila jsem vlevo. Detektiv Aldo se mnou měl společnou cestu a dokonce jel i stejně rychle. Mířili jsme na autostrádu.

Zkrátka chtěl mít situaci pod kontrolou, což by tedy neuniklo ani slepci. Chápala jsem, že už by mě v Los Angeles nejradši neviděl, ale i tak jsem si připadala jako psanec z Divokého Západu, kterého se šerif rozhodl vyštvat z města. Neustále jsem ho sledovala ve zpětném zrcátku – tedy ne že by se svými záměry nějak tajil. Uháněli jsme na Sunset, pak na sever na silnici číslo 405 a odtamtud na sto první, celou dobu stokilometrovou rychlostí, hotová kolona.

Začínalo mi vrtat hlavou, jestli mě hodlá sledovat až domů.

Četla jsem názvy odboček: Balboa, White Oak, Reseda… To byl Aldo takový nedůvěřivec? Co myslel, že udělám? že to hned za městem otočím a vrátím se zpátky do univerzitní nemocnice? U Tampy jsem si všimla, jak se předklonil a vzal do ruky mikrofon policejní vysílačky.

Zřejmě nějaké služební hlášení. Muselo to být něco naléhavého, protože to najednou otočil, přejel dva proudy vozovky a zamířil na nejbližší sjezd. Já pokračovala dál stejně rychle a nespouštěla oči ze zpětného zrcátka, kdyby se náhodou zase vynořil. Detektiv Aldo byl podle mého názoru pěkně vykutálený a ani bych se nedivila, kdyby se mě tím jen pokusil zmást. Mezitím jsem za sebou nechala další odbočky, Winnetka, DeSoto, Topanga Canyon. Zdálo se, že jsem vyvázla. Moji strážní andělé mě tentokrát výjimečně nezradili a dokonce u nich nastala i vzácná shoda. Jeden mi do ouška šeptal: Nikdo není dokonalý. A ten druhý tiše pravil: Amen.

Z dálnice jsem odbočila na nejbližším sjezdu.

10

Podle seznamu a dalších zdrojů hrálo v Mickeyho adrese důležitou roli jméno Sepulveda. Jenže podle Thomasova průvodce mohlo mít to jméno v místních zeměpisných šířkách řadu obměn. Sepulveda Boulevard jako takový začínal kdesi na severním konci San Fernando Valley, pokračoval směrem na jih a často splýval se San Diego Freeway, a to až k Long Beach. Severní a jižní Sepulveda se neustále roztahovaly nebo smršťovaly, tu obsáhly další sídliště, tu předměstí. V mém průvodci se nadto objevoval Sepulveda Boulevard Západní a Východní, kromě toho tam byla Sepulveda Lane, Sepulveda Place, Sepulveda Street, Sepulveda Eastway, East Sepulveda Fire Road nebo Sepulveda Westway. Když jsem si vzpomněla ještě na problém s popisnými čísly, uvědomila jsem si, jak dobře se Mickey pojistil, aby nikdo nepřišel na to, kde přesně bydlí.

Celkem jsem měla tři možnosti, tři různá popisná čísla složená se čtyř stejných číslic: 2805, 2085 a 2580.

Rozhodla jsem se postupovat systematicky, podle

číselného pořádku, tedy od 2085, přes 2580 až k posledním 2805. Uvažovala jsem, že i v takové finanční situaci, kdy byl nucen prodat auto, se jistě musel nějak pohybovat po městě. Zřejmě jezdil na kole nebo městskou hromadnou dopravou, pendloval mezi domovem a zaměstnáním – pokud ovšem nepřišel o práci. Potřebné nákupy patrně obstarával v blízkém okolí svého bytu, kde jistě navštěvoval i restaurace, kdykoli byl líný si sám vařit. A to (pokud se dá soudit podle mých dávných zkušeností) bylo ve většině případů. Moji dva známí detektivové se také zmínili o tom, že k té střelbě došlo v nějaké rušné čtvrti se spoustou barů a hospod. V

duchu jsem si pomalu dávala dohromady určitý obrázek. Jak jsem tak znala Mickeyho, vlastní dům nikdy neměl, a tak jsem se musela rozhlížet po něčem na způsob činžáku, po něčem nijak zvlášť přepychovém.

Projížděla jsem náhodně vybranými ulicemi v oblasti Sepulvedy. I když nešlo právě o nejhorší losangeleskou čtvrť, rozhodně nebylo o co stát. Všude to byl samý billboard, oblohu křižoval bezpočet telegrafních drátů, vedení se rozbíhalo do všech stran jako gigantická, hustá pavučina. Zvolna jsem projela kolem benzinky, jedné kopírky, tří veterinárních ambulancí, bistra 7-eleven a prodejny zlevněných pneumatik. Sledovala jsem zvyšující se popisná čísla a pohledem přeskakovala z myčky aut na kovotepectví, z plechové ohrady staveniště na prodejnu mazacích olejů spojenou s autopotřebami. Pokud člověka

osud zavál do těchto končin, aniž měl chuť na nějakou tu rychlou baštu nebo se nutně nepotřeboval prohrabat veteší, vždycky mohl narazit třeba na zlevněnou koženou vestičku nebo jinou drobnost. Každý má přece chuť udělat si občas radost a nekupte to…

Teprve když jsem se ocitla v Culver City a čtyřmístná čísla zaznamenala na začátku dvojčíslí dvě a osm, vycítila jsem, že bych snad mohla být Mickeymu konečně na stopě.

Světle šedý dvoupatrový činžovní dům čísla popisného 2805

měl půdorys tvaru H, hrubě omítnuté průčelí, polorozpadlé pavlače a prosklené posuvné dveře v hliníkovém rámu, které šly už na pohled ztěžka otevřít. Nahoře pod střechou byly stěny toho domu samý flek, tvarem připomínající krápníky.

Z prasklin v betonu vyrůstaly odolné bylinky. Podél jižní stěny domu se táhla vyschlá strouha, plná valounků a také odpadků. Pozemek měl ohraničovat drátěný plot, ten se však jen z posledních sil opíral o boční stranu domu, spolu s uschlými keři.

Jela jsem dál a na nejbližší křižovatce se rozhlédla, jak to tam vlastně vypadá. Všimla jsem si obchodu s elektronikou, foto-kina, lakýrnictví, malé samoobsluhy, krytého bazénu, nonstop otevřené kavárny, dvou barů a jedné čínské restaurace, jaké míval Mickey v oblibě. Také jsem zahlédla hlavní silnici, a tak jsem to při první příležitosti stočila a vrátila se o pár bloků zpátky, k číslu 2805. Volné místo na zaparkování jsem našla o dva vchody dál. Zajela jsem tam,

vypnula motor a zůstala sedět ve voze. Chvíli jsem pilně nasávala místní atmosféru, což je možná dost široký pojem.

Dům, na který jsem se dívala, byl velmi podobný tomu, v němž Mickey bydlel, když jsme se seznámili. Už tehdy, stejně jako dnes, mě zděsilo, jak může být někomu tak lhostejné, v jakém žije prostředí. Na vývěsce u vchodu stálo, že jsou v domě „K PRONAJMUTÍ ateliéry a byty s 1 či 2

ložnicemi“, až jsem z toho měla dojem, že se toho dne na světě moc důležitějšího neděje.

Veškerá zahradní architektura toho místa sestávala z hloučku banánovníků, palem s tmavě zelenými listy, jež

budily zdání, jako by je někdo rozsekal mačetou. Co se dopravy týkalo, bylo tam dosti rušno. Auta se míhala v obou směrech jako o závod a mně jen blesklo hlavou, kdy se z kolony oddělí vůz Giana Alda, a on mě nachytá přímo při činu. Už jen to pomyšlení se mi protivilo. Ne že by mi snad přímo zakázal na to místo jezdit, ale bylo jasné, že když na to přijde, radost mu to neudělá.

Tak jsem zase nastartovala a vycouvala od obrubníku.

Ujela jsem několik desítek metrů a hned na první křižovatce odbočila doprava a pak ještě jednou a nechala auto ve slepé uličce za řadou domů, kousek od odvodňovací strouhy.

Drátěný plot v těch místech kdosi zprohýbal až k zemi, takže bylo možné jej zde překročit a dát se pěšky po dně vyschlého příkopu. Zajela jsem na místo u popelnic a ještě jednou to otočila, takže jsem nakonec zastavila s čumákem

natočeným do ulice. Pak jsem ještě z kufru vylovila ledvinku a přendala do ni sadu šperháků, do tužky zabudovanou baterku, malé pouzdro s nejdůležitějším nářadím a jedny gumové rukavice. O to těžší ledvinku jsem si upevnila kolem pasu. Pak jsem zamkla auto a vyšla na průzkum.

Vzala jsem to po pěšině vinoucí se mezi Mickeyho domem a činžákem vedle. Při pohledu na rozmlácené nebo ve větru se klinkající pouliční lampy mě napadlo, že tam asi v noci musí být tma jako v ranci. U stěny domu byla řada šedou barvou natřených vodoměrů, z nichž každý mohl posloužit jako stupátko. Pak už mi stačilo jen trochu nadskočit – což v praxi znamenalo dobu hopsat nahoru a dolů jako na pérku – a mohla jsem alespoň letmo nahlédnout do přízemních bytů, jejichž okna byla kvůli zlodějům opatřená mřížemi. Většinou se mi však naskytl jen pohled do ložnice sotva tak velké, aby se tam vešla jedna manželská postel. Okenní parapety považovali místní obyvatelé očividně za další odkládací plochy, protože se na nich vrstvily například krabice od sucharů, zarámované obrázky nebo sklenice od majonézy plné dosud nepoužitých prezervativů. V jednom bytě tam měli dokonce velmi slušnou rostlinu konopí.

V čísle popisném, kde snad bydlel Mickey, neměli ani vstupní halu. Vchod byl ovšem v zastřešeném výklenku pod schodištěm a vedle něho příslušný počet kovových

poštovních schránek se jmény vyraženými na červených, modrých nebo žlutých samolepicích štítcích. Dokonce ani Mickey nemohl obcházet poštovní výnosy a směrnice. Když

jsem spočítala všechny schránky, zjistila jsem, že je na těch třech podlažích celkem dvacet bytů. Přesto jsem dosud netušila, které z nich budou jednopokojové, které dvoupokojové a za kterými dveřmi najdu případný ateliér.

Bydlel v bytě číslo 2-H. Správce domu měl byt v přízemí.

Bylo to číslo 1-A, hned po mé pravici. Na schránce stálo HATFIELDOVY, B & C. Návštěvu u nich jsem se prozatím rozhodla odložit, dokud si pořádně neprohlédnu to Mickeyho hnízdečko.

Vyšla jsem tedy po schodech do prvního patra a dál postupovala ode dveří ke dveřím a hádala, které z malých oken patří kterému bytu. Zde už žádné mříže proti zlodějům nebyly. Mickey bydlel až v koutě a patřil mu byt napravo v zadní části domu. Jeho dveře byly do kříže přelepené žlutou policejní páskou. Také na nich bylo upozornění v tom smyslu, že kdokoli poruší zákaz vstupu na místo šetření, může se těšit na spoustu nepříjemných kárných opatření.

Domovní pavlač se táhla ještě dozadu a za roh. Tudíž

jsem předpokládala, že bude mít Mickey okna orientovaná doprava, s výhledem na tu slepou uličku a odvodňovací strouhu. Za rohem jsem narazila na další schodiště, které postavili zřejmě proto, aby se zavděčili požárním předpisům. Z tohoto požárního schodiště musel mít Mickey

jistě smíšené pocity. I když na jednu stranu ohrožovalo jeho soukromí, protože jakýkoli kolemjdoucí mohl vyběhnout nahoru a nahlížet mu do oken, jistě byl rád, že má k dispozici taková zadní vrátka. Když jsem se naklonila přes zábradlí, viděla jsem svého brouka jako na dlani. Byl tak blízko, že mi v případě potřeby stačilo jen seběhnout dolů a už jsem byla na cestě.

Všechna posuvná okna Mickeyho bytu byla samozřejmě bezpečně uzavřená. Jak jsem ho znala, určitě ještě zatloukl do kolejnic na vnitřní straně tlusté dřevěné klínky, takže by i s krajním vypětím sil šla okna posunout jen o nějakých patnáct centimetrů. Zámek na dveřích vypadal stejně jako všechny ostatní zámky u všech ostatních bytů. Majitel domu určitě musel mít nějaký důvod, když dal běžné zámky vyměnit za zámky bezpečnostní. Rozhlédla jsem se kolem.

Slepá ulička byla opuštěná a ani v domě jsem nezahlédla živou duši. Navlékla jsem si tedy gumové rukavice, popadla šperhák a dala se do práce. Přítel z Houstonu mi nedávno poslal docela milý dárek: paklíč na baterie. Člověk sice nejdřív ani nevěděl, za který konec ho chytit, ale jakmile jsem mu jednou přišla na kobylku, ušetřil mi spoustu dřiny.

Sice to nešlo hned, ale trénovala jsem si to na Henryho dveřích tak dlouho, dokud jsem to neměla v malíčku.

Dveře Mickeyho bytu to vzdaly dřív než za patnáct sekund. Navíc jsem přitom nadělala asi tolik rámusu jako elektrický kartáček na zuby. Zastrčila jsem ten báječný

paklíč zpátky do ledvinky, uvolnila jeden konec žluté policejní pásky a překročila práh. Pak jsem se otočila, pásku přichytila zpátky na místo a už za sebou jen zavřela dveře.

Mrkla jsem na hodinky a usoudila, že na to mám tak třicet minut. Říkala jsem si totiž, že pokud mě někdo ze sousedů viděl, jak se vkrádám dovnitř, bude přinejmenším tak dlouho trvat místní policii, než dorazí na místo.

Uvnitř bylo šero. Mickey měl zatažené závěsy a i tak stál jeho dům ve stínu pětipatrové budovy, která se tyčila na druhé straně slepé uličky. Neuniklo mi, že pořád kouřil. Ve vzduchu bylo cítit kouř, kterým nasákl koberec, závěsy a všechen čalouněný nábytek. V popelnících se stále válelo několik nedopalků a s nimi pár ohořelých zápalek. Každá zamáčknutá cigareta byla s velbloudem a s filtrem. Tuhle značku kouřil již léta. A ani na jednom filtru jsem nezaznamenala stopy rtěnky, které by vypovídaly o dámské společnosti. Na opěrce křesla ležela hřbetem vzhůru rozečtená knížka od Elmora Leonarda. Dočetl ji asi do poloviny. Právě Mickey mě seznámil s pracemi tohoto autora a také Lena Deightona. Já jemu na oplátku odhalila království Dicka Francise, i když si nejsem tak docela jistá, jestli v onom Britovi nalézal takové zalíbení jako já. Stěny pokoje byly obložené nějakým provizorním táflováním z borového dřeva, které snad muselo být i lepkavé, kolik na něm za ta léta již ulpělo cigaretového dehtu. Obývák s jídelnou měl tvar písmene L a nábytek v něm působil

nevábně. Všechno bylo přeplněné a člověk měl dojem, že to Mickey buď sehnal na blešáku, nebo našel o železné neděli cestou domů u popelnic. U jedné stěny stála skartovačka, ale koš na odpadky byl prázdný. Mickey nikdy nevyhodil kus papíru, jediné nepotřebné potvrzení ani psaní, aniž by je předem neprohnal tímhle strojem, který to všechno rozkrájel na nudličky. Smetí navíc vynášel v pravidelných intervalech a pravděpodobně na to potřeboval hned vícero nádob. Chtěl si být zkrátka jistý, že u něho doma nenajde případný lupič žádný důležitý dokument, že si nepřečte ani písmenko. Není pochyb o tom, že byl Mickey šílenec.

Pak jsem se přesunula k jídelnímu koutu, kde stály čtyři nedbale rozmístěné židle a jednoduchý dřevěný stůl, obtěžkaný hromadou pošty. Zastavila jsem se a přelétla pohledem letáky a obálky na jedné straně. Samozřejmě jsem si nemohla dovolit se v nich jakkoli přehrabovat, i když se ve mně zcela automaticky probudila touha to všechno roztřídit na důležité účty a nepotřebný sběr. Přitom jsem si všimla několika výpisů z bankovního účtu, ale po osobní korespondenci či účtech za bezhotovostní platby jako by se slehla zem. Složenky za vodu a plyn mi nebyly vcelku k ničemu. Co se asi tak dalo vydedukovat z toho, kolik spotřeboval elektrické energie? Jak já toužila po účtu za telefon! Jenže ani jeden takový nebyl v dohledu. Věci tohoto druhu stejně jistě odnesli pánové od policie. Nabrala jsem si tedy plnou hrst výpisů z banky a zastrčila si je vpředu za

pas, až do kalhotek. Jako bych si navlékla pás cudnosti, který ale malinko šustil. Plánovala jsem si, že se na ně mrknu až doma. Mezi ostatními účty jsem už nenašla ani jeden, který by stál za řeč, tak jsem to tam nechala, jak to bylo. Čím méně usvědčujících důkazů v podobě zásilek státní pošty u mě případně najdou, tím lépe, říkala jsem si.

Z jídelny jsem se odebrala do kuchyně, která vypadala spíše jako lodní a jejíž protilehlé stěny byly vzdálené na dva kroky od sebe. Sporák, lednička velikosti obytného přívěsu, dřez, mikrovlnná trouba. Bylo tam jen jediné okno, maličké a s výhledem do postranní uličky. Na lince stálo kulaté akvárium, do kterého večer co večer přihazoval nové krabičky se zápalkami, které mapovaly jeho pouť od výčepu k baru. V kredenci nad dřezem jsem zahlédla skrovnou sbírku umělohmotných talířů a hrnečků, plus něco základních zásob: ovesné vločky, mléko v prášku, cukr, pár zavařenin, papírové ubrousky a dvě dosud neotevřené láhve whisky Early Times. Police pod tím byly přeplněné samými konzervovanými potravinami, jako jsou polévky, fazole, mleté maso na sekanou, tuňák v oleji, dušené maso na paprice, špagety, jablečné pyré či zahuštěné mléko. Ve skříňce pod dřezem jsem našla prázdnou láhev od whisky.

Mezi

trubkami

odpadu

bylo

naskládáno

pět

osmnáctilitrových kanystrů s pitnou vodou. To byly Mickeyho zásoby pro případ, že nastane třetí světová válka nebo se Los Angeles stane cílem invaze mimozemských

civilizací. V chladničce se tísnilo pár nevábně páchnoucích zbytků. Co Mickey nedojedl, sice ukládal do chladničky, ale vždy to zcela opomněl zabalit či alespoň přiklopit pokličkou, takže u něho v té chladničce bylo poměrně živo.

Na jedné misce ležely zahnědlé a ztvrdlé kousky čedaru, na jiné zase nazelenalé brambory obsypané klíčky jako bradavicemi a na další zpola dehydrované rajské jablíčko připomínající spíše sušenou švestku.

Vydala jsem se zpátky ve vlastních stopách. Vlevo vedly z obývacího pokoje dveře do ložnice, s šatníkem a malou koupelnou v zadní části. Zásuvky prádelníku, který tam stál, byly podle mého očekávání plné bavlněných trenýrek, triček, ponožek a kapesníků. Zajímavější poklady vynesl noční stolek, ve kterém jsem objevila jeden pesar a malý flakonek s rozprašovačem, v němž byla kolínská. Na spodní straně dosud zbýval útržek cenovky. Podle toho, co jsem z ní dokázala vyčíst, koupil tu kolínskou někdo v Robinsonově obchodním domě. Odšroubovala jsem víčko a přivoněla si. Do nosu mě udeřila těžká vůně konvalinek, kterou jsem měla dosud v živé paměti z dob začátků naší známosti. Něčím dost podobným se jistě musela vonět Mickeyho matka. Dodnes si vzpomínám, jak se dotýkal mé šíje a jak se laskal s tou vůní, kdykoli jsem ji sama použila.

Flakonek jsem zavřela a zase vrátila zpátky. Tu jsem si všimla malého balíčku umuchlaného z papírového kapesníku, který byl veliký asi jako žvýkačka. Rozbalila

jsem ho a opatrně vzala do ruky zlatý řetízek s přívěskem ve tvaru srdce. Byla na něm maličká smaltovaná růže. Nechci vypadat jako cynik, ale přesně takový přívěsek daroval po několika týdnech naší známosti Mickey i mně. Někteří muži jsou už takoví. Když zjistí, že nějaká věc, například dáreček nebo květina, na ženy zabírá, zkoušejí to pak na všechny příslušnice něžného pohlaví, které jim život postaví do cesty.

V koši na špinavé prádlo jsem našla dvě tmavomodré uniformy s nášivkami na rukávech. Zajela jsem rukou hlouběji a jeden takový rukáv vylovila, abych se podívala, co ty bleděmodré záložky vlastně znamenají. Podél kraje se vinul zlatě vyšívaný nápis Pacifická bezpečnostní agentura.

Kromě toho mu ve skříni visela nějaká ta sportovní saka, šest klasických košil, čtvero modrých džín, dvoje plátěné kalhoty a jedny tmavé od obleku, a ještě černá kožená bunda, kterou jsem znala víc než dobře. Tu bundu si totiž

Mickey vzal na naše první rande a také ji měl na sobě, když

mě vůbec poprvé políbil. Tehdy jsem ještě bydlela s tetičkou Gin, a tak bylo vyloučené, abychom tiše vklouzli ke mně a tam zhřešili. Jen jsme se tehdy opřeli o dveře přívěsu, přičemž jeho kožená bunda patřičně zavrzala. Byl to tak dlouhý polibek, že se nám podlomila kolena, a nebýt té opory, skončili jsme na zemi. Já byla Eva Marie Saint a on Marlon Brando – ve filmu V přístavu –, jejichž polibek považuji za jeden z nejlepších polibků v historii

kinematografie vůbec. Tehdy nebyly milostné scény jako dnes, kdy muž zajíždí ženě jazykem hluboko do krku, patrně ve snaze vyvolat u ní dávivý reflex. Klidně jsme se mohli s Mickeym milovat na prahu našeho obytného přívěsu, i když

za tu cenu, že by nás viděl každý soused. A to by nebylo dobré vzhledem k tomu, že nás za to mohli i zavřít.

Zakroutila jsem tiše hlavou a zavřela dveře šatníku.

Přitom se ve mně ozvala touha, až jsem se rozechvěla.

Zkusila jsem dveře hned vedle šatníku, které podle mých odhadů vedly na zadní pavlač. Měly nový zámek. K němu mi ovšem chyběl klíč. Nemohl však být nikde daleko.

Mickey samozřejmě nestál o to, aby se mu do bytu vloupal kdejaký amatér, ale určitě chtěl mít klíč po ruce pro případ, že by se třeba najednou strhlo zemětřesení nebo vypukl požár. Rozhlížela jsem se, očima těkala z místa na místo a snažila se rozpomenout na všechny jeho triky a úkryty.

Poklekla jsem a začala rukama přejíždět kraje koberce.

Když jsem se takto dostala až do kouta, zatáhla jsem za cíp koberce a zvedla jej. Pod ním ležel klíč, který jsem hledala.

Jím jsem vzápětí odemkla zadní východ a dveře nechala alespoň na chvíli dokořán.

Zase jsem se vrátila na práh dveří a chvíli tam stála a nahlížela do obývacího pokoje. Samozřejmě to tam už

pečlivě prohledali pánové od policie, kteří byt nakonec také zapečetili, kdyby je náhodou zase vyšetřování zavedlo zpátky. Na chvíli jsem se zkusila podívat kolem jejich

očima, ale pak jsem se vrátila k vlastní zkušenosti. U

Mickeyho bylo totiž důležitější to, co nebylo vidět, než věci, kterých jste si mohli všimnout na první nebo třeba i na druhý pohled. Byl stále připravený na nejhorší a podle toho, co jsem zatím stačila vypozorovat, za posledních čtrnáct let jeho chorobné obavy ještě vzrostly. Pokud právě neotřásal světem nějaký globální konflikt, děsil se lokálních nepokojů: davu anarchistů drancujících zem, kteří by zajisté neušetřili ani jeho skrovný příbytek, ani dům, kteří by se jistě vloupali i k sousedům a zmocnili se potravin, vody a dalších k životu nezbytných věcí, jako je kupříkladu toaletní papír. Kde tedy schovával zbraně? Jak se chtěl v případě ohrožení bránit?

Nejdřív jsem to zkusila v kuchyni a systematicky poklepala na všechna dvířka, na každou dutinu. V duchu jsem ho viděla, jak instaluje do stěny trezor – s maskovanými dvířky –, v němž by ukryl hotovost, zbraně a samozřejmě munici. Jako první jsem si vzala do parády kuchyňský dřez. Ze skříňky pod ním jsem postupně vytahala kanystry s vodou, abych měla volný přístup na dno a k zadní stěně z překližky. Posvítila jsem si tam baterkou, odshora dolů a z jedné strany na druhou. Narazila jsem přitom na čtyři vruty, každý v jednom rohu, jež byly přelakované nějakou tmavou barvou, aby ladily s odstínem překližky.

Rozepnula jsem tedy ledvinku, otevřela miniaturní sadu nářadí a vzala si k ruce malý šroubovák na baterie, s jehož

pomocí jsem měla vruty za chvilku venku. Člověk, který by

se do něčeho takového pustil se starým dobrým ručním šroubovákem, to mohl klidně odskákat namoženým zápěstím. Takže vruty byly za chvilku venku a jimi připevněná deska také hned povolila, stačilo jen lehce zatlačit. Naskytl se mi tak pohled do přibližně dvacet čísel hlubokého otvoru. Na jakési konstrukci vzadu byly zavěšené čtyři jednoruční střelné zbraně a pod nimi hromada střeliva.

Dostala jsem krycí desku ze skříňky a pokračovala dál v pátrání. V tu chvíli jsem byla ve fázi shromažďování údajů.

A i mým prvořadým úkolem – stejně jako v případě detektivů losangeleské policie – bylo zjistit, proč vlastně někdo na Mickeyho střílel. Rozhodně jsem neměla v úmyslu si s sebou cokoli odnášet, pokud to nebude vysloveně nutné.

Nejrozumnější samozřejmě bylo nechat vše zdánlivě netknuté.

Než uběhlo mých třicet minut, ještě jsem objevila tři další malé úkryty, a to v krabičkách elektrických rozvodů v obývacím pokoji. V každé z nich jsem našla balíček osobních dokladů, tedy rodný list, řidičský průkaz, kartičku od pojišťovny, kreditní karty a nějaké peníze. Emmett Vanover. Delbert Amburgey. Clyde Byler. Ani jednoho z nich jsem neznala, ale předpokládala jsem, že si ta jména vymyslel nebo vypůjčil od zesnulých osob, jejichž přesné údaje vyhledal v matrice. U každého svazku dokladů byla Mickeyho fotografie. Usoudila jsem, že už asi nic lepšího nenajdu, a postoupila zase o krok dál. Mimo jiné jsem

zjistila, že je v zadní stěně pohovky další úkryt, tak velký, aby se do něho v případě potřeby vešel i dospělý člověk.

Rádoby dřevěné táflování, které vyhlíželo dost lacině, bylo ke stěně připevněné kupodivu důkladně. V obýváku a v kuchyni jsem ale našla peníze. Byly v kovových trubkách na záclony a závěsy. V každém konci byla vždy zastrčená úhledně srolovaná dvacetidolarovka. Když jsem to v duchu zběžně sečetla, vyšlo mi, že to celkem bude dělat tak dvanáct set dolarů.

Mezi vodovodním potrubím v koupelně jsem zase objevila trubku z PVC, která měla asi pět centimetrů v průměru a byla plná mincí. Ani tentokrát jsem se nijak neobohatila, ale jen upevnila trubku zpátky na původní místo. Selhala pouze jediná osvědčená skrýš, Mickeyho nejoblíbenější, v odpadové rouře. Ta vypadala tak, že se provrtalo sítko odpadu vany a na ně se zavěsil řetízek, na kterém byla připevněná věc, již chtěl Mickey ukrýt. V

případě potřeby se do sifonu zasadila zátka. Řetízek s předmětem doličným volně visel kdesi v potrubí a klidně se přes něj valila všechna ta špinavá voda a slizem spojené chuchvalce vlasů. Mickey takto obvykle schovával klíče od bezpečnostní schránky. Gumová zátka byla jako obvykle připevněná k otvoru pro přepad, ale když jsem si posvítila do odpadu, nic jsem nenašla. No nic. Konejšila jsem se tím, že jsem alespoň nic nevynechala a udělala, co bylo v mých silách. Možná měl ale Mickey ještě jiné úkryty – takové,

které jsem neznala. Za tu krátkou chvíli jsem ale už víc udělat nemohla. Tak jako tak, nakonec přišel čas vyklidit bitevní pole.

Vyklouzla jsem zadními dveřmi a zamkla je Mickeyho klíčem. Ten jsem si strčila do kapsy. Vzápětí jsem si stáhla rukavice a zapnula je do ledvinky. Sešla jsem po schodech a zaklepala na dveře správce. Domnívala jsem se, že B & C

Hatfieldovy budou lehce negramotní manželé, ale nakonec se ukázalo, že jsou to dvě sestry. Jedna z nich mi přišla otevřít. Muselo jí být nejméně osmdesát. „Ano?“

Byla dosti objemná v pase a měla poměrně bujné poprsí.

Na sobě měla šaty bez rukávů, již seprané. Při pohledu na materiál, z něhož byly kdysi dávno zhotoveny, se mi vybavily dnes už historické prošívané přikrývky, plátěné a s potiskem v podobě světle modrých a růžových květů. Dekolt měla poprášený kosmetickým zásypem, a tak její dvě ňadra připomínala moukou poprášené kynoucí bochníky. Paže měla u ramen povislé a punčochy srolované pod kolena. Na nohou nosila trepky, z nichž jedna měla vystřižený kus látky, aby příliš netlačila na bolestivý puchýř.

Spustila jsem: „Paní Hatfieldová?“

„Ano, Cordia,“ připustila zdráhavě. „Co byste ráda?“

„No víte, ráda bych se vás zeptala na Mickeyho Magrudera, nájemníka z bytu 2-H.“

„Jste od policie?“

„Ne, jsem jeho stará přítelkyně.“

Chvíli na mě civěla, probodávala mě těma svýma modrýma očima.

„Tedy, ve skutečnosti jsem jeho bývalá manželka,“

podlehla jsem tomu pohledu, kterému se prakticky nedalo vzdorovat.

„Zahlídla jsem vás cestou z prádelny, zrovna když jste parkovala támhle v uličce.“

Já na to: „Aha.“

„Bylo všechno v pořádku?“

„Co jako?“

„No, myslím v bytě 2-H, u pana Magrudera. Celkem jste tam byla dlouho. Jestli mi ukazujou správně hodinky, tak dvaatřicet minut.“

„Fajn. V pořádku. Ale nebyla jsem uvnitř.“

„Ne?“

„Vždyť jsou dveře zapečetěné policejní páskou,“

prohlásila jsem.

„Taky tam visí zákaz! Taková velká cedule to je a píše se tam, jaká je za porušení toho zákazu pokuta.“

„Viděla jsem.“

Chvilku vyčkávala. Chtěla jsem ještě něco říct, ale nic mě nenapadalo. Byla jsem s rozumem v koncích, chycená do sítě pravdy a lži. Připadala jsem si jako herečka, která zapomněla roh. Zkrátka jsem zaboha nedokázala vymyslet, co říct.

„A vy máte zájem o pronájem?“ zeptala se zčistajasna.

„O pronájem?“

„No, o pronájem bytu 2-H. Kvůli tomu jste, soudím, šla nahoru, ne?“

„Ach tak. No jistě. Šlo by to? Líbí se mi tady v okolí.“

„Opravdu? No, tak to bychom se vám asi měly ozvat, až

tam zas budem mít normálně přístup. Nevadilo by vám jít na chvilku dál, že byste mi tu jako vyplnila žádost? Vypadáte dost vyprahle. Co takhle sklenici vody?“

„To budete hodná.“

Vstoupila jsem za ní do jejího bytu a ocitla se přímo v kuchyni. Vypadalo to tam jako v jiném světě. V troubě se peklo kuřátko a za kulatým dubovým stolem seděla další žena, přibližně téhož věku, v ruce balíček karet. Napravo ode mě bylo vidět typickou jídelnu: mahagonový stůl a židle a ještě příborník, nacpaný nejrůznějším nádobím. Jejich byt byl očividně úplně jinak rozvržený než ten, kde bydlel Mickey. Teploměr musel ukazovat snad třicet stupňů a televize stojící na kuchyňské lince vyřvávala snad na nejvyšší hlasitost. Právě dávali zprávy o situaci na burze.

Ani Cordia, ani její sestra vysílání nesledovaly. „Hned tu budu s tou žádostí,“ oznámila mi Cordia. „Tohle je moje sestra Belmira.“

„Když o tom tak přemýšlím, co kdybych si tu žádost vzala domů? Vyplním ji pěkně v klidu a pak vám ji pošlu poštou. Bude to tak jednodušší.“

„Jak chcete. Posaďte se ale.“

Vysunula jsem si židli a usedla ke stolu naproti Belmiře, která právě míchala své taroty. Cordia mezitím přistoupila ke dřezu a nechala odtočit vodu, aby byla chladnější. Teprve pak naplnila mou sklenici. Podala mi ji a z šuplíku v kredenci vylovila zmiňovanou žádost. Zase se vrátila ke stolu, podala mi ji a chopila se pletení, tedy dvou jehlic a jakéhosi pestrobarevného pruhu, asi patnáct centimetrů širokého a čtyřicet dlouhého.

Napila jsem se a přitom si prohlížela žádost. Potřebovala jsem si to trochu srovnat v hlavě. Co to se mnou bylo? Coby profesionální lhářka jsem utrpěla vážnou újmu. Ani jedna z věkovitých sester se za celou tu dobu nepozastavila nad tím, proč to tak protahuji.

Pouze Cordia poznamenala: „Belmira o sobě tvrdí, že je čarodějka, i když já bych za to ruku do ohně nedala.“

Zadívala se směrem do jídelny. „Někde tam bude Dorothy.

Kam se poděla, Bel? Už jsem ji neviděla dobře hodinu.“

„Je v koupelně,“ odvětila Bel a zadívala se na mě.

„Přeslechla jsem vaše jméno, zlatíčko.“

„Ach, promiňte. Jsem Kinsey. Těší mě, že vás poznávám.“

„I mě těší, že vás poznávám.“ Řídnoucí bílé vlasy jí trčely do stran a prosvítala jimi růžová vlasová pokožka.

Zpod domácích šatů s tmavým potiskem jí vykukovala drobná a kostnatá ramena. Paže měla útlé a celé její ruce připomínaly naběračky na polévku. „Jak to dnes jde?“

zeptala se opatrně a přitom urovnala balíček tarotových karet. Měla čtyři zlaté zuby.

„Dobře. A co vy, jak se máte?“

„Opravdu dobře.“ Z balíčku před sebou vytáhla jednu kartu a ukázala mi ji. „Meče. To jste vy.“

Cordia ji napomenula: „Bel.“

„No, vždyť je to pravda. Už jsem ji vytáhla podruhý.

Měla jsem to zamíchaný a vytáhla jsem tu kartu, jen vstoupila do dveří. Teď zas.“

„No, tak vytáhni něco jinýho. Pani to nezajímá.“

Přerušila jsem je: „Povězte mi něco o svých jménech.

Ještě nikdy jsem je neslyšela.“

Slova se ujala Bel: „Ta vymyslela naše matka. Bylo nás šest holek a ona nám dávala jména postupně podle abecedy: Amelia, Belmira, Cordia, Dorothy, Edith a Faye. Zbyly jsme už jenom já a Cordi.“

„A co Dorothy?“

„Hned tu bude. Je hrozně společenská.“

Nyní se do toho vložila Cordia: „Dávejte si pozor, Bel vám co nevidět začne vykládat budoucnost. Varuju vás, protože jak s tím jednou začne, neví kdy přestat. Tak si jí když tak nevšímejte. Mně se to aspoň osvědčilo. Ani se nebojím, že by se urazila.“

„To bys ale měla,“ podotkla suše Bel.

„Jste dobrá kartářka?“

Odpověděla mi Cordia: „Nic moc, ale mezi slepými je i

jednooký král.“ Pak se cele zabrala do pletení. Musela s ním sedět pod světlem a také se u toho trochu hrbila, aby dobře viděla, kdy se cinkající jehlice noří z ok a zase zachytávají další. Ten úzký pruh, co už napletla, jí sahal někam na stehna. „Kdyby vás to zajímalo, tak právě pletu přehoz na klín.“

Já se učila plést, když mi bylo šest. Tetička Gin patrně chtěla, abych se měla čím zabavit po večerech. Tvrdila, že si tak pocvičím trpělivost a naučím se koordinovat oči a ruce.

Všimla jsem si, že Cordia nějakých šest řad zpátky pustila oko. Ta její šála se proto podivně klikatila a s každou další řadou se puštěné oko prodlužovalo. Už už jsem ji na to chtěla upozornit, když se ve dveřích objevila veliká bílá kočka. Tlamičku měla jako peršanka. Když mě uviděla, zůstala stát na prahu a s netajeným údivem si mě prohlížela.

Podobnou kočku jsem už kdysi viděla: dlouhá srst, čistě bílá, jedno oko zelené, druhé modré. Bel se při pohledu na ni usmála: „Tady ji máme.“

„To je Dorothy,“ prohlásila Cordia. „Ale my to podomácku zkracujeme na Dort. Jen tak mimochodem, věříte na převtělování duší?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.“

„To my taky ne, dokud k nám nepřišla tahle číča. Víte, Dorothy vždycky slibovala, že s námi zůstane ve spojení i na Onom světě. A když o tom tak dlouho mluvila, nakonec si také dokázala najít způsob, jak to provést. A tak… v ten

samý den, kdy umřela, porodila sousedovic kočka koťata.

Tohle byla jediná holka a věřte mi, jako by Dorothy z oka vypadla. Blond, jedno oko zelené, druhé modré. Stejná osobnost, stejné chování. Společenská, ctižádostivá, nezávislá.“

Tu ji přerušila Bel: „Dokonce i stejně jako Dorothy pšouká. Tiše, ale vražedně. Někdy se musíme sebrat a odejít z místnosti.“

Ukázala jsem na rozdělané pletení: „Vypadá to, jako by vám uteklo pár ok.“ Naklonila jsem se a prstem ukázala na místa, kde se šál začal neplánovaně vykusovat. „Jestli tu máte háček, klidně vám to spravím.“

„To byste vážně udělala? Budu jen ráda. Zrak vám určitě slouží mnohem líp než mně,“ prohlásila a zalovila v košíku s klubíčky. „Tak se podíváme, co tady máme. Co tohle?“

Podala mi neveliký háček.

„To bude ideální.“ Zatímco jsem lovila zaběhnutá oka na Cordiině přehozu, jejich bílá kočka dotlapkala až ke mně a vyskočila si na můj klín. Trochu jsem přitom škubla pletením a vykřikla: „Jejda!“ Dorothy musela vážit bezmála deset kilo. Nastavila mi pěkně zadeček, ocas zdvižený do výšky jako stožár ropného vrtu. Ukazovala mi tu svou růžovou hvězdičku a přešlapovala na místě.

„To ještě nikdy neudělala. Vůbec nechápu, co ji to popadlo. To jí musíte být ohromně sympatická,“ prohlásila Belmira a jen tak mezi řečí obrátila další karty.

„Jsem z toho celá nesvá.“

„Tak se radši podívejte na tohle. Desítka hůlek, obráceně,“ pokračovala ve výkladu. Spolu s Desítkou hůlek rozložila na stůl další karty v nějakém mystickém diagramu.

Karta, která představovala mě, byla nyní zakryta Měsícem.

Uvolnila jsem si ruce a pokusila se vrátit ocas těžkotonážní Dorothy do původní pozice. Musela jsem ho ovšem stále přidržovat. Přitom jsem druhou rukou ukazovala na jednotlivé karty: „Co znamená tahle?“ Měla jsem za to, že Měsíc bude nějaké dobré znamení, ale obě sestry se na sebe jen významně podívaly, a tak jsem názor chvatně změnila.

Cordia prohlásila: „Já vám to říkala.“

„Měsíc symbolizuje skryté nepřátele, zlatíčko.

Nebezpečí, temnotu a děs. To není moc dobré.“

„Neděláte si legraci?“

Jen ukázala na další kartu: „Desítka hůlek – když je obráceně – symbolizuje překážky, nesnáze a intriky. A tady tahle karta, Viselec, to je vaše poslední naděje.“

„No tak Bel, vždyť ji to nezajímá.“

„Ale zajímá. Snad to unesu.“

„Tahle karta vás korunuje.“

„Co to znamená? Až mám strach se zeptat,“ dodala jsem ještě.

„Ach kdepak, Viselec je dobrá karta. Představuje moudrost, zatěžkávací zkoušku, oběť, intuici, předtuchu,

věštbu. To, co chcete, ale ještě to nemáte.“

„Pomáhá mi tady s pletením. Tak bys jí mohla dát pokoj, aspoň dokud s tím nebude hotová.“

„Zvládnu obojí,“ ujistila jsem je. I když mi ten úkol poněkud ztěžovala Dorothy sedící v mém klíně. Dosud se točila dokolečka a ušlapovala mi stehna a zřejmě měla v plánu vysát ze mě duši. Zvedla mi totiž nosík až k puse a vdechovala spolu se mnou. „Co je tohle za kartu?“ zeptala jsem se ve chvíli, kdy chlupatá kočičí bradička narazila do mé.

„To je Pán mečů a leží vám u nohou. Je váš a můžete s ním dál pracovat. Symbolizuje zručnost, odvahu, nadání ducha, konflikt, trest, válku, destrukci.“

„To s tím trestem vypadá dobře.“

„Ale co vás nemá,“ oponovala Bel. „V konečném důsledku přijdete zkrátka. Vidíte tady tuhle kartu? Ta představuje bolest, utrpení, slzy, smutek, osamění.“

„Ach jo!“

„Přesně tak. Řekla bych, že bez zásahu shůry jste namydlená.“ Pak Belmira obrátila další kartu.

Dorothy mi mezitím vyšplhala až na prsa a dala se do předení. Koukaly jsme na sebe jako dvě sůvy. Za okamžik jsem opět stočila pohled na stůl s kartami. Dokonce i mně, osobě, která na tyhle věci nevěří, bylo jasné, že to nevěstí nic dobrého. Kromě toho Viselce byl na jednom z obrázků ještě další chlápek, celý probodaný nějakými tlustými

klacky, a na jiném zase další, s obličejem obráceným k zemi. Ze zad mu trčelo deset mečů. Nic pozitivního nejspíš neslibovala ani karta s názvem Soud. Devítka hůlek na sobě zase měla pána, který se, jak jinak, opíral o hůl, za sebou řadu dalších osmi. Po této kartě přišla další, s vyobrazením srdce probodnutého třemi meči a s dešťovými mraky nad ním. Z těch mraků pršelo.

V tu chvíli se mi podařilo polapit i poslední zaběhnuté oko, takže jsem se naklonila přes Dorothy a konečně jsem vrátila pletení zpátky Cordii. Napadlo mě, že možná přišel čas promluvit s nimi o skutečném důvodu mého příchodu, tedy o Mickeym. Co o něm asi mohly vědět?

„Víte, ani nevím, co bych vám o něm řekla. Moc jsem ho totiž neznala. Děsně si potrpěl na soukromí. Do února, kdy přišel o práci, dělal u ochranky v bance. Často jsem ho vídala chodit v uniformě. Musím říct, že to tedy byl fešák.“

„A co se stalo?“

„Jako s čím?“

„No, jak přišel o tu práci?“

„Kvůli pití. Ale jestli jste za něho byla vdaná, tak byste o tom snad mohla něco vědět. Špiritus z něj táhnul už v devět ráno. Neřekla bych ale, že pil už tak brzy. Spíš z něj bylo cítit, co do sebe stihnul nalámat den předtím. Taky byl cejtit kouřem. Nikdy ale nezavrávoral, ani jsem ho neslyšela nějak blekotat nebo tak něco. Nebýval ani hlučný, ani hrubý.

Vždycky se choval jako džentlmen, ale pomalu ztrácel

pevnou půdu pod nohama.“

„To nerada slyším. Vím, že občas pil, ale nějak se mi nechce věřit, že by tomu propadl tolik, aby přišel o práci.

Když jsme ještě byli spolu, pracoval u policie.“

„Tak tak,“ přikývla.

„Něco dalšího mi o něm říct nemůžete?“

„Vždycky byl u něj klid. žádný mejdany a tak, chápete?

Když pominu posledních pár měsíců, nájem platil vždycky včas. Taky za ním nechodilo moc návštěv, až na toho chlápka ověšenýho řetězama.“

Zvedla jsem oči od Dorothy: „Řetězama?“

„Byl to jeden z těch motorkářů: samej cvoček, od hlavy až k patě černá kůže. Choval se jako kovboj, a když šel, tak se tak jako frajersky pohupoval. Nadělal přitom takovej rámus, až z toho měl člověk dojem, že snad nosí ostruhy.“

„A proč za ním chodil?“

„To vůbec netuším. Ale Dort se nelíbil. Choval se k ní hrozně. Když jednou přišla až k němu, že si jako očmuchá ty jeho boty, nakopnul jí.“

Bel nás zase přerušila: „Ach, zlatíčko! Tady ta karta představuje Pána číše… a je zase obráceně. To vůbec nevypadá dobře.“

Se zájmem jsem se na ni otočila. „Pána číše?“

„Ano, zlatíčko. Číše. Je to symbol nepoctivosti, záludnosti, proradnosti, skandálu… však jistě chápete.“

Poněkud opožděně jsem znejistěla. „Když už jsme u

toho, jak jste vlastně přišla na to, že bych mohla být od policie? Víte, jak jste mi přišla otevřít.“

Cordia vzhlédla: „Protože dnes ráno volal strážník, nebo tak někdo, a říkal, že se u nás dneska, asi ve dvě odpoledne, někdo od nich zastaví. Údajně detektiv. Když jste zazvonila, říkali jsme si, že to asi bude on.“

Srdce mi poskočilo a bleskově jsem mrkla na hodinky.

Za pár minut dvě. „Páni, už bych měla vyrazit, a ne vás tu takhle zdržovat…“ vyhrkla jsem. „Ehm, ale zajímalo by mě, jestli byste mi neprokázaly jednu takovou laskavost…“

Bel obrátila další kartu. „Jen žádný strach, má milá. My nikomu nepovíme, že jste tady byla.“

„To budu moc ráda.“

„Vyprovodím vás zadními dveřmi,“ nabídla se pohotově Cordia. „Tak se dostanete až do uličky na straně a nikdo vás přitom neuvidí. Policejní detektivové parkujou přímo před domem… tedy aspoň posledně tam stáli.“

„Co kdybych vám tu na sebe nechala číslo? Mohly byste mi pak zavolat, kdyby náhodou vyšlo na světlo něco nového,“ navrhla jsem. Zezadu na vizitku jsem načmárala své telefonní číslo. Cordia zase na oplátku připsala na kraj žádosti o pronájem číslo na ně dvě. Na nic se mě ale neptaly.

Vzhledem k tomu, co jim o mně prozradily taroty, jim muselo být dávno jasné, že jsem beznadějný případ a budu potřebovat veškerou pomoc, která se namane.

11

Cestou domů jsem zajela k McDonaldu a koupila si tam čtvrtlibrový burger se sýrem, porci hranolek a střední colu.

Když jsem si konečně vyndala z pusy poslední bílý chlup přítulné Dorothy, mohla jsem jednou rukou vesele točit volantem, zatímco v té druhé se mi střídaly zakoupené pamlsky, z nichž jsem pilně ukusovala. život, v němž plní jídlo stejnou úlohu jako sex, je samozřejmě k pláči. Přesto mi první zmiňovaný požitek přináší více uspokojení než ten druhý. Do Santa Teresy jsem se vrátila ve čtvrt na pět. Na záznamníku mě čekal jediný vzkaz, od Marka Bethela. Na to, že jsem mu telefonovala v pondělí odpoledne, byl vzkaz ze středečního rána něco nevídaného!

Bez meškání jsem vytočila jeho číslo a přitom si rozepnula poklopec a vytáhla z kalhotek lup v podobě vzorku Mickeyho pošty. Mark přirozeně nebyl přítomen, a tak jsem si zase pokecala s Judy. „Minula jste ho vyloženě těsně. Odešel, bude to tak patnáct minut.“

„Sakra! No… škoda, že jsem ho nestihla. Právě jsem se

vrátila z Los Angeles. Mám pár novinek, co se týče Mickeyho, a zřejmě budu potřebovat Markovu pomoc.

Doma budu celé odpoledne, tak ať mi zavolá, když to bude jen trochu možné. Moc ráda bych s ním mluvila.“

„Bohužel bude pryč celý den, Kinsey, ale kdyby se vám chtělo, v sedm bude k zastižení v Lampaře,“ prohlásila a já si představila večer strávený v městském divadle.

„A co tam bude dělat?“ zeptala jsem se, i když jsem už

jistou představu měla. Mark Bethel byl jedním ze čtrnácti republikánských kandidátů, kteří se měli utkat s ostatními ctižádostivými politiky v nadcházejících primárkách. Ty byly stanoveny na 3. června, což bylo za nějakých dvanáct dní. Zaslechla jsem, že by snad čtyři z nich měli promluvit k lidem na nějaké akci sponzorované Ligou za spravedlivou vládu.

„Jde o veřejný projev: Robert Naylor, Mike Antonovich, Bobbi Fiedlerová a Mark tam pohovoří o volební problematice.“

„To zní slibně,“ podotkla jsem a uvažovala, kdo si asi bude z koho dělat legraci. Kalifornský ministerský předseda March Fong Eu prohlásil, že očekává vůbec nejnižší volební účast za posledních čtyřiašedesát let. Z těch kandidátů, které zmiňovala Judy, měl jako jediný snad alespoň mizivou šanci Mike Antonovich, konzervativec a losangeleský starosta.

Naylor byl člen zákonodárného shromáždění z Menlo Parku, a dokud neohlásil svou kandidaturu Ed Zschau, byl jediným

kandidátem ze severní Kalifornie. Zschau si asi vedl zatím nejlépe. Mezi lidmi se říkalo, že ho má podpořit také tisk, jmenovitě San Diego Union, San Francisco Chronicle, San Francisco Examiner a Contra Costa Times. Další v pořadí, Bobbi Fiedlerová, členka Kongresu ze San Fernando Valley a sezónní politička, přišla na buben, když velká soudní porota naznačila, že se údajně pokusila uplatit jiného kandidáta, aby odstoupil z voleb. Obžaloba proti ní se však posléze ukázala jako neopodstatněná a byla stažena, jenže mezitím její příznivce dávno opustilo nadšení. V současné chvíli měla proto velké problémy, aby se zase vyšvihla do sedla. Co se Marka a celostátních voleb týkalo, byl to jeho druhý pokus. Nacpal spoustu peněz své ženušky do televizních reklam, v nichž se vlezle podbízel s tím, jak je jeho volební kampaň poctivá. Koho to zajímalo? Už jen pomyšlení, že bych měla prosedět hodiny a poslouchat jednotvárné řeči nějakých politiků, mě dostávalo do kómatu.

Judy zatím nezavřela pusu: „Mark se na to připravuje už

několik dní, zvlášť programový bod jedenapadesát nechce zanedbat. To je Iniciativa ‚Máme hluboko do kapsy‘.“

„Tak tak.“

„A ještě body čtyřicet dva a čtyřicet osm. Na ty také hodně spoléhá.“

„A kdo by nespoléhal?“ ozvala jsem se. Přerovnala jsem si věci na stole a odsunula přitom místní noviny, pod kterými ležela nezávazná kandidátka a stoh nevyžádané

pošty. Čtyřicátý osmý bod toho jejich volebního programu hovořil o tom, že se přestanou vyplácet mzdy bývalým vládním úředníkům. Zívnutí a zachrápání. Bod čtyřicet dva zase sliboval, že se stát prostřednictvím dotace ve výši osmi set padesáti milionů dolarů zasadí o to, aby i nadále fungovala farma pro veterány z Vietnamu, a také zvýhodní půjčky pro občany. „Nevěděla jsem, že je Mark veterán z války,“ podotkla jsem, aby řeč nestála.

„No ano. Armáda ho povolala hned po vysoké. Pošlu vám kopii jeho životopisu, a uvidíte.“

„To snad ani nebude třeba,“ prohlásila jsem.

„Mně to nic neudělá. Rozesílám jich poštou hromadu.

Víte, že dokonce dostal vyznamenání? Řád Purpurového srdce.“

„Vážně? To jsem tedy netušila.“

Zatímco Judy dál brebentila, začetla jsem se do komiksu Doktor Rex Morgan, který byl přinejmenším stejně zajímavý jako její řeči. Najednou Judy uprostřed věty vyhrkla: „Ježiš. Mám další hovor. Radši to zvednu, kdyby to byl náhodou on.“

„To nic.“

Když jsem zavěsila, natáhla jsem si nohy na stůl a vrátila se opět k hromádce zcizené pošty. Vzala jsem si k ruce nůž

na dopisy a chopila se první obálky. Na výpisu z bankovního účtu se až do února objevovaly pravidelné vklady. Pak se dlouho nedělo nic a teprve od března se

začaly vždy po dvou týdnech objevovat nějaké menší vklady. Snad podpora v nezaměstnanosti? Už jsem si nevzpomínala, jak to v těchhle věcech chodí.

Pravděpodobně si člověk nějakou dobu počká, vyplní a odevzdá hromadu formulářů, až ho nakonec státní úřady vezmou na vědomí. Tento příjem mu však nemohl stačit ani na nezbytně nutné výdaje, a to nemluvím o tom, že musel pravidelně přispívat na spoření. Současný stav účtu činil přibližně patnáct set dolarů. V Mickeyho bytě jsem sice našla záložní hotovost, ale ani jednu vkladní knížku. Kéž

bych něco takového měla! Překvapilo mě, že jsem ji dosud nenašla. Tak musely stačit měsíční výpisy z účtu.

Když jsem porovnala stav běžného a spořitelního účtu, zjistila jsem, že převáděl peníze z jednoho na druhý a že se ty peníze nakonec vždy někam zakutálely. Nekryté šeky vypovídaly o tom, že se dál snažil platit co nejvíc běžných poplatků. Jeho nájemné dělalo osm set padesát dolarů a vůbec naposledy je zaplatil prvního března, tedy opět podle nekrytého šeku. V druhé polovině února a během prvních tří březnových týdnů vystavil šeky v celkové hodnotě osmnáct set dolarů. To bylo podezřelé vzhledem k finančním těžkostem, které tou dobou už dávno měl a jež byly dost závažné i bez dalšího utrácení. Dubnový výpis měla pravděpodobně policie, a tak jsem se neměla jak dozvědět, zda prvního v měsíci nájem zaplatil, nebo nezaplatil.

Každopádně jsem usoudila, že někdy tehdy asi přestal platit

za úschovnu.

V dubnu se mu také začaly objevovat nedoplatky za telefon, který mu zřejmě odpojili, než vůbec stačil jakkoli zakročit. Peníze v jeho bytě měly být zřejmě poslední záchranou a asi na ně nechtěl sahat, dokud nebude situace vysloveně beznadějná. Třeba se chtěl ztratit jako pára nad hrncem, až nebude mít u banky ani vindru.

Pětadvacátého března uložil na běžný účet devět set dolarů. Zkonstatovala jsem, že to byly zřejmě peníze, které utržil, když prodal auto. O pár dní později, sedmadvacátého, mu na účet přibylo chabých dvě stě dolarů, z nichž mohl zaplatit snad plyn a elektřinu. Neuniklo mi, že se mu těch dvě stě dolarů na účtu objevilo přesně v ten den, kdy se z jeho telefonu uskutečnil hovor na moje číslo, přesněji na záznamník. že by mu někdo zaplatil za zavolání? To se mi nezdálo. V každém případě Mickey nejspíš usoudil, že se ještě tak měsíc či dva exekutora nebo jiného soudního postihu obávat nemusí, a i kdyby – tak co? Strčil by si do kapsy poslední peníze a nějaké ty falešné doklady, vzal nohy na ramena a pláchnul ze země? Něco mi na tom všem nesedělo. Mickey byl posedlý šetřením. Vždycky tvrdil, že by měl mít každý člověk pěkně v záloze minimálně šest měsíčních platů, a to buď v bance… nebo doma pod matrací; podle toho, co kdo považoval za bezpečnější. Byl do toho takový blázen, že jsem se tím nechala inspirovat a dělám to od té doby stejně. Určitě musel mít úspory ještě

někde jinde. Schovával je tedy v obalu na CD nebo je uložil do fondu penzijního připojištění, který mu zřídil zaměstnavatel? Ani jsem nevěděla, proč ho vlastně vyhodili.

To snad pil ve službě? Chvilku jsem jen seděla a přemýšlela, až jsem nakonec zavolala na informace do Los Angeles a požádala o číslo na Pacifickou bezpečnostní agenturu z Culver City. Domnívala jsem se, že toho vím už dost, abych jim dokázala něco napovídat. Jisté bylo, že by mi nesmírně pomohlo číslo jeho sociálního pojištění, ale nemohla jsem si vzpomenout než na poslední čtyřčíslí: 1776. Mickey si vždycky dával záležet, aby v jeho osobních údajích co nejčastěji figuroval rok vyhlášení nezávislosti Spojených států amerických.

Pak jsem už vytáčela číslo Pacifické bezpečnostní agentury a poslouchala, jak to na druhém konci vyzvání.

Přitom jsem si lámala hlavu s tím, co jim budu vykládat. O

pravdě nemohla být v tomto případě ani řeč. Když to na druhém konci konečně zvedli, požádala jsem o přepojení na personální oddělení. žena, která se mi pak přihlásila, budila dojem, že už je pomalu na cestě domů. Přece jen bylo téměř pět hodin. Takže si asi právě uklízela na stole. „Personální oddělení, Birdová,“ utrousila.

„Ach, dobrý den! Jmenuji se Westonová a volám z nemocnice Kalifornské univerzity, z oddělení plateb. Jde o pacienta, který je hospitalizován na jednotce intenzivní péče.

Zjistili jsme, že je zaměstnán právě u Pacifické bezpečnostní

agentury, tak bych si ráda ověřila, jak je na tom s pojištěním.“

„Ale jistě,“ prohlásila. „A jak se ten člověk jmenuje?“

„Příjmením Magruder. M-A-G-R-U-D-E-R. Křestním jménem Mickey. Možná ho ale máte zapsaného jako Michaela. Uprostřed má ještě iniciálu B. Bydlí na Sepulveda Boulevardu 2805; narodil se šestnáctého září roku 1933. Do nemocnice byl převezen patnáctého května, na pohotovost.

Bohužel se nám nepodařilo zjistit celé číslo jeho sociálního pojištění, ale to, jak doufám, získáme od vás.“

Ta žena mi zavzdychala přímo do ucha. „Už jsme o tom slyšeli. Chudák. Ale jak už jsem řekla detektivům od policie, tak pan Magruder u nás bohužel už nepracuje. Jeho pracovní poměr byl ukončen osmadvacátého února.“

„To ukončen znamená, že dostal vyhazov?“

„Přesně tak.“

„Pane bože. A za co?“

Zarazila se: „Nejsem oprávněna vám k tomu cokoli říkat, ale snad postačí, když řeknu, že to mělo co dělat s pitím.“

„To je zlé. A co tedy jeho zdravotní pojištění? Je nějaká možnost, že byste to vy nebo někdo jiný za Mickeyho platili dál?“

„Podle záznamů, co tady mám, tak ne.“

„No, to je zvláštní. Když ho sem přivezli, měl v kapse kartičku pojištěnce, a tak jsme získali dojem, že má pojištění v pořádku. Nezaměstnala ho snad u vás v okrese nějaká jiná

firma?“

„To pochybuji. Vždyť nás ani nikdo nepožádal o doporučení nebo osobní ohodnocení.“

„A co úřad práce? Zažádal si o podporu? Možná byl vedený jako ZTP.“ No jistě, ZTP! Jako bychom se to snad všichni báli dokonce jen vyslovit. Zdravotně tělesně postižený.

„To vám bohužel nepovím. Musela byste si promluvit s příslušným úřadem.“

„A co nějaké úspory na penzi? Nestrhávali jste mu snad měsíčně něco ze mzdy?“

„Nechápu, k čemu tohle potřebujete vědět,“ prohlásila.

Začínala být malinko podrážděná. Zřejmě jí už prolétlo hlavou, jestli na ni náhodou nezkouším nějaké fígle.

„Pochopila byste to, kdybyste viděla, kolik nás už stál peněz,“ prohlásila jsem kysele.

„Obávám se, že o tom s vámi stejně nemůžu mluvit.

Zvlášť, když se o ten případ zajímá policie. Vysloveně nás na to upozorňovali. Když se někdo bude ptát na pana Magrudera, nemám vůbec nic říkat.“

„Tak to jsme na tom stejně. Tady nás dokonce vysloveně požádali, abychom se v případě, že se někdo třeba jen zeptá, na kterém pokoji leží, obrátili na detektiva Alda.“

„Vážně? Nic takového po nás nechtěli. Možná proto, že tu zas tak dlouho nepracoval.“

„To buďte ráda. To my jsme v neustálé pohotovosti.

Znala jste pana Magrudera osobně?“

„No jistě. Nejsme zas tak velká společnost.“

„Asi vás to zasáhlo, co?“

„To jo. Byl to vážně sympaťák. Vůbec si nedokážu představit, proč by po něm chtěl někdo střílet.“

„Hrůza,“ podotkla jsem. „A co tedy to číslo jeho sociálního pojištění? Máme poslední čtyři čísla… 1776…

ale sestra na příjmu skoro nerozuměla, co říká, a tak nepochytila ten začátek. Potřebovala bych tedy jen prvních pět číslic, nic víc. Abych to měla v záznamech v pořádku.

Náš šéf je na tohle vážně ras.“

Zřejmě ji má slova zarazila: „On byl při vědomí?“

„No. Ale když tak o tom mluvíte, tak vlastně nevím. Asi musel být, aspoň chvilku. Jak jinak bychom se to pak dozvěděli?“ Bylo mi jasné, že váhá. „Je to v jeho vlastním zájmu,“ dodala jsem svatouškovsky.

„Chviličku.“ Slyšela jsem ji ťukat do klávesnice.

Netrvalo to dlouho a nadiktovala mi prvních pět čísel jeho pojistky.

Zapsala jsem si je. „Díky. Jste moc laskavá. To se hned tak nevidí.“

Chvilku nic neříkala, ale nakonec ji přece jen přemohla zvědavost: „A jak se mu daří?“

„Moc se omlouvám, ale takové informace opravdu neposkytujeme. To byste se musela obrátit na některého z lékařů nebo sester. Určitě chápete, proč jsou takové věci

důvěrné, zvlášť tady u nás, v Kalifornské univerzitní nemocnici.“

„Ale ovšem. Spolehněte se. No, doufám, že bude v pořádku. Když tak ho pozdravujte od Ingrid.“

„Určitě mu to vyřídím.“

Jakmile zavěsila, otevřela jsem zásuvku psacího stolu a vyndala odtamtud nový balíček poznámkových kartiček.

Přišel čas na trochu té úředničiny. Dala jsem se tedy do psaní, klouzala perem po papíře, jak nejrychleji to šlo. Na každou kartičku jsem zapsala jednu důležitou věc.

Postupovala jsem pěkně po pořádku, přesně jak se jednotlivé události seběhly. Měla jsem co dohánět, protože se mi za těch pár dní nahromadila slušná řádka otázek. Odpovědi na některé z nich jsem už znala, nicméně většinu poznámek jsem nechala otevřených. Kdysi jsem si bláhově namlouvala, že bych to snad všechno mohla nosit v hlavě.

Jenže paměť je vrtkavá a detaily, které se na první pohled jeví jako podružné nebo bezvýznamné, často zatlačí do pozadí nebo zcela vymaže. A ze zkušenosti vím, že právě takový bezvýznamný detail kolikrát jako zázrakem zapadne do mozaiky ostatních informací, všechno zvrátí a vrhne na případ úplně nové světlo. Pokud si člověk podobné postřehy zapisuje, nemusí trnout, co si počne, až mu mozek znenadání takto vypoví službu. Sice se to nestává každý den, ale nějaká ta informace se nám občas vykouří z hlavy, aniž

bychom si to uvědomili.

Podívala jsem se na hodinky. Bylo šest hodin a pět minut a já byla tak utahaná, že mě tížilo dokonce i oblečení.

Vypnula jsem tedy zvonění telefonu, vyšla nahoru po točitých schodech do ložnice, svlékla se, vyzula, zachumlala do deky a v minutě usnula.

Probudila jsem se ve čtvrt na deset. Byl sice večer, ale já si připadala jako uprostřed noci. Posadila jsem se, zívla si a pokusila se dát se do kupy. Byla jsem ztěžklá únavou.

Odkryla jsem deku a vykročila směrem ke schodišti. A zdola z psacího stolu na mě radostně blikal záznamník. Někdo mi nechal vzkaz. Kruci! Nebýt toho, určitě bych se zavrtala zpátky do postele a spala až do rána.

Oblékla jsem si však župan a jen tak bosky sešla po schodech dolů. Pustila jsem přehrávání a zaposlouchala se do hlasu Cordie Hatfieldové, správkyně domu, v němž

bydlel Mickey. „Kinsey, nemohla byste se nám ozvat, až se vrátíte? Je tu jedna věc, na kterou bychom vás asi měly upozornit.“

Telefonovala mi ve tři čtvrtě na osm, a tak jsem usoudila, že snad ještě není příliš pozdě, abych jí to oplácela.

Vytočila jsem tedy jejich číslo. Cordia to zvedla sotva s prvním zazvoněním. „Haló?“

„To je Cordia? Tady Kinsey Millhoneová, ze Santa Teresy. Jak to, že jste to zvedla, vždyť ten telefon snad ještě ani nezazvonil!“

„Tady zazvonil úplně normálně. Poslouchejte, má milá, volala jsem vám kvůli tomu, že se tady krátce po vašem odchodu stavoval ten detektiv. Byl taky nahoře, v bytě 2-H, a docela dlouho. Když tam skončil, zaběhl ještě sem k nám.

Vypadal, jako by ho něco vyvedlo z rovnováhy, a dokonce se ptal, jestli tam nahoře někdo nebyl. Dělaly jsme, že nic nevíme. Každopádně byl hrozně neodbytný. Ale ani jedna z nás mu nic neřekla.“

„Ach tak. Nevíte, byl to ten tmavý vysoký, detektiv Aldo?“

„Ano, ten. Už jsme staré. Tak co po nás asi mohl chtít, když nám odumírají mozkové buňky, že? Víte, ne že bychom mu přímo lhaly, jen jsme to trochu překroutily.

Řekla jsem mu, že si občas zaběhnu nahoru pro složenky nebo zkontrolovat vodu, plyn a tak, kdyby náhodou bylo třeba volat instalatéra. Ale taky jsem mu dala jasně na srozuměnou, že rozhodně nechodím po baráku a nestrkám nos do věcí nájemníků. Co dělají, je jejich věc. Nakonec jsem si vykasala nohavici a povídám: ‚Koukněte, tady s tím puchýřem sotva chodím. Jsem ráda, že vůbec oběhám to nejnutnější. Abych pendlovala nahoru a dolů, nepřichází v úvahu.‘ On pak najednou změnil téma.“

„A co ho tak rozrušilo?“

„Říkal, že se tam něco ztratilo, i když nechtěl prozradit, co to bylo. Přinesl si s sebou odtamtud krabici plnou krámů a ještě nám oznámil, že strhnul policejní pásku. Dokonce

prohlásil, že tam stejně byla na dvě věci. Tedy můžu vám říct, že z toho byl pěkně otrávenej.“

„Díky za varování.“

„Vážně nemáte zač. Hlavně jsem vám ale chtěla říct, že teď bude do toho bytu volný přístup. Ta možnost ale nebude trvat dlouho, protože majitel domu chce pana Magrudera vystěhovat. Podle mě ten váš detektiv vyrozuměl společnost, která dům vlastní, že je pan Magruder v kómatu. Hned se toho chytli a chtěj to jeho neštěstí co nejdřív obrátit ve vlastní prospěch. Taková nestydatost! V každém případě pokud máte stále zájem o pronájem, asi byste to ještě měla vidět.“

„Asi ano. Vlastně ráda. Kdy by se vám to hodilo?“

„Čím dřív, tím líp. Vždyť to máte jen dvě hodiny cesty.“

„Chcete říct, že mám přijet ještě dneska večer?“

„Bylo by to asi rozumné. Vyrozumění, že když do tří dnů nezaplatí, tak se stěhuje, už majitel poslal. Technicky vzato, u jeho bytu vymění šerif zámek zítra ráno.“

„Dá se tomu nějak zabránit?“

„Co já vím, tak nedá.“

„A co když se rozhodnu vyrovnat jeho dluh a ještě si připlatit na příští měsíc? Změnilo by to na věci něco?“

„To pochybuju. Jakmile nějaký nájemník platí se zpožděním nebo přestane platit vůbec, majitel se vždycky může přetrhnout, aby ho z bytu co nejdřív vystrnadil a nastěhoval si tam někoho jiného.“

Představila jsem si tu cestu a protočily se mi panenky.

Děsné pomyšlení! „Kéž bych to věděla, když jsem tam byla prve.“

„Jestli se rozhodnete sem jet, tak si pospěšte.

Samozřejmě je to ale jenom na vás.“

„Cordie, už je skoro půl desáté. Když pojedu dneska, ještě si budu muset zabalit a natankovat nějaký benzin, takže určitě nedorazím před půlnocí.“ Také jsem se zapomněla zmínit, že jsem bezmála nahá.

„To pro nás není žádný čas. Mně i Bel stačí jen čtyři hodiny spánku, takže býváme vzhůru dlouho do noci. Když

přijedete ještě dneska, budete mít spoustu času a taky vás nebude nikdo rušit. To je, myslím, výhoda, ne?“

„A nebudou se Mickeyho sousedi divit, že se u něj svítí?“

„To nikoho nezajímá. Většina lidí z našeho domu chodí každý den do práce, a tak to tady usíná už kolem desáté. A kdyby se náhodou připozdilo, vždycky můžete přespat u nás.

Máme jediný třípokojový byt v celým baráku. V pokoji pro hosty sice bydlí Dort, ale vám snad její společnost vadit nebude. Když jste od nás tuhle odjela, mluvily jsme o vás.“

Dál jsem se nevzpouzela a jen se zhluboka nadechla.

„Tak dobře. Přijedu. Uvidíme se, co nejdřív to půjde.“

Navlékla jsem si tedy džíny, rolák a tenisky, v nichž

jsem našlapovala měkce a tiše, což bylo v případě takové noční výpravy přímo ideální. Ještě že jsem u Mickeyho už

byla a věděla jsem, do čeho jdu. Ačkoli jsem dosud měla klíč od jeho zadních dveří, přesto jsem si pro případ nepředvídané potřeby přibalila ještě paklíče. A protože jsem rozhodně neměla v úmyslu vracet se domů v časných ranních hodinách, přihodila jsem do svého cestovního vaku ještě vytahané tričko, které používám jako noční košili.

Jinak v cestovním vaku mívám vždy zubní kartáček, pastu a náhradní spodní kalhotky. Zbylé místo v něm jsem vyplnila ještě gumovými rukavicemi, šperhákem na baterky, vrtačkou a vrtáky, šroubovákem, žárovkami, kombinačkami, peánem, lupou, zubařským zrcátkem a dvěma baterkami, jednou obyčejnou a druhou s dlouhou rukojetí, takže se s ní dalo posvítit až do těch nejzazších skulin, pro které měl Mickey vždycky takovou slabost. Měla jsem dojem, že jsem už odhalila všechny jeho tajné skrýše, ale nechtěla jsem jen tak promarnit příležitost, zvlášť jestli byla poslední. Také jsem přibrala další plátěný vak. Byl pěkně složený na dně toho cestovního. Měla jsem totiž v plánu zabavit u Mickeyho veškerý kontraband a nechat si ho pěkně u sebe, dokud se neprobere a sám nerozhodne, co s ním.

Zastavila jsem se ještě u benzínky a nechala si natankovat plnou nádrž. Než mi obsluha umyla přední okno a zkontrolovala stav oleje, skočila jsem do místního „bistra“

a koupila si kapitální a nezdravý sendvič – se sýrem a záhadným plátkem masa – a k němu velký kelímek kávy, která sice stála dlouhé hodiny v překapávači, ale načichla

tím jen minimálně. Přikoupila jsem si ještě krabičku mléka, z kelímku s kávou odlila něco černé tekutiny a hladinu dorovnala. Korunovala jsem to dvěma sáčky cukru, abych měla jistotu, že se mi cestou nezasekne mozek.

Nakonec jsem vyrazila, když bylo deset minut po desáté.

Okna volkswagenu jsem měla dokořán a motor celý žhavý, jak se snažil o stokilometrovou rychlost. Řídila jsem a přitom jedla a kupodivu se ani nepolila kávou. Míjela jsem překvapivé množství aut, mezi kterými se občas prohnal náklaďák s návěsem či bez něj. Všichni jsme jeli jako s větrem o závod. Okolní tma, kužely reflektorů a červené body zadních světel činily tu jízdu ještě naléhavější, jak se stále měnily před očima a připomínaly podivné chemické vzorce. Cestou mezi Santa Teresou a Olvidadem jsem se mohla potěšit pohledem na měsíc, který nad mořem zářil jako alabastrový míč na vrcholku světelné pyramidy. Vlny omývaly pobřeží a drobné kapičky, které od nich odletovaly, připomínaly z mé perspektivy klikaté šňůry perel. Ve vzduchu se také jako neviditelný závoj vznášel odvěký pach mořských řas. S ubíhajícími kilometry se z temnoty nořila přímořská letoviska a zase do ní zapadala. Hory, které byly vidět za dne, nebyly vidět vůbec, s výjimkou sporadicky rozesetých světýlek na jejich svazích.

Vyšplhala jsem se až na vrcholek Camarilla a zvolna začala sestupovat dolů a dál pokračovala směrem k nejzápadnějšímu cípu San Fernando Valley. Neviděla jsem

jedinou hvězdu. Los Angeles totiž vydávalo zvláštní záři, která noční obloze propůjčovala matný nádech, který ještě zmatňovala vrstva smogu. Dál jsem pokračovala po dálnici 405 směrem na jih, dokud nezačala být placená. Tehdy jsem z ní sjela a stočila to na východ. Ještě jednou jsem odbočila vlevo a pak už pomalu projížděla po Sepulveda Boulevardu, dokud jsem v nezvyklé noční krajině nepoznala Mickeyho dům. Auto jsem nechala stát na ulici a vzala si kabelku a cestovní vak. Zamkla jsem a v duchu se modlila, aby mi z něho do rána někdo nevymontoval šasi, kola nebo kus motoru.

U Hatfieldových se svítilo v kuchyni. Zaklepala jsem na dveře a Cordelia mě tiše vpustila dál. Bel seděla v křesle, ale spala. Cordelia mě tedy přivítala šeptem a ukázala mi pokoj pro hosty, ke kterému patřila dokonce i koupelna. Dorothy za námi celou dobu chodila jako pejsek v kočičí podobě a tvářila se, jako že bez ní bychom si určitě tak pěkně nepopovídaly. Musela jsem se víc než jednou zastavit a podrbat ji za ušima. Kabelku jsem si odložila na postel a Dorothy ji okamžitě přijala za vlastní. Zatížila ji celými svými deseti kilogramy, a tak mi bylo jasné, že veškerý její obsah bude pak vypadat, jako by právě prošel lisem. Když

jsem odcházela z pokoje, seděla mi na kabelce jako kvočna na vejcích.

12

Vystoupila jsem po schodech a dál pokračovala po pavlači. Na cestu jsem si svítila větší ze svých baterek.

Prošla jsem kolem dvou bytů. Oba halila tma. Byla pootevřená jen posuvná okna, která dle mých odhadů vedla do ložnic. Nechala jsem je za sebou a zabočila za roh. Do Mickeyho bytu jsem vklouzla zadními dveřmi, k nimž jsem od své první návštěvy měla klíč. Chvíli jsem zvažovala, zda ty dveře nechat odemčené, nebo zamčené, a nakonec jsem se rozhodla je zamknout. Za normálních okolností bych je asi nechala dokořán, abych se s nimi nemusela zdržovat v případě nepředpokládaného úniku, ale v tu chvíli jsem se spíš obávala, aby mě tam nepozorován nepřekvapil třeba zvědavý soused. Jediné světlo pronikalo dovnitř skrze závěsy v jídelně. Byl to takový tenký bledý paprsek.

Šermovala jsem proto kolem sebe baterkou jako mečem a klestila si cestu temnotou. Zřejmě zásluhou mé nedávné návštěvy měl za sebou Mickeyho byt nájezd chlapíků z daktyloskopického oddělení. Prakticky na všem totiž byla

tenká vrstva toho jejich prášku. V rychlosti jsem obhlédla jídelnu a kuchyňku a obešla to přes ložnici a koupelnu, abych měla jistotu, že jsem tam úplně sama.

Pak jsem se vrátila do obývacího pokoje a zatáhla závěsy, že by se mezi nimi neprotáhla ani žížala. Navlékla jsem si rukavice. I když byli policisté se svou prací nejspíš již hotovi, stejně jsem nestála o to nechávat tam hromadu důkazů o své návštěvě. Najednou jsem byla ráda za zkušenost, kterou jsem udělala v psích dvířkách Teddyho Riche. Ještě jsem zhasla lustr, vyšroubovala Mickeyho 60-wattovou žárovku a místo ní použila tu, kterou jsem si přinesla. Byla 200-wattová. Už na první pohled bylo jasné, že se po mně u Mickeyho zastavil také detektiv Aldo.

Dvířka kuchyňské linky byla totiž dokořán, dále chyběla veškerá pošta a na stole stálo odklopené kulaté akvárium se zápalkami. V duchu jsem viděla, jak se jimi policisté probírají, jak si opisují jména podniků, kam Mickey často chodil, ve snaze získat alespoň nějakou tu stopu. Po pravdě řečeno, ze všech těch krabiček jich jen polovina pocházela z míst, kde Mickey skutečně byl. Zbytek měl podle všeho od známých, kteří mu krabičky se zápalkami vozili z cest. Šlo o přežitek z dětských let, protože Mickey kdysi obaly od sirek sbíral a lepil si je do zvláštního alba. Kdo ví, proč se děti zabývají takovými nesmysly?

Radši jsem se pustila do práce a systematicky začala vyprazdňovat tajné skrýše za lištami elektroinstalace. Brzy v

mém vaku skončily všechny tři paklíky s falešnými doklady, kreditky i bankovky. Dlouhou dobu jsem pak strávila v kuchyni, kde jsem se velmi drobným hřebenem porýpala v dózách s potravinami a v dalších nádobách. Také jsem prohledala všechny zásuvky, včetně skulin za nimi a pod nimi, a ještě jednou také vyskládala na podlahu kanystry s vodou. Odšroubovala jsem krycí desku skrýše pod dřezem a tentokrát odtamtud jednu po druhé vytahala všechny jeho zbraně a spolu s municí je také naházela do pytle.

Poté jsem se odebrala do ložnice a stáhla z postele žinylkový přehoz a také ložní prádlo. A že jsem trochu staromódní, dobře jsem se dívala, jestli někde nezavadím o důkaz vypovídající o nedávných sexuálních hrátkách. Nic jsem však nenašla. Tak jsem zvedla a sundala matraci a podívala se pod ni a také na ni, kdybych náhodou narazila na nějaký neumělý šev, za nímž by se dalo něco tušit. Byl to dobrý nápad, ale nic nepřinesl. Lehla jsem si tedy na záda, nasoukala se pod postel a opatrně odloupla chatrný materiál, jímž bylo lůžko potaženo na spodní straně. Na celou postel jsem si pak zespoda posvítila baterkou, ale zase nic. Tak jsem vrátila matraci na místo a ustlala. Bylo to horší než

dělat pokojskou v hotelu, což jsem si svého času také vyzkoušela.

Pak jsem si na všech čtyřech prohlédla celý koberec, natažený ode zdi ke zdi, a pečlivě jej přitom odchlipovala u krajů. Našla jsem ale jenom stonožku, která se mě šíleně

lekla. Otevřela jsem zásuvku nočního stolku. Pesar už tam nebyl a spolu s ním zmizela i kolínská a zlatý řetízek se srdíčkem zabalený v papírovém kapesníku. Tak to bychom měli. Jeho poslední milenka už o té přestřelce asi také slyšela. Určitě sebou pěkně hodila, aby za jejich vztahem zametla všechny stopy. Musela mít vlastní klíč a zastavit se tady někdy mezi mou první a touto návštěvou. Mohla snad bydlet v domě? Zjistit to určitě stálo za pokus.

Dalších třicet minut jsem strávila v koupelně. Nejdřív jsem odklopila víko rezervoáru a pomocí zahnuté baterky a zubařského zrcátka prozkoumala stěny zevnitř. I tam se mohlo leccos skrývat, ale neskrývalo. V druhé řadě jsem vyprázdnila toaletní skříňku nad umyvadlem, sundala ji ze skobiček na zdi a přesvědčila se, jestli za ní nezbudoval další ze svých skrýší. Nezbudoval. Také jsem rozebrala a zase složila úchyt na sprchu a prohlédla si taštičku na toaletní potřeby, jestli náhodou nemá nějakou skrytou kapsu nebo dvojité dno. Pak jsem vymontovala ventilátor a také proklepala podlahu, kdyby někde pod ní byla dutina. Kromě toho jsem opět uvolnila umělohmotnou trubku pod umyvadlem. Zlaté mince byly dosud na svém místě. I ty putovaly do mého zavazadla a trubka posléze zpátky na místo. Vcelku nezáleželo na tom, co si o tom slepém rameni vodovodní instalace pomyslí budoucí nájemník. Nakonec jsem tam našla ještě stodolarovku, v trubičce závěsu na toaletní papír.

Hned potom jsem se pustila do šatníku. Prohledala jsem každou Mickeyho kapsu a pořádně prozkoumala zadní stěnu, kdyby byla náhodou někde dvojitá. Ale ani náhodou. I ta spousta kapes černé kožené bundy byla prázdná. Vzadu ve skříni na šaty jsem ale našla záznamník, který tam Mickey zřejmě uklidil, když začal být coby „účastník dočasně nedostupný“. Otevřela jsem přihrádku na kazetu, ale tu nejspíš dávno zabavila policie. Další skrýš jsem konečně našla v liště elektrického vedení v šatníku. Do tak úzké dutiny se Mickeymu podařilo nějakým zázrakem nacpat zalepenou obálku nadepsanou číslem deset. I tu jsem uložila do svého vaku, že ji rozlepím až později.

Tušila jsem ještě jeden úkryt a nechávala si ho celou dobu až na konec. Vrátila jsem se tedy zpátky do obýváku a zhasla tamní lustr. Pak jsem postupovala od okna k oknu a z každého vyhlédla ven do tmy. Tou dobou bylo již půl třetí ráno a většina oken sousedních domů a bytů byla potemnělá.

Občas se v některém z nich sice svítilo, ale vždy byly zatažené závěsy a ani ven se nikdo nedíval. V

bezprostředním okolí jsem nezpozorovala jediný pohyb.

Dokonce i ruch dopravy téměř utichl.

Nejprve jsem odepnula závěsy a poté z garnýží uvolnila trubky, na nichž visely. Do každé z trubek jsem si posvítila baterkou a opatrně začala vyjímat ukryté bankovky. Trubky jsem posléze vrátila na původní místo a v rychlosti na ně navěsila i závěsy. Znenadání jsem dostala strach. Zvedla

jsem hlavu. Zaslechla jsem snad něco? Třeba odstranil detektiv Aldo policejní pásku záměrně, aby mě uvedl v pokušení, a teď na mě čekal venku za dveřmi. Kdyby to tak bylo a on mě načapal s pytlem plným zlodějského nádobíčka, zbraní a falešných dokladů, určitě by byl radostí celý bez sebe. Nechala jsem tedy zhasnuto a zařekla se, že si budu dál svítit už jen miniaturní baterkou zabudovanou v tužce. Pak už jsem rychle prolétla byt, posbírala všechno své náčiní a zkontrolovala, zda jsem za sebou nezanechala příliš mnoho stop. Celou dobu jsem se nemohla zbavit dojmu, že jsem přehlédla něco důležitého, ale současně mi bylo jasné, že bych až příliš pokoušela osud, kdybych se ještě chtěla vracet a všechno prohlížet znovu. Nemyslela jsem na nic jiného než jak se odtamtud co nejrychleji dostat, a tak jsem málem přeslechla, jak v uličce pod okny zaskřípěl štěrk a postupně utichl motor motocyklu, který tam právě zaparkoval.

Se zpožděním mi došlo, že jsem vlastně zaslechla zvuk motorky. Před chvilkou totiž projížděla ulicí kolem domu.

Člověk, který na ní přijel, musel vypnout motor těsně u ústí postranní uličky a zbytek cesty motocykl tlačit. Přiskočila jsem k zadnímu oknu a podívala se ven úzkým průhledem mezi závěsy. Neměla jsem odtamtud moc dobrý výhled, ale bylo prakticky jisté, že se někdo blíží uličkou. Zavřela jsem oči a pozorně naslouchala. Asi po třiceti vteřinách se na stupních požárního schodiště ozvaly kroky. Provázelo je

nějaké cinkání. Ten člověk mířil nepochybně nahoru. Snad to byl nějaký nájemník nebo soused. Zhasla jsem baterku a po sluchu odhadovala, kam má namířeno. Jasně jsem slyšela, jak po zadním ochozu postupuje dál k Mickeyho vstupním dveřím. Doufala jsem, že se to přežene a jeho kroky odezní do ztracena, ale namísto toho se ten noční host zastavil a zaklepal na dveře. Přitom chraplavě zašeptal: „Haló, Magrudere. Otevři. To jsem já.“

Proběhla jsem Mickeyho ložnicí a zamířila k zadním dveřím. Ve spěchu jsem už lovila z kapsy klíč. Měla jsem pevnou ruku, nicméně zbytek těla jako kus aspiku, a tak jsem měla potíže trefit se klíčem do zámku. Bála jsem se také posvítit si na klíčovou dírku baterkou, protože se muž

mezitím přesunul k oknu do ložnice a ještě důrazněji zaklepal. Bylo to takové drnčivé zarachocení, jako by snad na skleněnou tabulku klepal prstenem. „Koukej otevřít ty blbý dveře! No tak, hni zadkem.“ Zase udělal pár kroků a opět zaklepal na dveře vpředu. Tentokrát zabušil opravdu výhružně, div že dveře nevypadly z pantů.

Tu se vedle ozval soused, jehož ložnice zřejmě musela přiléhat na tu zdejší. Křičel z okna: „Drž hubu, debile! Tady se spí.“

Nezvaný návštěvník utrousil jeho směrem něco, co by psané slovo rozhodně neuneslo, takže to zde ani nebudu opakovat. Pak si to odcinkal k vedlejšímu bytu a tam podle všeho pěstí roztřískal okno. S určitostí mohu prohlásit, že

jsem slyšela nejprve úder a po něm zvuk tříštícího se skla a zděšený výkřik nebohého souseda. Využila jsem tu romantickou chvilku k tomu, abych si konečně posvítila baterkou na zámek. Vzápětí jsem v něm již otočila klíčem a málem vyběhla ze dveří… ale zarazila jsem se. Uvědomila jsem si totiž, že se do toho bytu už nikdy nevrátím. Ráno přijde pomocník šerifa a vymění zámky. Sice bych se dovnitř dokázala dostat i tak, ale nechtěla jsem zbytečně riskovat. Ačkoli jsem vyprázdnila všechny Mickeyho tajné skrýše, zbývala ještě jedna věc, která měla jistou cenu.

Odložila jsem tedy na zem své dva vaky a vrátila se k šatníku. Z ramínka jsem sundala černou koženou bundu a navlékla si ji. Pak jsem zase zvedla ze země svá dvě zavazadla a vyklouzla ven zadním východem. Zastavila jsem se jenom nakrátko, abych stačila zamknout.

Když jsem byla v polovině schodiště, vynořila se ze tmy nad mou hlavou lidská tvář. Byl to protáhlý kostnatý obličej, rámovaný střapatými slámově žlutými vlasy. Pod ním jsem ještě zahlédla široká ramena a poněkud vpadlý hrudník, který se jakoby ztrácel v záhybech modré džínové bundy s ustřiženými rukávy. Přehodila jsem si přes rameno jeden vak, druhý vzala pod ruku a rozeběhla se dolů po schodech, které jsem chvílemi brala po dvou. Blonďák mezitím došel na podestu schodiště. Když jsem seběhla dolů, už také upaloval ze schodů. Slyšela jsem každý jeho krok. Nejspíš musel mít nějaké okované nebo řetězy ověšené boty. Běžela

jsem po špičkách a držela se dál od stěny, protože jsem nechtěla zbytečně zakopnout o některý z šedých vodoměrů umístěných těsně u domu.

V domovnickém bytě se dávno nesvítilo, ale Cordia nechala odemčené zadní dveře, přesně jak slíbila. Vzala jsem za kliku, otevřela je a zapadla dovnitř. Trochu jsem se v těch dveřích zasekla, protože pytel, který jsem měla přes rameno, se mi zachytil o jejich rám. Právě jsem se otáčela, že ty dveře konečně zavřu, když se úzkou škvírou v nich prosmýkla Dorothy a utekla ven. Zřejmě přiběhla celá zvědavá, co to provádím, a když pak uviděla pootevřené dveře, neodolala a běžela okusit svobodu. Jakmile se však ocitla venku, sama v té chladivé noci, znejistěla a zůstala stát. Po celou dobu samozřejmě neutichaly kroky mého pronásledovatele, po celou tu dobu cinkaly kousek ode mě.

Ten muž ale zřejmě zakopl o vodoměr a natáhl se jak široký tak dlouhý na zem. Když se zvedal na nohy, slyšela jsem ho klít. Pak už se zase blížil k nám, snad se i belhal, ale rozhodně se neznal vzteky. Kdyby se mu v tu chvíli připletla do cesty Dorothy, jistě by ji chytil pod krkem a hodil přes plot, a tak ji přiměl, aby světlo tohoto světa opět spatřila až

zase v jiné podobě, v jiném převtělení. Popadla jsem ji tedy za ocas a táhla zpátky, přičemž se bránila a snažila se mi vyvlíknout. Jenže na betonové podlaze neměla ani s těmi svými drápky žádnou šanci. Vřískala u toho, ale nakonec jsem ji úspěšně vtáhla do ztemnělé kuchyně. Pak jsem

jediným pohybem zavřela dveře a zaklapla západku.

Sesula jsem se na zem a tiskla ji v náručí. Srdce mi bušilo, dýchala jsem přerývaně. Cinkot jeho kroků se blížil, až se úplně zastavil přede dveřmi sester Hatfieldových.

Zabušil na ně tak silně, až se uhodil. Také s sebou musel mít baterku, jelikož se na stěně proti oknu brzy rozehrála typická hra světel a stínů, která vzápětí přelétla též po kuchyňském stole. V jednom okamžiku se nejspíš postavil na špičky a pokusil se posvítit si do stínu u dveří, kde jsem se choulila já. Dorothy se mi mezitím vysmekla a konečně se mohla zase svobodně nadechnout. Natáhla jsem se pro ni, ale ucukla. Zamračila se pak na mě a pyšně odkráčela směrem do jídelny. Přitom prošla přímo světleným kuželem nepřátelské baterky. Dlouho bylo ubíjející ticho. Říkala jsem si, že ten ničema třeba vyrazí dveře, ale nejspíš si to rozmyslel. Nakonec jsem opět zaslechla cinkot jeho bot.

Vzdalovaly se.

Přiskočila jsem ke dveřím a čekala, kdy konečně uslyším startovat tu jeho motorku, která se přece jednou musela s typickým řevem ztratit ve tmě. Nic takového ovšem nepřicházelo. Tak jsem se sebrala, vzala své dva vaky a přes jídelnu je odtáhla do pokoje pro hosty. Na cestu mi svítila noční lampička z předsíně. Dveře do dalších dvou ložnic byly zavřené, a tak bylo jasné, že Cordia i Belmira všechen ten poprask zaspaly. Svým způsobem si mohly blahopřát, že je stáří zčásti připravilo o sluch. Když jsem se konečně

doplazila do své ložnice, skopla jsem z nohou tenisky a natáhla se na postel. Stále jsem na sobě měla Mickeyho koženou bundu. Přede mnou si už na lůžku udělala pohodlí Dorothy a teď dávala jasně najevo, že je ten polštář rozhodně její. Tak jsem mohla hlavu složit jen na krajíček.

Ta věčná kverulantka v kočičí kůži pak náhle získala dojem, že přišel čas se umýt, a olízala se od hlavy až k patě. Asi se potřebovala nějak uklidnit, když ji před chvilkou zlá teta tak ošklivě zatahala za ocásek. Závěsy v pokoji pro hosty byly zatažené. Zírala jsem na ně, vystrašená, že se mezi nimi každou chvíli vynoří pěst prorazivší okno. Kočičí mlaskání a olizování na mě ovšem mělo zklidňující účinky. Když jsem se konečně zahřála, začaly se z podšívky kožené bundy linout Mickeyho osobní vůně. Cigaretový kouř a Aqua Velva. Přestala jsem se dokonce i klepat a nakonec jsem usnula, hebké pacičky svéhlavé Dorothy zapletené do vlasů.

*

Probudila mě vůně kávy. Stále jsem sice měla na sobě Mickeyho bundu, nicméně mi kdosi přehodil přes nohy těžkou vlněnou přikrývku. Zvedla jsem ruce nad hlavu a ohmatala polštář, ale Dorothy už vstala. Byly pootevřené dveře. Sluneční svit způsobil, že závěsy jakoby světélkovaly. Podívala jsem se na hodinky na svém zápěstí a zjistila, že je téměř osm. Posadila jsem se, nohy přehoupla přes kraj postele a rukou si prohrábla vlasy. Zívla jsem. Už

jsem asi moc stará, než abych se honila po nocích s padouchy. Dopotácela jsem se do koupelny, vyčistila si zuby, osprchovala se a zase se oblékla. Nakonec jsem přece jen vypadala tak jako při svém příjezdu.

Když jsem se konečně ukázala v kuchyni, Belmira seděla u stolu a dívala se na nějaký diskusní pořad. Byla to drobná stařenka, tak maličká, že sotva dosáhla nohama na zem.

Také byla štíhlá. Toho rána měla na sobě zástěru a pod ní bílé domácí šaty s červeným potiskem. Loupala hrách, v klíně cedník a vedle sebe papírový sáček s ohnutým okrajem. Na lince byla Dorothy a vylizovala máslo z máselničky.

Bel se na mě plaše usmála. „Tamhle je kafíčko,“ nabídla mi. „Před chvilkou přijel šerifův pomocník. Se zámečníkem.

Cordia je s nimi nahoře. Spala jste dobře?“

„Snad příliš krátce, ale rozhodně jako v bavlnce.“ Došla jsem si pro konvici, která vypadala jako z nějakého starodávného kávovaru a stála na sporáku. Vedle na lince byl připravený hrnek a také krabice mléka. Naplnila jsem hrneček kávou a dolila ji mlékem.

„Dáte si vejce? Máme ale také vločky. Cordi udělala ovesnou kaši s rozinkami. Tu jsme měly k snídani my. Jestli sladíte, v cukřence je hnědý cukr, tak si poslužte.“

„Spíš bych měla skočit nahoru a pokusit se ještě zastihnout Mickeyho sousedy, než mi utečou do práce.

Nasnídat se můžu až pak, až bude šerifův pomocník pryč.“

Ve dveřích jsem se zarazila a ohlédla se na Belmiru.

„Neříkala Cordia něco o tom, že by dole v uličce parkovala motorka?“

Belmira jen zavrtěla hlavou.

Vzala jsem si hrneček s kávou a vydala se nahoru po schodech. Dole u chodníku parkoval vůz s emblémem šerifova úřadu. Stál jen kousek od mého brouka, který byl na pohled nedotčený. Byl slunečný, i když poněkud chladný den, a přestože bylo poměrně brzy ráno, ve vzduchu již byly cítit výfukové zplodiny. Vstoupila jsem na pavlač v prvním patře a šla dál. Okolo zámečníka se shluklo několik sousedů, kteří ho zvědavě okukovali při práci. Možná to pro ně byla jakási výstraha, že se má nájemné platit pěkně včas. Většina z nich byla oblečená jako do zaměstnání, s výjimkou ženy v županu a pantoflích, která si také přinesla šálek s ranní kávou. Všichni do jednoho ve mně budili stejně nechutný dojem jako čumilové, kteří se seběhnou k dopravní nehodě, aby se pokochali pohledem na cizí neštěstí. Také mi to připomnělo rok 1964 a velké požáry, které tehdy zachvátily Santa Teresu. Vzpomínala jsem, jak všechno halil kouř, jak lidé postávali v hloučcích na ulicích, usrkávali pivo a bavili se. Hory nad městem byly přitom v plamenech. Skutečnost, že došlo k nějaké katastrofě, částečně lidi zbavila zábran, takže v ulicích za chvilku vládla bezmála bujará atmosféra.

Cordia Hatfieldová celou situaci sledovala bedlivým okem z povzdálí. Stála ve dveřích a přes ramena měla

přehozený bílý svetřík. Nadměrné modrotiskové domácí šaty jí sahaly až po kotníky a dole z nich vykukovaly tytéž

pantofle s otvorem pro bolestivý puchýř. Blížila jsem se k ní a ona se ohlédla: „Koukám, že kafe jste našla. Jak se vám v noci spalo?“

„Dorothy se se mnou sice nechtěla podělit o polštář, ale jinak jsem se vyspala krásně.“

„Vždycky byla trochu lakomá. A když se k nám zase vrátila, dokonce trvala, na tom, že musí spát ve svém pokoji.

Původně jsme ho vůbec nechtěly používat. Myslely jsme, že ho budeme šetřit pro návštěvy, ale ona vám odmítala chodit na záchod do bedýnky, takže si ho nakonec vynutila a pokoj je dneska zase její.“

Tu se z vedlejšího bytu vynořil Mickeyho soused.

Vypadal na něco přes čtyřicet a právě si navlékal tvídové sportovní sako, pod kterým jsem zahlédla modré tričko se symbolem supermana. Měl lesklé hnědé vlasy a sahaly mu až do pasu. Na nose mu seděly brýle s kovovými obroučkami a žlutými skly. Knírek a krátce střižená bradka mu rámovaly ústa a na pohled zdravý chrup. Džíny měl odrané a seprané a na nohou koně s pěticentimetrovými podpatky. Za jeho zády bylo vidět rozbité okno, které narychlo zalátal kartonem a stříbrnou lepicí páskou.

Prohlásil: „Dobrý den, paní Hatfieldová. Tak jak to dneska jde?“

Ona na to: „Dobré jitro! Fešák, jako vždycky. Ale co to

máte s oknem? Mělo by se to dát zasklít.“

„Mrzí mě to. Ale postarám se o to. Už jsem volal sklenáře z Olympicu a slíbili, že se na to přijedou mrknout.

Mickeyho vystěhovali?“

„Bohužel,“ přitakala.

Šerifův pomocník jim tam evidentně nebyl nic platný, a tak se sebral, vrátil se k autu a odjel plnit své další povinnosti. Zámečník pokývl na Cordii, která se vzápětí omluvila a spolu s ním zmizela za dveřmi Mickeyho bytu, kde se zřejmě na něčem domlouvali. Soused odvedle dál přihlížel, a když z dalších dveří na patře vyšel nějaký pár, pozdravil se s nimi. I ti dva byli oblečení, jak se chodí do zaměstnání. žena cosi zašeptala svému muži a pak společně pokračovali směrem ke schodům. Mickeyho soused ke mně pak zvedl oči a pokývl hlavou, jako že mě bere na vědomí.

Zamumlala jsem: „Dobrý den, jak se máte?“

„Dobře, dík za optání. Co to má jako znamenat? Vždyť ten chlap leží v bezvědomí v nemocnici a oni mu tady zatím vyměňují zámky!“

„Řekla bych, že majitelé budou asi dost nesmlouvaví, co?“

„Vždycky byli,“ prohlásil. „Ale jak se Mickeymu daří?

Jste jeho přítelkyně, ne?“

„Dalo by se to tak říct. Tedy myslím. Bývali jsme kdysi manželé.“

„No ne, sakra! A kdy?“

„Na začátku sedmdesátých let. Ale dlouho nám to nevydrželo. Jen tak mimochodem, jmenuju se Kinsey. A vy jste…?“

„Ware Beason,“ představil se. „Ale nikdo mi neřekne jinak než Wary.“ Stále měl co dělat, aby strávil tu informaci, že jsme byli s Mickeym svoji. „Jeho bývalá žena?! No teda!

A to se o tom Mickey nikdy ani slovem nezmínil.“

„Nestýkali jsme se. A co vy? Jak dlouho jste ho znal?“

„Tady v tom bytě bydlí už skoro patnáct let. Já šest.

Občas jsme se náhodou potkali v hospodě U Lionela a dali si pár piv. Když jsem potřeboval někam odjet, krmil mi rybičky.“

„Jste profesionální muzikant?“

Wary rozpačitě pokrčil rameny. „Hraju na klávesy v kapele. Většinu víkendů vystupujeme tady po okolí, ale čas od času vyjedem i mimo město. Jinak taky dělám číšníka v Racionální výživě dole na National Street. Asi jste už

slyšela, co se stalo, ne?“

„To ano, ale úplnou náhodou. Do začátku týdne jsem vůbec netušila, že má nějaké problémy. Jsem ze Santa Teresy. Zkoušela jsem mu sem volat, ale odpojili mu telefon. Moc jsem se tím nezabývala, dokud u mě nezazvonili dva detektivové od policie a neřekli mi, že ho někdo postřelil. To mě zdrtilo.“

„Jo, mě taky. Řek bych, že jim docela trvalo, než vůbec přišli na to, kdo Mickey byl. Na moje dveře totiž zazvonili

až v pondělí, v sedm ráno. Takovej velkej, tmavej chlápek, že jo?“

„Přesně tak. I se mnou mluvil. Napadlo mě sem zajet, kdybych tu náhodou byla co platná.“

„A jak mu tedy je? Viděla jste ho?“

„Pořád je v kómatu, takže těžko říct. Byla jsem za ním včera, a to nevypadal moc dobře.“

„Kruci! To je pech! Asi bych se tam měl taky zajít podívat, ale pořád se k tomu ne a ne dostat.“

„Ani se neobtěžujte. Musel byste se totiž zeptat poldů.

Navštívit ho můžete jenom s jejich dovolením a navíc v doprovodu někoho od nich, kdybyste náhodou chtěl všechny ty přístroje vytáhnout ze zásuvky.“

„Ježíši Kriste! Chudák. Ani věřit se mi tomu nechce.“

„Mně taky ne,“ přitakala jsem. „A jen tak mimochodem, co to tady v noci bylo za bengál? Slyšel jste to? Vypadalo to, jako by tu někdo zešílel a zkoušel to tady zbourat.“

„Ale, to nic nebylo. Ten magor řval na mě. A koukněte, co ještě mi provedl! Prorazil pěstí okno. Nejdřív jsem myslel, že i vleze dovnitř, ale nakonec odešel.“

„A co ho tak rozčílilo?“

„Kdoví? Je to Mickeyho kámoš, tedy aspoň se za něj vydává. Mickey mi ale nikdy nepřipadal moc nadšenej, že ho vidí.“

„A jak často sem chodil?“

„Vždycky jednou za pár týdnů. Museli spolu v něčem

jet, ale vůbec nechápu v čem.“

„A jak dlouho to trvalo?“

„Tak dva tři měsíce. Vlastně by se dalo říct, že jsem ho tu nikdy předtím neviděl.“

„Víte, jak se jmenuje?“

Wary zakroutil hlavou. „To ne. Mickey nás nikdy nepředstavil. Podle všeho mu bylo trapně, že ho s ním někdo vidí. A komu by taky nebylo?“

„To tedy nevím.“

„Ten chlap je fakt neřád, od pohledu lump. Co ho znám, tak se vždycky dívám, po kom právě pátrá federálka, a tak nějak čekám, kdy uvidím ten jeho obličej v novinách.“

„To myslíte vážně? Opravdu máte dojem, že by po něm mohla jít policie?“

„Jestli na něj nemaj spadeno teď, brzy to přijde. Je to ksindl.“

„To je zvláštní. Mickey totiž tyhle typy nikdy nemohl vystát. Víte, dřív dělal policejního detektiva. Pracovali jsme spolu, oba dva na stanici v Santa Terese.“

„Vy jste tedy taky polda?“

„To už je minulost. Teď se živím jako soukromá vyšetřovatelka.“

„Tak soukromý očko!“

„Přesně tak.“

„Aha, už mi do dochází. Děláte na tomhle případu, co?“

„Oficiálně rozhodně ne, ale zajímá mě.“

„Tak to jsme dva. Když budete cokoli potřebovat, stačí říct.“

„Díky. A co ten neřád, jak vy říkáte? Nemohl na Mickeyho střílet on? Zatím se mi jeví jako naprostý šílenec.“

„No, o tom pochybuju. Kdyby to udělal, sotva by tu včera obcházel, bušil na okna a na dveře a čekal, kdy mu přijde Mickey otevřít. Člověk, co na Mickeyho střílel, by spíš myslel, že už bude, chudák, mrtvej.“ Pak se Wary podíval na hodinky. „Radši poběžím. Jak dlouho se u nás zdržíte?“

„To zatím nevím. Možná hodinu. Uvidím…“

„Můžu vás pozvat na snídani? Jsem totiž na cestě do bistra tady za rohem. Jestli se sem ještě musíte vrátit, nezdrží vás to víc jak třicet minut.“

Chvilku jsem to zvažovala. Nechtělo se mi odtamtud odcházet, ale ve skutečnosti jsem stejně neměla co na práci.

A Wary mohl být užitečný. Hlavní ovšem bylo, že jsem měla neskutečný hlad. Tak jsem prohlásila: „Ale co by ne?“

Ještě jsem vyhledala Cordii a oznámila jí, kam se chystám.

Společně s Warym jsme vzápětí sešli po schodech.

Cestou jsme si povídali. „Když budete chtít, po snídani vám ukážu, kde ho postřelili. Je to jen pár ulic odsud,“ navrhl.

13

O čem jsme mluvili při snídani, nebylo důležité. Málo věcí je tak nezajímavých jako rozhovor dvou lidí, kteří se teprve seznamují. Prostě jsme tlachali. Podělili jsme se o své nejdůležitější názory, narychlo splácali životopisy, vyměnili si několik historek o Mickeym a porovnali své teorie ohledně toho, kdo jej mohl chtít zastřelit. Cítila jsem, že je mi Weary Beason sympatický, ačkoli jsem okamžitě zapomněla všechno, co mi o sobě pověděl. A třebaže to nejspíš vyzní cynicky, vlastně jsem vůbec nepředpokládala, že ho ještě kdy uvidím. Byli jsme jako spolucestující na palubě mezistátního letadla, jako dva neznámí lidé, kteří spolu navázali kontakt. Jejich vztah nemusel vůbec nic znamenat, nemusel mít ani žádnou budoucnost.

Jinak jsem byla moc ráda, že mi ukázal místo činu, dlažbu, na niž se skácel dvakrát postřelený Mickey, část chodníku před obchodem s numismatikou a klenoty.

Vývěska ve výloze uváděla, že uvnitř lze zakoupit vzácné mince, cenné známky, kapesní hodinky, starožitnosti a další

zajímavosti. „Také nabízíme nízkoúrokové půjčky,“ hlásala mimo jiné vývěska. Pochybovala jsem, že si tam Mickey přišel ve tři ráno sjednat půjčku.

Zatímco jsem stála a rozhlížela se po okolních obchodech, Wary mlčel. Na protějším chodníku byl vchod do kulečníkové herny. Předpokládala jsem, že se i tam policejní detektivové jistě důkladně poptali. Asi o dva vchody dál zase poutač zval do baru jménem McNalley’s.

„Jak jste říkal, že jste si s Mickeym dali občas pár piv u Lionela, není to náhodou někde tady blízko?“

„Je to kousek zpátky tímhle směrem,“ odvětil Wary a ukázal rukou kterým.

„Co myslíte, nemohl tam Mickey zajít tu noc, než ho postřelili?“

„Ani náhodou. Mickey se totiž u Lionela zadlužil, a bez těch šestaosmdesáti babek, co jim visel, nesměl ani nakouknout do dveří.“ Wary si po těch slovech sundal brýle a cípem trička vyčistil jejich žlutá skla. Pak si je ještě podržel na světle, aby zkontroloval, jestli na nich dosud nejsou nějaké skvrny. Nasadil si je a čekal, na co se ho ještě zeptám.

„A kde tedy mohl být? Nemáte nějaký nápad?“

„No, u McNalleyho taky nebyl, protože tam jsem byl já.

A taky se pamatuju, že poldové obíhali všechny bary a putyky tady v ulici. Nic nezjistili… nebo to aspoň tvrdili.“

„Zkrátka si byl někde ve městě něco zařídit. Pěšky.“

„To není tak jistý. Někdo se pro něj moh stavit, a kam potřeboval, hodil ho autem. Třeba na pár piv nebo na večeři.

Kamkoli.“

„Počkejte chvilku. Nevzpomínáte si, kdy prodal auto?“

„Pár měsíců to bude.“

„Máte snad na mysli konec března?“

„To by sedělo. Hlavní ale je, že ho ten večer nikdo neviděl odcházet.“

„Jakou tedy máte teorii?“

„No, řekněme – tedy čistě hypoteticky –, že se nechal od někoho svézt. Třeba si vyjeli na večeři nebo na pivo a v tom podniku pak zůstali až do zavíračky. A do Culver City se vraceli až ve dvě ráno. Jeho společník –“

„Nebo společnice,“ poznamenala jsem pro upřesnění.

Wary se usmál. „Správně… možná osoba, co střílela.

Každopádně moh ten člověk Mickeyho vysadit na nějakým rohu, objet blok, jako že jede normálně domů, pak někde zaparkovat a počkat si pěkně ve tmě, až půjde Mickey kolem. Když pak došel až k němu, zamířil a – prásk! – dvakrát to do něj napálil. Bouchačku pak zahodil a rychle se zdejchnul, než stačil kdokoli zjistit, že se něco stalo.“

„Vážně myslíte, že to mohlo být takhle?“

Wary pokrčil rameny. „Možný to je, to chci říct. Poldové prošmejdili všechny bary a hospody široko daleko, tak v okruhu pěti set metrů. Ani v jednom z těch zapadáků Mickey nebyl. Policie je ale přesvědčená, že se určitě šel

někam napít, protože měl v krvi jedna celá čtyři promile alkoholu.“

„A jak to víte?“

„Policejní detektiv, ten tmavej, se o tom zmínil jen tak mezi řečí.“

„Opravdu? To je zajímavé. A co z toho vyvodili, neříkal?“

„Ne, a ani jsem se na to neptal. Mickey byl stejně pořád v lihu. Jedno promile moh mít v krvi klidně den co den.“

„Chcete říct, že byl pořád opilý?“

„Pořád zlitej jak doga, řek bych já. Na nějakou dobu šel sice do sebe a s chlastem přestal, ale dlouho mu to nevydrželo. V únoru do toho zase spad a právě tehdy ho, myslím, vylili z práce. Pak se zase zkoušel dát do kupy, ale moc se mu to nedařilo. Pár dní se vždycky držel, ale pak se zase zlil jak zákon káže. Ale já mu věřil. Fakt se snažil. Jen nebyl dost silnej, aby to zvládnul sám.“

Najednou jsem zneklidněla a potřebovala jsem se pohnout z místa. Vykročila jsem tedy dál, Wary za mnou.

Zeptala jsem se: „A co ta žena, se kterou se stýkal?“

Reagoval zvláštním pohledem, v němž se mísilo překvapení a rozpaky. „Jak o ní víte?“

Zaťukala jsem si na čelo. „Cvrlikali si o tom ptáčci na střechách. Víte, co byla zač?“

„To nevím. Neznal jsem ji. Mickey to tak chtěl.“

„Co ho k tomu vedlo?“

„Třeba si myslel, že bych mu do ní dělal.“

„To jste ji ani neviděl?“

„Jen letmo. Teď bych ji možná ani nepoznal. Vždycky totiž chodila po zadním schodišti. A stejnou cestou i odcházela.“

„Měla vlastní klíč?“

„Musela ho mít. Mickey nikdy nenechával odemčeno a ona se kolikrát ukázala dřív, než se vrátil z práce.“

„A co auto; měla auto? Neviděl jste někdy vzadu nějaké parkovat?“

„Nekoukal jsem se. Přišlo mi, že to není moje věc. Co bych do toho strkal nos, že jo?“

„A jak často za ním chodila?“

„Řek bych tak jednou za dvě za tři neděle. Nerad bych zacházel do podrobností, ale zdi tady v baráku nejsou právě zvukotěsný. Takže musím říct, že alkohol na Mickeyho v tomhle směru moc velkej vliv neměl. Zkrátka moh vždycky.“

„A jak víte, že to byl on? Není třeba možné, že půjčoval byt někomu jinému? Třeba měl nějakého kamaráda, který občas potřeboval nějaké to hnízdečko lásky, ne?“

„To tedy ne. Určitě to byl on. Moh bych na to i přísahat.

S tou ženskou to táhnul dobře rok.“

„A jak víte, že byla jenom jedna? Třeba jich měl víc.“

„To je asi možný vždycky.“

„A nemohla být od vás z domu?“ zeptala jsem se.

„Z našeho baráku? To pochybuju. Mickeymu by se asi moc nelíbilo, kdyby bydlela takhle blízko. Podle mě by si pak připadal jako svázanej. Svobodu, tu on měl moc rád. Z

pomyšlení, že by ho někdo kontroloval, mu bylo šoufl.

Občas – víte, když třeba odjel na víkend – jsem se ho ptal, co jako bylo, kde byl a tak. Znáte to. Ale Mickey mi nikdy nic neřek. A když jsem na něj zkusil naléhat, začal najednou mluvit o něčem úplně jiným.“

„A co po té střelbě? Nemáte ponětí, jestli se u něj ta žena nezastavila?“

„Tím si teda jistej nejsem. Ve čtyři většinou odejdu do práce a nevracím se domů dřív jak o půlnoci. Klidně se tu mohla stavit, když jsem byl zrovna v práci. Ale když o tom tak uvažuju, mám pocit, jako bych ji slyšel včera. A dneska v noci zas. Těsně než si to přihasil ten motorkář. Hajzl!

Sklenáři říkali, že mě to bude stát sto babek.“

„Wary, dneska v noci jste slyšel mě. Byla jsem u Mickeyho v bytě, protože jsem odtamtud chtěla odnést co nejvíc jeho osobních věcí, než přijdou vyměnit ten zámek.

Myslím ale, že ta jeho dívka tam musela být někdy přede mnou, protože se ztratilo pár věcí, které jsem tam viděla naposledy.“

Mezitím jsme došli k jeho domu. Přišel čas vyrazit na cestu. Poděkovala jsem mu tedy za pomoc, zapsala si jeho telefonní číslo a pak mu dala vizitku, na jejíž zadní stranu jsem připsala zase číslo na sebe. Rozloučili jsme se spolu u

paty schodiště.

Dívala jsem se, jak jde nahoru, a pak se vrátila k sestrám Hatfieldovým pro svá dvě zavazadla. Zvaly mě ještě na oběd, ale právě jsem posnídala a navíc jsem se už nemohla dočkat, až se vrátím domů. Na řadu tedy přišlo loučení.

Horem dolem jsem jim děkovala a neopomněla přitom zmínit, že i Dort byla ohromně roztomilá. Netroufala jsem si ji jen tak vynechat, protože vždycky mohly mít pravdu, co se týkalo toho jejího převtělení.

Nakonec se za mnou dveře jejich bytu zavřely a já zamířila k autu. Cestou jsem však ještě náhodou zavadila pohledem o poštovní schránky před vchodem. Ta Mickeyho byl úplně přecpaná. Stála jsem chvíli jako přikovaná a zírala na ni. Bylo jasné, že páni policisté jaksi zapomněli zablokovat příchozí poštu. Tak jsem se zamyslela, kolik jsem až do té chvíle porušila zákonů a nejrůznějších nařízení. Když mě postaví před soud, říkala jsem si, další malý prohřešek mi už rozhodně neuškodí. Zajela jsem tedy rukou na dno kabelky a po chvilce štrachání našla paklíče a pustila se do zámečku schránky. Byl to hodně primitivní typ, že by šel hravě odemknout i vlásenkou, kterou jsem s sebou ale neměla. Pak jsem ze schránky vytáhla tu hromadu papíru a zběžně ji prohlédla. Nejvíce místa zabíral jakýsi obskurní týdeník zaměřený na otázky přežití: byl plný nabídek pro námezdné vojáky, článků o návrzích dalších a dalších zákonů týkajících se držení zbraní, vládní propagandy a řečí

o lidských právech. Vrátila jsem ho zase do schránky, aby vypadala jako předtím. V ruce mi zůstaly dvě obálky. Ty jsem zastrčila do kabelky, že je otevřu až později. Hned vám ale můžu říct, že byly na nic, což mě tedy dost zklamalo. Jen nerada riskuji vězení kvůli něčemu, co nemá žádný význam, jako je například reklamní pošta.

*

Když jsem v půl druhé a pět minut dorazila do Santa Teresy, našla jsem na prahu svého bytu ranní noviny.

Sebrala jsem je a zavřela za sebou dveře. Uvnitř jsem noviny pohodila na linku, nadité vaky nechala stát na zemi a vykročila k psacímu stolu. Na záznamníku mě čekalo několik vzkazů. Všechny jsem si je přehrála, to nejdůležitější z nich si zapsala a náhle si uvědomila, že už

zřejmě zase přišel čas dát se do práce, ovšem do takové, za niž mi někdo platí. Každý si musí nějak vydělávat na chleba, že? Rozjela jsem se tedy do kanceláře a zbytek dne se věnovala klientům, jejichž případy si žádaly neodkladné dořešení. Stejně jako každý jiný měsíc jsem i tentokrát měla rozděláno nějakých patnáct až dvacet případů, z nichž ne všechny byly zase tak naléhavé. Ačkoli jsem sice měla nějakou hotovost na účtu, nemohla jsem si dovolit zanedbat rozdělanou práci. Vždyť poslední tři dny jsem nedělala nic jiného, než se zabývala tou Mickeyho záležitostí. Zkrátka byl nejvyšší čas dát do pořádku i věci pracovní. Už nutně

jsem potřebovala vyřídit pár telefonátů a také pohledávek, které bylo dále nutno zaznamenat do účetních knih. Musela jsem také vystavit řadu faktur a sepsat odpovídající počet výsledných zpráv, dokud jsem měla dané případy jakž takž v paměti. Na pořadu jednání byla toho dne také jistá nemilá korespondence – upomínky neplatičům (upozorňuji, že adresáti byli do jednoho advokáti). Kromě toho jsem i já několika lidem dlužila nějaký ten dolar.

Právě jsem se dívala do kalendáře, abych zjistila, jak jsem na tom v budoucích dnech s časem, když jsem si najednou vzpomněla na ten hovor z 27. března, ten z Mickeyho čísla na mé. Do pracovního kalendáře jsem se zatím nedívala. Možná v něm byla odpověď na otázku, kde mi byl tou dobou konec. V diáři, který jsem měla doma, nebylo v ten čtvrtek vůbec nic. žádné poznámky se v něm také neobjevovaly ani dne předešlého, ani následujícího, takže jsem se vůbec neměla čeho chytit.

V půl šesté jsem se sebrala, zamkla kancelář a rozjela se domů. Cestou jsem se dostala do toho, čemu u nás v Santa Terese říkáme dopravní zácpa, což znamenalo, že mi to domů trvalo patnáct minut namísto obvyklých deseti.

Sluníčko se už tou dobou nějak vypořádalo s přímořskou mlhou, takže jsem za chvilku měla v autě poměrně horko, až

na mě z toho padla únava. Bylo jasné, že musím nějak dohnat spánkový dluh z předešlé hektické noci. Pak už jsem zaparkovala na ulici před domem a prošla brankou. Mám

útulný byt, a tak jsem měla dobrý pocit, že jsem zase doma.

Ten blázinec, který trval několik posledních dní a který mi v srdci nadělal pořádný zmatek, mi přivodil dost divnou náladu – únavu, depresi v převleku. Ať už za to mohlo cokoli, cítila jsem se pod psa. Odložila jsem kabelku na barovou stoličku a odebrala se do kuchyňky. Od snídaně jsem neměla nic v ústech. Otevřela jsem tedy chladničku a zírala na její prázdné přihrádky. Když jsem si vzpomněla na Mickeyho zásoby potravin, musela jsem si přiznat, že jsem na tom sama nebyla o nic lépe. Bylo absurdní, že jsme se vzali, když jsme si byli tak podobní a současně jsme se od sebe tolik lišili.

Velmi záhy po svatbě jsem ale přišla na to, že se Mickey vůbec nedokáže ovládat… tedy aspoň tak mi to připadalo jako člověku v podstatě bázlivému. Zkrátka mi vadilo, že ho zajímá jen zábava a že je samý rozmar. Mě osobně tetička Gin vedla ke střídmosti – když už ne v užívání sprostých slov, alespoň v chování. Mickeyho požitkářství mi zpočátku imponovalo. živě si vzpomínám, jak jsem se bavila a radovala, když do sebe házel jídlo, jako by týden nejedl, když se nadšeně opíjel a když dával najevo svou nezřízenou chuť na sex, což tedy dělal dost často. Mně milosrdně dovolil poznávat dosud nepoznanou rozkoš, radosti mládí.

Jeho přezíravost jsem považovala za projev autority a také mi učaroval jeho odpor k systému, i když jinak dělal práci, jejímž hlavním cílem bylo zajistit, aby právě tento systém

držel pohromadě a fungoval. I já mívám sklony k výstřednostem a svým chováním porušuji společenské konvence. Když jsem chodila na základní školu a později na střední a na akademii, zaznamenala jsem dost pozdních příchodů i absencí a také jistou náklonnost vůči odpadlíkům, jichž se mezi studenty vždycky pár najde. To bylo částečně dané mou vlastní touhou se bouřit, hájit svá práva. Když

jsem ve dvaceti potkala Mickeyho, byla jsem bohužel už

zase na správné cestě, rebelii a špatným způsobům jsem dala vale. A tak zatímco Mickey vzýval ďábla v sobě, já se s tím svým dávno rozžehnala a právě se z toho vzpamatovávala.

A teď – o patnáct let později – ani nedokážu slovy popsat, jak naplno jsem po tu krátkou dobu vlastně žila.

K večeři jsem měla sendvič s olivami, papričkami a sýrem a tou báječnou omáčkou od Krafta, co se prodává ve sklenicích. Sendvič jsem rozkrojila na čtyři podlouhlé díly, takže kůrčička zůstala z poloviny neporušená, a naservírovala si ho na ubrousku, jenž tím pádem posloužil hned nadvakrát, jednak jako talířek, jednak ke svému původnímu účelu. A když už ten večer tak pěkně začal, zapila jsem to sklenkou chardonnaye. Cítila jsem se na chvilku zase báječně. Nakonec jsem sklidila ze stolu a „talířek“ vyhodila do koše. Když jsem povečeřela a opláchla sklenku a příbory, na pult mezi kuchyňkou a obývákem jsem postavila oba vaky a vyndala z nich jednak své věci, jednak kořist z Mickeyho bytu. Všechno jsem vyskládala ven a

doufala, že mě pohled na ty věci nějak inspiruje, že mě napadne nějaká spásná teorie.

Tu se ozvalo zaklepání. Popadla jsem noviny a všechno jimi zakryla, takže to vypadalo, jako bych si dosud jen četla, plná zájmu o události hýbající světem. Pak jsem přistoupila ke dveřím a podívala se ven kukátkem. Na zápraží stál můj domácí, v ruce talíř s domácími sušenkami překrytý kusem celofánu. Henry, který se dříve živil jako pekař a cukrář, se dnes protlouká světem coby pořadatel čajových dýchánků pro přestárlé vdovy z širokého dalekého okolí. Také ovšem dodává pečivo do restaurace naší společné přítelkyně Rosie, kde se po jeho toustovém chlebu, rohlících, koláčích a sušenkách vždy jen zapráší. Musím přiznat, že jsem tentokrát nebyla právě štěstím bez sebe, že ho vidím. I když

ho mám vážně ráda, nechci se mu pokaždé svěřovat s tím, co nekalého provádím po nocích.

Otevřela jsem. Henry vstoupil a oba jsme se ujistili, jak rádi se zase vidíme. Chtěla jsem ho co nejrychleji usadit na pohovce a nějak rozptýlit, ale než jsem se vůbec vzpamatovala, zavřel mé ranní noviny, aby udělal na pultu místo pro talíř se sušenkami, který přinesl. Naskytl se mu tak pohled na čtyři ruční zbraně, několik hromádek falešných dokladů, kreditních karet a nefalšovaných amerických dolarů. Určitě to muselo vypadat, jako že se živím bankovními loupežemi.

Odložil talíř vedle toho všeho a prohlásil: „Co to má

být?“

Vzala jsem ho za ruku. „Ani se neptej. Čím míň toho budeš vědět, tím líp. Budeš mi holt muset věřit.“

Zmateně se na mě podíval a v očích se mu zračilo, co jsem tam ještě nikdy neviděla: důvěra i nedůvěra, zvědavost, znepokojení. „Ale já to chci vědět.“

Ve zlomku vteřiny jsem se musela rozhodnout, co mu na to říci: „To všechno patří Mickeymu. Odnesla jsem to z jeho bytu, protože tam dnes ráno přijel šerif vyměnit zámky.“

„Proč vyměnit zámky?“

„Na soudní příkaz Mickeyho vystěhovat. Dostala jsem příležitost se tam ještě naposledy podívat, tak jsem toho využila.“

„Ale k čemu to všechno měl?“

„To vůbec netuším. Ale znám Mickeyho myšlení. Je to paranoik. Schovává všechno, co má nějakou cenu.

Systematicky jsem to u něj doma prohledala, a tohle jsem našla. Prostě jsem to tam nedokázala nechat.“

„Nejsou ty zbraně kradené?“

„Pochybuju. Mickey u sebe vždycky nějaké měl. S

nejvyšší pravděpodobností je všechny drží naprosto legálně.“

„Ale jistá si tím být nemůžeš. Navíc ti k ničemu takovému Mickey nedal svolení. Nemůžeš se tím pádem dostat do problémů?“

„No, to samozřejmě můžu, ale teď už nemá cenu se tím

trápit. Nevěděla jsem, co jiného dělat. Po té výměně zámků se tam už nedostane ani Mickey. Tohle všechno jsem našla poschovávané ve stěnách, za lištami s elektrikou, mezi vodovodním potrubím. On je přitom celou tu dobu v nemocnici a vůbec o ničem neví.“

„A co se stane s jeho ostatními věcmi? To nemá třeba nábytek?“

„Hromadu. Zřejmě navrhnu, aby se to všechno převezlo do nějaké úschovny, dokud se neuvidí, jak na tom je.“

„Už jsi mluvila s doktory?“

„Vůbec by se se mnou nebavili. O to se už postarala policie. Každopádně jsem jim důrazně kladla na srdce, že už

spolu léta nejsme v kontaktu. Proto tam teď nemůžu přijít a chtít po nich, aby mi každý den volali, jak je na tom, že o něho mám děsnou starost. Nevěřili by mi.“

„Ale přece jsi říkala, že se do toho nebudeš míchat.“

„To vím. Nemíchám se do toho. No, vlastně trochu. Ale teď každopádně ani nevím, co se děje.“

„Tak to nech plavat.“

„Na to už je přece jen pozdě. A navíc právě tys mi říkal, že to mám omrknout.“

„Vždyť mě stejně nikdy neposloucháš.“

„No, tak tentokrát jsem tě poslechla.“

„A poslechneš mě, když ti teď řeknu, aby ses na to vykašlala?“

„Ale samozřejmě, jen co zjistím, co za tím je.“

„Kinsey, to už je starost policie. Nemůžeš jim přece zatajit, cos našla. Měla bys pánům detektivům pěkně zavolat a –“

„Ani náhodou. Právě to nechci. A taky to neudělám.

Vůbec mi nepadli do oka.“

„Aspoň by se na to dokázali podívat objektivně.“

„To můžu já taky.“

„Ale nepovídej, opravdu?“

„Ano, opravdu. Henry, tohle mi nedělej.“

„A co ti jako dělám?“

„Odsuzuješ mě za to, co jsem udělala. A to mě mrzí.“

„Taky by mělo.“

Spolkla jsem, co jsem měla na jazyku. Chovala jsem se vzpurně, byla tvrdohlavá jako mezek. Ale už jsem v tom vězela až po uši a nedalo se couvnout. „Jednou se nad tím zamyslím.“

„Asi by to chtělo víc než jen to. Kinsey, pochop, že o tebe mám strach. Vím, že tě ta věc rozčiluje, ale najednou mám pocit, jako bys to ani nebyla ty.“

„Víš, co ti povím? I tohle jsem já, přesně tohle: lhářka a zlodějka. A chceš ještě něco vědět? Vůbec z toho nemám výčitky svědomí. Prostě se neumím kát. Ba co víc. Dokonce se mi to tak líbí. Mám pocit, že žiju.“

Po tváři mu přelétl stín a cosi důvěrného v okamžiku zmizelo kdesi vskrytu. Chvilku mlčel a pak mírně nadhodil: „No, v tom případě moje rady určitě nepotřebuješ.“

Než jsem se zmohla na odpověď, odešel. Dveře se za ním zavřely tiše. Talíř sušenek zůstal. Určitě byly ještě teplé, protože ve vzduchu byla cítit vůně čokolády a na spodní straně celofánu kondenzovala vlhkost. Zůstala jsem stát na místě. Nic jsem necítila. V hlavě jsem měla prázdno, vyjma jediné myšlenky. Musela jsem to ale udělat a udělala. Něco ve mně se změnilo a já cítila, jak se mi samou zatvrzelostí napínají svaly na obličeji. Nemohla jsem to zkrátka jen tak nechat být, vycouvat z toho… ať už za tím bylo cokoli.

Posadila jsem se k pultu s novinami a nohama se zapřela o konstrukci barové stoličky, která u něho stává. Úhledně jsem složila noviny, vzala do ruky jednu z obálek a opatrně ji otevřela. Uvnitř byly dvě spořitelní vkladní knížky, šest pokladních bloků. Na druhé z obálek bylo logo aerolinek Delta. Nejdřív jsem se rozhodla omrknout ty spořitelní vkladní knížky. Na první z nich bylo svého času uloženo celých patnáct tisíc dolarů, které kdosi vybral v lednu roku 1981. Druhá byla založena ještě téhož ledna a jediný uvedený vklad činil pět tisíc dolarů. Z těch peněz nejspíš Mickey žil poslední dobou, kdy se k němu štěstí nadobro otočilo zády. Všimla jsem si také, že z té vkladní knížky několikrát vybral šest set dolarů, což korespondovalo s vklady na běžný účet. Jisté rozdíly tam ovšem byly. Tak například jednou Mickey vybral šest stovek a na běžný účet uložil jen dvě. Zbylých čtyři sta dolarů mu zřejmě zůstalo v kapse na „běžné výdaje“, jak říkal. Usoudila jsem, že to

nebylo mnoho, že s tím zřejmě platil po hospodách za jídlo a za chlast a že mu to muselo stačit i na každodenní nákupy.

Těch šest pokladních bloků bylo samozřejmě datovaných: 17. ledna, 31. ledna, 7. února, 21. února, 7. března a 21.

března. Písmo sice už vybledlo, ale přesto jsem dokázala rozluštit jméno místa, kde byly vystaveny: bar Honky-Tonk.

Předpokládala jsem, že v březnu prodal auto, protože právě tehdy uložil na běžný účet devět set dolarů. Prodej auta by totiž vysvětloval, proč jeho pravidelné páteční noční výlety tak najednou ustaly. Z jakých důvodů ale jezdil takovou dálku až do Santa Teresy, když bydlel ve čtvrti plné barů a hospod? Tuto otázku jsem prozatím nechala otevřenou, jelikož jsem na ni neznala odpověď. Než jsem vzala do ruky druhou obálku, udělala jsem si pár poznámek na své kartičky. Určitě hrozilo nebezpečí, že na tuhle záležitost třeba i záměrně pozapomenu, takže bylo nanejvýš nutné si všechno poznamenat ještě začerstva.

Jakmile jsem měla černé na bílém všechno, nač jsem si dokázala vzpomenout, a zaznamenala i výši nalezené hotovosti, čísla kreditních karet, čísla spořitelních vkladních knížek a datumy pokladních bloků, mohla jsem směle pokračovat. Otevřela jsem tedy obálku s emblémem aerolinek Delta, na niž jsem tedy byla vážně zvědavá.

Letenka uvnitř už byla použitá. Vzala jsem si tedy k ruce cestovní knížku a palubní lístek. Ve čtvrtek 8. května nasedl Mickey na letadlo a odcestoval do Louiseville ve státě

Kentucky, s přestupem v Cincinnati. Zpátky se vrátil pozdě v noci, v pondělí 12. května. Tenhle krátký, pětidenní výlet ho stál více než osm set dolarů, tedy když počítám jenom letenku.

Nakonec jsem sáhla po tom, co mi ještě zbývalo: po přehnutém archu papíru, který byl ještě v první obálce.

Vzápětí jsem si přečetla krátké prohlášení s datem 15. ledna roku 1981. Byla to písemná dohoda, kterou spolu uzavřeli Mickey Magruder a Tim Littenberg, podepsaná druhým z nich. Tim tímto potvrdil, že přijal částku deset tisíc dolarů a že šlo o bezúročnou půjčku s pětiletou splatností. Tato lhůta vypršela přesně před pěti měsíci – 15. ledna roku 1986.

Posbírala jsem tedy pistole a všechny ostatní věci, uklidila je na bezpečné místo a pak už jen popadla bundu a kabelku.

14

Hlavní dopravní tepna v Colgate je čtyřproudová a kolem ní se tísní spousta obchodů, počínaje prodejnami koberců a konče holičstvími. Také je tam na každém druhém rohu benzinka a na každém prvním rohu autobazar. Colgate – rozsáhlé, pestré, a přesto skromné – je čtvrť, kde žijí lidé, kteří pracují v Santa Terese, ale nemohou si dovolit tam také bydlet. Obyvatelé města a obyvatelé Colgate jsou dva různé, ale velmi podobné typy lidí, které se od sebe navzájem liší jen svými možnostmi. Představte si je jako příbuzné, členy jediné rodiny, kdy slovo každého z nich má jinou váhu.

Santa Teresa je tady v tom případě starší sestra, která má svůj styl a ví, co chce. Colgate je její mladší bráška, rozpustilý, neposlušný, ale také tolerantnější k rozdílům mezi lidmi. Většina obchodů tam zavírá před šestou, výjimkou jsou jen kulečníkové herny, autokina a kuželníky.

Parkoviště před barem Honky-Tonk vypadalo prakticky stejně jako před těmi čtrnácti roky. Změnila se jen auta.

Zatímco v sedmdesátých letech to tam byl samý mustang

nebo volkswagen pomalovaný psychedelickými ornamenty, dnes pouliční lampy osvětlovaly porsche, BMW a transamy.

Když jsem projížděla parkovištěm, na chvilku se mě zmocnil stejný pocit jako před léty. I tehdy jsem byla svobodná a toužila po tom mít chlapa. Vzhledem k tomu, že už jsem byla o nějaký ten rok zkušenější, dávno jsem nesnila o tom, jak budu ladně procházet mezi boxy a jak se přitom na mě budou všichni koukat. Snad se tomu říkalo svádění a mě to fakt bavilo. V šedesátých a sedmdesátých letech jsme si my holky takhle představovaly ideálně strávený volný čas.

Navazovaly jsme tak všechny známosti. Říkaly jsme si o to dostat pořádně do těla. Woman’s Liberation to prosadily a my přijaly za své. Ty z nás, které se tehdy dávaly na potkání, dnes už takové nejsou. Také žasnu, že to tehdy nevzdaly prostitutky, protože jsme je určitě na čas připravily o kšeft. Aby ne, když jsme ve jménu osobní svobody roztahovaly nohy před každým heterosexuálem. Co jsme si myslely? Měly jsme z toho jen přirození prolezlá roztodivnými

příšerkami,

viditelnými

pouze

pod

mikroskopem.

Honky-Tonk se rozrostl o prostory, kde dříve sídlil obchod s nábytkem, který pravidelně každých šest nebo osm měsíců vyhlašoval totální výprodej. U vchodu byla fronta lidí, protože jeden z vyhazovačů kontroloval pomocí nějakého zařízení občanky. Každý návštěvník, který tím bez úhony prošel, dostal na hřbet pravé ruky razítko s iniciálami

HT, zřejmě jako Honky-Tonk. To patrně znamenalo, že návštěvníkovi lze bez obav prodat alkohol. Barmani nebo číšníci tak nemuseli každému, kdo si objednal rum s colou – prubířský to kámen každého začínajícího alkoholika –, kontrolovat občanku.

Když jsem i já obdržela inkoustový cejch, vnořila jsem se do cigaretového kouře a pokusila se nasát atmosféru a odhadnout sortu lidí uvnitř. Byla tam spousta vysokoškoláků, jimž zářilo z očí nadšení a nespoutanost.

Kdyby nebyli tak naivní a nezkušení, dávno by se sebrali a šli domů. Zbytek osazenstva tvořili chroničtí nezadanci, titíž

svobodní mládenci nebo muži po rozvodu, kteří tam jeden na druhého civěli, už když jsem tam byla prvně.

Na podlaze byly stále piliny. Na stěnách mezi oplechovaným stropem a tmavě nalakovaným táflováním visely černobílé fotografie, které zachycovaly Colgate před šedesáti léty. Na pohled bylo jasné, že to byla bohem zapomenutá díra, nad kterou se, kam až oko dohlédlo, tyčily vysoké hory. Ty snímky byly vidět jen díky nevkusným světelným reklamám na pivo, což byly zelenočervené neony zachycující západy slunce nad lukami.

Kromě toho člověk také sem tam zavadil o nějakou tu momentku, na které se zubila místní celebrita nebo věrný štamgast. Tyto fotografie byly většinou pořízené na svatého Patrika, na Štědrý den nebo o jiném svátku, kdy býval podnik zavřený pro veřejnost a pořádaly se v něm

nejrůznější soukromé oslavy. Mezi tím vším jsem objevila asi dvacet na třicet veliké snímky Mickeyho, Peta Shackelforda a Roye Littenberga. Na prvním byli v policejních uniformách, jako by na chvilku dostali pohov uprostřed přehlídky. Tvářili se vážně až tvrdošíjně, zkrátka jako zastánci zákona a pořádku. Druhá momentka byla o něco peprnější. Na té se totiž proměnili v cyniky vyžile se usmívající do cigaretového kouře a prázdných sklenic od kořalky. Také jeden druhého objímali kolem ramen. Roy Littenberg byl asi o deset let starší než zbylí dva. Z těch tří byl on po smrti a Mickey k ní měl nebezpečně blízko.

Napadlo mě, jaké by to asi bylo, kdybych je mohla vyvolat ze vzpomínek a z tabákového kouře – tři policisty, tři přízraky, co zmizí, jakmile se jen otočím, abych se na ně přímo podívala.

Honky-Tonk, to byly odjakživa dvě protáhlé místnosti se dvěma řadami boxů u stěn, v každé hrála jiná muzika. Toho jsem si všimla, jak jsem přecházela z jedné do druhé. V

první byl také barový pult a v druhé zase taneční parket, kolem kterého stálo několik stolů. Kromě toho tam byla ještě třetí místnost, ta nová, a v ní několik kulečníkových stolů. Všechny byly obsazené. Také tam chlapi hráli fotbálek a šipky. ženy a dívky zase v jednom kuse odbíhaly na toalety, tu aby si upravily nalíčení, tu povytáhly neposedné punčochy. Také jsem se připojila, obsadila jedinou volnou kabinku a ulevila si. Z vedlejší toalety jsem

slyšela hned dvě ženy, z nichž jedna právě dávila večeři a druhá ji všelijak povzbuzovala: „Ták, dobře. Nedělej si násilí. Držíš se. Uvidíš, že to půjde.“ Kdybych se zamlada alespoň doslechla o bulimii, myslela bych si, že to nejspíš bude hlavní město nějakého nově vzniklého státu na Balkáně.

Když jsem vyšla ven, čekaly tam na kabinku již čtyři další ženy a tři jiné zase stály před zrcadlem. Počkala jsem, až bude volné umyvadlo, a pak si umyla ruce a také se na sebe podívala do zrcadla. Světlo zářivek mé jinak dokonalé pleti tedy rozhodně neprospívalo, protože v něm vypadala poměrně nezdravě, a ještě ke všemu mi zvýrazňovalo kruhy pod očima. Vlasy jsem měla jako slámu. Nepoužívám rtěnku, a myslím, že moje přece jen stárnoucí pleť v kontrastu s ní vypadala zažloutle. Pro štěstí jsem si na sebe vzala Mickeyho černou koženou bundu. Jinak jsem měla stále tytéž modré džíny, tentýž černý rolák, jen tenisky, které nosím obvykle, vystřídaly vysoké boty, které obvykle nenosím. Chci říct, že jsem tam jen tak zevlovala, protože jsem chtěla co nejvíc oddálit okamžik, kdy budu muset přistoupit k baru a objednat si něco k pití. Z kabinky, která sousedila s tou mou, v tu chvíli vyšly dvě ženy, obě téměř průsvitné. Ta, která zvracela, najednou držela v ruce kartáček se zubní pastou a začala si čistit zuby. Napadlo mě, že jí zřejmě za pár let zubní sklovinu rozleptají žaludeční šťávy, tedy pokud dřív neumře.

Pak už jsem opustila toalety a zleva obešla taneční parket. Odvážila jsem se k baru a koupila si točené pivo.

Jelikož nikde nebyla jediná volná židle, usrkávala jsem to své pivko vstoje a dělala, že na někoho čekám. To znamená, že jsem se občas podívala na hodinky, jako že jsem děsně nervózní, protože si zkrátka nemůžu dovolit tvrdnout tam do rána. Jsem si jistá, že mi na to spousta lidí okolo skočila.

Zpovzdálí mě okukovalo několik chlápků; ani ne tak proto, že bych byla „kus“, ale spíš kvůli tomu, že jsem byla nová, a tak bylo třeba mě zhodnotit a zařadit do příslušné škatulky.

Raději jsem tedy zapomněla, že mám něco jako ego, a zkusila se na svět kolem sebe podívat Mickeyho očima. Co ho to popadlo, že najednou půjčil Timu Littenbergovi tolik peněz? Takhle Mickey nikdy neriskoval. Sice pořád točil peníze, i kdyby na tom měl vydělat jen pár babek, ale jinak.

Nejšťastnější byl, když je mohl mít všechny pěkně na účtu nebo ve spořitelně, kde mu pěkně tiše naskakovaly úroky.

Tim Littenberg – či snad jeho otec – se musel dostat vážně do maléru. Nebo v tom sehrála roli nostalgie? Lit a jeho manželka to s penězi nikdy neuměli. žili od výplaty k výplatě a většinou byli v mínusu, takže u nich byly dluhy nebo zabavené kreditní karty na denním pořádku. Kdyby se Tim zadlužil, neměli by mu z čeho půjčit. Ať už v tom bylo cokoli, Mickey na to nakonec přistoupil. Sepsali to spolu a pak si pěkně z ručky do ručky předali hotovost. Nevšimla jsem si ničeho, co by nasvědčovalo tomu, že ty peníze dostal

zpátky. Zvláštní. Vždyť Mickey ty peníze určitě potřeboval a Honky-Tonk očividně prosperoval.

U stěny se uvolnila jedna barová stolička, tak jsem se na ni vyhoupla. Pohled mi zabloudil zpátky k fotografiím na stěně, přesněji k jedné, která visela hned vedle mě. Opět na ní byli Tři mušketýři. Tentokrát seděli Mickey, Shack a Lit na baru a přiťukávali si půllitry, zjevně připíjeli na zdraví kohosi nalevo od nich. Vzadu za nimi byla vidět Dixie, oči upřené na Mickeyho – takový žádostivý, vášnivý pohled.

Jak jsem to tehdy mohla nevidět? Co jsem to byla za naivku? Prohlížela jsem si dál tu fotografii a očima přeskakovala z jedné tváře na druhou. Z těch tří byl vždycky největší fešák Lit. Byl vysoký, příjemně útlý v ramenou, měl dlouhé paže a nohy a nádherně protáhlé prsty. Dost si potrpím na pěkné zuby a musím říci, že ty jeho byly rovné a bílé, i když jeden z nich rostl poněkud nakřivo. To mu však propůjčovalo jen milé, chlapecké vzezření. Jinak měl takovou výraznou bradu a dost širokou sanici. Když mluvil, hýbal se mu ohryzek. Naposledy jsem ho viděla před nějakými čtyřmi roky, ale vyloženě letmo. Už mu tehdy řídly vlasy. Také mu táhlo na šedesát a podle toho, co mi říkal Shack, musel už tehdy bojovat o život.

Malinko jsem se otočila a nenápadně se rozhlédla kolem v naději, že někde uvidím Tima. Osobně jsem Litova syna nikdy neviděla. Už když jsem byla vdaná za Mickeyho a přátelila se s Littenbergovými, byl dospělý a protloukal se

životem na vlastní pěst. V roce 1970 vstoupil do armády a v inkriminované době bojoval ve válce ve Vietnamu. V Santa Terese býval kdekterý policista dřív voják, měl militantní názory a spoustu řečí o tom, jak je dobře, že jsou naši hoši v jihovýchodní Asii. Širokou veřejnost v té době už válka vůbec nezajímala, ale tady v těch kruzích se na nic takového nehrálo. Vzpomínám, že mezi námi Littenbergovi nechávali kolovat Timovy fotografie. Snad na všech byl špinavý a vypadal spokojeně, v koutku úst cigaretu, helmu z čela, na klíně pušku. Lit také občas četl úryvky z jeho dopisů, v nichž líčil své hrdinské činy. Mně se jevil jako nezodpovědný a vzdorovitý holomek, který projevoval snad až příliš velké nadšení pro střílení po „žlutejch“. Jinak byl asi věčně v limbu a už se nemohl dočkat, až se vrátí domů a bude o tom všem vykládat kamarádům. K tomu nakonec také došlo, i když s ostudou. Propustili ho totiž kvůli dost nechutnému incidentu, ve kterém mimo něho figurovaly ještě dvě vietnamské děti. Mrtvé. Lit toho od té doby mnoho nenamluvil. A když Tima s hanbou propustili z armády, přestal o něm mluvit úplně. Třeba doufal, že mu Honky-Tonk pomůže postavit se zase na nohy a vztyčit hlavu.

V tu chvíli jsem pohledem ulpěla na jednom muži a přísahala bych, že to byl on. Mohlo mu být dost přes třicet, byl přibližně v mém věku. A také byl alespoň vzdáleně podobný Royi Littenbergovi. Měl tentýž protáhlý obličej, tutéž výraznou čelist a vystouplou bradu. Na sobě měl

nachovou košili a jednoduchou fialovou kravatu, přes to tmavé sako sportovního střihu. Na nohou džíny a vysoké boty. Právě se bavil s nějakou servírkou – zřejmě jí nadával, jelikož vypadala dost dopáleně. Mimo to měla rovné černé vlasy, které se na světle pěkně leskly, ale jinak utrpěly brutálním sestřihem, který vpředu korunovala ofina. Oči měla nápadně obtažené černou tužkou a rty zvýrazněné zářivě rudou rtěnkou. Tipovala jsem ji tak na třicet, i když

zblízka mohla klidně vypadat starší. Přikývla a s kamenným výrazem na tváři vykročila směrem ke mně. Zastavila se u barmana a nadiktovala mu všechny objednávky. Přitom si nervózně pohrávala se svým bločkem, jak se snažila skrývat své rozčilení. Třesoucíma se rukama si zapálila cigaretu, zhluboka z ní potáhla a pak vypustila tenký proužek dýmu.

Vzápětí ji nechala v popelníku na baru.

Malinko jsem se natočila a oslovila ji: „Dobrý den.

Hledám Tima Littenberga. Nevíte, jestli tu někde není?“

Podívala se na mě, sklouzla pohledem na Mickeyho koženou bundu a potom opět vzhlédla, na tváři zvláštní výraz. Ukázala palcem jeho směrem. „Ten v tý červený košili,“ dodala.

Tim se mezitím obrátil zády a zdravil se s jakýmsi mužem v tvídovém saku. Přitom mávl na barmana, aby přinesl pánovi něco k pití. Pak si potřásli rukama a Tim toho chlapíka přátelsky poplácal po zádech. Zřejmě to ale bylo jen prázdné gesto. Roy Littenberg míval světlé vlasy. Jeho

syn byl celkově tmavší typ. Také měl takové našpulené rty a téměř černé, hluboko posazené a temné oči, jimiž se od svého otce také lišil. Když už se usmál, v jeho očích se to neprojevilo. Jen roztržitě těkal pohledem z místnosti do místnosti. Zřejmě musel mít neustálý přehled o svých zákaznících, o jejich věku a stupni opilosti. Ohlížel se za každým výbuchem smíchu, za každým hlukem, který mohl signalizovat rvačku. S každou další hodinou se stupňovaly účinky alkoholu a hosté Honky-Tonku byli stále uvolněnější, nespoutanější, hlučnější a agresivnější.

Nespouštěla jsem ho z očí. Přistoupil k baru a zastavil se pár metrů ode mě. Servírka se rychle natáhla po svém podnosu a odkvačila, aby se s ním nemusela potkat. Zavadil o ni pohledem a pak se odvrátil, přičemž zavadil pohledem pro změnu o mě. Stočil oči jinam, ale zarazil se. Podíval se na mě ještě jednou, tentokrát upřeně.

Usmála jsem se. „Ahoj. Ty budeš Tim, viď?“

„To ano.“

Podala jsem mu ruku. „Já jsem Kinsey. Kdysi jsem znala tvého otce. Bylo mi líto, když jsem se dozvěděla, že zemřel.“

Potřásli jsme si rukama. Tim se odměřeně usmál, ale možná v tom byl jen smutek. Těžko říct. Byl štíhlý jako jeho otec, ale zatímco ten býval přímý a veselý, Tim se pořád hlídal. „Můžu vás tedy pozvat na něco k pití?“

„Díky, zatím mám. Tady to ale žije! Takhle to tu vypadá

vždycky?“

„Čtvrtky ujdou. Lidi se už nemůžou dočkat víkendu. Jste tu prvně?“ snažil se udržovat konverzaci, aniž se jí věnoval naplno. Pořád byl jako by odvrácený, pozornost upřenou jinam: zdvořilý, ale nikterak přátelský.

„Chodila jsem sem, je to pár let. Koneckonců právě odtud znám tvého otce. Byl to fajn chlap.“ Ani to na něho neudělalo zvláštní dojem. „Vy tady děláte vedoucího?“

„Jsem majitel.“

„Vážně? Tak to promiňte, nemyslela jsem to špatně,“

prohlásila jsem. „Koukám, jak se pořád rozhlížíte.“ Pokrčil rameny.

Nedala jsem se odradit: „To určitě budete znát Mickeyho Magrudera.“

„Jo, znám Mickeyho.“

„Slyšela jsem, že je snad podílníkem tady toho podniku, tak jsem doufala, že ho tu potkám. I on je z té policejní party, co se tu scházela před léty. On a váš otec byli kamarádi.“

Tima nejspíš něco zneklidnilo. „Tři mušketýři si říkali, že jo? Už jsem ho neviděl, bude to pár neděl. Omluvila byste mě?“

„Ale jistě,“ přikývla jsem a otočila se za ním. Mířil na taneční parket, aby pomohl ženě, která se zjevně marně potýkala se svým přítelem. Chlápek, opilý jako duha, se po ní sápal a ona se ze všech sil snažila udržet ho na nohou.

Páry tančící kolem nich se pohybovaly v uctivé vzdálenosti.

Nakonec už to nevydržela a odstrčila ho, takže se vinou jeho opilosti znemožnili oba. V tu chvíli k nim došel Tim. Na scéně se také objevil jeden z vyhazovačů a již smýkal opilcem k východu, k čemuž si vydatně dopomáhal loktem.

Pokud vím, používají tuto techniku jednak policisté, jednak matky, když už si v samoobsluze nevědí rady se zlobivými ratolestmi. žena se mezitím dovlekla ke stolu, vyzvedla si kabelku a bundu, připravená ho následovat. Tim ji zarazil.

Chvilku se o něčem bavili. Doufala jsem, že ji přesvědčuje, aby si vzali taxi.

Za okamžik opět stanul vedle mě a prohlásil: „Omlouvám se.“

„Doufám, že nepojede domů vlastním autem.“

„Ochranka mu vzala klíčky,“ odvětil. „Vždycky ho necháme vzadu trochu vychladnout a pak musíme doufat, že domů dorazí bez úhony. Když je v tomhle stavu, dost často se totiž naváží do lidí. A to obchodu nesvědčí.“

„To chápu.“

Usmál se, obrácený někam doleva. Poplácal mě po paži.

„Ještě se na něj radši půjdu mrknout. Doufám, že se zas uvidíme.“

„To se můžete spolehnout,“ utrousila jsem.

Na odchodu se na malou chvilku zarazil. „Milá náhoda!

Kdybyste cokoli potřebovala, řekněte si Charliemu.“

Zachytil pohled barmana a ukázal na mě. Ten přikývl a Tim

pak odešel.

Počkala jsem ještě asi minutu a pak nechala své nedopité pivo na baru a vydala se k telefonním automatům, které byly u zadního východu, poblíž kanceláří. Chtěla jsem se prostě jenom pojistit, že ho budu schopná najít i mimo otevírací dobu jeho podniku. Samozřejmě jsem mohla počkat, až

zavřou, a pak ho sledovat na cestě domů, ale rozhodla jsem se pro jednodušší postup. Otevřela jsem telefonní seznam a pod jmény Littenbergovi, Tim a Melissa, našla jeho adresu i telefonní číslo.

Naklonila jsem se a podívala se vlevo do zšeřelé chodby, kde byly troje neoznačené dveře a ještě jedny další, vedoucí do kanceláře. Zadním vchodem v tu chvíli vstoupil umývač nádobí a spolu s ním jsem zaznamenala i závan studeného vzduchu. Narovnala jsem se, hodila do automatu minci a vytočila první číslo, které mě napadlo. Neživý magnetofon mi ženským hlasem oznámil, kolik je hodin, na minutu a na vteřinu přesně. Zahuhlala jsem: „Aha, aha,“ jako by mě to kdovíjak zajímalo. Počkala jsem, až myč nádobí zmizí za rohem v baru.

Kolem byl klid, ticho. Zavěsila jsem a vydala se dál chodbou a postupně zotvírala všechny dveře. První z nich vedly do kumbálu plného smetáků, pětilitrových kanystrů s čisticími prostředky a regálů obtěžkaných utěrkami. Za druhými dveřmi byl pokoj pro zaměstnance s typickými plechovými skříňkami, dvěma umyvadly, několika

neskladnými pohovkami a řadou popelníků, z nichž většina přetékala. Po tom opilci nikde ani památky; zajímalo mě, kam ho asi uklidili. Třetí dveře byly dokonce zamčené.

Přitiskla jsem na ně ucho a poslouchala, zda něco neuslyším.

Hned naproti byla Timova kancelář. Dvěma kroky jsem překonala šířku chodby a zlehka malinko pootevřela dveře.

Tim seděl za stolem, otočený zády ke mně, a s někým telefonoval. O čem mluvil, jsem neslyšela. Upřímně jsem doufala, že si na mě nikoho nezjednává. Zase jsem dveře zavřela a rychle a potichoučku pustila kliku. Trnula jsem, kdy vrznou panty nebo cvakne zámek. Byl čas vypadnout.

Vážně jsem nestála o to, aby mě tam vzadu někdo načapal.

Tak jsem se vrátila na hlavní chodbu a rozhlédla se oběma směry. Nikde nebylo ani stopy po poplašném zařízení: žádná infračervená světýlka, žádné číselníky u zámku zadních dveří, nic. Zajímavé.

Domů jsem jela s jedním okem přilepeným na zpětné zrcátko. Neměla jsem důvod si myslet, že měl Timův telefonát co dělat se mnou, ale odešel hned, jak jsem zmínila Mickeyho jméno. Mé obavy připomínaly scénář béčkového filmu. Měl důvod mě odstranit? Vždyť jsem nic neudělala.

Dokonce jsem neřekla jediné slovo o těch deseti tisících, které Mickeymu dlužil. To jsem si nechala napříště.

Samozřejmě mu je mohl vrátit. Tolik jsem o tom zase nevěděla.

Bylo teprve deset hodin večer. Po silnici jela spousta aut,

ale žádné z nich nevypadalo zvlášť nebezpečně. Tim o mně koneckonců nic nevěděl, nevěděl, kde bydlím, ani jaké mám auto. Navíc v Santa Terese neoperují žádné zločinecké gangy… alespoň pokud vím.

Když jsem konečně dorazila k nám, objela jsem blok ve snaze najít místo, které by nebylo úplně ve tmě. Jinak jsem si všimla pouze jediného neznámého auta, černého jaguára, který parkoval u obrubníku naproti mému bytu. Zabočila jsem ještě za roh, na Bay, a počkala, dokud jsem si nebyla opravdu jistá, že mě nikdo nesledoval. Pak jsem auto zamkla a pěšky se vrátila o ulici zpátky. Připadala jsem si doslova jako blázen, ale i tak jsem radši naslouchala hlasu své intuice. Věděla jsem, že půjdu-li normálně brankou, vrznou její panty. Tak jsem to vzala přes sousedovu zahrádku, podél jeho dřevěného plotu. Možná jsem se doopravdy zbláznila, ale nemohla jsem si pomoct.

Když jsem se konečně ocitla na vzdálenějším konci Henryho garáže, zvedla jsem hlavu a podívala se za plot.

Určitě jsem nechala svítit venkovní světlo, ale mé zápraží v tu chvíli halila tma. Ani u Henryho se nesvítilo. Jinovatka se snášela do trávy jako kouř. Ani jsem se nepohnula a čekala, až mé oči přivyknou tmě. I za té nejčernější noci člověku ve většině případů něco svítí na cestu, alespoň slabě. Měsíc se tentokrát schovával mezi větvemi stromu. Na zemi se přesto rýsovaly nepravidelné obrazce jeho světla. Počkala jsem, dokud zase cvrčci nespustili svou písničku.

V duchu jsem si rozdělila Henryho zahrádku na pomyslné sektory a jeden po druhém je prozkoumala.

Nalevo ode mě nic nebylo a stejně tak ani u Henryho zadních schodů. Kolem stromu byl vzduch také čistý. Na verandu ale vrhala stín garáž, takže nebylo vidět ani všechen nábytek, který tam obvykle stává. Přesto bych přísahala, že jsem zahlédla nějakou siluetu: hlavu a ramena postavy sedící v jednom z křesílek. Samozřejmě to mohl být Henry, ale to se mi nezdálo. Opět jsem se schovala za plot. Odplížila jsem se podél něho a přes sousedovu zahradu do ulice za domem.

Vysoké kožené boty, které jsem ten večer měla, nebyly úplně ideální pro chůzi po špičkách a ještě k tomu v mokré trávě, a tak mi to občas uklouzlo. Modlila jsem se, abych nespadla na zadek.

Když jsem konečně došla na ulici, musela jsem si z boty nějak setřít psí lejno, do kterého jsem někde šlápla. Už jen ten zápach na mě upozorňoval. Pak jsem zalovila na dně kabelky a vytáhla odtamtud svou tenkou, do tužky zabudovanou baterku. Kužel světla, který z ní vzápětí vystřelil, jsem zčásti zakryla dlaní a pak jsem obešla toho jaguára. Všechny dveře měl zamčené. Tak nějak jsem čekala poznávací značku ve stylu HITZ R US, ale namísto toho tam bylo napsáno DIXIE. Tak to bylo vážně zajímavé. Znovu jsem se vydala směrem k našemu domu. Tentokrát jsem to vzala přes zahrádku souseda na druhé straně. Nejprve jsem šla po příjezdové cestě a pak velkým obloukem obešla

Henryho květinové záhonky za domem. Odtamtud jsem měla pro změnu báječný výhled, protože jsem jasně viděla siluetu těch jejích střapatých vlasů. Z toho kouření už

musela mít určitě rakovinu, protože ji chuť na cigaretu na okamžik zbavila ostražitosti. Slyšela jsem totiž cvaknout zapalovač. Zakryla plamen dlaněmi, připálila si a vdechla kouř tak blaženě, že u toho div nezasténala rozkoší.

Rozhodně u sebe neměla zbraň, tedy pokud nedokázala člověka zneškodnit karatistickým výkopem.

V tu chvíli jsem už stála kousek od Henryho zahradního sezení. „Tedy, Dixie! Nikdy si v takovéhle chvíli nezapaluj.

Takhle by tě měl za chvilku na mušce každý ostrostřelec široko daleko.“

Zalapala po dechu a ohlédla se. Málem se v tu chvíli vznesla. Pevně sevřela opěrku křesílka. Kabelka jí přitom sklouzla z klína a cigareta odlétla kamsi do tmy. Její žhavý konec při tom rychlém pohybu vykreslil ve vzduchu viditelný oblouk. Nakonec zhasl v mokré trávě. Měla štěstí, že jí ta cigareta nezaskočila a že se neudusila. „Sakra. Sakra, sakra! Vyděsilas mě k smrti,“ procedila skrze zuby.

„Co tady, k čertu, děláš?“

Chytila se rukou za prsa, jako by chtěla zklidnit bušící srdce. Předklonila se a zhluboka dýchala. To její divadlo, že by jí snad mohlo selhat srdíčko, na mě žádný dojem nedělalo. Kdyby se jí to srdce zastavilo, umřela by. Srdeční masáž jsem jí dělat nehodlala. Jinak na sobě měla model,

který nejvíce připomínal asi leteckou kombinézu a zapínal se vpředu na zip. Vypadal pytlovitě a nafoukle, což ještě zvýraznila po lokty vyhrnutými rukávy. Zřejmě chtěla, aby si každý všiml, jak je drobná. Na okamžik všeho nechala a sebrala ze země svou kabelku z mírně ošoupané kůže, připomínající pošťáckou brašnu.

Strčila si ji pod ruku. Pak si sáhla na čelo a na tvář.

„Musím s tebou mluvit,“ prohlásila dosud rozechvělým hlasem.

„A to tě nenapadlo mi třeba nejdřív zavolat?“

„Myslela jsem, že mě nebudeš chtít vidět.“

„Tak jsi tady radši čekala takhle ve tmě? Nejsi blázen?“

„Promiň. Nechtěla jsem tě vyděsit. Přijela jsem asi před hodinou a ten starý pán, co bydlí tady v domě, byl ještě vzhůru. Cestou kolem jsem ho viděla oknem z kuchyně. Tak jsem tady na verandě radši vyšroubovala žárovku. Nechtěla jsem, aby si mě všimnul a aby se začal zajímat o to, co tady dělám.“

„A co tady tedy děláš? Pořád mi to není moc jasné.“

„Nemůžeme jít dovnitř? Slibuju, že se nezdržím dlouho.

Nevzala jsem si ani bundu, takže dost mrznu.“

Trochu mě to rozladilo. „No tak dobře,“ svolila jsem.

Zamířila jsem do zahrady. Když jsme míjely verandu, opět jsem zašroubovala povolenou žárovku, takže se vzápětí rozsvítila. Dixie šla za mnou, tiše a pokorně. Pak už jsem vylovila z kapsy klíče od bytu a odemkla dveře.

Chvilku jsem se zdržela zouváním. „Očisti si boty,“

požádala jsem ji cestou do obýváku.

„Ale jistě. Promiň.“

Pokynula jsem jí na barovou stoličku u kuchyňského pultu a sama přistoupila k lince a vyndala z likérníku láhev brandy. Pak jsem připravila dvě skleničky a vývrtkou uvolnila zátku. Oběma jsem nám nalila na dva prsty.

Poněkud jsem zaklonila hlavu a kopla kořalku do sebe, přímo do krku. Spolkla jsem tu ohnivou vodu a otevřela ústa, z nichž jako by mi v tu chvíli vyšlehly neviditelné plameny. Kruci, to byl hnus! Ale jistou úlevu to přineslo.

Bezděky jsem se oklepala stejným způsobem, jako když

polykám sirup na kašel NyQuil – Když jsem se na ni pak zase podívala, byla jsem už klidnější. Mezitím do sebe i ona vpravila obsah své sklenky, ale s daleko menšími obtížemi.

Byla zkrátka zvyklá.

„Díky. To bodlo. Doufám, že ti nebude vadit, když si zapálím,“ řekla, a jako bych dávno se vším souhlasila, zalovila v kabelce.

„Když tak si zakuř venku. Nechci, aby se tady kouřilo.“

„Aha, tak to promiň,“ omluvila se a zastrčila krabičku zpátky.

„A neomlouvej se pořád,“ podotkla jsem. Kvůli něčemu za mnou přece přišla a mně připadalo, že by už neměla ztrácet čas, a pěkně přejít k věci. Proto jsem prohlásila: „Mluv,“ jako by snad byla cvičený pejsek.

Dixie zavřela oči. „To, co jsme s Mickeym udělali, je neomluvitelné. Máš neoddiskutovatelné právo se na nás zlobit. Když si k nám tuhle v pondělí přišla, chovala jsem se hrozně. Omlouvám se za to, ale tvoje návštěva mě dost vyvedla z rovnováhy. Vždycky jsem si totiž myslela, žes můj dopis dostala už dávno a žes na něj prostě nijak nereagovala. Myslím, že jsem doufala, žes mu taky byla nevěrná. A toho pomyšlení bylo vážně těžké se vzdát.“ Zase oči otevřela a podívala se na mě.

„Pokračuj.“

„To je všechno.“

„To tedy není. Co ještě máš na srdci? Kdyby totiž tohle bylo všechno, stačilo napsat mi lístek.“

Zaváhala. „Vím, žes na příjezdové cestě potkala Erica, a fakt si cením toho, žes před ním o mně a o Mickeym pomlčela. Mohlas mi totiž způsobit hromadu nepříjemností.“

„Za ty nepříjemnosti by sis stejně mohla sama. Já s tím nemám nic společného.“

„To si uvědomuju, je mi to jasný. Jenže já si nikdy nebyla jistá, jestli Eric ví, co se stalo.“

„Nikdy se o ničem nezmínil?“

„Nikdy.“

„Tak to buď ráda. Být tebou bych to tak nechala.“

„Věř mi, že přesně to chci.“

Náhle jsem cítila, jak se má osobnost rozdvojuje. Jedna její část dál pokračovala v konverzaci a ta druhá vše

sledovala z povzdálí. Určitě mi říkala pravdu, ale rozhodně si pořád nechávala něco pro sebe. A protože zdaleka nebyla rozená lhářka jako já, nemohla si pomoct a za chviličku se rděla, tedy růžověla ve tvářích.

Nerozpakovala jsem se: „Ale? Chceš mít jistotu, že budu mlčet, co?“

„Vím, že to po tobě nemůžu chtít.“

„To máš pravdu. Ale na druhou stranu vůbec nevím, proč bych to někomu vykládala. K čemu by to bylo? Věř mi, nebo ne, ale to, že jsi mi ublížila, ještě neznamená, že se teď seberu a budu ti to chtít oplácet. Ještě něco?“

Dixie zavrtěla hlavou. „Asi bych už měla jít.“ Vzala si kabelku a začala hledat klíčky od auta. „Vím, že tě k nám pozval na večeři. Eric měl pro tebe vždycky slabost…“

V duchu jsem se podivila, Opravdu?

„Byl by strašně rád, kdybys přišla, tak doufám, že to pozvání přijmeš. Kdybys odmítla, mohlo by mu to být divné.“

„Ber to s klidem. Ani jednoho z vás jsem přes čtrnáct let neviděla, tak co by na tom bylo divného?“

„Ještě si to rozmysli. Prosím. Říkal, že ti začátkem týdne zavolá.“

„Tak dobře. Ještě to zvážím, ale nic neslibuju. Mám pocit, že to bude trapas.“

„Ne nutně.“ Stála a podávala mi ruku. „Díky.“

Její pravici jsem přijala, i když mě v tu chvíli napadlo,

jestli jsem tím nestvrdila nějakou tichou dohodu. Pak vykročila ke dveřím, a když měla ruku na klice, ještě se otočila. „Jak jsi daleko v tom pátrání po Mickeym? Nějaká stopa?“ zeptala se.

„Den nato, co jsme spolu mluvily, se u mých dveří objevili dva policejní detektivové. Minulý týden Mickeyho postřelili.“

„Zemřel?“

„žije, ale je na tom dost bledě. Možná tu už dlouho nebude.“

„To je děs. Hrozný! Co přesně se stalo?“

„Kdo ví? Proto sem taky poldové vážili cestu. Chtěli si se mnou promluvit.“

„Zatkli už někoho?“

„Zatím ne. Vím jen to, co mi řekli. Prý ho našli ležet na ulici kousek od jeho bytu. Bylo to minulý týden ve středu.

Od té doby je v bezvědomí.“

„Já… nějak nevím, co říct.“

„Nikdo po tobě nechce, abys něco říkala.“

„Dáš mi vědět co a jak?“

„Proč bych to jako dělala?“

Velmi rozechvěle zaškemrala: „Prosím!“

Ani jsem se neobtěžovala s odpovědí. Vzápětí odešla a já zůstala civět na zavřené dveře. Z pomyšlení, že si snad osobuje stejné právo truchlit, se mi zvedal žaludek. Kromě toho mi nebylo tak úplně jasné, oč jí ve skutečnosti šlo.

15

V pátek ráno jsem se probudila dvě minuty před šestou a byla jsem jako praštěná, zkrátka mimo. Každá buňka mého těla se dožadovala dalšího spánku. Odhrnula jsem však přikrývku a začala si navlékat tepláky. Ještě jsem si v rychlosti vyčistila zuby a pročísla vlasy, které mi trčely do všech stran jako nabité elektřinou. U zahradní branky jsem si pak odbyla tradiční strečink a vzápětí se svižnou chůzí vydala směrem k pláži. Když jsem před sebou uviděla zeleň parku, který se táhne podél pláže u Cabana Boulevardu, nasadila jsem rychlejší tempo.

Ranní nebe bylo zakryté hustými mračny a všude kolem mě se vznášela mlha. Slunce zatím nesvítilo naplno, a tak se musela okolní krajina ještě chvíli obejít bez milých teplých barev, jako byly červená a žlutá. Místo nich dominovaly odstíny studené: modrá, šedá, popelavá, šedohnědá či kouřově zelená. Ve vzduchu byly cítit nejrůznější pachy linoucí se z přístavu a také mořské řasy. Běžela jsem a vnímala, jak mlha pomalu ustupuje. Namáhavé cvičení nebo

sport je jediný způsob, jak se dostat do rauše a neporušit přitom zákon… tedy vyjma milování, samozřejmě. Ať už se tedy cítíte jakkoli pod psa, stačí si jít na chvilku zaběhat, projít se, zajezdit si na kole nebo zaposilovat, a ztracený optimismus se zase vrátí, všechno se v dobré obrátí.

Když jsem se vrátila domů a dala se trochu do pořádku, sedla jsem do auta a rozjela se do posilovny, kde v tak časnou hodinu bývá zřídka plno. Potkat jsem tam mohla snad jedině fanatiky, kteří chodí posilovat ještě před prací, ale i ti tam tou dobou nebývají. Jinak posilovna, kterou pravidelně navštěvuji, je dost strohá místnost vymalovaná ocelově šedou barvou. Na zemi tam mají koberec v barvě asfaltu parkoviště před ní, takže to tam vypadá dost industriálně. Na stěnách také visí velikánská zrcadla a všude je cítit guma a pot. Většinu pravidelných návštěvníků tvoří muži, různě vypracovaní, různě zdatní. Když už tam člověk potká ženu, lze ji zpravidla zařadit do jedné z těchto dvou kategorií: absolutní nadšenkyně, štíhlá a namakaná, jak se říká, nebo paninka rosolovitějšího vzezření, která se právě vrátila z dovolené, zasvěcené jídlu a zase jídlu. Těm druhým nadšení většinou příliš dlouho nevydrží, přesto klobouk dolů. Vždy je lepší se alespoň o něco pokusit než nedělat vůbec nic. Osobně se řadím někam mezi.

Toho dne jsem zahájila svou sestavu těmi známými dřepy v horizontální poloze, kdy člověk leží na zádech a pohybuje příslušným počtem závaží. Svaly mi s každým

pohybem snad hořely. Pak přišlo na řadu bříško, záda, prsa, ramena a ruce. Na začátku cvičení je počítání jednotlivých setů a cviků pro tu kterou tělesnou partii ubíjející, ale postupem času to člověka chytne… bolest a námaha se stanou samozřejmostí. Tak jsem si najednou uvědomila, že už mi zbývají jen nějaké dva sety cviků, na bicepsy a na tricepsy, pěkně na střídačku. Pak už jsem vycházela ze dveří, zpocená a vyčerpaná. Kolikrát mám v takových chvílích co dělat, abych si nevykloubila ruku v rameni, jakou mám chuť se pochvalně poplácat po zádech.

Když jsem se opět vrátila domů, zapnula jsem kávovar, ustlala si, osprchovala se a oblékla. K snídani jsem si pak dala misku vloček zalitých odstředěným mlékem. Nakonec jsem si nalila kávu a začetla se do místních novin. Během dne mě mé nadšení pro zdravý životní styl většinou pozvolna opouští a na jeho místo nastupují, abych tak řekla, sebedestruktivní sklony, které se v mém případě projevují zejména slabostí pro chutné a nezdravé jídlo a produkty rychlého občerstvení vůbec. Tučné, slané a kořeněné omáčky a přísady, cholesterol či dusičnany, to bude jednou moje smrt. Ať už si vzpomenete na jakoukoli obalovanou a smaženou dobrotu, na máslem nasáklou lahůdku obloženou sýrem, zalitou majonézou či šťávou z masa – cokoli zdravého se dá vždy zachránit řádnou úpravou. Když jsem dočetla noviny, hlady se mi div netočila hlava, takže jsem do sebe musela hodit ještě jeden šálek kávy, abych alespoň

trošku utlumila svůj nezřízený apetit. Nakonec jsem neodolala a dopřála si lžíci burákového másla s extra velkými kousky oříšků, po kterém jsem se olizovala, ještě když jsem usedala k psacímu stolu. Vzhledem k tomu, že jsem předešlého dne tak pilně úřadovala, rozhodla jsem se tentokrát kancelář z programu vynechat. Položila jsem si před sebe navštívenku detektiva Alda a vytočila číslo Marka Bethela. Ve skutečnosti jsem se dávno vzdala naděje, že si s ním kdy osobně promluvím, a toho času jsem navíc s jistotou věděla, že je v Los Angeles a že se tam pokouší o cosi na způsob předvolební kampaně. Seznámila jsem tedy Judy s tím, co se přihodilo Mickeymu, a chvilku počkala, než do sytosti vyjádří svou účast, šok a zděšení nad tím, jak je život nevyzpytatelný.

„A může být Mark nějak nápomocen?“ zeptala se nakonec.

„Právě proto volám. Mohla byste ho požádat, aby zavolal detektivu Aldovi a zeptal se ho, jak jsou daleko s vyšetřováním? Mně nic takového neřeknou, ale jemu by mohli. Přece jen je to Mickeyho právní zástupce – tedy alespoň byl.“

„Určitě to pro vás udělá. Máte na toho Alda číslo?“

Nadiktovala jsem jí je a také jí pověděla o detektivu Felixi Claasovi. Nadto jsem jí dala Mickeyho adresu do Culver City.

Pak prohlásila: „Všechno si to tady poznamenám. Až

bude mít po práci, zavolá tam. Možná si s detektivem Aldem domluví i schůzku, když je teď také v Los Angeles.“

„Díky. To by bylo prima.“

„To je všechno?“

„Ještě jedna věc. Můžete se zeptat Marka, jestli by nevěděl, co s Mickeyho účty a pravidelnými poplatky?

Určitě mu to už teď pěkně narůstá a já bych byla vážně nerada, aby se dostal do ještě větších těžkostí.“

„Je mi to jasné. Zeptám se ho na to. Jistě na něco přijde.

Až se vrátí, řeknu mu, aby vám zavolal.“

„To není nutné, tedy pokud se nebude chtít na něco zeptat. Prostě mu jen povězte, co jsem vám říkala. To bude stačit. Věřím, že si nějak poradí.“

Dál jsem seděla za stolem a přemýšlela, co dělat. Ještě jednou jsem si před sebe vyskládala všechno, co jsem si přinesla od Mickeyho, a pozorně se na ty věci zadívala.

Telefonní účty, letenka společnosti Delta, pokladní bloky z baru Honky-Tonk, spořitelní vkladní knížky, falešné doklady. Emmett Vanover… Delbert Amburgey… Clyde Byler. U každého jména byly uvedené nejspíš smyšlené osobní údaje, u všech byla Mickeyho fotografie. Pohledem jsem sklouzla zpět k letence, která byla kupodivu vystavena na jméno Magruder. Chyběly letové kupony, které, jak jsem předpokládala, utrhla letuška při nástupu do letadla. V

obálce však dosud spočívala cestovní knížka a palubní lístek. Na chlapíka bez práce to byl tedy zatraceně drahý

výlet, ještě k tomu jen tak na otočku. Jaký, pokud vůbec nějaký, mohl mít význam? Do Louisville mohl samozřejmě odcestovat z osobních důvodů. To jsem těžko mohla posoudit, když jsme spolu tolik let nemluvili. Vrátila jsem tedy letenky mezi ostatní věci, které jsem každou chvíli přerovnávala, jako by snad jejich rozmístění na stole mohlo vykrystalizovat ve smysluplný příběh.

Když jsem byla ještě malá, tetička Gin mi často kupovala dětské časopisy plné rébusů, omalovánek a hádanek. Byly tištěné na levném papíře a měly mě vždy na čas umlčet a zabavit, aby si teta mohla alespoň hodinu nerušeně číst. Vždycky jsem s nimi lehala na podlaze našeho přívěsu, v ruce velkou obyčejnou tužku a vedle sebe krabičku s pastelkami. Někdy jsem hledala slova ukrytá v osmisměrkách, jindy konkrétní objekty důmyslně schované v nepřehledné ilustraci. Nejradši jsem ale měla spojování bodů podle čísel, na jehož konci mě vždy čekal nějaký obrázek. S mírně vyplazeným jazýčkem jsem proto často trpělivě hledala po sobě jdoucí čísla a spojovala je čarami, dokud z nich nebyla kresba. Byla jsem v tom dokonce tak dobrá, že mi kolikrát stačil jediný pohled na chaotickou skrumáž čísel a bodů, a už jsem viděla, co z toho nakonec vyleze. Člověk přitom ani nemusel sršet nějakým ostrovtipem, protože výsledné obrázky byly většinou dost primitivní: medvídek, autíčko nebo kachňátko, zkrátka samé hlouposti. V každém případě si dosud živě pamatuji, jakou

jsem mívala radost, kdykoli mi nějaká taková hloupost vznikla před očima. Sotva jsem v těch pěti letech mohla tušit, že se tím vlastně připravuji na své budoucí povolání.

To, co jsem měla v tu chvíli před sebou, byla jen o něco složitější verze téhož dětského hlavolamu. Znát pořadí, které jednotlivým předmětům propůjčoval příslušný sled událostí, došlo by mi, co se vlastně odehrálo v Mickeyho životě. Pro tuto chvíli jsem ovšem jednotlivé body, tedy předměty, nedokázala nijak pospojovat. Co dělal těch pár měsíců, než

ho postřelili? Tytéž otázky si zřejmě kladla také policie. Já však mohla mít některé informace, které jim chyběly…

které jsem jim vyfoukla před nosem. Svědomí, které se ve mně podle všeho začínalo probouzet, mi napovídalo, že se ještě pořád mohu stát uvědomělou občankou a podělit se o to o všechno s detektivem Aldem. Je-li ve hře policie, většinou si pro sebe nic nenechávám. Na druhou stranu ale bylo vždycky možné, že se prokutám blíž pravdě, že na to přijdu úplně sama a sama si pak také vychutnám ono vzrušení, které takové objevy provází. Chvíli, kdy do sebe všechno zapadne, se prakticky nic nevyrovná. Tak proč to předem vzdávat, jestliže jsem to s trochou úsilí mohla mít všechno jenom pro sebe? (Přesně takhle si jistá slečna Millhoneová

vždy

zdůvodňuje

svou

občanskou

nedostatečnost.)

Popadla jsem kabelku a chvilku v ní štrachala, až jsem konečně vylovila vizitku, na které bylo z druhé strany

napsané číslo na Waryho. Mickey se mu totiž mohl zmínit o tom svém výletu do Louisville. Zvedla jsem tedy sluchátko a vytočila předvolbu do Los Angeles. Bylo teprve čtvrt na jedenáct. Doufala jsem, že se mi ho podaří zastihnout, ještě než odejde na snídani. V duchu jsem viděla ty jeho drátěné obroučky a do pasu dlouhé hnědé vlasy. Telefon zazvonil dvakrát. Zazvonil potřetí. Když jej konečně zvedl, podle hlasu jsem okamžitě poznala, že jsem ho vytrhla z hlubokého spánku.

„Dobrý den, Wary. Jak se máte? Vzbudila jsem vás?“

„Ne, ne,“ snažil se být zdvořilý. „Kdo je to?“

„Tady Kinsey, ze Santa Teresy.“ Ticho. „Bývalá Mickeyho žena.“

„Aha, no jó. Už si vzpomínám. Promiňte, že jsem vás nepoznal hned po hlase. Jak to jde?“

„Dobře. A co u vás?“

„Tady je fajn. Co se děje?“ Bylo slyšet, že tak tak udržel pusu zavřenou, když ho přemáhalo zívnutí.

„Mám na vás takovou otázečku. Neříkal vám Mickey náhodou o nějakém výletě do Louisville v Kentucky?“

„O jakým výletě?“

„Mělo to být předminulý týden. Podle všeho odlétal osmého května a zpátky se vrátil dvanáctého.“

„Jo, tohle! Vím, že byl tou dobou pryč, ale kde, to mi neřekl. Co tam dělal?“

„Jak to mám vědět? Tak nějak jsem doufala, že byste mi

to mohl říct vy. Vzhledem k tomu, jak na tom byl s penězi, vážně nechápu, proč na těch pět dní někam jezdil. Letenka ho stála celé jmění, a to nepočítám, co všechno utratil za jídlo a za ubytování.“

„Tak s tím vám nepomůžu. Já akorát vím, že někam odcestoval, ale proč nebo kam mi nikdy neřek. Ani nevím, že překročil hranice státu. Ten chlap navíc nesnášel cestování letadlem. Překvapuje mě, že vůbec někam odletěl.“

„Nemluvil o tom s někým jiným, třeba s někým od vás z domu?“

„Možná. Ale pochybuju. Víte, nebyl ten typ, co by se někomu svěřoval. On snad ani neměl komu. Ale víte, co by vám možná pomohlo? Právě jsem si na to vzpomněl. Když

mu odpojili telefon, občas chodil volat ke mně. Co provolal, vždycky zaplatil. Chtěl mít tyhle věci v pořádku. Kdybyste chtěla, můžu vám zjistit kam.“

Zavřela jsem oči a děkovala všem svatým. „Wary, do smrti jsem vaším dlužníkem.“

„No tak, klídek. Chvilku počkejte, skočím si pro to do stolu.“

V telefonu to pak bouchlo, zřejmě jak odložil sluchátko na noční stolek. Představila jsem si, jak vstal a nejspíš s holým zadkem doklopýtal k psacímu stolu. Než se mi zase přihlásil, uběhla snad minuta. „Jste tam?“

„No jasně.“

„Právě držím v ruce výpis telefonních hovorů. Je z patnáctýho, což znamená, že ho pošťačka přinesla teprve včera. Ještě jsem to sám neviděl. Vím, že volal meziměsto, protože mi za to tehdy dával deset dolarů a ještě říkal, že zbytek dorovná, až přijde účet.“

„Vážně? Slyšel jste, o čem mluvil?“

„To ne. Vždycky jsem ho nechával v pokoji o samotě.

Říkal jsem si, že určitě uvítá soukromí. Vždyť jste ho sama znala. Nikdy nic nevysvětloval, zvlášť když šlo o práci.

Vůbec byl dost skoupej na slovo.“

„Jak jste přišel na to, že to souvisí s prací?“

„Myslím, že podle toho, jak se choval. Skoro bych řek jako polda. Bylo to znát už na jeho postoji, na jeho tónu. I když to s ním šlo z kopce, pořád dobře věděl, co se sluší a patří.“ Pak jsem ho slyšela šustit nějakými papíry. Roztržitě podotkl: „Už to hledám. A co vy, už jste se něco dozvěděla?“

„O Mickeym? Nic nového. Říkám si, že bych snad mohla zavolat tomu Aldovi, ale bojím se ho na cokoli zeptat.“

„Už to mám. Takže… Ale! Je tu jenom jeden hovor. Ze sedmýho května. Tak se na to podíváme! No jo, měla jste pravdu. Volal do Louisville.“ Vzápětí mi nadiktoval příslušné číslo. „No, vlastně volal dvakrát, vždycky na to samý číslo. Nejdřív to vyřídil rychle, dřív než za minutu.

Podruhý už to bylo delší – deset minut – a bylo to hned

potom.“

Zakabonila jsem se na telefon. „Určitě to pro něho muselo být důležité, když tam hned druhý den odletěl.“

„Byl zkrátka muž činu,“ soudil. „Poslyšte, už budu muset končit, protože si potřebuju odskočit, ale když si ještě na něco vzpomenu, rád se vám zase ozvu.“

„Díky, Wary.“

Jakmile jsem zavěsila, zadívala jsem se na telefon a pokusila se „koncentrovat“, jak říkáme tady u nás. Jestliže bylo v Kalifornii deset dvacet, v Kentucky měli právě za deset minut půl druhé. Neměla jsem žádnou představu o tom, komu to mohl telefonovat, takže jsem si ani nemohla předem vymyslit nějakou tu báchorku na úvod. Usoudila jsem, že mi nezbude než improvizovat. Vytočila jsem tedy patřičné číslo.

„Louisvilleská střední škola pro chlapce. U telefonu Terry. Co pro vás můžu udělat?“

Střední škola pro chlapce? Terry vypadala na studentku, která byla v kanceláři zřejmě na brigádě. Tak mě to překvapilo, že jsem vůbec nedokázala přijít na to, co říci.

„Ach, promiňte. Spletla jsem si číslo.“ Opět jsem zavěsila.

Po menším výpadku se mi opět rozbušilo srdce. Co to mělo znamenat?

Několikrát jsem se zhluboka nadechla a vytočila to číslo podruhé.

„Louisevilleská střední škola pro chlapce. U telefonu

Terry. Co pro vás můžu udělat?“

„Ehm, něco snad ano. Myslíte, že bych mohla mluvit se sekretářkou ředitele?“

„S paní Magliatovou? Chviličku,“ Terry mě přepojila a za okamžik telefon na druhém konci opět kdosi zvedl.

„Magliatová. Co pro vás mohu udělat?“

„Dobrý den, jmenuji se Hurstová a jsem z Obecního telefonního úřadu, kalifornské Culver City. Sedmého května letošního roku jsme u nás v Culver City zaznamenali hovor právě na toto číslo. Účastník, o kterého jde, nám bohužel již

delší dobu za naše služby neplatí. Jeho příjmení je Magruder, křestní jméno Mickey nebo snad Michael. Pan Magruder nám tvrdí, že takový hovor z jeho strany nikdy neproběhl, a nás proto požádali, abychom to ověřili přímo u volaného. Pomůžete nám? Budete moc laskavá.“

„Jak že se jmenoval?“

Přehláskovala jsem jí to.

Zamyslela se a povídá: „To jméno mi nic neříká.

Počkejte ale chvilku, zeptám se, jestli s ním přece jen nemluvil někdo tady z kanceláře.“

Nechala mě čekat. Chtěla jsem si poslechnout, co vysílá místní rozhlasová stanice, která se začala ozývat ze sluchátka, ale bohužel to bylo příliš potichu. Pak se mi zase přihlásila: „Je mi líto, ale s člověkem toho jména tady nikdo nemluvil.“

„A co pan ředitel? Je nějaká možnost, že by ten hovor

vyřizoval osobně?“

„Tak předně nemáme ředitele, ale ředitelku, a kromě toho jsem se jí už ptala. Nikoho takového nezná.“

Vzpomněla jsem si na jména z Mickeyho falešných dokladů a zkusila to s nimi: „A co třeba Emmett Vanover, Delbert Amburgey nebo Clyde Byler? Ani to vám nic neříká?“ Ještě jednou jsem je zopakovala, aniž mě o to stačila požádat. Vypadalo to, že už jí pěkně lezu na nervy.

„Vím, že jsem s nikým takovým nemluvila. Mám totiž

paměť na jména.“

„A můžete se zeptat i ostatních u vás v kanceláři?“

Povzdychla si. „Chviličku,“ hlesla. Pak zakryla dlaní sluchátko a já slyšela, jak se ptá všech přítomných. Chvilku se tam o něčem nesrozumitelně dohadovali a pak se mi zase ozvala: „S nikým takovým tady nikdo nemluvil.“

„Ani s nikým z Culver City?“

„Neé!“ zdůraznila svou zápornou odpověď.

„Ach tak. Přesto děkuji, že jste se mnou ztratila chvilku,“

okamžitě jsem zavěsila a zamyslela se. S kým Mickey mluvil celých deset minut? S ní tedy určitě ne, říkala jsem si. Zvedla jsem se od stolu a přešla opět do kuchyně. Vzala jsem si k ruce příborový nůž a sklenici burákového másla Jif s extra velkými kousky oříšků a nožem si nabrala asi tak polévkovou lžíci té dobroty. Pomalu se mi rozpouštěla v puse, takže jsem za chvilku měla celé patro pokryté stejnoměrnou vrstvou lahodného blátíčka. Takto připravená

jsem nejprve nanečisto pronesla: „Haló, tady Kennisonová,“

abych pak hlasem tak nepodobným svému zopakovala totéž

do telefonu.

Vrátila jsem se ke stolu a vytočila již jednou vytáčené číslo. Když se mi opět přihlásila Terry, zeptala jsem jí, jak se jmenuje školní knihovnice.

„Myslíte slečnu Callowayovou?“ řekla.

„Přesně tak. Úplně mi to vypadlo. Mohla byste mě na ni přepojit?“ Terry mi ochotně vyhověla a za několik vteřin jsem už zase lhala, až se mi od pusy prášilo. Tentokrát ale na jiné téma: „Dobrý den, slečno Callowayová, tady Kennisonová z úřadu okresního státního zástupce v kalifornském Culver City. Sedmého května letošího roku byl z Culver City zaznamenán hovor právě na toto číslo.

Údajně je vytočil jakýsi Magruder, křestním jménem Mickey nebo snad Michael.“

„Ano, mluvila jsem s ním,“ odvětila, než jsem vůbec dokončila větu.

„Ach tak. Přímo vy osobně! No, to je báječné.“

„Nevím sice, jestli je to báječné, ale byl moc příjemný.

Působil na mě dojmem slušného člověka. Byl výřečný, ale zdvořilý.“

„Vzpomněla byste si, co potřeboval vědět?“

„Je to jen dva týdny. Sice už půjdu za chvíli do důchodu, ale to neznamená, že bych snad trpěla stařeckou demencí – tedy zatím se to na mně nijak neprojevilo.“

„A mohla byste mi to tedy říci?“

„To samozřejmě ano, jen co mi objasníte, co to má co dělat s úřadem okresního státního zástupce. Když nad tím tak přemýšlím, je mi to nějaké podezřelé. Jak jste říkala, že se to jmenujete? Buďte si jistá, že si to tady poznamenám a taky ověřím.“

Nesnáším, když lidé používají k myšlení mozek. Proč si zkrátka nehledí svého a nedělají, oč je člověk požádá?

„Kennisonová.“

„A důvod, proč voláte?“

„Promiňte, ale nejsem oprávněna vám ho říkat. Je to právní záležitost a mou povinností je o tom pomlčet.“

„To vidím,“ prohlásila, i když nemohla vidět vůbec nic.

„Můžete mi tedy laskavě říci, co od vás pan Magruder chtěl?“

„Proč se nezeptáte přímo jeho?“

„Víte, pana Magrudera postřelili. V současné době je v kómatu. To je ale všechno, co vám můžu říct, aniž by mě nařkli ze znevažování soudu.“

To, zdá se, zabralo. Spustila: „Snažil se přijít na stopu jednomu bývalému studentovi zdejší střední školy.“

„Můžete mi říct, jak se jmenoval?“

„Jaké je vaše křestní jméno?“

„Kathryn. Kennisonová. Jestli chcete, dám vám na sebe číslo a vy mi můžete zavolat.“

„No, to by asi nemělo význam. Můžete být kdokoli,“

nechala se slyšet. „Tak ať už to máme za sebou. Co jste to tedy potřebovala vědět?“

„Cokoli mi budete ochotná sdělit.“

„Ten chlapec se jmenoval Duncan Oaks. Maturoval v roce 1961. Jejich ročník měl opravdu vynikající výsledky.

Dodnes na tyhle studenty vzpomínáme.“

„Školní knihovnici jste asi dělala už tehdy, že?“

„Ano. Jsem tu od roku 1946.“

„Znala jste toho Duncana Oakse osobně?“

„Duncana tady znal každý. V prvních dvou ročnících mi dělal asistenta. V dalších letech fotografoval svoje spolužáky do ročenek, také ho zvolili králem plesu. Zkrátka bylo jasné, že bude mít jednou v životě úspěch –“

„To zní fantasticky.“

„Ale on byl fantastický.“

„A co se s ním stalo?“

„Stal se z něj novinář a fotograf. Pracoval pro místní noviny – pro Louisville Tribune. Už ale dávno zanikly, což

je podle mého škoda. Ještě víc mě ale mrzelo, když jsem se dozvěděla, že Duncan zemřel. Ve válce ve Vietnamu to bylo. Jinak Louisville Tribune rok nato, v šedesátém šestém, pohltila jedna z těch velkých tiskových agentur. Ale teď…

ať už jste kdokoli, ať už máte cokoli na srdci, myslím, že jsem vám toho řekla až až.“

Poděkovala jsem jí a zavěsila, ačkoli jsem dosud neměla tak docela jasno v hlavě. Seděla jsem, dělala si poznámky a

víčkem pera lovila ze zubů zbytky extra velkých kousků oříšků. To si Mickeyho někdo najal, aby to vyšetřil? Vzal snad nějaký takový případ, aby si trochu přilepšil? Na práci soukromého detektiva měl rozhodně zkušenosti i vzdělání, ale kdo by si ho na něco takového najímal?

Tu jsem zaslechla, že někdo klepe na dveře. Naklonila jsem se a oknem uviděla Henryho, jak se snaží nahlédnout dovnitř kukátkem. Okamžitě se do mě zahryzly výčitky svědomí kvůli tomu, jak jsem se k němu zachovala předešlého večera. S Henrym se jen zřídka neshodneme. V

tomto případě měl pravdu. Skutečně jsem neměla právo zatajovat informace, na něž měla nárok policie. No tedy, já snad šla do sebe! Tím jsem si pomalu začínala být jistá.

Když jsem mu otevřela, podal mi hromadu obálek. „Tady ti nesu poštu.“

„Henry, omlouvám se. Nezlob se na mě,“ vyhrkla jsem.

Těch pár dopisů jsem hodila na stůl a vrhla se mu kolem krku. Konejšivě mě poplácal po zádech.

„Byla to moje chyba,“ řekl.

„To rozhodně ne. Mohla jsem za to já. Měls naprostou pravdu. Chovala jsem se hrozně umíněně.“

„To je jedno. Víš přece, jak mi na tobě záleží. Ale co to máš s hlasem? Neleze na tebe něco?“

„Před chvilkou jsem jedla a něco mi uvízlo v zubech.

Ještě dneska ale zavolám detektivu Aldovi a řeknu mu, co všechno jsem našla.“

„Jestli to vážně uděláš, tak to mi spadne kámen ze srdce,“ prohlásil. „Neruším? Jestli máš hodně práce, můžeme to vyřídit jindy.“

„Co jako můžeme vyřídit jindy?“

„Říkalas, že mě svezeš. Právě mi volal chlápek ze servisu, že už jsou hotoví s mým chevroletem.“

„Promiň. Ale jistě. Už je to dlouho. Chvilku počkej, jen na sebe hodím bundu a vezmu si klíčky.“

Cestou do servisu jsem Henryho zasvětila do aktuálního stavu událostí, i když jsem pořád měla tak trochu výčitky, že jsem k němu ani tentokrát nebyla zcela upřímná. Sice jsem mu nelhala, ale některé skutečnosti jsem před ním pro jistotu zamlčela. „…což mi připomíná,“ navázala jsem. „Neříkala jsem ti o tom hovoru na číslo ke mně domů?“

„O jakém hovoru?“

„Nevzpomínám si, že bych se o něm zmiňovala. Vůbec nevím, co si o tom mám myslet.“ Pak jsem mu ve stručnosti vyložila, jak se to mělo s tím třicetiminutovým telefonátem z Mickeyho bytu na mé číslo, který proběhl koncem března.

„Přísahám, že jsem s ním vůbec nemluvila, ale je mi jasné, že mi to ti dva detektivové nevěřili.“

„Co to bylo za datum?“

„Sedmadvacátého března, brzy odpoledne, v půl druhé.

Na vlastní oči jsem viděla výpis hovorů.“

„To jsme přece byli spolu,“ reagoval pohotově.

„Vážně?“

„No jistě. Den předtím bylo to zemětřesení, jak mi při něm spadly ty plechovky na auto. Volal jsem tehdy hned na pojišťovnu a tys mě pak doprovodila do servisu. S tím pojišťovákem jsme tam měli sraz ve čtvrt na dvě.“

„To bylo ten den? Jak si můžeš takovou věc pamatovat?“

„Mám u sebe odhad škody,“ prohlásil a vytáhl z kapsy příslušný formulář. „Je na něm datum.“

Okamžitě jsem se na tu nehodu rozpomněla.

Sedmadvacátého března jsme v brzkých ranních hodinách zaznamenali několik otřesů, řadu menších zemětřesení, která nadělala asi tolik hluku jako stádo koňů. Avšak stádo koňů, které se vám prožene pokojem. Mě osobně vytrhlo to zemětřesení z hlubokého spánku, a to dost nevybíravým způsobem. Třásla se mi celá postel. Jasně čitelná čísla světelného displeje mého digitálního budíku ukazovala 2:06.

Ve skříni mi rachotila ramínka a v kredenci řinčelo nádobí, takže jsem měla chvilku pocit, jako by se někdo pokoušel vyrazit mi dveře. Okamžitě jsem vyskočila z postele, natáhla si tepláky a nazula tenisky. To zemětřesení skončilo tak rychle, že by se to dalo počítat na vteřiny, ale hned po něm následovalo další. Slyšela jsem, jak se mi ve dřezu rozbila nějaká sklenice. Stěny začaly podivně skřípat, protože se sotva viditelně hýbaly v základech. Kdesi ve městě zkolaboval výměník, takže jsem po chvilce tápala v naprosté tmě.

Vzpomínám si, jak jsem jen rychle popadla kabelku a

klopýtala dolů po točitém schodišti a přitom se pokoušela vylovit z jejích útrob baterku. Po chvilce se mi to skutečně podařilo. Rozsvítila jsem ji, a třebaže vydávala jen nanicovaté bledé světlo, viděla jsem alespoň na cestu.

Odkudsi zdáli se ozývaly houkačky hasičských vozů.

Chvění ustalo. Využila jsem té chvíle, vytáhla ze skříně džínovou bundu a vyběhal ven z bytu. Henry byl dávno na verandě. V ruce třímal baterku velikosti solidního polena na zátop a svítil mi s ní přímo do obličeje. Následující půl hodinu jsme strávili na zahrádce za domem, schoulení k sobě a celí nedočkaví, kdy se to konečně přežene a my se zase budeme moci vrátit domů. Hned potom ráno zjistil, jaké že neštěstí to potkalo jeho pětidvéřové kupé.

Skutečně jsem ho pak doprovodila do lakovny a asi za hodinu vezla zpátky domů. Když jsem se pak vrátila do bytu, záznamník sice blikal, jako že mám nějaký ten vzkaz, ale sotva jsem zmáčkla tlačítko pro přehrávání, ozval se z reproduktoru konstantní šum. Zněl, dokud páska nedojela až

do konce. Trochu mě to rozladilo. Myslela jsem, že to byl zase nějaký vtipálek, a u toho nakonec zůstalo. Henry byl v tu chvíli se mnou, takže si vyslechl totéž; podotkl, že se mohl záznamník porouchat vinou výpadku elektrické energie. Pak už jsem jen přetočila kazetu, vymazala ten šum a dál o tom nepřemýšlela. Až do této chvíle.

16

Jakmile jsem se zase vrátila domů, vytočila jsem číslo na detektiva Alda, celá natěšená, že si to konečně vyžehlím alespoň v této nemilé záležitosti. Sotva zvedl sluchátko a představil se, spustila jsem: „Dobrý den, detektive Aldo.

Tady Kinsey Millhoneová ze Santa Teresy,“ švitořila jsem jako křepelka ve snaze skamarádit se s policií.

Právě jsem mu začala vysvětlovat, jak se to mělo s tím březnovým telefonátem, když mi skočil do řeči: „Už několik dní se vám snažím dovolat,“ prohlásil hutně. „Prozatím to berte jako výstrahu. Vím totiž jistě, že jste překročila policejní pásku a vloupala se víte-do-kterého-bytu. Zatím to sice nemohu dokázat, ale hned, jak se mi dostane do ruky třeba jen střípek důkazu, obviním vás z úmyslného ničení nebo zatajování důkazů a také z maření výkonu veřejného činitele. A za to je pokuta tisíc dolarů nebo trest odnětí svobody do výše jednoho roku nebo obojí. Je vám to jasné?“

Otevřela jsem pusu, protože jsem chtěla něco poznamenat na svou obhajobu, ale on mi mezitím praštil

telefonem. Také jsem zavěsila, v ústech vyprahlo jako na poušti. Měla jsem obrovské výčitky svědomí a vůbec mi bylo tak trapně, až jsem z toho získala pocit, že u mě snad propukne předčasná menopauza. Zakryla jsem si dlaní tvář a žasla, jak přišel na to, že jsem to byla já. Horší ovšem bylo, že to nebyl jediný nezákonný vstup na cizí pozemek, který jsem měla na kontě. K Mickeymu se mezi mými dvěma návštěvami vloupala také jeho neznámá přítelkyně a stačila si odtamtud odnést jeden pesar, jeden řetízek s přívěskem a jeden flakonek se zbytkem kolínské. A kromě toho, že jsem vůbec netušila, co byla zač, nemohla jsem ji obvinit, aniž

bych současně neprozradila také sebe.

Zbytek dne jsem si připadala jako spráskaný pes se staženým ocasem. Naposledy mě takhle vyplísnila ještě tetička Gin v osmi letech. Došlo k tomu, když mě načapala s první zkušební cigaretou. Byla to viceroyka. Momentálně jsem ale měla plnou hlavu Mickeyho. Nešlo, abych byla jakkoli odříznutá od zdroje informací týkajících se jeho života. Tak nějak jsem doufala, že mi detektiv Aldo pod dojmem z uspokojivého vysvětlení té zápletky s telefonátem poskytne zase nějaké další. Namísto toho jsem se dozvěděla, že jsem natolik podryla jeho důvěru, že jsem se v tomto směru mohla se vším rozloučit.

Podvečer jsem zasvětila tomu, že jsem se vidličkou rýpala v talíři s Rosiinou verzí španělských ptáčků, čemuž

ona sama říkala vese porkolt (což je maďarsky). Ukázalo se,

že nejde o nic jiného než o hovězí guláš ze srdíček a ledvinek. Hrozně jsem se litovala a také jsem na sebe měla takový vztek, až jsem se bála, abych se za chvilku nepustila do vnitřností vlastních. Jenže z pomyšlení na konzumaci životně důležitých orgánů posypaných kmínem se mi zvedl žaludek. Zbytek večera jsem proto proseděla za stolem a snažila se odčinit své hříchy svědomitou kancelářskou prací.

A pokud všechno ostatní selže, většinu nevyléčitelných srdcebolů hravě vyléčí důkladný úklid domácnosti.

Do baru Honky-Tonk jsem se vypravila až těsně před půlnocí. Na sebe jsem si vzala totéž co posledně, protože tak jako tak bylo to oblečení dávno načichlé kouřem a čekalo na vyprání. Mickeyho koženou bundu jsem z nutnosti měla dokonce několik dní pověšenou na šňůře na prádlo. Pokud mi paměť sloužila, byl pátek. Tak se dalo čekat, že bude v baru Honky-Tonk pěkně natřískáno víkendovými flamendry.

Už zdálky jsem viděla, že je parkoviště prakticky obsazené.

Minula jsem tedy pár odboček a nakonec zacouvala na místo, které mi právě uvolnila odjíždějící fordka. Setmělým Colgate jsem se pak k baru vrátila pěšky. Kdysi všude kolem stávaly výhradně obytné rodinné domy. V současné době už v celé třetině z nich fungovaly nejrůznější obchody a obchůdky: čalounictví, autoopravna, kosmetický salon.

Nebyly tam chodníky, a tak jsem se držela uprostřed silnice a vzápětí už spěchala přes zadní parkoviště pro zaměstnance baru.

Obešla jsem budovu k hlavnímu vchodu, před nímž

čekala řada lidí, až budou vpuštěni dovnitř. Byli to páry i jednotlivci a dostavili se v přibližně vyrovnaném počtu. Pak už jsem gorile u vchodu podala řidičský průkaz a dívala se, jak ho přejíždí kontrolním skenerem. Také jsem zaplatila pět dolarů vstupného a dostala razítko na hřbet pravé ruky.

Cestu přes přední místnost jsem si musela proklestit houfem kuřáků zapalujících si jednu od druhé a okupujících bar. Byly to většinou typy s vyhýbavým pohledem, co se snaží vypadat víc nad věcí, než jsou ve skutečnosti. Hudbu ozývající se ze sálu vzadu tentokrát obstarávala živá kapela.

Muzikanty jsem sice přímo nezahlédla, ale jejich pokusy o melodie se vyznačovaly zajímavou úderností a za doprovodu hlasů lidí připomínaly spíše etnickou slavnost spojenou s bubnováním. O čem zpívali, nebylo rozumět, ale předpokládala jsem, že půjde o nějaké postpubertální sentimentální slátaniny rýmující se jako dětská říkadla. Jinak kapela byla nejspíš místní a hrála vlastní skladby, soudě podle té, kterou mě uvítali. Podobná vystoupení jsem znala z nočního vysílání některých televizních stanic. Takové pořady byly většinou k vidění ve tři ráno a zřejmě byly trestem pro ty, kteří ne a ne usnout, jako jsem byla například já.

Dávno jsem litovala, že jsem radši nezůstala doma. A nebýt těch šesti po sobě následujících pátků, které tam strávil Mickey, na patě bych se otočila a vypadla. Vůbec

jsem nechápala, co tam mohl pohledávat. Možná počítal, kolik se za večer prodá piv a jiných nápojů, kolik na tom Tim může vydělat a z čeho by mu tedy mohl splácet dluh.

Co když se Tim vymlouval, jak mu nejdou obchody a že si prostě nevydělá tolik, aby Mickeymu vypůjčené peníze vrátil? Kdyby si barman „půjčoval“ z kasy, mohla to být i pravda. Barmani mají své triky, ale když se u výčepu usadí zkušený detektiv, za chvilku jim na ně přijde. A to se může třeba celou dobu vybavovat se štamgasty. Pokud ten zdejší byl ten případ, Mickey by si ho jistě všiml a také by bylo v jeho zájmu to na něho prásknout Timovi. Jenže on tam mohl vysedávat z jiných důvodů – kvůli ženské, například, nebo protože chtěl zapomenout na finanční těžkosti, které na něho čekaly v L. A. Skutečný pijan zapadne do baru kdykoli a netřeba v tom hledat hlubší souvislosti.

Dívala jsem se kolem sebe, pozorně jako obvykle.

Všechny stoly byly obsazené, boxy přetékaly lidmi, kteří se mačkali po čtyřech na lavicích pro dva. Ta část tanečního parketu, kterou jsem měla na očích, byla tak přeplněná do rytmu se zmítajícími těly, že tam sotva zbývalo místo pro dalšího tanečníka. Tima jsem nikde neviděla, ale v davu přede mnou se občas mihla tmavovlasá servírka. Měla na sobě černou koženou vestičku a pod ní už vůbec nic, takže světu ukazovala dlouhé nahé paže. Také výstřih toho odhaloval asi tolik, jak málo dokázal zakrýt. Načerno obarvené vlasy velmi kontrastovaly s její mléčně bledou

pokožkou. Tmavý odstín rtěnky zavinil, že měla dost přísná ústa. Sklonila se k barmanovi, aby vyřídila objednávku.

Musela přitom ale křičet, jaký byl všude kolem hluk.

Existuje jeden takový úkaz, který osobně nejčastěji pozoruji při jízdě po dálnici. Kdykoli se otočím a podívám na některého z okolo jedoucích řidičů, dotyčný se také ohlédne a také se na mě koukne. Možná je to instinkt, který nám zbyl z dob, kdy jsme ještě lezli po stromech. Když

tehdy člověka někdo pozoroval, mohlo to znamenat jediné.

že se ho chystá zabít a dát si ho k večeři. A mně se to v tu chvíli stalo zas. Sotva jsem se na ni zadívala, bezděky se otočila a naše pohledy se střetly. Pohledem sklouzla k Mickeyho kožené bundě. Než jsem se stačila odvrátit, všimla jsem si, že se jí změnil výraz ve tváři.

Vzápětí jsem se jejímu pohledu i jí samé vyhýbala, co to šlo, a radši jsem sledovala, co se děje kolem. Občas mi k nosu zavanul marihuanový dým, i když jeho zdroj jsem nebyla s to vypátrat. Zaměřila jsem se tedy lidem na ruce.

Kuřáci marihuany totiž zřídka drží své kónické cigarety jako by nic, jako by to byly cigarety normální. Obyčejný kuřák většinou třímá cigaretu mezi ukazovákem a prostředníkem a ke rtům ji nese s dlaní obrácenou k sobě. Kuřák marihuany má svou kónickou cigaretu většinou mezi ukazovákem a palcem a zbylými prsty ji zakrývá, jaksi uzavírá v dlani.

Nikdy mi nebylo tak docela jasné, jestli se to dělá, aby se vzácné kuřivo chránilo před větrem nebo před zraky

veřejnosti. Osobně už tomuto požitku dávno neholduji, ale zdá se, že jisté rituály stále přetrvávají. Jednou jsem také viděla, jak se kuřák marihuany sháněl po jointu tím způsobem, že místo otázky přiložil ke rtům ruku zkroucenou právě do tvaru, jaký jsem před chvilkou popsala. Beze slov se tak zeptal: Neměl bys trochu trávy, kámo?

Zvedla jsem se a vydala se na obhlídku baru.

Bezmyšlenkovitě jsem obcházela stoly. Nakonec jsem ho přece jen našla. Kuřáka s jointem v ústech. Seděl sám, u stolu na vzdálenějším konci místností blízko chodbičky s telefonními automaty a záchodky. Mohlo mu být tak pětatřicet a měl poměrně typický protáhlý a pohublý obličej.

Byl to přesně ten typ, co mě přitahoval, když mi bylo dvacet: tichý, zamyšlený, a tak trochu nebezpečný. Jinak měl světlé a blízko posazené oči a bradku a knír, které mu propůjčovaly vzezření špinavců žijících na okraji společnosti. Na sobě měl volný khaki kabátek a černou pletenou čepici, jaké nosívají námořníci. Světlé vlasy mu sahaly dobře na ramena. Vypadal tak trochu světácky, zřejmě vinou shrbených ramen a vědoucného úsměvu, který mu sem tam přelétl po tváři.

Po chvíli se z chodby vzadu vynořil Tim Littenberg. Na chvilku se ještě zastavil ve dveřích a upravil si manžety. Ti dva, kuřák trávy a majitel baru, si jeden druhého nevšímali.

Dělali to tak nenuceně, až mi to přišlo k smíchu. Chovali se přitom asi jako milenci na zapřenou, kteří se čistě náhodou

setkají při nějaké společenské příležitosti. Ti se před očima svých drahých poloviček vždy chovají, jako by o sobě snad ani nevěděli, a dávají okatě najevo, že jsou v tom naprosto nevinně. Nebo si to alespoň myslí. Má to ale jeden háček.

Na všechny strany z nich vyzařuje, že si přítomnost toho druhého velmi dobře uvědomují, i když se celou dobu chovají naprosto opačně. Kdokoli některého z nich zná, dříve či později si toho všimne. A mezi tím mužem v zadním boxu a Timem Littenbergem přeskočila stejná neviditelná jiskřička poznání a pochopení. Oba nadto pozorovali černovlasou servírku, která si toho nejspíš byla také vědoma.

Za chviličku se otočila jako na obrtlíku a přispěchala ke kuřákovu stolu. Tim se vzdálil, aniž se na ni přímo podíval.

Chlapík s jointem se předklonil a opřel se o lokty. Natáhl ruku a dal jí potáhnout. Pak jí pokynul, aby se posadila.

Sedla si na lavici naproti němu a svůj podnos s prázdnými sklenicemi položila mezi ně na stůl, snad aby jí včas připomněl, že má na práci také jiné věci. Podali si ruce a on jí s vážnou tváří cosi sdělil. Neviděla jsem jí sice do obličeje, ale podle toho, co jsem viděla ze svého místa, ji jeho zpráva nikterak nepobavila.

„Vy ho znáte?“ ozvalo se mi náhle vedle pravého ucha.

Otočila jsem se a uviděla Tima. Nakláněl se ke mně a jeho hlas zněl za hluku hudby a překřikujících se hlasů podivně důvěrně.

„Koho?“ zeptala jsem se.

„Toho chlapíka, na kterého se právě díváte. Toho, co sedí tamhle u toho stolu.“

„Připadá mi povědomý,“ prohlásila jsem. „Ale hlavně si tady už dobu lámu hlavu s tím, kde jen mohou být záchody.“

„Jasně.“

Kradmo jsem se na něho podívala, ale pak jsem pohled rychle odvrátila, protože jsem neunesla naléhavost, s níž na mě upíral ten svůj. Řekl jen: „Pamatujete si na Mickeyho kamaráda Shacka?“

„Jistě. Mluvila jsem s ním začátkem týdne.“

„Tak to je jeho syn, Scottie. Ta servírka je jeho přítelkyně, Thea se jmenuje. Tedy jestli vás to zajímá,“

doplnil, v hlase ironii.

„Děláte si legraci. To že je Scott? Tak to už se nedivím, že mi byl povědomý. Viděla jsem ho na fotkách. Asi jste pořád přátelé, co?“

„Ovšem. Znám Scottieho roky. Nechci, aby se tady kouřila tráva, ale zase kvůli tomu nebudu dělat scény, takže když si dá jointa, radši dělám, že to nevidím.“

„Aha.“

„Překvapilo mě, když jsem viděl, že jste zase tady.

Hledáte někoho konkrétního? Nebo snad mě?“

„Doufala jsem, že tu potkám Mickeyho. Ale to už jsem vám říkala posledně.“

„To je pravda. Říkala jste to. Můžu vás na něco pozvat?“

„Možná, až dopiju tady tohle. Zatím mi nic nechybí.“

Než jsem se vzpamatovala, vzal mi sklenici s pivem z ruky a napil se z ní. „Už zteplalo. Pojďte, koupím vám nové, dobře vychlazené.“ Zachytil pohled barmana a pozvedl mou sklenici, čímž naznačil, že žádá další. Toho večera měl Tim tmavě modrý námořnický oblek a sytě červenou klasickou košili. Kravatu měl s potiskem symbolické ptačí stopy v kruhu, vyvedenou v námořnické modři a v červené, to celé na světle modrém podkladu. Vzduch kolem nás prostupoval lehký pižmový odér jeho vody po holení. Zorničky měl jako špendlíkové hlavičky a pleť se mu divně leskla. A zatímco naposledy byl spíše roztržitý a nepozorný, tentokrát se choval uvolněně, každé jeho gesto bylo protáhlé a pomalé, jako by se brodil bahnem. Tak to bychom měli. Čímpak byl asi nadopovaný? Na chvilku jsem dostala strach. Zacukalo mi podél páteře, asi jako kočce při setkání s vetřelcem.

Dívala jsem se, jak ke mně putuje orosený půllitr s pivem, jak si ho lidé podávají z ruky do ruky, jako přidavači na stavbě. Nakonec mi ho Tim podal a současně mi ležérně ovinul ruku kolem pasu. Stál příliš blízko, ale uprostřed takového davu si nebylo nač stěžovat. Chtěla jsem o kousek ustoupit, ale nebylo kam. Jen jsem hlesla: „Díky.“

Opět se ke mně sklonil a opět mi tiše promluvil přímo do ucha: „Co s Mickeym máte? Už jste tady totiž podruhé.“

„Půjčil mi tady tu bundu. Chtěla bych mu ji vrátit.“

„že vy spolu zase chodíte?“

„Do toho vám nic není.“

To Tima rozesmálo. Pak se jeho pohled stočil na Theu, která se právě zvedala od stolu. Scott Shackelford zíral před sebe na stůl a v ruce žmoulal jointa, kterého téměř celého zakrýval prsty, takže vlastně nebyl vidět. Thea sebrala podnos s nádobím a začala si klestit cestu směrem k baru.

Dávala si přitom dobrý pozor, aby o Tima ani pohledem nezavadila. Možná na něho byla pořád naštvaná za to, co jí řekl předešlého večera. Jinak musím říci, že o to pivo jsem nestála, ale neměla jsem ho kam odložit.

Vyhrkla jsem: „Hned jsem zpátky.“

Tim mě zlehka uchopil za paži. „A kam jdete?“

„Vyčůrat se. Nebo se to snad nesmí?“

Zase vyprskl smíchy, ale moc vesele to neznělo.

Protlačila jsem se mezi lidmi a v duchu se modlila, aby o mě mezitím ztratil zájem. Sotva jsem uviděla volnou odkládací plochu, zbavila jsem se i piva a pokračovala dál.

Na záchodcích dočasně panoval klid. Byla jsem tam úplně sama. Přistoupila jsem k oknu a pootevřela je. Dovnitř zavanul chladný vzduch a ven zase uniklo trochu šedavého dýmu. Ticho působilo jako balzám. Uvědomila jsem si, že mám co dělat, abych odtamtud vůbec neutekla. Být to okno ještě níž, asi bych jím prolezla ven. Zapadla jsem do kabinky, minimálně proto, abych alespoň něco udělala.

Právě jsem stála u umyvadla a myla si ruce, když se za mnou otevřely dveře a na toaletu vešla Thea. Přistoupila k

vedlejšímu umyvadlu a také si začala mýt ruce. Dělala, jako by kdovíjak nespěchala. Nemyslela jsem si, že se tam objevila jen tak náhodou, zvlášť když hned za rohem měla toalety pro zaměstnance. Zachytila můj pohled v zrcadle a prázdně se na mě usmála, jako by si teprve v tu chvíli všimla, že tam stojím. Vyhrkla: „Ahoj.“ Oplatila jsem jí to rovněž jednoslovně a pěkně ji nechala, ať se sama rozpovídá, když si začala.

Z umělohmotné krabice na stěně jsem vytáhla papírový ručník a utřela si jím ruce. Udělala to samé. Pak bylo chvilku ticho a nakonec opět promluvila: „Slyšela jsem, že se údajně sháníte po Mickeym.“

Zbystřila jsem všechny smysly, ale doufala jsem, že si mé zvědavosti snad nevšimne. „Ráda bych s ním mluvila.

Neviděla jste ho tu dneska večer?“

„Už jsem ho pár neděl neviděla.“

„Vážně? To je divné. Někdo mi říkal, že je tady každý pátek.“

„Mhm. Poslední dobou ne. Těžko říct, kde je. Klidně moh odjet z města.“

„Nevím, nevím. Tedy ne že by mi o tom něco řekl.“

Vytáhla si z kapsy rtěnku, vysunula její barevný konec a obtáhla si rty. Kdysi – snad v čekárně u zubaře – jsem v nějakém příšerném časopise plném reklam četla, že prý z toho, jak má žena opotřebovanou rtěnku, lze vyvodit, jaká je. Údajně je jiná majitelka rtěnky šikmo zkosené, jiná zase

žena, jejíž rtěnka je na konci zcela rovná, a tak dál. Sice jsem si přesně nevzpomínala, o čem přesně to které zkosení vypovídalo, nicméně rtěnka servírky They byla rovná a téměř vypotřebovaná.

Opět ji zašroubovala a zavřela a přitom špulila rty, aby její nános stejnoměrně rozetřela. Pak ještě prstem upravila nalíčení v koutcích, kde poněkud přetáhla, a zadívala se na sebe do zrcadla. Vlasy, černé jako uhel, si zastrčila za uši.

Aniž jsem jí musela jakkoli pomáhat, dál se držela tématu: „A oč vám jde?“ Přejela si jazykem po předních zubech a setřela z nich nežádoucí otisk rtěnky.

„Je to můj přítel.“

Se zájmem se na mě otočila. „Proto máte na sobě jeho bundu?“

„Je to dobrý přítel,“ dodala jsem a podívala se dolů, na sebe. „Vy jste ji poznala?“

„Vypadá jako ta jeho. Když jste tu byla onehdá večer, taky jsem si jí všimla.“

„Včera večer,“ upřesnila jsem to, jako by to snad nevěděla.

„No dobře. To vám ji dal?“

„Jenom půjčil. Proto ho koneckonců taky hledám. Chci mu tu bundu vrátit,“ prohlásila jsem. „Zkoušela jsem mu volat, ale má odpojený telefon.“

Po těch slovech ještě odkudsi vylovila řasenku, naklonila se blíž zrcadlu a pustila se do svých řas, na nichž po tom

zásahu ulpívaly malé černé kuličky. Vzhledem k tomu, že ze mě evidentně přišla tahat informace, nerozpakovala jsem se z ní také něco vyždímat.

Zeptala jsem se tedy: „A co vy? Vy jste také jeho kamarádka?“

Pokrčila rameny. „Když přijde, nosím mu pití a občas s ním pokecám.“

„Takže nic osobního.“

„Mám kluka.“

„To byl on?“

„Kdo?“

„Ten chlapík s pletenou čepicí na hlavě, co sedí u zadního stolu?“

Všeho nechala. „No, vlastně jo. Proč se ptáte?“

„Už jsem si s ním chtěla jít zakouřit, když jste tam přišla a posadila se. Je odsud?“

Zakroutila hlavou. „Z Los Angeles.“ Chvilku nic neříkala a pak se zeptala: „Jak dlouho to táhnete s Mickeym?“

„To by se fakt těžko počítalo.“

„Dlouho to nebude,“ odtušila a místo otázky tentokrát použila oznamovací větu, aby to nevypadalo, že se chce vyptávat.

Prohrábla jsem si vlasy a ona si ve stejnou chvíli upravila ty své. Pak jsem se naklonila k zrcadlu a začala si jakoby prohlížet své neexistující nalíčení a ohnutým prstem

si přejela po spodním víčku. Zjevně pořád čekala, co jí na to řeknu. Bezvýrazně jsem se na ni podívala. „Pardon, ale ptala jste se na něco?“

Z kapsy džín vytáhla krabičku camelek bez filtru a jednu si vzala. Vzápětí si připálila sirkou, kterou rozškrtla o podrážku. „Nevěděla jsem, že s někým chodí.“

„Kdo, Mickey? No tak, prosím vás. Pořád do někoho dělal. V tom minimálně z poloviny spočívalo jeho osobní kouzlo.“ Popelník v Mickeyho obýváku jsem si klidně dokázala představit plný nedopalků bezfiltrových camelek a dřevěných zápalek, jako byly ty její. „Vždycky to byl tajnůstkář. Páni, a jaký! Člověk nikdy nemohl vědět, na co zrovna myslí nebo co dělá.“

Prohlásila: „To jsem nevěděla.“ Obrátila se ke mně čelem a opřela se o umyvadlo. Vahou spočívala jen na jedné noze.

Docela mě to začínalo bavit, a tak jsem dál bohapusté lži prokládala vzácnými střípky pravdy. „Věřte mi. Mickey člověku nikdy neodpověděl na nic zpříma. V tom byl úplně nemožný.“

„A to vám nevadilo?“ zeptala se.

„Ne. Dřív jsem bývala žárlivá, ale co z toho? Stejně nevyznával monogamii. Vlastně ani nevím, co vyznával.

Vždycky byl hrozně na ženský. Ber, nebo nech ležet!

Vždycky bude mít v záloze nějakou jinou.“

„Bydlíte v L. A.?“

„Většinu času se vyskytuju tady, ale kdykoli mám cestu kolem, zastavím se u něho.“

To, co se ode mě dozvídala, ji zneklidňovalo. Najednou z ní vypadlo: „Musím se vrátit do práce. Kdybyste ho zase viděla, pozdravujte ho ode mě.“ Pak hodila na zem hořící cigaretu a zašlápla ji. „Až ho uvidíte, dejte mi, prosím vás, vědět. Dluží mi nějaké peníze.“

„Chtěla jsem vás poprosit o to samé,“ řekla jsem.

Pak Thea odešla. Musím přiznat, že když za sebou práskla dveřmi, sama pro sebe jsem se zasmála. Pak jsem zachytila svůj odraz v zrcadle. „Ty jsi taková mrcha,“

vyčinila jsem si.

Ještě chvilku jsem tam stála, opírala se o umyvadlo a pokoušela se dát si pěkně dohromady, co jsem se od ní dozvěděla. Thea o té střelbě evidentně neměla ani zdání.

Jinak by se totiž nepokoušela tahat informace ze mě. Nejspíš se domnívala, že Mickey odjel z města, což samozřejmě ani náhodou nebyl ten důvod, proč se jí už tak dlouho neozval.

Nebylo těžké si ji představit jako vzteklou dračici. Málokdo je tak nerozumný jako ženská udělaná do chlapa. I když

sama využila zřejmě každé příležitosti, aby mohla být svému příteli nevěrná, běda tomu, kdo by chtěl zahnout jí!

Vzhledem k tomu, že Mickeymu skutečně odpojili telefon, zřejmě se sebrala a pro své věci si zajela osobně, přímo k němu do bytu. Představa, že jsme spolu já a Mickey něco měli, v ní zcela jistě žádné nadšení neprobouzela. Uvažovala

jsem, co by asi udělal Scottie Shackelford, kdyby se dozvěděl, že to táhla s Mickeym. Třeba o tom ale věděl. V

takovém případě bylo na místě se ptát, co všechno by byl ochoten udělat, aby tomu učinil přítrž.

17

Opustila jsem toalety a krátce postála ve dveřích vedoucích do baru. Hned jsem se podívala vlevo, ale Scott Shackelford u svého stolu už dávno neseděl. Viděla jsem ho u výčepu, jak se vybavuje s barmanem Charliem. Lidé se pomalu začínali rozcházet. I kapela si sbalila svých pět švestek a zmizela ze scény. Bylo bezmála tři čtvrtě na dvě ráno a chlápci, co přišli do baru Honky-Tonk sbalit ženskou, se museli spokojit už jen s tím málem nezadaných dam, co zbylo. Všude kolem obcházeli pomocníci z kuchyně a do umělohmotných přepravek nakládali použité sklo. Thea stála u baru vedle Scotta a pomocí kalkulačky počítala, kolik za ten večer vydělala na spropitném. Zapnula jsem si Mickeyho bundu až ke krku. Cestou k východu jsem v zádech ucítila její pohled.

Dýchat zase chladivý vlahý vzduch namísto smradu z cigaret byla tedy úleva. Ve vzduchu dokonce voněla borová pryskyřice a zem. Hlavní ulice protínající Colgate byla opuštěná, obchody zřízené v sousedství dávno zavřené.

Vždyť bylo téměř ráno! Zamířila jsem přes zadní parkoviště ke svému vozu, ruce v kapsách kalhot, popruh kabelky zavěšený na pravém rameni. Pouliční lampy vrhaly na vozovku své bledé kužely světla, vedle kterého byla tma černější než ve skutečnosti. Kdesi za sebou jsem zaslechla burácivý bas jedoucího motocyklu. Ohlédla jsem se přes rameno a spatřila chlapíka na motorce, právě když zahýbal do ulice za barem. Dlouho jsem se za ním nevěřícně dívala a pak si promnula oči, protože jsem měla dojem, že mě snad šálí zrak. Sice jsem ho zahlédla jen letmo, ale přísahala bych, že to byl ten samý motorkář, který si to přihasil k Mickeyho bytu právě tu středeční noc, kdy jsem tam byla na návštěvě. Dívala jsem se dál jeho směrem. Vypnul motor a začal motorku tlačit směrem k popelnicím, aniž z ní přitom slezl. Slabá žárovka umístěná nad zadním vchodem mi na něho přece jen posvítila, takže jsem (opět?) uviděla jeho slámově žluté vlasy a chromované součásti motocyklu.

Vzápětí zvedl svůj stroj na stojan, zamknul, slezl z něj a obešel budovu. Evidentně mířil k hlavnímu vchodu. Když

šel, cinkal a také mu ve větru povlávala rozepnutá bunda.

Měl také stejnou postavu: vysokou, štíhlou, se širokými kostnatými rameny a jakoby vpadlým hrudníkem.

Vyběhla jsem za ním jako pes, co chytil stopu, a těsně na rohu zpomalila, abychom se náhodou nesrazili. Než jsem tam však doběhla, zřejmě dávno zapadl dovnitř. Vyhazovač, který tam pořád hlídal, se na mě podíval a pak okatě mrkl na

hodinky. Byl to asi tak čtyřicátník, již plešatěl, měl pořádný pupek a v ramenou se sotva vešel do svého praktického kabátce. Ukázala jsem mu razítko na hřbetě ruky, jako že už

jsem jednou prošla a že se mnou nebyly problémy. „Něco jsem zapomněla,“ utrousila jsem ještě. „Nevadí, když si pro to skočím? Jsem tu hned.“

„Promiňte, madam, ale máme zavřeno.“

„Vždyť je teprve dvě deset. Určitě tam bude ještě spousta lidí. Pět minut. Slibuju.“

„Objednávky se přijímaj jenom do půl druhý. Teď už nic nedostanete.“

„Nechci nic k pití. Jen jsem si tam něco zapomněla.

Možná to stihnu dokonce za dvě minuty. Vážně, hned jsem zpátky. Prosím, prosím.“ Přikrčila jsem se, kolena u sebe, ruce sepnuté, jako když prosí malé dítě.

Měl co dělat, aby se nesmál nahlas, a očima mi pokynul, abych tedy šla dál, když je to tak nutné. Je až s podivem, jak se dá manipulovat s muži, když ze sebe ženská udělá diblíka. Ještě jsem zastavila a ohlédla se za ním, protože jsem si na něco vzpomněla. „Jen tak mimochodem… ten chlápek, co šel před chvilkou dovnitř?“

Civěl na mě. Evidentně měl dojem, že už mi vyšel vstříc víc než dost. Zvedla jsem ruku nad hlavu. „Asi takhle vysoký? Džínová bunda a ostruhy. Nebude to ani minuta, co sem přijel na motorce.“

„A co je s ním?“

„Můžete mi říct, jak se jmenuje? Seznámila jsem se s ním někdy předevčírem a zapomněla jsem to. Strašně nerada bych se ho na to znovu ptala, tak jsem doufala, že to budete třeba vědět.“

„Je to kamarád majitele. Docela frajírek. S hajzlíkem, jako je on, se ale vy nemáte co zahazovat.“

„A co Tim? Co ten s ním má?“

Opět se podíval na hodinky a pak otráveně prohlásil.

„Tak jdete dovnitř, nebo nejdete? Protože my máme opravdu zavřeno. S poslední objednávkou přestávám pouštět dovnitř. Jsem tu od toho.“

„Už jdu. Už jdu. Budu tu za chviličku. Promiňte, že jsem tak otravovala.“

„Duffy něco,“ zamumlal nakonec. „Taková hezká holka jako vy! Měla byste se stydět.“

„Taky se stydím. Ani nevíte jak.“

Sotva jsem zaplula dovnitř, nasadila jsem výraz „nejsem tady“ a podívala se po lidech kolem. V podstatě bylo zhasnuto a hoši od nádobí tentokrát zvedali židle a stavěli je na stoly. Na baru se už neobsluhovalo. Počítali útratu, zavírali kasu. Vypadalo to, že i skalní pijani pochopili, co to znamená. Thea a Scott seděli v jednom z boxů, kouřili cigarety a právě si nalili něco k pití: poslední skleničku na cestu, to aby si srovnali hladinu alkoholu v krvi. Prošla jsem místností s barem a doufala, že na sebe příliš neupozorním.

Vyšlo to. Nějací tři lovci žen mě sice od hlavy až k patě sjeli

pohledem, ale dál se o mě nezajímali, což jsem tedy považovala za neomalenost.

Mířila jsem do zadní chodby, protože jsem vycházela z předpokladu, že ten Duffy „něco“ bude u Tima v kanceláři.

Jinde jsem ho totiž neviděla. Prošla jsem tedy kolem dámských záchodků a telefonních automatů a pak zabočila doprava, do krátké chodbičky. Dveře pokoje pro zaměstnance byly dokořán a na pohovce tam seděly a kouřily nějaké dvě servírky a vzájemně si zkoušely své boty.

Obě si mě všimly a jednu z nich to vyvedlo z míry natolik, že si dokonce i cigaretu vyndala z úst a zeptala se: „Potřebujete něco?“ Z úst jí vylétl obláček dýmu jako indiánský signál.

„Hledám Tima.“

„Je naproti.“

„Díky.“ Vycouvala jsem ze dveří a uvažovala, co dál.

Přece jsem nemohla jen tak zaklepat na jeho dveře. Neměla jsem žádný důvod ho vyrušovat a také jsem nestála o to, aby mě viděl ten motorkář. Podívala jsem se na dveře kanceláře a pak zase na ty dvě. „Není u něj někdo?“

„Nikdo důležitej.“

„Nerada bych rušila.“

„Páni, nejsme kapánek útlocitný, co? Prostě zabušte na ty dveře a běžte dál. Vůbec o nic nejde.“

„Zas tak nutně s ním mluvit nepotřebuju. Radši půjdu.“

„Krucinál! Tak nám aspoň řekněte, jak se jmenujete a

my mu vzkážem, že jste tu byla.“

„To není třeba. Vážně. Nechte to plavat. Zajdu za ním později.“ Opět jsem ve spěchu vycouvala ze dveří a pak už

mizela za roh, do chodby vedoucí k zadnímu východu.

Venku jsem ještě chvilku utíkala, ale pak jsem se otočila a zadívala se na Honky-Tonk v plné kráse. Zatímco zpředu byla budova jen přízemní, její zadní část se tyčila do výše celého jednoho patra. V oknech v patře se svítilo. Také se tam míhaly nějaké stíny, ale co za stíny to bylo, to vám nepovím. Co se to tam dělo? Samozřejmě jsem ale nemohla počítat, že se to dozvím, když budu stát takhle venku. Jediná možnost byla se tam nějak prosáknout.

Navíc bych dala nevímco, abych se dozvěděla, o čem si přišel ten motorkář pokecat s Timem. Podle toho, kde byla situovaná Timova kancelář, jsem usoudila, že její okna musejí směřovat jedině za roh nalevo ode mě. Tak jsem tam stála a uvažovala, bude-li moudré se pod nimi krčit a poslouchat, o čem se mluví uvnitř. Z této strany se totiž

Honky-Tonk nořil do stínu vedlejší budovy, která k němu byla tak namáčknutá, až jsem měla dojem, že se tam budu muset nasoukat se zataženým břichem. Kromě pocitů klaustrofobie jsem se bála i další věci. že se mi za krk sesypou černí chlupatí pavouci velikosti dlaně dospělého člověka. Při mé smůle se také dalo čekat, že okenní parapety budou tak vysoko, abych přes ně neviděla, a že se budou bavit jen nezřetelně, což mi samozřejmě k ničemu nebude.

Nakonec mě to od toho záměru odradili ti pavouci.

Jako vcelku plnohodnotnou alternativu jsem zvolila důkladnou obhlídku motocyklu. Vzala jsem si k ruce speciální do tužky zabudovanou baterku a posvítila si na ten zázrak. Byl to Triumph. Chyběla poznávací značka. Přesto ta motorka musela mít podle zákona číslo, pod kterým byla přihlášená, umístěné na nějakém dobře viditelném místě.

Přejela jsem rukou po sedačce v naději, že narazím na nějaký úložný prostor. Když jsem byla v nejlepším, rozletěly se zadní dveře a vyšly z nich ty dvě servírky. Baterku jsem schovala do kapsy a také jsem se hbitě zadívala kamsi do ulice, jako bych snad někoho vyhlížela. Minuly mě zprava, cele zabrané do hovoru, a prošly mým zorným polem, aniž

by projevily sebemenší zájem o to, co tam provádím. Sotva zmizely z dohledu, vylovila jsem baterku z kapsy, zhasla ji a hodila zpátky do tašky.

Venku na ulici jsem zahlédla pár posledních hostí, jak se pracně dobývají do svých automobilů. Bylo slyšet bouchání dveří a startování motorů. Upustila jsem od dalšího průzkumu a také se vypravila k autu. Vzdálenost, která mě od něho dělila, jsem uběhla. Kabelka mi přitom za zády poskakovala jako podivný žabák. Když jsem konečně zastavila před svým broučkem, odemkla jsem dveře a usedla za volant. Zastrčila jsem klíček do zapalování, nahodila motor a rozsvítila reflektory. Ačkoli to předpisy zakazují, otočila jsem auto o sto osmdesát stupňů a zamířila zpátky k

baru.

Sotva jsem měla Honky-Tonk na dohled, opět jsem světla zhasla a sjela k pravé straně vozovky. Vůz jsem nechala stát ve stínu jalovce. Přikrčila jsem se a nespouštěla oči ze zadního východu, který se mi jako by schovával za postranním zpětným zrcátkem. Asi za deset minut ze dveří vyšel onen motorkář. Osedlal svůj stroj, zaklapl zpátky stojan a vzápětí celou svou vahou spočinul na sedačce a současně s tím i na startovacím pedálu. Motor okamžitě naskočil. Pravou rukou pořád přidával plyn, dokud motorka neřvala jako blázen, snad že se jí to nelíbilo. Nohou se pak odpíchnul z místa, a než vyrazil, ještě se mu párkrát protočilo zadní kolo. Dívala jsem se za ním. Zcela ignoroval stopku a zabočil vpravo na Main Street. Když jsem se za ním konečně mohla rozjet, byl dobrých pět křižovatek přede mnou. Za pár chvil se mi ztratil z očí úplně.

Chvilku jsem kroužila kolem místa, kde mi zmizel, a uvažovala, do které z postranních ulic asi tak mohl odbočit. I zdejší zástavba sestávala převážně z rodinných domů. Pásy zeleně mezi ulicemi a nákupními středisky byly osázené vzrostlými citrusy. Napravo ode mě se po chvíli vynořila colgateská Všeobecná nemocnice. Hned za ní jsem se dala vlevo směrem na dálnici, ale po muži na motocyklu jako by se slehla zem. Jestli se mezitím dostal na sto první dálnici, mohl být dávno na půli cesty domů. Tím pádem jsem neměla sebemenší naději, že bych ho snad mohla dostihnout.

Zajela jsem k obrubníku a zhasla motor. Stáhla jsem okénko na své straně a vyklonila se ven, jestli odněkud neuslyším burácení jeho silného stroje. Zpočátku nebylo slyšet vůbec nic, ale pak… tiše… ke mně odkudsi dolehlo vrrm-vrrm-vrrrrmmm, pomalejší než jsem čekala. Nedokázala jsem sice přesně určit, odkud se to ozývá, ale podle všeho nemohl být nikterak daleko. Tedy za předpokladu, že to byl on.

Nastartovala jsem svého brouka a opět se rozjela dál ulicí. I zde měla čtyři jízdní pruhy a jediná odbočka široko daleko vedla doleva. Na rohu jsem uviděla zahradnictví.

Vývěsní

štít

hlásal:

„BERNARD

HIMES,

ZAHRADNICTVÍ

&

SADBOVÝ

MATERIÁL

–

Stínotvorné dřeviny, růžové keře, ovocné stromy, okrasné křoviny!“ Ulice zabíhala za roh a objížděla pěstitelskou školku, za kterou se stáčela vpravo. Pokud jsem to dobře pochopila, dojet se tam tudy nikam nedalo, takže kdokoli měl v úmyslu se někam dostat, musel se zase vrátit zpátky na hlavní. Na konci té de facto slepé ulice sídlila ještě The Santa Teresa Human Society a také Stanice okresní veterinární kontroly. Jinak to tam zavánělo obchodem, o čemž vypovídala jedna stavební firma, nějaká skladiště a dvůr plný těžké techniky.

Dala jsem se přesto vlevo a kolem zmiňovaného zahradnictví projela velmi pomalu zprava. Měla jsem oči na stopkách, jestli někde neuvidím motorku. V jednom okamžiku jsem získala dojem, že jsem skrz husté houštiny

„sadbového materiálu“ zahlédla záblesk světla reflektoru, ale byl to opravdu jen dojem. Sotva jsem tam nejisté nahlédla, došlo mi, že klid noci neruší ani světlo, ani nezvyklý zvuk. Přesto jsem pokračovala dál a dojela až na samý konec uličky, který byl vzdálen dobře osm set metrů.

Většina budov, kolem kterých jsem projížděla, se buď topila v úplné tmě, nebo měla rozsvícených jen několik oken, což

mělo zřejmě odradit případné lupiče. Dvakrát jsem u strany zahlédla služební vozy zaměstnanců bezpečnostních agentur, takže jsem si okamžitě představila chlapíky v černých uniformách, kterak obcházejí přilehlé pozemky s vycvičenými psy zabijáky na vodítku. Tak jsem se vrátila na hlavní a neměla jediný důkaz, že tam tudy ten motorkář projížděl. Už dávno se přehoupla druhá hodina ranní.

Rozjela jsem se tedy na jih. Po sto první dálnici zatím mnoho aut nejezdilo, a tak jsem v klidu dojela až domů.

Cestou jsem ho však už nespatřila.

*

Díkybohu byla druhý den sobota, takže jsem nemusela ani běhat, ani posilovat. Ráno jsem si tedy přispala, hlavu přikrytou polštářem, aby mě nerušilo světlo a hluk zvenčí.

Ležela jsem zachumlaná do přikrývky, v uměle vytvořené tmě a stočená do klubíčka jako šelmička v doupěti. Z postele jsem se nakonec pracně vysoukala až v devět. Vyčistila jsem si zuby, osprchovala se a také si umyla vlasy. Doufala jsem,

že vůně šamponu přebije pach cigaretového kouře. Pak jsem sestoupila dolů po točitém schodišti a zapnula kávovar. Než

káva překapala, došla jsem si pro ranní noviny.

Po snídani jsem vytočila číslo na Jonaha Robba.

Tentokrát jsem mu volala domů. S Jonahem jsem se seznámila před čtyřmi léty, kdy pracoval u policie v Santa Terese, na oddělení pohřešovaných osob. Potřebovala jsem tehdy zjistit, kde by se mohla ukrývat jedna žena, kterou však později našli mrtvou. Jonah žil tehdy odděleně od své manželky a měl stále plnou hlavu toho, jak se jednou provždy vypořádat s tím jejich podivným vztahem, který začal už na základní škole a trval dodnes. Za ta léta, co byli spolu, se od sebe už tolikrát odstěhovali, že to podle mého názoru Jonah dávno přestal počítat. Camilla – jak se jeho žena jmenovala – si s ním hrála, jako by snad byl jo-jo, nebo co. Nejdřív ho vykopla, pak ho vzala zpátky; jindy od něho na dlouhou dobu odešla a nedovolila mu stýkat se s jejich dvěma dcerami. Kolikrát je neviděl celé měsíce. Uprostřed jednoho takového odloučení se mezi mnou a Jonahem vytvořil vztah… no, prostě jsme spolu začali chodit. V

jistém okamžiku jsem si ale s konečnou platností uvědomila, že se Camilly asi nikdy nezbavíme, a tak jsem se s ním rozešla a stali se z nás přátelé.

Od té doby ho povýšili na nadporučíka a také převeleli na oddělení vražd. I když jsem ho několik měsíců neviděla, pořád jsme byli svým způsobem kamarádi. Naposledy jsem

se s ním setkala přímo na místě činu, respektive vraždy.

Tehdy mi řekl, že je Camilla těhotná – s někým jiným, samozřejmě.

„Co se děje?“ zeptal se, sotva se představil.

Stručně jsem mu nastínila situaci. Moji dva známí policejní detektivové mu už o té střelbě pověděli, takže jsem tento bod mohla vynechat. Pro jistotu jsem mu vlastními slovy vyložila, co přesně jsem s nimi měla do činění, a ještě přidala pár dalších podrobností. Pověděla jsem mu tudíž i o penězích, které Mickeymu dlužil Tim, a o tom motorkáři, jenž se nejprve objevil u jeho bytu v Culver City a potom v baru Honky-Tonk.

Jonah se zeptal: „A vidělas jeho poznávací značku?“

„žádnou neměl. Řekla bych, že je ta motorka kradená, ale jistá si tím nejsem. A stejně tak nevím, jestli není nějak zapletený do té střelby. Podle mě je ale víc než náhoda, že se objevil na obou těch místech, tedy v Culver City i v baru Honky-Tonk. A ještě ke všemu je to údajně kamarád Tima.

Nemůžeš říct klukům z dopravního, aby se po něm dívali?

Strašně ráda bych přišla na to, kdo to je a co má s tím vším společného.“

„Uvidím, co se dá dělat, ale určitě se ti ozvu,“ přislíbil.

„Hele, jak se to má s tou zbraní, co se našla na místě činu?

Je vážně tvoje?“

„Bojím se, že jo,“ přitakala jsem. „Byl to dárek, co jsem dostala od Mickeyho ke svatbě. Mickey ji koupil na svoje

jméno a někdy pak jsme ji nechali přepsat na mě. Je to docela miniaturní smith & wesson a osobně jsem tu pistolku viděla naposledy na jaře v sedmdesátém druhém roce. To jsem se od něj odstěhovala. Třeba ji měl Micky u sebe a ten, kdo ho napadl, mu ji vzal.“

„A jak je na tom?“

„Dlouho jsem nic neslyšela. Zkusím tam za chvilku zavolat, ale abych pravdu řekla, mám strach, co mi řeknou.

Proto se mi do toho moc nechce.“

„To se ti nedivím. Je to hrůza! Ještě něco?“

„Co za informace máš o baru Honky-Tonk? Neděje se tam něco?“

„Nic se mi zatím nedoneslo. Co máš jako na mysli?“

„Nevím. Třeba drogy,“ uvažovala jsem nahlas. „Byla jsem tam zatím dvakrát a ani jednou mi to tam nešlo pod nos. Víš, pořád musím myslet na to, jestli v tom Mickey nejel taky. Určitě tam ze začátku zašel, aby z Tima dostal ty prachy. Ale proč se tam potom vracel?“

„Poptám se. Možná ti tvoji dva detektivové budou vědět víc. Ale co ty? Jak pořád žiješ?“

„Myslím, že se mi daří skvěle, když vezmu v potaz, že jsem podezřelá z vraždy svého ex-manžela. A když už jsme u toho, co Camilla?“

„Už je jí docela kus. Má se to narodit čtvrtého července a podle všeho to bude kluk. Už se nemůže dočkat.“

„žijete spolu?“

„Dočasně.“

„Ach tak.“

„Co se dá dělat. Ten její kretén ji opustil, sotva zjistil, že je v jináči. Nemá, ke komu by šla, než ke mně.“

„Chudinka,“ poznamenala jsem hlasem, který mu ještě dlouho měl znít v hlavě.

„Každopádně mám aspoň příležitost užít si holek.“

„To jo,“ souhlasila jsem. „Koneckonců, je to tvůj život.

Tak hodně štěstí.“

„Budu ho potřebovat,“ poznamenal bezbarvě, ale na takového paroháče, zněl ještě vesele.

Když zavěsil, vytočila jsem číslo nemocnice Kalifornské univerzity a nechala se přepojit na jednotku intenzivní péče.

ženě, která telefon zvedla, jsem se dokonce představila pravým jménem a ihned se zeptala na Mickeyho. Nechala mě chvíli čekat. Když se mi po té chvíli – po pravdě to trvalo celou věčnost – opět přihlásila, uvědomila jsem si, že ani nedýchám.

„Je na tom přibližně stejně.“

Hlesla jsem „Díky,“ a zavěsila, aby si to ještě nerozmyslela.

Část dne jsem zasvětila horečnému úklidu, takže jsem běhala po bytě po zuby ozbrojená hadry, houbičkami, kbelíkem vody s mydlinkami, prachovkou a vysavačem, k čemuž se posléze přidaly ještě noviny a roztok vinného octa, kterými jsem pucovala okna, kam až jsem dosáhla. Ve čtyři

zazvonil telefon. Všeho jsem nechala, i když jsem nejdřív váhala, jestli to přece jen nemám nechat zvednout záznamník. Samozřejmě mě nakonec přemohla zvědavost.

„Haló, Kinsey? Tady Eric Hightower. Doufám, že nevolám nevhod.“

„Kdepak, to víš, že nerušíš, Ericu. Jak se daří?“

„Dobře, dobře,“ odvětil. „Poslyš, pořádáme s Dixie takovou menší sešlost – koktejl s občerstvením. Je to vysloveně improvizace, pár desítek lidí, ale napadlo nás, jestli bys taky nechtěla přijít. Kdykoli mezi pátou a sedmou.“

Využila jsem té chvíle k otevírání pošty. První jsem vzala do ruky manilovou obálku, kterou mi poslala sekretářka Marka Bethela. Uvnitř byl jeho životopis.

Nejprve putoval do koše, ale pak jsem si to rozmyslela a uklidila ho do spodní zásuvky. „To jako myslíš dneska?“

„No jasně. Čekáme pár přátel z Palm Springs, takže tu stejně bude rušno. Hodí se ti to?“

„Zatím nevím. Počkej, podívám se do kalendáře a zase ti zavolám.“

„Řeči! Nic takového stejně neuděláš. Jenom hraješ na čas, aby sis mohla vymyslet nějakou výmluvu. Víš co? Teď jsou čtyři. Když se rychle osprchuješ, budeš za půlhodiny připravená vyrazit. Pošlu pro tebe auto. Ve tři čtvrtě na pět je tam.“

„Ne, ne. To nedělej. Pojedu vlastním.“

„Paráda! Tak se tedy uvidíme?“

„Udělám, co bude v mých silách, ale nechci nic slibovat.“

„Jestli tady nebudeš do šesti, osobně si tě přijedu vyzvednout.“

Zavěsil a já se div nerozbrečela při představě toho jejich baráku, všeho toho služebnictva a snobských odvázaných kamarádů. Než strávit večer v takové společnosti a na takovém místě, to bych si snad radši nechala vytrhnout zubní nerv. Proč jen jsem mu nezalhala a nevymyslela si nějaký jiný program? Každopádně na něco takového bylo pozdě. Odložila jsem úklidové náčiní a dovlekla se nahoru, po svém krásném točitém schodišti. Otevřela jsem dveře šatníku a tupě zírala na své jediné šaty. Obyčejně jsem hrdá na to, že mám ve skříni jen jednu textilii tohoto druhu.

Výjimkou jsou ale právě situace, jako byla tato. Vytáhla jsem tedy své jediné šaty ze skříně a podržela si je na světle.

Nevypadaly zase tak špatně. Pak se mi ale zatmělo před očima. Co když tam všichni budou mít na sobě originální modelové džíny od renomovaných návrhářů? Co když tam já budu jediná, kdo si na sebe vzal šaty zhotovené z nemačkavého syntetického materiálu, který vědci stejně jednoho dne prohlásí za karcinogenní? Nakonec budu zase vypadat jako společenská nula, což koneckonců také jsem.

18

Na parkovišti před domem Hightowerových jsem zastavila krátce po šesté. V celém domě se svítilo, i když

soumrak se všeobecně očekával až tak za hodinu. Jinak byl chladný večer – jen patnáct stupňů, tedy podle předpovědi, kterou jsem slyšela v rádiu cestou autem. Svého volkswagena z roku 1974 jsem vtěsnala mezi červeného aerodynamického jaguára a poněkud hranatého rollse se spoustou chromu. Vypadal vedle nich doslova a do písmene jako chudý příbuzný, jako mládě vorvaně laškující s hejnem ostrých hochů žraloků. Nakonec jsem obávané dilema „Co na sebe?“ vyřešila opravdu rezolutně: černé placaté botky, černé punčochy, velmi krátkou černou sukni a černé tričko s dlouhým rukávem. Dokonce jsem se i nepatrně nalíčila: pudr, lesk na rty a trochu maskary na řasy.

Otevřít mi přišla běloška v černé uniformě. Ihned mě uvedla do haly a nabídla se, že mi kamsi uklidí kabelku.

Odmítla jsem to, protože jsem ji chtěla mít u sebe, kdybych čirou náhodou potřebovala opustit to jejich přenádherné

sídlo. Z dáli ke mně doléhal šum hlasů, který občas přerušil výbuch smíchu, typický pro někoho, kdo od rána do večera nasává. Komorná mi mezitím tiše pokynula, abych ji následovala a pak už jen vykročila přes obývák. Velmi tiše přitom našlapovala. Měla totiž zvlášť tichou domácí obuv, zhotovenou právě pro ten účel. Následovala jsem ji.

Společně jsme prošly jídelnou až do zastřešeného patia, kde postávalo nějakých patnáct dvacet lidí, v rukou sklínky a koktejlové ubrousky. Všechny obcházela mladičká servírka s podnosem plným občerstvení, které sestávalo z maličkých kousků jehněčího v papírovém krajkoví.

Jak už to na podobných dýcháncích v Kalifornii chodívá, část přítomných byla oblečena daleko lépe než já, část jako vandráci. Ti opravdu bohatí patřili podle všeho k druhým jmenovaným, odění v pytlovité plátěné kalhoty, beztvaré bavlněné haleny a placaté botky bez ponožek. Méně majetní jedinci si se svým zevnějškem dali očividně větší práci a nadto se většina z nich ověsila zlatem, které mohlo, ale také nemuselo být pravé. Zastrčila jsem kabelku ke stěně za křesílko, zastavila se na místě a doufala, že se zorientuji dříve, než vyvolám obecné pozdvižení. Říkala jsem si, že pokud do dvaceti sekund nenajdu Erica nebo Dixie, zmizím.

Za zády se mi objevil černošský číšník v bílém kabátci a zeptal se mě, zda si dám něco k pití. Byl to vysoký pihovatý čtyřicátník a mluvil kultivovaně a rezervovaně. Z jeho jmenovky jsem vyčetla, že se jmenuje Stewart. Uvažovala

jsem, co si asi myslí o téhle smetánce z Montebella, a upřímně doufala, že mě mezi ně nepočítá. Když jsem se nad tím pořádně zamyslela, usoudila jsem, že mi takové nebezpečí patrně nehrozí.

„Můžu dostat chardonnay?“

„Jistě. Rozléváme značky Kistler, Sonoma-Cutre a Beringer Private Reserve.“

„Překvapujete mě,“ podotkla jsem a pak k němu zvedla oči. „Neznáme se odněkud?“

„Od Rosie. Jsem tam skoro každou neděli.“

Rozpomněla jsem se: „Třetí box odzadu, že? Většinou si čtete nějakou knížku.“

„Přesně tak. Momentálně mám dvě zaměstnání, víte, a neděle je můj jediný volný den. Tři děti mám na koleji a už i to čtvrté půjde co nevidět z domu. V roce 1991 tak budu zase svým pánem.“

„A jaké je to vaše druhé zaměstnání?“

„Prodávám telefony. Majitelem společnosti, pro kterou dělám, je můj kamarád. Vychází mi tedy vstříc, takže pracuju, jen když se mi to hodí. Beztak má velký obrat. Já se mu ale vyplatím, poněvadž mám vážně vyřídilku. Jsem tu hned. Počkejte na mě.“

„Počkám.“

Přibližně uprostřed místnosti jsem zahlédla Marka Bethela. Právě o čemsi rozmlouval s Ericem. Seděl v podřepu vedle jeho kolečkového křesla. Eric byl ke mně

zády; Mark se krčil po jeho levé ruce, obrácený čelem ke mně. Měl protáhlou tvář a pomalu plešatěl, takže budil dojem, jako by měl velikánskou hlavu a neskutečně výrazné obočí. Nosil brýle s želvovinovými obroučkami, za jejichž

čočkami zářily sivě šedé oči. I když to ve své podstatě nebyl žádný krasavec, televizní kamery k němu dokázaly být velkorysé. Dívala jsem se na něho a on si mezitím svlékl sako, povolil kravatu, rozepnul manžety a vyhrnul rukávy své bílé košile. I když po tom zásahu vypadal maximálně uvolněně, bylo jasné, že je kdykoli připraven vrátit se zase do práce, za svými klienty. Ta chvíle byla jako stvořená pro nevázanou momentku. Takovou by jistě s úspěchem využil při své kampani, která byla až bezostyšně vykalkulovaná a jen se hemžila malými dětmi, starými lidmi a americkými vlajkami, které poeticky vlály do rytmu vlasteneckých písní.

Kupodivu se v ní našlo též místo pro jeho oponenty. Na ně ovšem zbyly pouze zrnité černobílé fotografie ověnčené palcovými titulky potvrzujícími jejich věrolomnost. V duchu jsem se musela pokárat, jak jsem cynická. O kousek dál stála Markova žena Laddie a jejich syn Malcolm a bavili se s nějakou další dvojicí.

Laddie byla zářný příklad manželky politika: mírná, plna účasti, a tak milá a příjemná, že by málokdo tušil, jakou má ve skutečnosti moc. Měla chladné hnědé oči a vlasy s blond melírem, který měl nejspíš zakrývat první šediny. Snad až

příliš jí z obličeje vystupoval nos. To bylo však spíše k

užitku, protože nevypadala tak dokonale. Jelikož nemusela nikdy chodit do práce, zasvětila svůj život řadě ušlechtilých aktivit, jako je sociální a jiná charita nebo výbor na podporu umění. Vzhledem k tomu, že patřila k hrstce mně známých tváří, rozhodla jsem se připojit se k ní a dát se s ní do řeči. S

jistotou jsem věděla, že se aspoň vynasnaží být ke mně milá, i když si třeba nevzpomene, odkud mě vůbec zná.

Malcolma pro změnu čekala v nejbližších pěti letech velmi slibná budoucnost. Byl zkrátka eso. Dosud neztratil zvláštní chlapecký půvab, který dýchal z jeho tmavých vlasů, tmavých očí, plných rtů a ledabylého až líného držení těla. Takový typ mužů si nechám líbit, i když jsem na druhou stranu opatrná, protože ti, kteří až příliš dobře vypadají, bývají nakonec falešní. Vypadalo to, že si milý Malcolm všímá dam a slečen kolem sebe, které si zcela jasně a ne zcela náhodou velmi dobře všímaly zase jeho. V

kovbojských botách, sepraných džínech, světle modré košili a modrém sáčku mu to vážně slušelo. Jinak působil uvolněně, vyrovnaně, zkrátka jako že je zvyklý na snoby a snobské večírky, které jeho rodiče také zvali a také pořádali.

Na pohled budil rovněž dojem, že se živí jako burzovní makléř nebo analytik trhu. A tak se dalo čekat, že si ho jednou určitě budou zvát do televizních debat o ekonomii, aby divákům vysvětloval, jak to že tak náhle došlo k propadu těch a těch akcií či komodit a na které nové trhy že se mají zaměřit, případně kde se očekává neúnosná

ekonomická expanze. Po skončení vysílání by ho jakkoli hloupá moderátorka zřejmě přemluvila ke společné večeři nebo pozvala na skleničku, aby ho pak usouložila bezmála k smrti. Samozřejmě zcela nezávazně, bez výhledu na společně strávenou budoucnost.

„Promiňte, má milá.“

Otočila jsem se. Napravo za mnou stála nějaká žena a podávala mi prázdnou skleničku. Bez zaváhání jsem si ji od ní vzala. I když ta dáma zcela evidentně mluvila se mnou, neobtěžovala se věnovat mi byť jen letmý pohled. Byla to dost vychrtlá, asi padesátiletá krasavice a měla útlý obličej, na něm bezvadnou pleť a všude kolem záplavu téměř rudých vlasů. Na sobě měla černé body s dlouhým rukávem, a tak upnuté modré džíny, až jsem žasla, jestli se vůbec dokáže nadechnout. Při pohledu na její zcela rovné bříško, vosí pas a maličký zadeček jsem usoudila, že se nejspíš podrobila liposukci, která z ní udělala úplně jiného člověka. „Chtěla bych ještě jednou to samé. Gin s tonikem. Ať je to Bombajský safír a tentokrát, prosím vás, bez ledu.“

„Bombajský safír. Bez ledu.“

Naklonila se ke mně. „Kde je tady ona místnost, zlato?

Co nevidět si načůrám do kalhotek.“

„Ona místnost? Tak koukněte,“ nadechla jsem se a prstem ukázala na otevřené prosklené dveře vedoucí do obývacího pokoje, „půjdete tady těmi dveřmi, zahnete doleva a pak to budou hned první dveře vpravo.“

„Moc vám děkuju.“

Odložila jsem prázdnou sklenici do květníku s palmou a dívala se, jak cupitá na těch svých bezmála deseticentimetrových podpatcích do obýváku. Tam se dala poslušně vlevo. Před prvními dveřmi vpravo radostně zvedla hlavu a zlehka na ně zaklepala. Pak vzala za kliku a vešla.

Ukázalo se, že to není ona místnost, nýbrž docela jiná, komora na prádlo. Tak byla po chvilce opět venku a poněkud rozpačitě a zmateně se rozhlížela kolem. Uviděla další dveře, na které vzápětí také zaklepala. Vstoupila a ve vteřině byla zase venku, protože se tentokrát ocitla ve skladišti techniky. Taková smůla! Jenže já toho o zdejších záchodcích věděla asi tolik jako o značkovém a super drahém ginu.

Zaplula jsem do davu a brzy zpozorovala Stewarta, který mi nesl objednané víno. Když jsem pak podruhé potkala tu ženskou, úplně mě ignorovala, ale zřejmě neopomněla navrhnout Dixie, aby mne na hodinu propustila. V tu chvíli se na scéně podruhé objevila dívka s podnosem obtěžkaným vybranými lahůdkami, tentokrát v podobě půlených raných brambor velikosti padesátníků, které kdosi ozdobil zakysanou smetanou a hromadou kaviáru. Hlavou mi prolétlo, že tu za pár minut z každého potáhne jako z rybářské chýše.

Eric a Mark spolu již zřejmě domluvili. Tak jsem zachytila Markův pohled. Vykročil směrem k mně, přičemž

si cestou potřásl rukama s několika dalšími lidmi. Když se ke mně konečně dostal, jeho veřejnou masku vystřídal výraz opravdové účasti. „Kinsey. Skvělé. Doufal jsem, že tu budete. Pořád jsem se s vámi snažil spojit,“ řekl na úvod.

„Jak dlouho jste tady?“

„Pár minut. Napadlo mě, že bychom si měli promluvit.“

„Ano, ale nemáme moc času. Laddie naplánovala ještě nějaký další večírek a už jsme skoro na odchodu. Judy mi říkala, co je nového s Mickeym. Je to vážně hrozné. Jak se mu daří?“

„Moc dobře ne.“

Mark zakroutil hlavou. „V jakém hnusném světě to žijeme. Jako by nestačily ty problémy, které máme.“

„Judy říkala, že jste s ním mluvil někdy v březnu.“

„Ano, to je pravda. Vlastně mě přišel požádat o pomoc, ale přímo to neřekl. Sama víte, jaký je. Jen tak mimochodem, když jsem byl v L. A., mluvil jsem s tím detektivem Claasem. Moc jsem se toho ale nedozvěděl. Jsou vážně hrozně skoupí na slovo.“

„Jak říkám. Určitě nejsou nijak nadšení, že jim lezu do zelí.“

„Něco v tom smyslu jsem také slyšel.“

živě jsem si dokázala představit, jak důkladně si mu asi na policejním oddělení v Los Angeles stěžovali. Prohlásila jsem: „V současné chvíli mi dělá starosti, kdo zaplatí Mickeyho léčbu. Pokud vím, tak mu zdravotní pojištění

nikdo neplatí od té doby, co ho vyhodili z práce.“

„Určitě s tím nebude problém. Přes úřad okresního státního zástupce se dá zařídit, aby se náklady na léčbu hradily z fondů pro oběti trestných činů. Nejspíš na tom už

někdo začal pracovat, ale radši si to ještě ověřím. Cestou z Los Angeles jsem se také stavil u Mickeyho doma. Říkal jsem si, že bych si měl pro všechny případy promluvit také s jeho domácí, kdyby nastaly nějaké problémy.“

„No, to je prima. Protože další věc, co mi leží na srdci, je to soudní vystěhování. U Mickeyho už byl šerif a nechal vyměnit zámky.“

„Všiml jsem si,“ podotkl. „Po pravdě řečeno mě ale překvapuje, že se o něj tak zajímáte. Měl jsem totiž dojem, že jste spolu s Mickeym léta nemluvili.“

„To je sice pravda, ale mám pocit, že mu něco dlužím.“

„Jak jste na to přišla?“

„Víte přece, že jsem Mickeyho vinila ze smrti Bennyho Quintera. No, a teď se ukázalo, že byl tu noc s Dixie.“

„O tom jsem sice také slyšel, ale nikdy jsem nevěděl, nakolik tomu mám věřit.“

„Chcete říct, že je to lež?“

„To netvrdím. Jen mě zkušenost naučila pochybovat a víc o všem přemýšlet. Mickey se mi s tím přímo nesvěřil a já na něj nijak nenaléhal. Naštěstí to nebylo třeba nikde vysvětlovat, a dokonce ani u soudu se to nepoužilo.“

Všimla jsem si, jak se podíval na Laddie. Pochopila

jsem, že jsou opravdu na odchodu. Laddie ještě vyhledala Dixie, a ta se tvářila, kdovíjak ji nemrzí, že se už musejí rozloučit. Všelijak se u toho objímaly, líbaly a vůbec se chovaly podobně okázale.

Mark jen utrousil: „Už radši poběžím. Dejte mi pár dní času. Ozvu se a povím vám, jak a kdo zaplatí jeho léčbu.

Jsem rád, že jsme si aspoň na chvilku popovídali.“ Stiskl mi rameno a pak se už připojil k Laddie a Malcolmovi, kteří na něho čekali v jídelně. Dixie je šla vyprovodit, patrně jen ke dveřím.

Mezitím Eric o sto osmdesát stupňů otočil své kolečkové křeslo a při pohledu na mě se jen rozzářil. Ukázal na křesílko v koutě a sám se okamžitě rozjel tím směrem.

Přikývla jsem a vykročila za ním. Musela jsem obdivovat, jakou má fyzičku. Úpletová košile ho poměrně těsně obepínala a dávala tak vyniknout jeho svalnatým ramenům a pažím. Vypadal jako z reklamy na nějaké báječné posilovací zařízení. Jakmile se otočil, všimla jsem si, kde přesně má amputované dolní končetiny. Bylo to asi patnáct centimetrů nad koleny. Hned mi podával ruku. Sklonila jsem se k němu a upřímně ho políbila na tvář. Teprve pak jsem se posadila.

Jeho voda po holení byla cítit citrusy a také měl hebkou pleť, téměř jako satén. Hned spustil: „Spíš jsem si myslel, že se tu neukážeš.“

„Asi se nezdržím moc dlouho. Kromě Marka a jeho rodiny tady vůbec nikoho neznám. Má hezkého syna.“

„A chytrého. Jen ten otec se moc nepoved. Darmo mluvit.“

„Myslela jsem, že máš Marka rád.“

„Mám, a taky nemám. Dělá ze sebe šaška a idiota, ale jinak je to báječný člověk.“

„Tos mu tedy dal. Co ti provedl?“

Eric nad tím jen mávl rukou. „Nic. Pusť to z hlavy. Jen mě požádal, jestli bych s ním nenatočil jeden šot pro tu jeho předvolební kampaň. Do primárek zbývá už jen deset dní, a jestli chce někdo na poslední chvíli urvat ještě pár hlasů, máloco zapůsobí tak jako mrzák na vozejku.“

„Jéé, ty jsi ale cynik! Snad horší než já. To tě nikdy nenapadlo, že jsi pro něho třeba příkladem úspěšného člověka, který navzdory nepřízni osudu nakonec dosáhl svého?“

„Ne. Mě napadlo jenom to, že mě chce naverbovat do toho svého týmu, protože doufá, že získá voliče mezi veterány z Vietnamu. Dvaačtyřicítka je jeho nejoblíbenější programový bod. Pravda je však taková, že potřebuje něčím zaujmout, protože stagnuje na mrtvém bodě. Jestli u voleb pohoří, Laddie z toho nebude moc nadšená.“

„A co na tom? Já si kupříkladu nikdy nemyslela, že má nějakou šanci.“

„Jedna věc je prohrát, a druhá prohrát s ostudou. A on rozhodně nechce, aby to nakonec vypadalo, že se s ním vůbec nepočítalo.“

„Lehce nabyl, lehce pozbyl. Určitě se přes to už nějak přenesou.“

„Snad.“

„Snad? To mě zajímá. Jak si to mám vyložit?“

Sklopil zrak a vzhlédl právě v okamžiku, kdy se vracela Dixie. „Věci nejsou takové, jak vypadají.“

„Bethelovi nejsou šťastní?“

„To jsem neřekl.“

„Neklape jim to?“

„Ani to jsem neřekl.“

„A co tedy? No tak. Nikde to vykládat nebudu. Ale probudil jsi ve mně zvědavost.“

„Mark má určité povinnosti. Rozvedený by jim nedostál.

Protože na to potřebuje peníze své ženy.“

„A ona? Jaký na tom má Laddie zájem?“

„Má mnohem větší ambice než on. Sní o Bílém domě.“

„To nemyslíš vážně.“

„Ale myslím. Vyrostla na pohádkách o Jackie Onassisové a Camelotu. A tak zatímco si ostatní děvčata hrála s panenkami, Laddie si dělala seznam, které pokoje bude třeba znovu zařídit.“

„To jsem netušila.“

„Nic to neznamená, i Mark si to přeje. Byl bych hrozně nerad, kdybys mě špatně pochopila, ale je fakt, že on by se klidně spokojil s místem v Senátu, zatímco Laddie sní o tom, že se o nich bude psát v každé učebnici dějepisu.

Tentokrát to ale asi nevyjde – konkurence je zlá. Ovšem za čtyři roky… kdo ví? Jestli se mu podaří získat nějakou podporu, možná to jednoho dne dokáže. Ale když bude hned na začátku vypadat jako mouchy snězte si mě, Laddie se na něj vykašle a najde si někoho schopnějšího.“

„A jedině kvůli tomu ještě drží pohromadě jejich manželství?“

„V podstatě. Kde není vášeň, pomůže ctižádost. Kromě toho takový rozvod je luxus, který si ne každý může dovolit.“

„No tak! Lidi se rozvádějí každý den.“

„Jenže ti nemají co ztratit. Ti si mohou dovolit dát přednost vlastnímu štěstí a životní pohodě.“

„Přednost před čím?“

„Před zaběhaným stereotypem. A kromě toho, komu by se v našem věku chtělo začínat se vším od začátku? Nebo ty bys snad nějaký nový vážný vztah uvítala s radostí?“

„To ne.“

Eric se usmál. „Tak to jsme na tom stejně. Jen si zkus představit, že bys musela někomu znovu vyprávět všechno, cos prožila, vysvětlovat mu všechny ty nudné příbuzenské vztahy, hájit vlastní názory. No, a pak už bys jen čekala, kdy zase zraní tvoje city, kdy dojde k nějakému ošklivému nedorozumění, což se samozřejmě stává, když se dva lidi poznávají. A i kdyby ses nakrásně rozhodla dát se mu z celého srdce, bude tu vždycky riziko, že i tvoje nová láska

bude jenom klon toho mizery, kterého jsi právě poslala do háje.“

Odvětila jsem: „Dělá se mi z toho zle.“

„Vážně není o co stát. Člověk se nakonec smíří se vším.

Začne se na svět dívat jinak a zjistí, že jsou chvíle, kdy je lepší být zticha. I když třeba jen proto, že není na výběr.

Když na tom oběma záleží – jedno z jakých důvodů –, může to nakonec i klapat.“

„A když na tom jednomu z těch dvou nesejde?“

„Pak je na světě problém, který je třeba řešit.“

19

Spoustu dalších věcí, které se děly pak, vynechám, protože koho to zajímá, že? Jedli jsme, pili a pak zase jedli.

Nic jsem nerozlila, neupšoukla jsem se, nezakopla a ani se jinak společensky neznemožnila. Také jsem se dala do řeči s jedním párem z Palm Springs, což se nakonec ukázali být docela milí lidé, ostatně jako většina ostatních. Kromě toho jsem si s vlažným zájmem vyslechla poměrně dlouhou rozpravu o nejrůznějších typech jaguárů a věkovitých rollsů a vzápětí ještě jednu o tom, kde byl kdo z přítomných v době, kdy Kalifornii zachvátilo poslední velké zemětřesení.

Někteří si lebedili na jihu Francie, jiní na Barbadosu nebo na Galapágách. Já se jim přiznala, že jsem byla doma a čistila záchodovou mísu, z níž vinou zemských otřesů vyšplíchla voda a smáčela mi obličej. Smáli se, až se za břicha popadali. Jsem to ale vtipálek! Pomalu jsem začínala mít pocit, že se s těmi boháči dá celkem příjemně vyjít a že se s nimi mohu docela uvolněně bavit, když se stalo tohle.

V atriu se objevil Stewart s lahví chardonnaye, přistoupil

ke mně a optal se, zda si nedám ještě. Odmítla jsem… už

jsem toho vypila dost… ale jeho nabídky využila Dixie a nechala si od něho doplnit sklínku. Přitom se jí malinko rozhalil výstřih hedvábné blůzky a já si všimla, jaký to měla celou dobu na krku šperk. Na tenkém zlatém řetízku se zablýsklo malé zlaté srdce s růžovou smaltovanou růžičkou uprostřed. Cítila jsem, jak mi na tváři tuhne úsměv. Dixie se naštěstí právě dívala jinam, takže si změny mého výrazu nemohla všimnout. Do obličeje se mi nahrnula krev a horko.

Ten přívěsek i řetízek byly na chlup stejné jako ty, které jsem našla v Mickeyho nočním stolku.

Samozřejmě bylo možné – snad –, že jí ten přívěsek daroval už před čtrnácti léty, na znamení toho, co mezi nimi tehdy bylo. Postavila jsem sklenici vedle sebe na stolek a zvedla se. Když jsem vyrazila napříč místností, nikdo mi nevěnoval pozornost. Takto jsem prošla dveřmi do jídelny, a tam uviděla komornou, která mi přišla otevřít.

Oslovila jsem ji: „Promiňte. Kde tu najdu toaletu?“

Nemohla jsem si pomoct, ale pojem „ona místnost“ mi zkrátka neseděl.

„Ve vstupní hale vpravo. Jsou to hned druhé dveře.“

„Tam, myslím, někdo je. Dixie říkala, že mám použít její.“

„Ložnice pánů je na konci chodby na levé straně vstupní haly. Koupelnu už najdete snadno.“

„Díky,“ hlesla jsem. Cestou z patia jsem si vyzvedla

kabelku, takže jsem ji nyní měla u sebe. Prošla jsem obývákem a ocitla se ve vstupní hale, z níž jsem se dala chodbou vlevo. Šla jsem rychle, cupitala po špičkách, aby se má chůze tolik nerozléhala. Dvojité dveře do hlavní ložnice byly dokořán a za nimi se skvěla místnost dvakrát tak veliká jako celý můj byt. I tam byla tatáž světlá podlaha z vápence.

Interiér byl vůbec vyvedený v tlumených odstínech. Závěsy a ostatní textilní doplňky byly sivé a jemné jako pavučiny a stěny měly světle růžový nádech. Koupelny tam byly hned dvě, jeho a její, každá na opačném konci místnosti. Blíž ke mně byla Ericova se sprchovým koutem a záchodem s různými madly. Otočila jsem se na patě a zamířila do té druhé.

Toaletní stolek Dixie byla kapitola sama pro sebe.

Šestimetrový kus mramoru táhnoucí se podél stěny. U další zdi byly porcelánové mísy záchodu a bidetu, sprchový kout se skleněnou zástěnou, obří vana na vířivou koupel a samostatná převlékárna s velkorysým prostorem pro zavěšení ramínek. Nechala jsem koupelnu koupelnou a začala se jí přehrabovat ve věcech. Začínalo se mi to pomalu vymykat z rukou. Zřejmě je to u mě chorobná posedlost.

Zkrátka si nemůžu pomoct a musím strkat nos, kam nemám.

A čím víc překážek přitom musím překonat, tím větší z toho mám pak radost. Onu lahvičku od kolínské jsem našla na stříbrném podnose mezi deseti ostatními. Zespoda měla stejně poškozenou cenovku jako ta, kterou jsem viděla u

Mickeyho. Přičichla jsem si k ní. Byla to nepochybně tatáž

vůně.

Zase jsem se vrátila do ložnice a přistoupila k dvojlůžku.

Otevřela jsem zásuvku bližšího ze dvou stejných nočních stolků. Uvnitř jsem našla krabičku s pesarem. Vůbec se mi nechtělo věřit, že s ním zase spala… nebo to snad nikdy nepřestalo? Už jsem se nedivila, že byla tak nervózní a že se potmě přikradla až ke mně domů. Samozřejmě chtěla získat jakékoli informace o tom, jak na tom je. Určitě jí bylo hrozně podezřelé, že se jí tak dlouho neozývá, a stejně tak jí asi nešlo na rozum, kde mohl být, když si k němu přijela pro věci. Věděla vůbec, že ho postřelili? Kruci, vždyť se ho mohla pokusit oddělat ona, když se dozvěděla o Thee.

Možná se mě jen vyptávala, protože potřebovala zjistit, kolik toho vím, případně jestli vůbec něco. V myšlenkách jsem si přehrávala rozhovor s Theou na záchodcích baru Honky-Tonk. Uvažovala jsem, jestli třeba také nenašla ten pesar a ostatní věci a nedomnívala se, že patří mně, zatímco já považovala za jejich majitelku zase ji.

Zavřela jsem zásuvku nočního stolku a vytratila se. Na chodbu jsem vyšla přesně v okamžiku, kdy se tam kdovíproč objevil Eric a jel mi v ústrety ve svém kolečkovém křesle.

Vyhrkla jsem: „Nádherná koupelna. Poslala mě sem komorná, protože na toaletě bylo obsazeno.“

„Říkal jsem si, kde asi jsi. Ale myslel jsem, že jsi odešla.“

„Jen jsem si potřebovala přepudrovat nos,“ prohlásila jsem a pak se podívala na hodinky. „Vlastně už budu muset běžet, když jste se o tom tak zmínil. Na osmou jsem si s někým smluvila schůzku, a už teď je skoro celá.“

„Ty jdeš na rande?“

„Nemusíte to říkat tak překvapeně.“

Usmál se. „Promiň. Nechtěl jsem.“

„Můžeš vyřídit Dixie, že děkuju za pohostinnost. Vím, že by bylo slušnější udělat to osobně, ale radši bych se vytratila pěkně po anglicku. Víš, stává se, že odejde jeden člověk, a ono to vyvolá celou vlnu a najednou odchází každý.“

„Ale jistě.“

„Jsem ráda, že jsi mě pozval. Byla to legrace.“

„Tak si to můžeme zase zopakovat. Co děláš příští týden?“

„Co dělám?“

„Napadlo mě, že bychom třeba mohli zajít na oběd. Jen my dva,“ dodal ještě.

„Ach tak. Takhle z hlavy to nevím. Podívám se ale v kanceláři, jak jsem na tom, a v pondělí ti zavolám.“

„Budu čekat.“

Najednou jsem si připadala, jako že před ním ustupuji.

Obyčejně mi nepřipadá, že by na mně muži nějak letěli, ale on mluvil vážně dost koketně, a to mi nesedělo. Když jsem odcházela, chovala jsem se až příliš bezstarostně. Erica ty

mé zmatky evidentně pobavily.

*

Když jsem za sebou asi za čtvrt hodiny zavírala dveře svého bytu, slyšela jsem, jak mi kdosi nechává vzkaz na záznamníku. Byl to Jonah. Hodila jsem kabelku na zem a rychle se natáhla pro sluchátko, ale nestihla jsem to. Právě zavěsil. Stiskla jsem tedy tlačítko pro přehrávání a poslechla si stručnou verzi toho, co měl na srdci.

„Kinsey, tady Jonah. Vypadá to, že jsme našli toho kluka na motorce. Zavolej mi a já ti povím další podrobnosti. Těš se! Není to právě andílek, ale to už ti asi dávno došlo. Jsem doma.“

Našla jsem si v adresáři jeho telefon, netrpělivě ho vytočila a pak poslouchala, jak zazvonění střídá zazvonění.

„No tak, dělej…“

„Haló?“

Krucinál, Camilla.

Včas jsem se vzpamatovala: „Mohla bych mluvit s nadporučíkem Robbem? Nechal mi vzkaz.“

„A kdo volá?“

„Kinsey Millhoneová.“ Ticho jako v hrobě.

Pak prohlásila: „Má teď zrovna něco na práci. Nemůžete to tedy vyřídit se mnou?“

„Opravdu ne. Má pro mě totiž nějaké informace. Můžu s ním, prosím vás, mluvit?“

„Chviličku,“ řekla a bylo znát, že ze mě není nijak nadšená. Pak to jen cvaklo, jak odložila sluchátko na stolek, načež se ozval klapot jejích podpatků vzdalujících se kamsi do hlubin Jonahova bytu. Následně jsem se zaposlouchala do podivné směsice zvuků, která byla pro sobotní večer rodiny Robbových nejspíš typická. Někde v dálce huhlala televize a o kousek blíž telefonu jedna z Jonahových dcer, pravděpodobně starší Courtney, brnkala na rozladěné piano.

Svůj part začínala stále od začátku, a tak jsem pořád dokolečka poslouchala nějakých prvních dvacet tónů mně neznámé skladby. Její mladší setra, jejíž jméno jsem pořád zapomínala, se k ní evidentně měla v určitém okamžiku přidat, ale pokaždé to zkazila, a tak se na její hlavu sesypala lavina nadávek. Proto mladší dívenka neustále ječela, „Nech toho!“, čímž se její sestra odmítala řídit. A tak to šlo pořád dokola. Na pozadí jsem slyšela Camillu, jak něco vykládá Jonahovi. že mu někdo volá, to však rozhodně nebylo.

Slyšela jsem, jak v kuchyni teče voda a že kdosi myje nádobí. Bylo mi jasné, že mi to Camilla dělá všechno naschvál, že chce, abych slyšela, jaká u nich doma panuje pohoda.

Nejprve jsem ze všech sil do sluchátka zahvízdala. Pak jsem zařvala „HALÓ!“ celkem asi šestkrát, ale k ničemu mi to nebylo. Věděla jsem, že když zavěsím, už se tam nedovolám, protože bude zkrátka obsazeno. Dupity dup.

Slyšela jsem, jak někdo chodí po dřevěné podlaze. Opět

jsem zařvala: „HEJ!“ Dupity dup. Kroky odezněly do dálky.

Děvčata se bůhví po kolikáté pokusila o svůj nesmyslný duet. Opět na sebe začala křičet. Jejich rodiče se na pozadí toho o čemsi tiše bavili. Pak se Camilla svůdně zasmála, asi Jonaha škádlila. Ještě jednou jsem se pokusila o uši rvoucí hvízdnutí, kterého někteří jedinci docilují tím, že si strčí palec a ukazovák snad někam pod jazyk či mezi zuby.

Kdyby mě tohle někdo dokázal naučit, dám mu za to šest stovek. No jen si představte, kolik se dá tímhle stylem přivolat taxíků, kolik číšníků uprostřed bujarého davu v krčmě. Dupity dup. Kdosi přistoupil k telefonu a já slyšela naštvaného Jonaha: „No tak, kdo nechal vyvěšený telefon?

Čekám hovor.“

Vykřikla jsem, „JONAHU!“, ale ne dost včas, abych mu zabránila vrátit sluchátko na původní místo. Opět jsem tedy vytočila jeho číslo, ale bylo obsazeno. Camilla zřejmě provedla svůj trik s nějakým dalším telefonem v domě, aby měla jistotu, že se Jonahovi nedovolám. Počkala jsem asi minutu a zkusila to zase. Pořád měli obsazeno. Telefon u nich zazvonil až na čtvrtý poklus, ale bohužel to opět zvedla Camilla. Tentokrát se ani neobtěžovala mě zdravit. Jen funěla do sluchátka.

Neudržela jsem se: „Camillo, jestli mi hned nedáš Jonaha k telefonu, nasedám do auta a v minutě jsem u vás!“

Zašvitořila kamsi za sebe: „Jonahu? To je pro tebe.“

Za okamžik se mi přihlásil Jonah: „Haló?“

„Ahoj, tady Kinsey. Právě jsem přišla domů a poslechla si tvůj vzkaz. Co se děje?“

„Poslouchej, to se ti bude líbit. Toho motorkáře sebrala včera v noci Bobbi Deemsová. Nejdřív ho zastavila, že mu nesvítilo zadní světlo. Jmenuje se Carlin Duffy a nakonec se ukázalo, že má neplatný řidičský i technický průkaz. Obojí bylo vystaveno v Kentucky. Bobbi mu zabavila motorku a obvinila ho ze dvou přestupků.“

„Obrátila se na úřady v Kentucky?“

„Říkala, že se to bude vyšetřovat v Louisville. Jestli po něm toužíš, za třicet dní bude soud.“

„A do té doby? Je k zastižení na nějaké adrese?“

„Více méně. Tvrdí, že bydlí v boudě pro údržbáře toho zahradnictví u sto první dálnice. Je to vedle sjezdu na Peterson. Zřejmě tam i pracuje, a tak mu tam dovolili bydlet.

Potvrdil nám to přímo majitel. Bobbi nelenila a prošla si jeho záznam. Ten chlap má trestní rejstřík jako málokdo.

Byl ve vězení a po soudech se tahá od osmdesátého roku.“

„A kvůli čemu?“

„Většinou drobné krádeže. Rozhodně nikdy nikoho nezabil.“

„To se mi ulevilo,“ poznamenala jsem.

„Tak se podíváme, co tady máme! Úmyslné ohrožení druhé osoby a nedodržení zákona ve věci krádeže, přechovávání kradeného majetku, pak přestupek, pokus o to vyhodit do povětří káznici, kde si měl odpykat

devadesátidenní trest za to, že nahlásil policistovi falešné jméno… Není sice moc bystrý, ale o to vytrvalejší.“

„Nějaká dosud platná obvinění?“

„Nic takového. V současné době je bez poskvrnky.“

„To je smůla. Bylo by fajn, kdyby ho mohla policie za něco sebrat, protože to bych si s ním pak mohla popovídat.“

„Doufám, že nic takového neplánuješ. Každopádně to nejlepší jsem si nechával na konec. Jsi připravená? Chceš vědět, kdo je jeho bratr? V životě by tě to nenapadlo.“

„Dám se podat.“

„Benny Quintero.“

Cítila jsem, jak se mi protočily panenky. „To si děláš legraci.“

„Ne, je to pravda.“

„A jak jsi ha to přišel?“

„Já to nebyl. To Bobbi. Benny byl zřejmě v papírech na tu motorku zapsaný jako majitel. Kvůli tomu si ho Bobbi spojila s Duffym. Sice si ten případ nepamatovala, ale Bennyho jméno jí nějak utkvělo. Duffy tvrdí, že jsou bratři jen napůl. Jeho matka byla nejdřív provdaná za Bennyho otce, ale ten zahynul ve druhé světové válce. Deset let nato se přestěhovala do Kentucky, kde si vzala otce Duffyho.

Narodil se hned příští rok, takže je mezi těmi dvěma patnáct let rozdíl. Když se Benny nakonec přestěhoval do Kalifornie, aby se tu nechal zabít, bylo Carlinovi třináct.“

„Proto je dnes tady?“

„To by ses musela zeptat přímo jeho. Já si ale myslím, že to celkem sedí, tedy pokud nevěříš na náhodu.“

„To nevěřím.“

„Ani já ne.“

„A kde je tedy teď?“

„Když vezmu v potaz, že musí chodit pěšky, daleko asi nebude.“

„Klidně mohl ukrást nějaké auto.“

„To je, myslím, vždycky možné, i když to není zrovna jeho obor. Každopádně, až se rozhodneš jít ho hledat, vem si radši někoho s sebou. Představa, že po něm jdeš úplně sama, se mi moc nezamlouvá.“

„A nešel bys se mnou ty?“

„No jasně, moc rád. Počkej chvilku.“ Zakryl dlaní sluchátko. Camilla již musela být celou dobu někde nablízku, aby jí neuniklo ani slovo z toho, co říkal. Tu možnost totiž zamítla dřív, než se vůbec stačil zeptat. Opět mikrofon sluchátka odkryl a promluvil na mě: „Dneska to nepůjde, ale co třeba v pondělí? Vyhovovalo by ti to?“

„To zní skvěle.“

„Zavoláš?“

„Jasně.“

„Tak se tedy uvidíme,“ rozloučil se.

Sotva zavěsil, popadla jsem kabelku a vyšla na ulici.

Nechtěla jsem čekat až do pondělka. To by byl nesmysl.

Duffy mohl být dávno v trapu; nemohla jsem si dovolit to

dál odkládat. Cestou z města jsem ještě nabrala benzin. K

tomu zahradnictví jsem to sice měla nějakých deset minut cesty, ale ručička palivoměru ukazovala kamsi pod rezervu, a tak jsem nechtěla riskovat, že mi dojde šťáva, až ho budu kdovíkde pronásledovat.

Když jsem konečně zacouvala na místo na parkovišti před Himesovým zahradnictvím, bylo za deset minut půl deváté. Na cedulce na vratech bylo napsáno, že tam jsou o víkendech do devíti. Veškeré polnosti té pěstitelské společnosti musely dohromady zabírat dobře patnáct akrů, pás krajiny vklíněný mezi dálnici na jedné straně a uličku, kterou jsem nedávno projížděla, na druhé. Přímo přede mnou stála nejspíš hlavní budova, což byla nízká bílá stavba se spoustou prosklených ploch. Určitě tam dobře prospívala řada zahradních, parkových či pokojových květin a člověk si tam mohl pořídit třeba i odbornou literaturu, nejrůznější cibulky, semínka, bylinky, květináče a také dárkové předměty pro ty, kteří „mají ten zvláštní dar býti dobrými pěstiteli“.

Napravo ode mě a za řetězovou zábranou stála řada fontánek a soch, které byly také na prodej, a vedle nich spousta keramických, umělohmotných a dřevěných květináčů, včetně pytlů s průmyslovými hnojivy, mulčovacím materiálem a různými chemickými prostředky na zlepšení půdy. Po mé levé ruce se zase táhla řada skleníků, připomínajících neobyvatelné obytné domy ze

skla, a za nimi až k dálnici dlouhé stinné stromořadí sadebních dřevin.

Slunce dávno zapadlo a večerní příšeří pomalu vystřídala tma černá jako uhel. Ve vzduchu visel pach trávy a hlíny.

Část pozemku přiléhající k ulici byla poměrně dobře osvětlená, ale vzdálenější konce zahrad se nořily do tmy.

Natáhla jsem se na zadní sedadlo, nahmatala džínovou bundu a doufala, že mě uchrání před chladným nočním vzduchem. Pak už jsem jen zamkla auto a vstoupila do obchodu, v jehož ostrém fluorescenčním svitu se koupaly exotické pokojové rostliny a také spousta balíčků se semínky.

Dívka stojící za pultem na sobě měla zelenou pracovní kombinézu a na jedné z kapes vyšito Himesovo zahradnictví. Když jsem za sebou zavřela dveře, zamávala si rukou před obličejem, aby se osvěžila chladnějším vzduchem. Určitě jí ještě nebylo dvacet. Jinak měla odbarvené blond vlasy a na obtloustlých tvářích a na bradě příšerně silnou vrstvu pudru. Vzduch byl cítit právě dokouřenou cigaretou s hřebíčkovým aroma.

„Dobrý den. Hledám Carlina? Není tu někde?“

„Kdo?“

„Carlin Duffy, ten chlapík s motorkou, co bydlí vzadu v přístavku.“

„Aha, Duffy. Tak ten tu není. Poldové mu motorku zabavili a nechali si ji u sebe. Říkal, že ho bude stát

hromadu peněz, aby mu ji zase vrátili.“

„To je k vzteku.“

„Taky ho to vytočilo. Stejně, jsou to ale neřádi, co?“

„Neřádi to jsou. Vy jste s Duffym kamarádi?“

Pokrčila rameny. „Mámě se nelíbí. Říká, že je vandrák, ale já si myslím, že to má prostě jenom těžký, když se teprv nedávno přistěhoval.“

„Jak je to dlouho?“

„Tak pět nebo šest měsíců. Přijel někdy kolem Vánoc, možná těsně předtím. Pan Himes díky němu přišel na Marcela. Znáte Marcela?“

„Mhmm.“

„Marcel tady totiž ukrad pár kytek a pak je prodával na ulici. Pan Himes ho vyhodil, hned jak na to přišel.“

„A Duffy brzy nato dostal jeho práci?“

„No jo. Pan Himes totiž vůbec nevěděl, že ho Marcel okrádá, dokud si od něj Duffy nekoupil jednu diffenbachii a nepřines mu ji ukázat,“ vykládala. „Víte, Duffymu to pálí.

Hned mu došlo, že je Marcel podvodník. Myslím, že tu kytku od něj koupil za dolar nebo za dva… a podívejte tady na cenovku… stojí skoro třináct! Vidíte, tady na straně?“

„A co Marcel? Vsadím se, že horem dolem tvrdil, že nic neproved, že jo?“

„Přesně tak. Pitomec. Děsně vyváděl a taky se rozčiloval, že je v tom nevinně. Aby ne! Sliboval, že je zažaluje, ale nedovedu si představit, jak by to provedl.“

„Bylo by to jeho tvrzení proti tvrzení Duffyho, tak kdo by mu to taky věřil. Není náhodou Marcel černoch?“

Přikývla. „Víte, co jsou zač,“ poznamenala vědoucně a obrátila oči v sloup. Vůbec poprvé se mě také na něco zeptala: „A odkud vlastně Duffyho znáte?“

„Přes jeho bratra Bena.“

„Duffy má bráchu? To je mi tedy divný,“ zarazila se.

„Říkal mi, že rodinu dávno nemá.“

„Jeho bratr už je několik let po smrti.“

„Aha. To je smůla.“

„Za jak dlouho říkal, že se vrátí?“

„Dřív jak v deset bych ho nečekala.“

„To je za chvilku,“ opáčila jsem.

„Jste domluvení, že se tu spolu sejdete?“

„Ne. Včera večer jsem ho viděla v baru Honky-Tonk a pak se mi někam ztratil.“

„Řekla bych, že tam bude i dneska,“ informovala mě ochotně. „Nechcete si tam zavolat? Určitě by ho tam někde našli. Kamarádí se s majitelem. Ten se, tuším, jmenuje Tim.“

„Vážně? Znám Tima,“ vyhrkla jsem. „Možná se tam sama sjedu mrknout, vzhledem k tomu, že je to odsud takový kousek. Kdyby se náhodou vrátil, vyřídila byste mu, že jsem tu byla? Ráda bych s ním mluvila.“

„A o čem?“

„O čem?“

„Já jen kdyby se na to ptal,“ dodala na vysvětlenou.

„To je překvapení.“

20

Chvilku jsem jezdila po parkovišti naproti baru Honky-Tonk a jako zázrakem našla volné místo. Bylo asi v šesté řadě. I když byla sobota večer, v devět hodin se osazenstvo teprve sjíždělo. Pořádná zábava se očekávala až tak kolem desáté, po příjezdu kapely. Přešla jsem přes ulici a na chvilku se zastavila před červeno-bílým náklaďákem, který stál kousek od popelnic. Jeho motor běžel naprázdno, ale řidiče jsem nikde neviděla. Na straně byl nápis PLAS-STOCK. Viděla jsem, že v oknech v patře se svítí. Pohyby stínů dávaly tušit, že tam určitě někdo bude.

Šla jsem dál tou ulicí a nejprve to zkusila zadem. Aby se neřeklo, vzala jsem za kliku zadních dveří, ale byly zamčené. Kdyby nechávali odemčeno, asi by jen horko těžko dostávali z lidí vstupné. Mazanější z hostů by to pak obcházeli a chodili dovnitř zadarmo zadním vchodem.

Vypravila jsem se tedy k tomu přednímu. Vyhazovač si mě pamatoval ještě odposledka, a tak nad mou občankou jen mávl rukou a beze slova mě orazítkoval. Za poslední dobu

jsem tam byla už potřetí a pomalu jsem si začínala připadat jako štamgast. Ještě když jsem byla vdaná za Mickeyho, trávila jsem tam čtyři večery v týdnu. Tehdy na tom nebylo nic divného. On tam chodil s kamarády od policie a já tam zase chodila s ním a připadalo mi to naprosto normální.

Společnost, co se scházela v baru Honky-Tonk, pro nás byla něco jako rodina, kterou mnozí z nás skutečně neměli. Když

se tak ohlížím zpátky, uvědomuji si, že to byla jen ztráta času. Možná jsme tam ale utíkali jeden před druhým a zapomínali na skutečnou podstatu manželství, kterou jsou důvěrnosti. Ty však vyžadují soukromí. Co se sbližování s lidmi týče, jsem stále sto let za opicemi. Za těch patnáct let jsem totiž neměla mnoho příležitostí v tom získat cvik.

Našla jsem volnou židli u baru a objednala si pivo.

Seděla jsem, otočená zády k zrcadlové stěně za policemi s likéry, loktem se opírala o barový pult a jednou nohou klinkala ve vzduchu do rytmu nějaké neznámé hudby. Theu jsem zahlédla v tomtéž okamžiku, kdy si i ona všimla mě.

Chvilku do mě zavrtávala pohled, celá napjatá a zamračená.

Ta tam byla její kožená vestička a nahé paže. Místo toho si tentokrát vzala bílý rolák a džíny. Měla výraznou stříbrnou sponu na pásku, která vypadala jako visací zámek, uprostřed s klíčovou dírkou ve tvaru srdce. Jako obvykle nevěděla co dřív. Nejprve obsloužila nějaké čtyři hosty, s jejich objednávkou odpochodovala k baru a tam prohodila pár slov s Charliem. Pak zamířila ke mně.

„Dobrý den, Theo,“ pozdravila jsem ji. Když jsem se jí podívala zblízka do tváře, došlo mi, že je děsně naštvaná.

„Vy se kvůli něčemu zlobíte?“

„Na to můžete vzít jed. Proč jste mi neřekla, co se stalo Mickeymu? Věděla jste, že ho postřelili, a ani slovem jste se o tom nezmínila.“

„A od koho to tedy víte?“

„Řek nám o tom Scottieho táta. Ale vy jste se mnou mluvila přinejmenším dvakrát, tak jste přece mohla něco říct.“

„Theo, nejsem blázen, abych sem jen tak přišla a suše vám to oznámila. Vždyť jsem ani nevěděla, že jste byli kamarádi, dokud jste se nezeptala na tu jeho bundu. Jenže v tu chvíli mi začínalo docházet, že za tím bude něco víc.“

Nejistě se ohlédla na stůl kousek ode dveří do místnosti s kulečníkem, u kterého seděl Scottie a s ním nějací dva páni.

Ti ke mně ale byli zády. Scottie nás zřejmě celou dobu pozoroval. Najednou se omluvil svým dvěma společníkům, zvedl se a vykročil naším směrem, láhev s pivem v ruce.

Vypadal jinak než prve a nedalo se to přehlédnout. Měl hezky zastřižený knír a také si oholil bradku. Mimo to byl také lépe oblečený – sice nepříliš vkusně, ale šmrncovně – kovbojské boty zvané koně, džíny a modrou džínovou košili s dlouhým rukávem a manžetami. Nejdřív mi připadalo, že se také nechal ostříhat, ale pak jsem si všimla, že má vlasy pouze stažené do ohonu.

Thea špitla: „Prosím vás, nic mu neříkejte. Jestli se dozví, co jsem vám vykládala, zabije mě.“

„Kdy končíte? že bychom se někde sešly a promluvily si.“

„Kde?“

„Co takhle v té nonstop kavárně na druhé straně dálnice?“

„Ve dvě, ale nic neslibuju –“

V tu chvíli k nám přistoupil Scottie, čímž naše domluva skončila. Mile se usmíval a i hlas měl příjemný. „Ahoj. Jak se daří? Prý jste kamarádka mýho táty. Jsem Scott Shackelford.“ Podal mi pravici, kterou jsem automaticky přijala. Nevšimla jsem si u něho jediného náznaku, že by snad byl opilý nebo jinak sjetý.

„Těší mě,“ prohlásila jsem. „Tim mi o vás tuhle říkal, ale zatím jsem neměla příležitost se s vámi seznámit.“

Levou ruku ovinul Thee kolem ramen. Toto jeho vlídné gesto způsobilo, že jí nyní mával lahví s pivem před obličejem. Udělal to bez přemýšlení a ten jeho poloviční nelson působil dost majetnicky. „Všim jsem si, že se znáte s Theou. Jak to jde, lásko?“ podíval se na ni a něžně ji políbil na tvář.

Thea zamumlala jen cosi nesrozumitelného a celou dobu ze mě nespouštěla oči. Bylo znát, že z toho jeho objetí není bez sebe radostí.

Opět obrátil svou pozornost ke mně a nervózně prohodil:

„Slyšeli jsme, co se stalo Mickeymu. Je to peklo! Jak je na tom?“

„Nějaká naděje tu je. Dnes odpoledne jsem tam volala a ošetřující sestra mi říkala, že na tom je pořád stejně.“

Scott zakroutil hlavou. „Je mi to líto a vůbec z toho nemám dobrej pocit. Tedy ne že bych ho nějak zvlášť znal, ale chodil sem tak – jak často? Jednou za čtrnáct dní?“

„Asi tak,“ přitakala Thea bez většího zájmu.

„Každopádně se tu už pár měsíců neukázal.“

„Doneslo se mi, že prý prodal auto, tak sem pak asi nemohl dojíždět tak často,“ podotkla jsem. Už jsem se chtěla vymluvit a někam se ztratit. Přišla jsem přece najít Duffyho.

Nikde jsem ho však neviděla.

Scottie pokračoval: „Jen tak mimochodem, Tim říkal, že jestli se tu objevíte, chce s vámi mluvit.“

„A o čem?“

„Kdybyste mě zabila, tak vám to nepovím.“

„A kde ho najdu?“

Líně se podíval kolem. Tvářil se přitom dost sklesle. „To nevím. Ale ještě před chvilkou jsem ho tu viděl. Asi bude u sebe v kanceláři, tedy jestli někam neodjel.“

„Podívám se po něm později. Teď –“

„Víte, co vám povím? Ti chlapi, co se mnou seděj u stolu, tak to je můj táta a jeho kamarád. Co abyste tam zaskočila a pozdravila se s nima?“ Při těch slovech ukázal na ty dva chlapíky, které před chvilkou opustil.

Podívala jsem se na hodinky. „Páni! Kéž bych měla trochu víc času. Bohužel mám za chvilku s někým sraz.“

„No tak, nebuďte taková! Táta by vás tak rád pozval na něco k pití. A kdyby se po vás někdo ptal, Thea nebo Charlie mu už řeknou, kde vás hledat, že jo, zlato?“

„Musím zase do práce,“ prohlásila. Vymanila se z jeho objetí a odběhla zpátky k baru, kde na ni již čekaly objednané nápoje. Vzala do ruky podnos, na kterém stály, ani se na nás neotočila.

Scottie ji celou dobu sledoval. „Proč je taková nabroušená?“

„To netuším. Koukněte, právě jsem šla na záchod. Za chvilku jsem zpátky, ale vážně nemám moc času.“

„Tak se uvidíme,“ řekl.

Vrátil se ke svému stolu. Když na to dnes myslím, napadá mě, že se asi tak vyfešákoval jenom kvůli svému otci. Pokud šlo o to, jak je kdo upravený, byl Pete Shackelford vždycky tak trochu hnidopich. Zamířila jsem vlevo na „dámy“. Jakmile jsem jim zmizela z očí, už jsem se hnala chodbou k zadnímu východu. Na nějakou skleničku s Shackem jsem neměla ani pomyšlení, ani čas. Bylo mi jasné, že toho na mě ví až příliš a že se nebude rozpakovat a všem tady to hned vyzvoní.

V chodbě, cestou kolem Timovy kanceláře, jsem se zastavila. U stěny tam stály vyrovnané nějaké krabice překryté plachtou. Zvědavost mi nedala, musela jsem pod ni

nahlédnout. Bylo to deset lepenkových krabic s logem společnosti Plas-Stock. Bezpochyby je přivezl náklaďák stojící venku. Opět jsem plachtu přiklopila. Na chodbě bylo čtvero dveří a všechny zavřené. Jen zpod třetích zleva vycházel úzký paprsek světla. Když jsem tam byla naposledy, byly ty dveře zamčené, a tak jsem uvažovala, jsou-li zamčené i dnes. Opatrně jsem se podívala kolem. Na té chodbě kromě mě nikdo jiný nebyl a vzít za kliku a zkusit zámek nemohlo trvat víc než pár vteřin. Dala jsem se tedy vlevo, uchopila kliku do ruky a velmi opatrně, aby se neozvalo byť jen nepatrné vrznutí, s ní otočila. Aha.

Tentokrát nechali odemčeno. Zajímalo mě, co tam může být, že je třeba to držet pod zámkem.

Opřela jsem se do těch dveří a posléze nahlédla škvírou do místnosti za nimi. Bylo tam tolik místa, že se tam sotva vtěsnalo schodiště vedoucí kamsi vzhůru. V jedné stěně byly další dveře, opatřené visacím zámkem, patrně od komory.

Shora, od vrcholku úzkých schodů vycházelo jakési matné světlo. Vstoupila jsem a dveře do chodby za sebou zavřela.

Dala jsem se vzhůru. Nechtěla jsem se tam kdovíjak plížit, ale najednou jsem si uvědomila, že z opatrnosti našlapuji jen na vnější kraje schodů. Tímto způsobem jsem snižovala pravděpodobnost, že schody pod mou vahou zavržou či jinak zalomozí.

Podesta na vrcholku toho schodiště byla veliká necelé tři čtvereční metry a dál vzhůru pokračoval už jen žebřík, po

kterém se patrně chodilo na střechu. Jediné dveře tam byly pootevřené a vycházelo z nich ono světlo. Zatlačila jsem na ně. Prostor za nimi byl rozlehlý a jeho vzdálenější konce se ztrácely ve tmě. Celkově tam bylo tolik místa jako v těch čtyřech místnostech dole. Na podlaze leželo linoleum, v některých místech viditelně ošlapané, a tak lidské šlépěje navždy změnily jeho barvu. Na stěnách jsem si také všimla spousty zásuvek a také pěti nebo šesti větších světlejších míst. Jinak tam byl hrozně suchý vzduch a nepříjemné horko, což vypovídalo o nedostačující izolaci střechy.

Stěny chtěl kdysi kdosi obložit překližkou, ale svůj záměr nedotáhl do konce. Kromě toho tam stál prostý dřevěný stůl, dva tucty skládacích židlí a velký odpadkový koš přecpaný smetím. V duchu jsem už viděla řady lahví od vína a piva vyrovnané podél stěn, ale nic takového tam ve skutečnosti nebylo. Co jsem si myslela, že najdu? Drogy, ilegální uprchlíky, líheň dětské pornografie nebo prostituce?

Ze všeho tam bylo jen vyřazené a rozbité vybavení z restaurace, starý jukebox a pár zaprášených dekorací s tematikou Vánoc a oslav svátku svatého Patrika. Taková nuda!

Postoupila jsem dál do místnosti, stále obezřelá a na špičkách. Rozhodně jsem nestála o to, aby se někdo v přízemí začal podivovat, kdo to tam nahoře tak dupe. Přesto jsem nenarazila na nic zajímavého. Nechala jsem rozsvíceno, jako to bylo při mém příchodu, vycouvala

zpátky ke schodům a vzápětí sešla dolů ke dveřím do chodby. Opět jsem neslyšně otočila klikou a vyhlédla ven.

Bylo tam podle všeho pusto a prázdno. Vyšla jsem tedy do chodby a dlaní přitom ztlumila nevyhnutelné cvaknutí západky.

„Hledáte něco?“

Ve stínu nalevo ode dveří stál Tim.

Vypískla jsem. Rozhodila jsem přitom rukama, takže mi z nich vylétla kabelka a její obsah se vysypal na podlahu.

„Sakra!“

Tim se zasmál. „Omlouvám se. Myslel jsem, že jste mě viděla. Co tu hledáte?“ Byl ležérně oblečený: džíny a pletený svetr s výstřihem do véčka.

„Nic. Spletla jsem si dveře,“ vyhrkla jsem. Klekla jsem si a snažila se posbírat své věci, které se rozlétly všude po podlaze. „Scottie říkal, že se mnou chceš mluvit. Hledala jsem tvou kancelář. Nebylo zamčeno. Zkusmo jsem vzala za kliku, dveře povolily, tak jsem šla dál. Říkala jsem si, že třeba sedíš nahoře. Zkoušela jsem tě i zavolat.“

„Vážně? Neslyšel jsem vás!“

Zvedla jsem se do podřepu, postavila kabelku na zem a pokusila se do ní přesypat, co jsem posbírala. Fascinovaně přihlížel. Naštěstí jsem u sebe neměla pistoli a sady šperháků si nevšiml. Jen řekl: „V tomhle směru vás ženy nechápu. No podívejte, tolik krámů! K čemu to všechno?“

„Cestovní kartáček na zuby. Jsem krapet posedlá.“

Usmál se. „A tohle?“ Zvedl umělohmotné pouzdro.

„Tampony.“

Když bral do ruky mou peněženku, rozepnula se mu v ruce a otevřela se. Letmo pohlédl na můj řidičský průkaz.

Hned ve vedlejší kapsičce jsem měla fotokopii svého neobvyklého živnostenského oprávnění. Pokud si jí všiml, nijak se k tomu nevyjádřil. Peněženku mi pak jen hodil zpátky do kabelky. Beztak na tom nezáleželo, protože Shack už jistě všude rozhlásil, co jsem zač.

„Počkej, udělám to sama,“ zarazila jsem ho, protože jsem pořád potřebovala něco dělat, aby nebylo vidět, jak se mi klepou ruce. Když jsem to všechno nakonec posbírala, postavila jsem se na nohy. „Díky.“

„Chcete se podívat, co je tam nahoře? No tak, pojďte.

Ukážu vám to.“

„Ne, to opravdu není třeba. Vážně. Vlastně jsem tam před chvilkou sama nakoukla. Říkala jsem si, jestli ještě pořád máte ten starý jukebox.“

„Bohužel. Prodal jsem ho, sotva jsem to tady koupil.

Parádní prostor, co? Uvažujeme, že podnik ještě rozšíříme.

Dřív jsme to používali jako skladiště, ale když uvážíte, kolik je tam místa, určitě se pro to najde lepší využití. Když se to tam ještě krapet dotáhne, aby to vyhovovalo protipožárním předpisům – tedy mimo jiné –, můžem to rozjet.“

„A jak si to představuješ? Další stoly?“

„A ještě druhý bar a taneční parket. Nejdřív se ale budem

muset nějak dohodnout s obecním úřadem tady v Colgate a pak ještě s okresním výborem pro výstavbu a rozvoj. Ale o tom jsem s vámi každopádně mluvit nechtěl. Nechcete zajít ke mně do kanceláře? Nemusíme stát tady na chodbě, ještě k tomu potmě, ne?“

„Mně to nevadí. Navíc jsem slíbila Scottiemu, že se ještě zastavím u jejich stolu a napiju se s jeho tátou.“

„To o Mickeym už víme.“

„Špatné zprávy se šíří rychle.“

„Ne zas tak rychle, jak byste si snad myslela. Shack povídal, že jste kdysi dělala u policie…“

„A co má být?“

Tim pokračoval, jako bych nic neřekla: „Usoudili jsme, že jste tu Mickeyho záležitost začala vyšetřovat na vlastní pěst.“

Vřelé díky, Pete „Drbno“ Shackelforde, posteskla jsem si v duchu a snažila se dát dohromady nějakou kloudnou odpověď.

Tim dál zpíval tu svou písničku: „Máme v L. A.

známého, co by vám možná pomoh.“

„Opravdu? A kdo to je?“

„Jeden muzikant, jmenuje se Wary Beason. Bydlí v Culver City, hned vedle Mickeyho.“

V tu ránu jsem našpicovala uši. „Odkud ho znáš?“

„Přes jeho jazzovou kapelu. Párkrát tu totiž hráli. Je vážně nadanej.“

„Svět je fakt malej.“

„Ani ne. To Mickey mu řek, že si najímáme kapely, tak se Wary ozval a já si je poslech. Jejich muzika se mi líbila.“

„Divím se, že ti Wary nezavolal, když postřelili Mickeyho. Čekala bych, že ti o tom dá vědět.“

„Taky mě to překvapilo. Pokoušeli jsme se s ním spojit, ale zatím to nevyšlo. Říkali jsme si, že byste si s ním třeba mohla promluvit, až zas pojedete do L. A.“

„Možná; za pokus by to snad stálo. Mohla bych se tě teď zeptat na pár věcí, když už s tebou mluvím?“

„Ale jistě. Klidně.“

„Co je zač firma Plas-Stock?“

Tim se usmál. „Vyrábí umělohmotné příbory, talíře, kelímky a tak. Teď o víkendu, na Den obětí války, pořádáme velkej piknik. Jste zvaná, jestli budete mít chuť se stavit. Ještě něco?“

„Vrátil jsi někdy Mickeymu těch deset tisíc, cos mu dlužil?“

Jeho úsměv ztratil dosavadní kouzlo. „Jak jste se o tomhle dozvěděla?“

„Narazila jsem na to v jeho papírech. Podle vaší písemné dohody byla ta půjčka splatná právě teď, patnáctého ledna.“

„To je sice pravda, ale měl jsem tehdy zrovna dost starostí, tak mi to Mickey ještě prodloužil. Teď mu to mám splatit v červenci.“

„Jestli se toho ale dožije,“ podotkla jsem. „Proto sem

tedy chodil? Aby se s tebou o tomhle dohadoval?“

„Mickey je alkoholik.“

„Docela se divím, že ti to ještě prodloužil, když měl sám problémy s penězi.“

Tim vypadal překvapeně. „Mickey měl problémy s prachama? To je pro mě novinka. Když jsem ho viděl naposled, nevypadal jako někdo, kdo má plnou hlavu starostí. Vy myslíte, že ho postřelili kvůli penězům?“

„Vážně nevím. Jen mě zajímalo, proč tady trávil tolik času.“

Zkřížil si ruce na prsou a opřel se o zeď. „Nikomu to nevykládejte, a zvlášť ne Scottiemu, ale podle mě byl Mickey celej žhavej, aby se dostal Thee do kalhotek.“

„A co ona? Měla o něj zájem?“

„Řeknu to asi takhle: Ne, jestli má za ušima. Scottie totiž

není ten typ, se kterým se může mávat jako s hadrem na holi.“ Najednou se podíval do chodby za mnou. „Hledáte mě?“

„Charlie potřebuje, abys podepsal fakturu. Řidič chce šek, ještě než vyrazí zpátky do L. A.“

„Hned jsem tam.“

Ohlédla jsem se. Byla to jedna ze servírek a dávno spěchala zpátky do lokálu. Tim mě poplácal po paži. „Radši to skočím vyřídit. Kdybyste cokoli potřebovala, všechno je vám tu k dispozici.“

„Díky.“

Dívala jsem se za Timem, který po chvilce vstoupil do baru, a současně se dál rozhlížela, jestli někde neuvidím Duffyho. Pořád po něm nebylo ani vidu, ani slechu. Tu si mě všiml Shack, který seděl u stolu se Scottiem, a zamával na mě. Došlo mi, že se z toho už tentokrát opravdu nevyvlíknu. Shack musel být určitě blahem bez sebe, že mě mohl prozradit. Scottie se divil, komu že to jeho otec tak zuřivě mává, a tak se otočil. Sotva mě uviděl, vyrazil za mnou. Připadala jsem si jako osel, kterého navzdory jeho zřejmé nevoli někdo nutí, aby se dal tím směrem, který potřebuje on sám.

Shack seděl na vzdálenější straně stolu a při mém příchodu se zvedl a prohlásil: „No, koho pak to tu máme?

Právě jsme o tobě mluvili.“

„O tom jsem ani na chvilku nepochybovala.“

„No tak se přece posaď a nestůj tady jak solnej sloup.“

Další z mužů, který s nimi seděl u stolu, se ze zdvořilosti rovněž malinko nadzvedl a zase se posadil. Bylo to, jako by přede mnou smekl na pozdrav.

Vyhrkla jsem: „Určitě se nezdržím nijak dlouho.“

„Ale jistě že zdržíš,“ oponoval Shack. Naklonil se k vedlejšímu stolu, vypůjčil si odtamtud volnou židli a postavil ji vedle sebe. Rezignovaně jsem na ni usedla. Shack zakotvil pohledem na svém synovi a jindy posmutnělé rysy jeho obličeje ožily samou pýchou a uspokojením. Na sobě měl jednoduchý vlněný pulovr, který nosil rozepnutý u krku,

protože měl opravdu býčí šíji. Jeho společník vypadal tak na padesátníka, měl šedivé nakrátko ostříhané vlasy a kůži samou skvrnu od sluníčka. Stejně jako Shack byl i on spíše těžká váha, rozložitý v ramenou a s pupkem, takže budil dojem, jako by byl v šestém měsíci těhotenství.

Shack na něho ukázal palcem a utrousil: „To je Del.

Kinsey Millhoneová.“

„Dobrý den.“

Del pokývl hlavou a pak se opět napůl zvedl a přes stůl mi podal ruku. Opětovala jsem to. „Del Amburgey. Těší mě, že vás poznávám,“ dodal.

V krátkosti jsme si odbyli obligátní „jak se máte“ a já celou dobu žhavila mozkové závity ve snaze nějak duchaplně přispět do hovoru. „Přijel jste na návštěvu nebo tu bydlíte?“

„Jsem z Lompocu, takže tak trochu obojí. Občas sem zajedu, abych viděl, co za lidi vůbec žije v opravdovém městě.“

„Nic moc.“

Shack nesouhlasil: „To není tak docela pravda. Když

jsem ještě nosil policejní uniformu, tak tady ta dáma taky dělala u policie. Teď je z ní soukromý očko…“

„Soukromý očko?“ podivil se Del.

„To jako soukromej detektiv, víš?“ dodal ještě pro jistotu Shack. Najednou jsem si připadala, jako bych byla ohluchla.

Shack dál něco vykládal a já se jen dívala, jak pohybuje rty.

Zvuk se ale kamsi vytratil. Na Scottieho jsem se radši ani nekoukala. I tak mi bylo jasné, že ho všechno, co Shack povídá, velmi zajímá. Výraz jeho tváře se sice určitě nezměnil, já však cítila, že je ještě o něco nepřístupnější a sveřepější. Koutkem oka jsem viděla jeho ruce, volně spočívající na stole, jeho prsty, ledabyle obepínající pivní láhev, kterou v tu chvíli pozvedl k ústům. Bylo to takové nedbalé gesto; jinak seděl nehnutě, klidně. Zaposlouchala jsem se do Shackova vyprávění a uvažovala, jak napravím škody, které doposud stačil napáchat.

„…a právě tehdy Mickey odešel od policie. To bylo kdy? V sedmdesátým prvním roce?“

„Bylo to na jaře v roce sedmdesát dva,“ upřesnila jsem to. Moc dobře věděl, kdy se to stalo. Na chvilku jsme se jeden druhému podívali do očí a já si jasně uvědomila, že to na mě všechno říká tuze rád, že si tak vychutnává vysněnou pomstu. Bylo jasné, že ať se na mě provalí cokoli, nechá mě to vypít pěkně do dna. Říkala jsem si, že se nesmím přestat ovládat, že mu na to prostě neskočím. „Tehdy jsme se s Mickeym přece rozešli. Od té doby jsem ho neviděla.“

„Až donedávna,“ poznamenal Shack.

Beze slova jsem se na něho podívala.

Ani nemrkl a pokračoval: „Mám dojem, že se u tebe tuhle stavili na slovíčko dva policejní detektivové z Los Angeles, ne? I u mě včera zazvonili. Podle všeho usoudili, že v tom budeš mít prsty, ale já jim řek, že nevidím jedinej

důvod. U mě jsi byla v pondělí. Přišlo mi divný, že bys na sebe takhle upozorňovala, kdyby ses ho sotva před týdnem pokusila zastřelit. Tak blbá nejsi.“

„To byl jen trik a tys to zbaštil i s navijákem,“

poznamenala jsem s úsměvem. Hlas mě však zradil.

„Co tě přivedlo do Colgate?“

„Mickey půjčil Timovi deset tisíc. Šlo samozřejmě o bezúročnou půjčku, s pětiletou splatností. Jen jsem si chtěla ověřit, jestli mu to vrátil, kdy měl.“ Scottie začal podupávat jednou nohou, až mu poskakovalo koleno. Pak si přehodil nohu přes nohu, aby nebylo tolik znát, jak ho ta poznámka rozladila.

„Kdy ta lhůta vypršela?“ zajímal se Shack, který v sobě nikdy nezapřel poldu a vždy se dokázal chytit toho správného konce.

„Patnáctého ledna. Krátce před tím sem Mickey zase začal pravidelně chodit,“ odvětila jsem. „Tys o té půjče nevěděl?“

„Dáš si něco k pití? Jdu k baru,“ zeptal se Scottie. Stál nade mnou a zavrtával do mě pohled.

„Na nic nemám chuť, ale díky.“

„A co ty, tati? Dele?“

„Ještě jednu rundu! Platím,“ nabídl se. Pak se naklonil dopředu a vytáhl z pravé zadní kapsy kalhot peněženku.

Scottie ho zarazil: „To nech být, já to srovnám. Co si dáš? Ještě jednou totéž?“

„To by bylo bezva.“

„Tak dvakrát,“ připojil se Shack.

Jakmile Scottie odešel, změnil Shack téma a začal se mnou probírat takové banality, že se mi až chtělo brečet.

Vydržela jsem ty nesmysly poslouchat celé tři minuty a pak jsem využila Scottieho nepřítomnosti a začala se chystat k odchodu.

„Ty nás už opouštíš?“ podivoval se Shack.

„Mám s někým sraz. Ráda jsem vás viděla.“

„Tak přece tolik nespěchej,“ naléhal na mě.

Nic jsem mu na to neodpověděla. Jen jsem pokývla na pozdrav Delovi, hodila si přes rameno kabelku a otočila se k nim zády. Cestou k východu jsem se ještě rozhlížela, jestli přece jen někde neuvidím Duffyho, což se nestalo. Bylo to svým způsobem dobře, protože jsem stejně nestála o to, aby Tim nebo Scottie viděli, jak s ním mluvím.

21

Venku bylo poměrně chladno. Ještě nebylo ani deset a hlavní tepna v Colgate pulzovala čilým dopravním ruchem.

Z oken projíždějících aut často dost nahlas burácela muzika.

Lidé se v nich mačkali po čtyřech nebo po pěti, okýnka stažená, protože se každý rozhlížel, kde se co děje, kde to dneska s kamarády roztočí. Těžko říct, co si pod tím představovali. Tu jsem zaslechla vícehlas klaksonů a vpravo vedle mě za chvilku prosvištěla dlouhatánská růžová limuzína vezoucí ženicha a nevěstu. Stáli na zadním sedadle a vykláněli se ven střešním oknem. Nevěsta si jednou rukou přidržovala závoj, který za nimi vlál a připomínal větrem zmítaný oblak dýmu. V druhé ruce svírala svatební kytici a mávala s ní nad hlavou, takže dost nápadně připomínala Sochu svobody. ženich byl poněkud trpasličí a mohlo mu být tak osmnáct let. Na sobě měl smoking v barvě levandule a pod ním bílou košili s volánky, mezi kterými zářil sytě fialový motýlek a pod ním šerpa. Jinak měl nakrátko ostříhané vlasy a byla mu očividně taková zima na uši, až

mu zčervenaly. Za růžovou limuzínou se táhl celý konvoj svatebčanů. Všechny vozy do jednoho troubily, většina z nich byla ozdobená papírovými květinami, stužkami a plechovkami, které záměrně bouchaly o zem. Podle všeho měli namířeno do mexické restaurace hned za první křižovatkou. Při pohledu na tu motorizovanou veselici kdekterý projíždějící vůz také zatroubil, kdekterý chodec zamával a vykřikl cosi vtipného.

Došla jsem ke svému autu a nastoupila si. Pak už jsem se také zařadila mezi ostatní vozy, z nichž se za svatebním průvodem již tvořila kolona. Byla jsem tedy nucená jet dosti pomalu, protože co chvíli někdo odbočoval na parkoviště před nějakou restaurací, a tak provoz občas stagnoval.

Jednou jsem se bezděky ohlédla vpravo a uviděla Carlina Duffyho, jak jde po ulici, hlavu skloněnou a ruce v kapsách bundy. Viděla jsem ho sice jenom dvakrát, ale byl dost vysoký a také na ty jeho slámově žluté vlasy se nedalo jen tak zapomenout. To jsem ho snad v baru Honky-Tonk přehlédla? Podle všeho měl namířeno do Himesova zahradnictví, což bylo nějakého půl druhého kilometru daleko. Jako zázrakem se zastavil, otočil a směrem do vozovky natáhl pravou ruku, palec zdvižený.

Přirazila jsem ke krajnici a naklonila se ke dveřím na straně spolujezdce, abych mu mohla otevřít. Tvářil se dost udiveně, zřejmě nečekal, že mu v tuto hodinu někdo zastaví.

Natož pak žena! Chopila jsem se iniciativy: „Můžu vás hodit

jen ke sto první dálnici, ke sjezdu na Peterson. Hodí se vám to?“

„To by bylo fajn.“

Zacinkal svými ostruhami a vklouzl na sedačku vedle mě. Pak za sebou zabouchl dveře. Ohlédl se přes rameno a posměšně se zadíval na svatební průvod. „Vidíte je, blázny?

To jsou ale paka! ženich vypadá, že mu ještě ani nebylo třináct. Zřejmě ji zbouchnul. Radši si ho měl nechat pěkně v trenýrkách.“

„To jste řek moc hezky,“ poznamenala jsem.

Se zájmem se na mě podíval. Takhle zblízka jsem si všimla, že na to, aby se dal považovat za krasavce, měl příliš ostré rysy. Také oči mu seděly snad zbytečně blízko u sebe a nos měl příliš dlouhý a hubený. Jeden řezák mu narostl křivě a nyní trčel nezvykle do strany. Jinak byl jeho chrup samá mezera a místy se mu v ústech zalesklo i zlato. Slámovou barvu vlasů měl na svědomí peroxid a u kořínků mu již

odrůstala. Původně měl vlasy tmavé. Také podivně páchl, napůl jako vyhaslé ohniště, napůl jako staré ponožky.

Prohlásil: „Už jsem vás někde viděl.“

„Asi v baru Honky-Tonk. Právě odtamtud jedu.“

„Já taky. Obehrál jsem pár negrů v kulábru. Jak se jmenujete?“

„Kinsey. A vy Carlin Duffy, že? Právě vás hledám.“

Nejprve po mně střelil pohledem a pak se odvrátil a dál civěl ven předním oknem. Tvářil se přitom dost zatvrzele.

„To jako proč?“

„Protože znáte Mickeyho Magrudera.“

Chvilku to vypadalo, že se pokouší přijít na to, co jsem zač, a pak se zahleděl ven postranním okýnkem. Vzápětí kabinu brouka zaplnil jeho posmutnělý až kajícný hlas: „S

tím, co se stalo v L. A., nemám já nic společnýho.“

„To vím. Podle mě bychom ale spolu vy a já možná dokázali přijít na to, co se stalo. Jak vám říkají přátelé?

Carline?“

„Duffy. Nejsem teplouš,“ odsekl. Pak se na mě plaše podíval. „Vy jste od policie, že jo?“

„Kdysi jsem pro policii skutečně pracovala, ale dneska se živím jako soukromá vyšetřovatelka. Zařídila jsem se sama pro sebe.“

„A co chcete ode mě?“

„Ráda bych si poslechla, co všechno mi můžete povědět o Mickeym. Co jste spolu měli?“

„Proč bych vám to měl vykládat?“

„A proč byste neměl?“

„Nic nevím.“

„Třeba víte víc, než si myslíte.“

Na chvilku se nad tím zamyslel. Očividně se uvolnil a odhodil poslední zábrany. Duffy nepatřil k tomu typu lidí, co jdou člověku na ruku, aniž ba za to nic nechtěli. „Jste vdaná?“

„Rozvedená.“

„Víte co? Koupíme si teď plato piv a zajedeme k vám.

Tam si popovídáme, o čem budete chtít.“

„Jestli vás propustili na čestné slovo, opilecké výtržnosti jsou to poslední, co potřebujete.“

Duffy se na mě tázavě zadíval. „Koho propustili na čestný slovo? Svoje jsem jim řek a jsem volnej jako pták.“

„Tak ale pojedeme k vám. Nebydlím totiž sama a moje spolubydlící si nepřeje, abych k nám takhle pozdě někoho vodila.“

„Já ale nikde nebydlím.“

„Ale ano. Bydlíte v domku pro údržbáře v Himesově zahradnictví.“

Dupl do podlahy a jako šílenec si zajel rukou do vlasů.

„Bůh mě zatrať! Jak tohle, krucinál, víte?“

Zaťukala jsem si na čelo. „To není všechno. Taky vím, že jste bratr Bennyho Quintera. Ani o něm si nechcete promluvit?“

V tu chvíli bylo Himesovo zahradnictví dávno za námi a my s větrem o závod uháněli po dálnici, směrem k horám.

„Kam jedete?“

„Do obchodu pro to pití,“ odpověděla jsem. Zanedlouho jsem odbočila k samoobsluze zřízené na místě bývalé čerpací stanice. Z kabelky jsem vytáhla dvacetidolarovku a obrátila se na něho: „Zvu vás. Kupte, na co budete mít chuť.“

Podíval se na bankovku a po chvilce si ji vzal. Vystoupil

z auta a jen těžko skrýval, jak je rozrušený. Dívala jsem se za ním. Vstoupil do dveří a začal procházet mezi regály se zbožím. Kdyby se rozhodl vyklouznout postranním vchodem a vzít mi dráhu, nemohla jsem mu v tom bránit.

Zřejmě ale dospěl k závěru, že by to stejně nemělo smysl.

Stačilo by mi totiž vrátit se pár set metrů zpátky a pěkně si na něj počkat před branami Himesova zahradnictví.

Prodavač z Duffyho ani na chvíli nespouštěl oči. Nejspíš se obával, že mu to tam přišel vykrást nebo že na něho co nevidět vytáhne bouchačku a vyžádá si obsah pokladny.

Duffy ale jen otevřel dveře velké chladničky stojící u zadní stěny a vytáhl odtamtud plato šesti lahvových piv. Pak se ještě zastavil před jedním z dlouhých regálů a vybral obří balení brambůrek a pár dalších dobrot. Pokladnímu zaplatil mou dvacetidolarovkou a drobné, co dostal zpátky, si zastrčil do kapsy kalhot.

Když se vrátil do auta, měl už o něco lepší náladu. „Už

jste někdy zkoušela pivo s lékořicí? Koupil jsem brambůrky a spoustu dalších křupinek.“

„Už se nemůžu dočkat,“ podotkla jsem. „A jen tak mimochodem, váš přízvuk…? Nejste náhodou z Kentucky?“

„To jsem.“

„Vsadím se, že přímo z Louisville, že jo?“

„Jak to víte?“

„Mám na tyhle věci nos.“

„To jsem si všim.“

Když jsem dostatečně pohovořila o svých zázračných schopnostech, vrátila jsem se zase na dálnici, kde jsme to otočili a rozjeli se přímo k uličce, kde bydlel. Po chvilce jsme odbočili a já zacouvala na volné místo na parkovišti před zahradnictvím. Stáli jsme tak přímo před tamním obchodem, který byl tou dobou dávno zavřený, i když

květiny uvnitř stále zalévalo mdlé světlo speciálních zářivek.

Zamkla jsem dveře od auta, přehodila si přes rameno kabelku a vykročila za Carlinem Duffym, který již měkce našlapoval po kůrou vysypané pěšince. Měla jsem dojem, jako bychom vstoupili do hlubokého a přesto důmyslně uspořádaného lesa budoucnosti, jehož dlouhé řady stromů v kořenových zábalech se protínaly přesně pod úhlem devadesáti stupňů a táhly se kamsi do dáli. Většinu z nich jsem v té tmě nepoznávala, ale některé druhy mi byly svými tvary povědomé. Rozhodně jsem mezi nimi rozeznávala palmy, vrby, jalovce, virginské duby a samozřejmě borovice. Názvy většiny ostatních dřevin jsem však neznala, a tak pro mě znamenaly jen řady bezejmenných střapatých siluet klátících se ve větru.

Duffy se kolem sebe moc nedíval, nad ničím se nepozastavoval. Proplétal se mezi temnými kmeny, kličkoval z uličky do uličky, ramena shrbená, jak byl schoulený, aby mu netáhlo za krk. Já se hnala asi deset kroků za ním. Když jsme došli k jeho přístřešku, zastavil se a sáhl rukou do kapsy pro klíče. Zvenčí byl ten jeho

domeček stlučený z prken a lišt, které byly tmavě zeleně nalakované. Jinak měl rovnou střechu a v dohledu nebylo víc než jedno okno. Zručně odemkl visací zámek a vstoupil.

Počkala jsem, až rozsvítí, a pak jsem ho následovala. Celý přístavek stál na ploše dvacet krát šestatřicet metrů a kromě Duffyho se tam ukládaly k odpočinku dva vidlicové zdvižné vozíky, jeden minitraktor a jeřáb, který se zřejmě používal při výsadbě vzrostlejších stromků. Kdykoli bylo potřeba zasadit či ošetřit něco většího, pan Himes si příslušné zařízení zřejmě pronajímal.

Zevnitř chyběla na stěnách jakákoli izolace, podlaha tam byla špinavá a pod nohama nám občas zaskřípal písek nebo škvára. V jedné z místností visely na stěnách i na stropě jakési nepotřebné přikrývky, které dohromady vypadaly jako stan. Pod nimi jsem zahlédla plátěné skládací lůžko s dřevěnou konstrukcí a na něm spací pytel. Vstoupili jsme do svitu 60-wattové žárovky. Kromě toho tam byl také dvouvařič a miniaturní lednička veliká asi jako basa na dvacet piv. Do jedné stěny natloukl Duffy několik hřebíků a na nich nyní viselo zřejmě veškeré jeho šatstvo, což byly džíny, bunda, vlněný pulovr, černé kožené kalhoty, černá kožená vesta a dva svetry. Jsem stará puntičkářka, a tak jsem tam jaksi postrádala čisté spodní prádlo a toaletní potřeby, z nichž vysloveně citelně zubní kartáček. Duffy zřejmě nebyl ten typ člověka, se kterým byste si chtěli kdovíjak dlouho povídat v malé, nevětrané místnosti.

Přesto jsem řekla: „Je to tu útulné.“

„To teprve uvidíte. Sedněte si tady na postel a já zatím uklidím nákup.“

„Díky.“

Na bednu od pomerančů postavil hnědý papírový pytel s nákupem a vyndal z něho těch šest piv. Dvě nechal stranou a zbytek se pokusil naskládat do té své miniaturní ledničky.

Ani se tam nevešla všechna. Pak sáhl do kapsy pro otvírák a dvě lahve odzátkoval. Své pivko pak na chvilku odložil, otevřel sáček s bramborovými lupínky a konzervu studené fazolové omáčky a obojí mi nabídl. Nabrala jsem si plnou hrst brambůrek, nasypala si je do klína a pak se natáhla pro konzervu s omáčkou, do které jsem si je začala namáčet.

„Nechcete na to papírovej talířek?“

„Ani ne,“ řekla jsem.

Když sklidil všechno z bedny od pomerančů, použil ji jako židli a posadil se. Pak otevřel krabičku lékořicových špalíčků v cukru. Dvě tato cukrátka si hodil na jazyk a zapil to pivem, přičemž labužnicky zamlaskal. Netrvalo to dlouho a těžko bych hledala někoho s černějším jazykem a chrupem. Poté se naklonil a uvedl do chodu elektrický přímotop. Jeho topné spirály se prakticky ihned zbarvily do ruda a občas jako by tikaly. V bezprostřední blízkosti kamínek bylo teplo, ale všude kolem ve srovnání s tím o to větší zima. Musím uznat, že ten pokojíček uvnitř jiné místnosti měl své kouzlo. Připomínal totiž bunkry a skrýše,

které jsem si stavěla jako dítě. I já jsem k tomu používala přikrývky, které jsem vždycky přehodila přes židle či přes stůl.

„Jak jste na mě přišla?“ zeptal se.

„Nebylo to těžké. Hodně pomohlo, že vás zadržela policie. Prý vás teď popotahují kvůli tomu, že vám nesvítilo zadní světlo. Když zadali vaše jméno do počítače, hned se vědělo, čím jste se proslavil. Tedy ve vězení jste strávil docela dost času.“

„To jó, ale aby bylo jasno! Byly to samý prkotiny.

Dobře, šláp jsem párkrát vedle, ale nic tak strašnýho jsem neproved.“

„Nikdy jste nikoho nezabil.“

„Přesně tak. A nikdy nikoho neokrad. Nikdy na nikoho nevytáh bouchačku… jen jednou. Ani do drog jsem se nenamočil a taky nikdy neobtěžoval ženskou, která to vysloveně nechtěla. A v životě jsem nevztáh ruku na malý dítě. Zkrátka se mnou nemuseli nikdy ztrácet čas federálové.

Vždycky se to vyřídilo maximálně na okrese a nikdy jsem nevyfás víc jak tři měsíce. Úmyslný ohrožení druhý osoby, chápete to?“

„Já ne, Duffy. To byste měl spíš vy.“

„Neúmyslný spuštění požárního alarmu,“ vzpomínal téměř nevěřícně. Takový směšný zločin, až jsem se divila, že o tom vůbec mluví. „Jednou, to bylo na Štědrý večer…

už je to pár let. Bydlel jsem v nějakým motelu a dařilo se mi

celkem fajnově. Jen tak jsem se flákal, dělal blbosti, asi jako každej druhej. Pak jsem jen tak ze srandy vystřelil z bouchačky a ta kulka vám prolítla stropem a zavrtala se rovnou nějaký ženský do zadku! Co myslíte, byla to snad moje chyba?“

„Jak by mohla?“ přikyvovala jsem, patřičně pobouřená.

„No, naštěstí to ve vězení zase není tak marný. Maj tam čisto, teplo. Člověk může hrát volejbal, kdy ho napadne, taky kuličky a ještě k tomu je tam barevná telka. Jídlo mi tam sice moc nevonělo, ale za lékařskou péči nezaplatíte ani cent. V člověku ale narůstá určitej přetlak a pak najednou vybouchne. Vězení je jako časomíra, která odpočítává, kdy zas budete moct začít s čistým štítem.“

Zeptala jsem se: „Kolik je vám let?“

„Dvacet sedm. Proč?“

„Už máte pomalu věk, abyste šel do sebe a usadil se.“

„Snad jo, tedy aspoň myslím. Strašně rád bych začal znova, a proto jsem koneckonců tady. Přesto když

porušujete zákony, je to docela legrace. Člověk má pocit, že je svobodnej.“

„To docela chápu,“ podotkla jsem. „Vy jste nikdy neměl stálé zaměstnání?“

Asi se ho malinko dotklo, že jsem zpochybnila jeho profesionální kariéru. „Jsem mechanik těžkých zařízení. V

Tennessee jsem chodil na učňák a dokonce i závěrečný zkoušky jsem složil. Umím postavit lešení, opravím každej

jeřáb, každej zdvižnej vozík, buldozer, zkrátka nač si vzpomenete. žádnej gejdr, rypadlo, třeba i hydraulický, žádnej výtah a vůbec cokoli, co kdy vyrobil Caterpillar nebo John Deere, mi není záhadou. Měla byste mě vidět, když

sednu do kabiny a vyrazím do města.“ Chvilku se vžil do situace, že sedí za volantem, přičemž mu namísto řadicí páky posloužila lahev s pivem. Zvuky motoru obstarával vlastní pusou. Za chvilku jsem viděla, jak asi sklápí korbu a skládá domnělý náklad.

„Povězte mi něco o svém bratrovi.“

Odložil k nohám prázdnou lahev, předklonil se, zapřel se lokty o kolena, na tváři živý výraz. „Benny byl eso. Dokázal se o mě postarat líp než táta nebo máma. Pořád jsme byli spolu, všechno dělali společně, tedy dokud neodešel do války. Bylo mi tehdy teprve šest. Vzpomínám, jak se pak vrátil domů. Nejdřív byl dlouho v nemocnici a pak se z toho ještě nějakou dobu hrabal. Všechno šlo na účet jeho táty.

Máma mi říkala, že se hodně změnil. Mně to nepřišlo; v sedmdesátým prvním si každopádně koupil motorku, Triumph: tři válce, řazení s meziplynem. Sice nebyla nová, ale byl to fakt stroj. Tehdy ještě nefrčely harleye nebo ty japonský mašiny. Každej měl buď BSA, nebo Triumph.“

Naznačil, zda bych mu nepodala brambůrky a konzervu s omáčkou.

„A jak ho napadlo odjet do Kalifornie?“

„To nevím. Podle mě si potřeboval vyběhat vojenskej

důchod, vyřídit všechny ty zatracený formality na úřadu pro válečný vysloužilce.“

„To v Kentucky nešlo? I tam přece mají pobočku.“

Duffy pokývl hlavou, schroupal bramborový lupínek a potom si hřbetem ruky otřel ústa. „Někoho tady, tuším, znal, a tak doufal, že to třeba nějak obejde. Hele, podala byste mi tu tašku? Koupil jsem ještě oříšky.“

Přisunula jsem mu hnědý papírový sáček ze samoobsluhy. Vylovil z něho plechovku s burskými oříšky a otevřel ji. Trochu si odsypal do dlaně. I já mu nastavila ruku a také dostala svůj díl. Pokračovala jsem v hovoru: „On znal někoho z úřadu pro válečné vysloužilce?“

„Nikdy přímo neříkal, o koho jde, a jestli jo, tak si to nepamatuju. Byl jsem ještě malej kluk.“

„Jak dlouho tu Benny vydržel, než ho zabili?“

„Možná pár neděl. Máma sem pak letěla a nechala převézt jeho tělo domů, aby ho pohřbili tam. Taky jeho motorku tehdy přivezla. Když mám čas, chodím za ním na hřbitov. Na hřbitově Cave Hill maj pro sebe válečný veteráni celou jednu sekci.“

„Kolik se toho dozvěděla o okolnostech jeho smrti?“

„Prej ho zmlátil nějakej polda. Nejdřív se spolu údajně pohádali v baru Honky-Tonk a pak našli Bennyho mrtvýho.“

„To musela být rána.“

„To tedy jo. Taky jsem tehdy začal mít problémy se zákonem,“ prohlásil. „Byl jsem v pasťáku, dokud jsem se

oficiálně nemoh protloukat životem na vlastní pěst.“

„Kdy jste přijel sem?“

„Bude to tak pět šest měsíců zpátky. Táta mi umřel v září, na rozedmu plic. Kouřil tři krabičky denně. Dokonce ani ke konci si nedokázal poručit a střídavě bafal z cigára a z respirátoru. Máma umřela hned za měsíc. Myslím, že jí selhalo srdce, když hrabala venku listí. Já tou dobou seděl v okresní věznici v Shelby. Samozřejmě to bylo děsný.

Dvakrát mi museli píchnout nějaký voblbováky, jak já říkám, protože jsem hrozně vyšiloval. Každopádně, když mi vypršel trest, jel jsem stopem až domů, kde mě čekal celej náš barák, včetně nábytku a bráchovy motorky a spousty dalších krámů. Než jsem dal tu mašinu dohromady, docela jsem se zapotil.“

„Asi vám to tam muselo připadat zvláštní.“

„Jo, to jo. Chodil jsem po baráku a moh jsem dělat, co jsem chtěl. Přesto mě to vůbec nebavilo. Byl jsem prostě sám. Když stráví člověk nějakej ten rok v kriminále, zvykne si na to mít kolem sebe pořád nějaký lidi.“

„A co bylo pak?“

„No, máma vždycky nechávala Bennyho pokoj, jak byl.

Na podlaze se tam proto válely jeho šaty a dokonce i postel byla rozestlaná, přesně jak ji nechal, když odjížděl. Skočil jsem na to, přebral jeho věci a dal to tam trochu do pořádku.

Částečně jsem to dělal ze zvědavosti, částečně proto, že jsem se zkrátka potřeboval nějak zabavit. A právě tehdy

jsem narazil na tu Bennyho kasičku.“

„Na jakou kasičku?“

„Takovou šedivou plechovku, asi takhle velikou,“

rukama naznačil, že šlo o krabičku asi tak třicet na patnáct centimetrů. „Měl ji pod postelí, zaklíněnou mezi péra matrace.“

„Pořád ji máte?“

„Ne. Vzal si ji pan Magruder a zřejmě ji někam schoval.“

„A co v ní bylo?“

„Počkejte… Novinářskej průkaz vystavenej na jméno Duncan Oaks. Taky Oaksova vojenská známka a jedna černobílá momentka, na který byl Benny a nějakej chlápek, kterýho jsme automaticky považovali za Oakse.“

Zase tenhle Duncan Oaks! Uvažovala jsem, jestli jeho osobní věci neuložil Mickey do nějaké bezpečnostní schránky. Slíbila jsem si, že to ještě ověřím. Až se k němu zase dostanu, tedy jestli se tam vůbec dostanu, budu se muset dívat ještě pozorněji. Zatím jsem nic jako klíček od bezpečnostní schránky nenašla, tak snad příště. „A můžete mi říct, jaký jste měl vy k Mickeymu vztah?“

„Pan Magruder byl dobrej chlap. Měl jsem ho rád. Byl to takovej nesmlouvavej maník. Jednou mi tak zvalchoval hřbet, že na to nikdy nezapomenu. Taky mi dal pořádnou do zubů. Od tý doby se mi viklá zub.“ Demonstrativně pohnul svým znetvořeným řezákem.

„A proto jste se vypravil do Kalifornie; abyste ho našel?“

„No jasně.“

„A jak jste to dokázal? V Culver City bydlel už patnáct let a pochybuju, že kdy komu dal svoje telefonní číslo nebo adresu.“

„Hele, co já vím? Já na něj přišel díky Timovi. To je ten, co vlastní Honky-Tonk. Ten bar bylo to první, co mě napadlo, protože právě tam si s mým bráchou vjeli do vlasů.

Říkal jsem si, že si to třeba bude někdo pamatovat a poradí mi, kde ho hledat.“

„Co jste měl v úmyslu?“

„Samozřejmě ho zabít, co jinýho? žil jsem v domnění, že to on vytlouk duši z mýho bráchy. Pak jsme si ale promluvili a já se začal na celou věc dívat jeho očima.“

„Což znamená?“

„Tvrdil, že to na něj navlíkli, a já mu nakonec uvěřil.“

„Jak to?“

„Měl totiž alibi. Užíval si tehdy s tou vdanou paničkou, ale nikomu o tom nic neřek, protože ji do toho nechtěl namočit. Pak jsem ještě mluvil s tím druhým poldou, co to všechno viděl. Údajně si jenom nadávali a trochu se strkali.

Nepadla ani jedna rána. Bennyho pak nejspíš přepad někdo úplně jinej a ten ho taky oddělal. Ve skutečnosti ho ale zabila ta ocelová destička, co měl v hlavě. Měl totiž

krvácení do mozku, kterej se mu za chvilku nasák krví jak

houba.“

„Vzpomněl byste si na jméno toho druhého policisty?“

„Nějakej Shackelford. Tuhle večer jsem ho taky viděl v baru Honky-Tonk.“

„A co ta fotka, co jste našli?“

„Dva chlapíci, evidentně kámoši. Muselo to bejt ve Vietnamu. Za nima bylo vidět vojáky. Benny byl v nějaký pracovní kombinéze a na hlavě měl starou otřískanou helmu s takovym tim mírovym symbolem. Víte, co myslim?

Vypadá to jako nějaká divná ptačí hnáta, co z ní nahoru něco trčí, a celý je to v kruhu. Benny se tam zubí jako pako a jednou rukou drží kolem ramen toho druhýho chlápka, kterej ho zas objímá kolem pasu. Tomu druhýmu taky visí z pusy cigáro. Vojenská známka, co tam má na krku, vypadá stejně jako ta z tý Bennyho plechovky.“

„Jak vypadal ten jeho kamarád?“

„Znáte to, mladej, zarostlej, hustý tmavý obočí a černej knír, špinavej jako čuně. Na prsou moc chlupatej nebyl.

Vypadal jak buzík.“

„Nebylo zezadu na té fotce nějaké jméno nebo třeba datum?“

„To sice ne, ale určitě to byl Benny. Muselo to bejt někdy v roce šedesát pět, mezi desátým srpnem, kdy narukoval, a sedmnáctým listopadem, kdy se vrátil. Ten ostřelovač ho zasáh do hlavy v Ia Drangu, kde byl s pěším plukem. Samozřejmě ho měli hned evakuovat, jenže tam ani

nešlo přistát s vrtulníkem, protože celá zem byla v plamenech. Říkal, že když se odtamtud nakonec dostal, mrtvý a raněný prej už leželi všichni na jedny hromadě jako na hranici.“

„Co si o tom všem myslel Mickey?“

„Nic neříkal. Jen slíbil, že se na to mrkne. To bylo všechno.“

„A kde je ta plechová krabička teď? Moc ráda bych viděla, co v ní je.“

„Řikal, že ví, kam ji schovat. Víte, naučil jsem se ho moc nevyptávat. Byl zkrátka pánem situace.“

„Ještě k tomu Duncanu Oaksovi. Jak ten do toho zapadá?“

„Kdybyste mě zabila, tak vám to nepovím. Zřejmě to byl někdo z Bennyho jednotky.“

„Právě toho se Mickey chytil. Vím totiž, že volal do jedné střední školy v Louisville –“

„Vsadím se, že to byl nějakej učňák. Benny tam totiž

chodil na učňák, hrál fotbal za školu a tak.“

„Nebylo to učiliště,“ vložila jsem se do toho. „Byla to Louisvilleská střední škola pro chlapce. O tom Duncanu Oaksovi mluvil s místní knihovnicí. Hned druhý den nasedl na letadlo a odletěl na východ. Nemluvil jste s ním, když se vrátil?“

„Neměl jsem bohužel příležitost. Párkrát jsem mu sice volal, ale nezvedal to, tak jsem se nakonec rozjel k němu

domu. Byl jsem šíleně vytočenej. Myslel jsem, že mě tahá za nos.“

„Vy jste nevěděl, že ho postřelili?“

„Ne. Tehdy ještě ne. Pak mi to ale řek jeden místní chlapík. Soused odvedle. Zapomněl jsem, jak se jmenoval, ale měl takový divný jméno.“

„Wary Beason?“

„To je von. Rozflákal jsem mu okno, a tak jsme se vlastně seznámili.“ Duffy měl v sobě zřejmě tolik slušnosti, že mu to s tím oknem bylo teď líto. Zatím však patrně nezjistil, že jsem tam celou dobu byla také.

Najednou jsem si uvědomila, že sedím a civím na tu špinavou podlahu a snažím se přijít na to, co k čertu mělo všechno tohle znamenat. Jak to do sebe zapadalo? I když

třeba Tim Littenberg a Scott Shackelford také bojovali ve Vietnamu, bylo to jindy. Benny Quintero narukoval hned na začátku války a navíc si tam pobyl jen krátce. Tim i Scottie sloužili později, až začátkem sedmdesátých let. Pak tu byl ještě Eric Hightower. Ten byl v Asii dvakrát, ale podruhé nešťastnou náhodou šlápl na minu, tak se musel vrátit zpátky. Nechal tam však obě nohy. I tak to bylo dlouho potom, co se vrátil domů Benny Quintero. Ale proč by se někdo v souvislosti s tím rozhodl zabít Mickeyho? Znala jsem ho ale natolik, aby mi bylo jasné, že na něco přišel. Co to ale mohlo být?

„Zdržíte se ještě, nebo už půjdete?“

Podívala jsem se na Duffyho, který si mě ustaraně prohlížel. Odložila jsem svou láhev s pivem. „Myslím, že radši vypadnu. Potřebuju to všechno nějak vstřebat. Zatím mi vůbec není jasné, jak to do sebe zapadá… jestli vůbec,“

řekla jsem. „Asi si to všechno nechám projít hlavou, možná s vámi ještě budu chtít mluvit. Budete tady?“

„Tady nebo v Tonku. Chcete vyprovodit?“

„Prosím vás,“ vděčně jsem souhlasila. „Je tam tma jako v ranci.“

22

K sobě do bytu jsem se vrátila ve čtvrt na dvanáct a vcelku mě překvapilo, když jsem zjistila, že celá má rozmluva s Duffym netrvala víc jak hodinu. Zapnula jsem kávovar a nechala ho překapávat a přitom si protahovala krční páteř, ztuhlou nahromaděným napětím. Malinko mě pobolívala hlava, mezi očima mi vystřelovala bolest jako elektrické šoky. Tolik jsem si chtěla jít lehnout, ale čekala na mě ještě nějaká práce. Dokud jsem měla všechno v živé paměti, otevřela jsem zásuvku psacího stolu a vyndala odtamtud nový balíček poznámkových kartiček. Poté jsem z tajné skrýše vylovila těch pár věcí, co jsem našla u Mickeyho.

Seděla jsem ve své otočné židli a pečlivě zapisovala všechno, co jsem si za ten večer zapamatovala. Prádlo, které přepírali v baru Honky-Tonk, zřejmě nebylo zdaleka tak špinavé, jak jsem si původně myslela. Třeba měl pravdu Tim a Mickey do toho podniku chodil jenom proto, že se potřeboval napít a že měl zálusk na Theu. Musela jsem

připustit, že mu flirtování rozhodně nebylo cizí.

Když jsem měla hotovou kávu, zvedla jsem se a nalila si trochu do hrnečku. Ještě jsem ji vylepšila mlékem, které mi nepřipadalo zase tak moc kyselé. Opět jsem se vrátila ke stolu. Ani jsem se neposadila a začala jsem ledabyle přesouvat jednotlivé kartičky. Pár věcí mi pořád nešlo na rozum, protože jsem nechápala, jak mohou s celou záležitostí souviset. Tak předně, Mickeyho postřelili mou zbraní. K tomu bylo ještě třeba připočíst ono třicetiminutové šumění na mém záznamníku, což měl být vzkaz od Mickeyho, respektive z jeho telefonního čísla. Ten byl zaznamenán 27. března odpoledne. Kdo mi telefonoval a proč? Jestli to byl Mickey, tak proč nenechal žádný vzkaz?

Proč jen volající nechal pásku naprázdno doběhnout až do konce? A jestli to nebyl Mickey, co bylo účelem toho telefonátu? Měl snad vzbudit dojem, že jsme spolu v kontaktu? Rozhodně mi u pánů od policie dost přihoršil.

Posadila jsem se za stůl a začala si hrát se svými kartičkami. Musela jsem vycházet z toho, že Mickey pátral po tom, kdo zabil Bennyho Quintera. Byla to záhada, která nad ním měla viset do konce života jako Damoklův meč.

Bennyho smrt sice nikdy oficiálně neprohlásili za vraždu, ale Mickey věděl, že z ní vinili jeho, i když proti němu obvinění nikdy nikdo nevznesl. Vzhledem k jeho dosavadní kariéře, která byla na policistu dosti výstřední, na něho celá ta věc vrhla nehezký stín, připravila ho o důvěru lidí a vůbec

mu znemožnila další slibný postup. Z jeho pohledu byla jediným schůdným řešením právě výpověď. Ta ho však připravila o práci, již nade vše miloval. Od té doby jeho život už nikdy za mnoho nestál: pitky, ženy, omšelý byt.

Dokonce ani tu mizernou práci u Pacifické bezpečnostní si nedokázal udržet. Nebylo divu, když na sobě musel nosit nepovedenou imitaci policejní uniformy s emblémem druhořadého obchodního domu. Určitě celou dobu snil o útěku, k němuž mu zřejmě měly dopomoci naspořené peníze a falešné doklady. Obrátila jsem několik dalších kartiček a narovnala je pod sebe ve snaze útržky informací nějak uspořádat.

Bezděky jsem dvě z nich postavila na hranu a opřela o sebe. K nim jsem přidala třetí. Pravou mozkovou hemisféru jsem v tu chvíli raději nezatěžovala a všemu nechávala volný, přirozeně chaotický průběh. Když jsem byla malá holka, také jsem se bavila stavěním domečků z karet.

Postavit přízemí byla hračka. Vyžadovalo to jen trochu trpělivosti a zručnosti, nic víc. První patro bylo již o něco těžší, protože člověk musel na všechny ty vzniklé stříšky položit něco jako strop, tedy karty ve vodorovné poloze.

Potom začalo jít opravdu do tuhého: všechno zopakovat ještě jednou od začátku. Na vodorovně ložené karty bylo nejdřív třeba postavit další dvě, opřít je o sebe a pak k nim postupně přidávat další a další a další. Jak celá ta vratká konstrukce narůstala, mohla se samozřejmě v každém

okamžiku zřítit a sesypat na zem jako – no, zkrátka jako domeček z karet. Někdy jsem tomu zcela zvráceně napomohla a prstem strčila do jedné vespod. Pak jsem vždy se zaujetím přihlížela, jak se to celé pomalu rozpadá jako při demolici.

Vzala jsem do ruky další kartičku, pozorně si přečetla, co na ní bylo napsáno, a pak jsem ji přidala k balíčku na stole.

Vzala jsem do ruky další a opatrně ji začlenila do domečku.

Zarazila jsem se a zase ji vzala zpátky a ještě jednou si přečetla, co na ní bylo napsané. A najednou jako bych došla osvícení, uviděla jsem tu souvislost. Dvě z mých kartiček teď ležely vedle sebe a já to viděla naprosto jasně. Musela jsem být úplně slepá a zabedněná! To jméno zde figurovalo dvakrát a já si náhle uvědomila, že to jistě musí něco znamenat. Byl to zvrat. Bylo to jako krátké zemětřesení, které se vzalo odnikud a vzápětí zase rychle odeznělo. A o čem je řeč? Viděla jsem před sebou Dela Amburgeye, kterého mi Shack představil večer v Tonku, a současně jsem si přečetla, že na jméno Delbert Amburgey byly vystavené jedny z těch falešných dokladů, co si schovával Mickey. Šlo o kalifornský řidičský průkaz, nějaké kreditní karty a doklad o sociálním pojištění.

Odložila jsem poznámkové kartičky a vzala si k ruce složku dokumentů, na nichž byla nahoře přitavená Mickeyho fotografie. Zřejmě šlo o Delbertův výpis z matriky. Zatočila jsem se na židli a nespouštěla z těch listin

oči. Patřily ty dokumenty skutečně Delbertovi nebo si jen Mickey vypůjčil jeho totožnost? Bylo v nich uváděné datum narození pravdivé nebo smyšlené, vypůjčil si je nebo vycucal z prstu, a jak to vlastně myslel? Je známá věc, že se padělatelé kreditních karet uchylují k metodě takzvaného „paběrkování“, kdy si podloudně opatří doklady o bezhotovostní platbě nebo jejich kopie nebo dokonce výpisy z bankovních účtů, které po vyrovnání pohledávek majitelé často vyhazují. Na těchto výpisech jsou bohužel uvedené informace, které se dají využít k čerpání dalších finančních prostředků. Padělatel jménem majitele účtu zažádá o novou kartu, pomocí které může z účtu vybírat. Tímto způsobem lze rovněž založit řadu účtů nových. Když zná člověk jméno, adresu a číslo sociálního pojištění, kartu k výběru z bankomatu získá velmi snadno a spolu s ní také prázdné šeky nebo nárok na plynutí z pojistného. Šikovný padělatel také informuje banku o své nové adrese, samozřejmě nikoli té vlastní, takže skutečný majitel účtu se nikdy nedozví, že kdosi využil zajímavých služeb, k nimž se ve smlouvě s ním zavázala jeho oblíbená banka. Samozřejmě s pomocí takové karty lze rovněž hotovost na příslušném účtu zcela vyčerpat.

Postačí k tomu několik výběrů. Když k takovému přečerpání dojde, složí padělatel nějaký minimální vklad nebo se přesune o dům dál. Tehdy za sebou samozřejmě pečlivě zamete stopy, případně zneužité informace prodá dál, samozřejmě se slevou. I tak si celkem namastí kapsu.

Takovéhle falešné dokumenty měly na černém trhu velkou cenu, protože stále existovala spousta zločinců, nežádoucích uprchlíků ze zahraničí a chronických bankrotářů, pro které znamenaly začátek nového života. S několika tisíci dolarů na účtu se totiž už dá leccos rozjet.

Vrátila jsem se k Mickeyho bankovním výpisům. Když

jsem si prohlížela ten ke spořitelní vkladní knížce, pomalu mi docházelo, že z účtu pravidelně vybíral po šesti stovkách dolarů právě v ty dny, kdy navečer zavítal do baru Honky-Tonk. Vzpomněla jsem si na Tima a na to, jak mi vykládal, jaké plány má s prvním patrem a že by se tam snad daly přistavit nějaké další stoly. žasla jsem, jak snadno jsem se zřejmě nechala nachytat. Nalíčil na mě návnadu – odemčené dveře –, abych mohla nakouknout tam nahoru, kde to vypadalo, jako by tam někdo začal budovat půdní vestavbu.

Také mi neuniklo, že vyhazovači u vchodu pod záminkou větší bezpečnosti snímají každému doklady, převážně řidičské průkazy. A vzhledem k tomu, že se u baru dalo platit kreditními kartami, určitě si schovávali hromadu kopií platebních dokladů. Spolu s údaji z řidičských průkazů dávalo těch pár čísel na nich uvedených vcelku kompletní sadu osobních dat, která rozhodně nebyla k zahození. Úplně dokonale jsem se v těchto otázkách sice nevyznala, ale věděla jsem, koho se případně optat.

Opět jsem se podívala na hodinky. Bylo za pět minut dvě. Uklouzlo mi: „Sakra!“ Dohodla jsem se přece s Theou,

že se sejdeme, jen bude hotová v práci, což mělo být ve dvě.

Vyskočila jsem na nohy, posbírala všechny kartičky, uklidila je zpátky do zásuvky a také falešné doklady nalezené u Mickeyho schovala do jejich tajného úkrytu. Pak už jsem jen popadla kabelku a klíčky od auta. Za pár minut jsem už uháněla po sto první dálnici směrem na Colgate a stěží odolávala pokušení držet plynový pedál sešlápnutý až u podlahy. Jinak mnoho aut nejezdilo, vlastně byla dálnice celkem opuštěná. Jen mi prolétlo hlavou, že právě touhle dobou vyjíždějí do ulic vozy silničních hlídek. Na silniční kontrolu nebo na pokutu za nedovolenou rychlost jsem rozhodně nebyla zvědavá. Přistihla jsem se, jak trpím samomluvou. Nahlas jsem popoháněla svého broučka a prosila všechny svaté, aby mi Thea zatím někam neutekla.

Kavárna, kde jsme se měly sejít, měla společné parkoviště se sousedním kuželníkem. Nebylo tam ani jediné volné místo, takže jsem chvilku jezdila kolem a nešťastně vzdychala. Nakonec jsem nechala auto na místě, kde bylo parkování dovoleno jen tak napůl. Zhasla jsem reflektory, vypnula motor, otevřela si a vystoupila. Bylo za dvě minuty čtvrt na tři. Auto jsem za sebou zamkla a pak napůl došla a napůl doběhla do restaurace. Před vchodem jsem se ještě pokusila popadnout dech, ale pak už jsem vrazila do dveří a začala se po ní rozhlížet.

Seděla v zadním boxu a kouřila cigaretu. Ostrý svit zářivek jí vybělil tvář a zbavil ji veškerých rysů, takže

vypadala jako postava z japonského divadla kabuki.

Vklouzla jsem k ní do boxu a posadila se naproti přes stůl. „Dík, že jste tu počkala,“ vydechla jsem vděčně.

„Zabrala jsem se do poznámek a zapomněla na čas.“

„To nevadí,“ prohlásila. „Můj život stejně rychle spěje ke krachu, takže co? Co ještě jste mi chtěla říct?“

Byla podivně nepřítomná. Zřejmě jsem jí dala příliš mnoho času na rozmyšlenou, a tak si třeba na spoustu věcí utvořila jiný názor. Když jsem byla v baru Honky-Tonk, přísahala bych, že bude ochotná se mi s lecčíms svěřit. Lidé, kteří mají v životě problémy, jsou rádi, když si mohou někomu vylít srdce. A pokud je člověk zastihne v tu správnou chvíli, prozradí mu, na cokoli se zeptá. Nadávala jsem si do pitomců, že jsem tu příležitost nevyužila a nevzala si ji na chvilku někam stranou.

Začala jsem: „Koukněte, je mi jasné, že jste naštvaná, protože jsem vám neřekla, kdo ve skutečnosti jsem –“

„Mimo jiné,“ podotkla s přehnaným důrazem. „Jestli se pletu, zadržte mě, ale podle všeho nejste jenom soukromý očko, ale taky Mickeyho bývalá žena!“

„No tak, Theo, buďte rozumná. Kdybych vám tohle řekla hned na začátku, myslíte, že bych se od vás něco dozvěděla?“

„Nejspíš ne,“ uznala. „Ale lhát jste tedy nemusela.“

„Ale jistě že musela. To byl jediný způsob, jak se dozvědět pravdu.“

„Co je špatného na tom, když je člověk upřímný? Nebo je to snad nad vaše síly?“

„Na mě to vy budete zkoušet s upřímností! Vy! Vy, která Scottiemu za zády spíte s Mickeym!“

„Taky jste s ním spala.“

„Ne v poslední době. To jsem nebyla já.“

Vyvalila na mě oči. „Ale říkala jste –“

„Jo jo jo. To jste si mohla leda domyslet, protože já nic takového neřekla.“

„že ne?“

Zavrtěla jsem hlavou.

Rozpačitě zamrkala. „Tak čí tedy byl ten pesar?“

„Dobrá otázka. Docela jsem si s tím musela lámat hlavu.

Mickey to zřejmě táhnul ještě s někým dalším.“

„S kým?“

„Zatím si to radši nechám pro sebe, zatím.“

„Nevěřím vám.“

„Jako v čem? Víte, že někoho měl. Sama jste viděla důkaz. Ale kdybyste systematicky nepodváděla Scottieho, asi by vás nic takového nenapadlo.“ Dívala se mi do očí.

Pokračovala jsem: „Nemusíte se na mě tak mračit. Mně udělal to samé. Už je holt takový.“

„O to ani tak nejde. Dokonce si uvědomuju, že mi zas až

tak nevadila představa, že to jste vy. Přece jen jste za něho byla vdaná, takže by to nebyla taková potupa. Myslíte, že tu druhou ženskou miluje?“

„Jestli ano, rozhodně mu to nezabránilo v tom, aby si začínal něco s vámi.“

„No, ve skutečnosti jsem já sbalila jeho.“

„Pane jo! Děsně nerada to říkám, ale asi musíte být úplný blázen. Vždyť ten chlap je alkoholik. Navíc nezaměstnaný a taky starší, o nějakých… patnáct let?“

„Vypadal… já nevím… asi sexy a jako že mě ochrání.

Taky je zralý. Scottie je sice temperamentní, ale je hrozně zahleděný sám do sebe. S Mickeym jsem se cítila v bezpečí.

On má ženy rád.“

„No ovšem. Proto nás asi při každé příležitostí podvádí.

Každou z nás má vždycky radši než tu předešlou, někdy dokonce současně, ale nikdy mu to moc dlouho nevydrží.

Tak asi takhle je zralý.“

„Myslíte, že se z toho dostane? Mám o něho hrozný strach, ale v nemocnici mi nechtějí nic říct.“

„Doufám, že ano, ale vážně nevím.“

„Ale vy to už zjistíte, že jo?“

„Snad. Je to zvláštní, protože jsem na něj už prakticky zapomněla. Fakt, neviděli jsme se léta. A teď, když je na dně, je ho všude plno.“

„Mám úplně stejný pocit. Pořád ho někde vidím. V

Tonku se otevřou dveře a já čekám, že se v nich objeví.“

„Proč se sem pořád vracel? To kvůli vám, nebo v tom bylo něco jiného?“

„To se mě neptejte. Neporadím vám. Víte, Mickeyho

mám sice ráda, ale ne tolik, abych se vzdala života, co vedu.“

„Není možné, aby o tom Scottie věděl?“

„To jako o Mickeym a o mně?“

„O tom se přece celou dobu bavíme,“ odvětila jsem trpělivě.

„Proč se na to vlastně ptáte?“

„Jak můžete vědět, že to nebyl Scottie, kdo ho postřelil?“

„To by neudělal. Jeho táta nám každopádně říkal, že se to stalo asi dvě ulice od jeho bytu. No a Scott ani netuší, kde Mickey bydlí.“

„S tím na mě nechoďte. Vždyť se nad tím zamyslete, Theo! Tak kupříkladu, kde byl Scottie minulou středu brzy ráno?“

„Jak to mám vědět?“

„Byl snad s vámi?“

„To bych neřekla,“ odtušila. Civěla před sebe na stůl a v duchu se snažila rozpomenout. „V úterý večer jsem měla volno. Nebylo mi dobře.“

„Nemluvila jste se Scottiem po telefonu?“

„Ne. Volala jsem mu, ale byl pryč. Tak jsem mu nechala vzkaz, aby mi hned druhý den zavolal.“

„Řečeno jinými slovy, s vámi nebyl ani v úterý v noci, ani ve středu brzo ráno. Tedy čtrnáctého května.“

Thea zakroutila hlavou.

„A co další den? Viděla jste se s ním?“

Zamáčkla cigaretu. „Nevzpomínám si do puntíku přesně na každý den.“

„Tak začněte tím, co se vám vybaví jako první. Kdy jste tehdy viděla Scottieho naposled?“

Zdráhavě se nadechla: „V pondělí. Na neděli byl domluvený s Timem. Přijel sem na noc a hned druhý den odjel do L. A. Pak jsem ho zas viděla až o víkendu. To znamená minulou sobotu. Zase se objevil až včera a zítra se vrací do Los Angeles.“

„A co vy? Viděla jste se s Mickeym ten večer, než ho postřelili?“

Zaváhala: „Šla jsem za ním domů, ale nebyl tam.“

„A nemohl vás Scottie třeba sledovat? Třeba byl tou dobou ve městě. Když jste sedla do auta, stačilo mu se na vás pověsit a jet za vámi až k Mickeymu.“

Zírala na mě. „Nic takového by neudělal. Vím, že vám není sympatický, ale to z něj ještě nedělá zločince.“

„Opravdu? Vždyť jste mi sama říkala, že by vás zabil, kdyby se dozvěděl, co jste mi řekla.“

„Když jsem říkala, že by mě zabil, bylo to myšleno…

jak se to říká?“

„Obrazně.“

„Jo, obrazně,“ zopakovala to. „Ve skutečnosti by Scottie na nikoho nestřílel.“

„Třeba měl mnohem závažnější motiv.“

„Jako co?“

„Podvody.“

Thea úplně změnila výraz. „O tom s vámi vůbec nehodlám diskutovat.“

„Tak tedy změníme téma. Když jsem sem tenhle týden ve čtvrtek přišla zase po dlouhé době poprvé, byl na vás Tim naštvaný. Kvůli čemu to bylo?“

„Do toho vám nic není.“

„Jsou Tim a Scottie společníci?“

„To byste se musela zeptat jich.“

„A čím se zabývají?“

„K tomu se nebudu vyjadřovat.“

„Proč? Jedete v tom snad i vy?“

„Už budu muset běžet,“ vyhrkla najednou. Dívala jsem se, jak si spěšně vzala kabelku a kabátek. Než se zvedla od stolu a odešla, záměrně se na mě ani jednou nepodívala.

*

Když jsem se konečně dostala do postele, bylo tři čtvrtě na tři. Ze zvyku jsem se probudila už v šest a málem se začala soukat do teplákové soupravy, když jsem si uvědomila, že je neděle. Chvilku jsem ležela na zádech a dívala se na nebe. Zřejmě již vycházelo slunce, protože obloha byla o něco světlejší, jako když se začínají rozsvěcet pouliční lampy. Na to málo, co jsem vypila, jsem měla téměř kocovinu. Určitě se na tom podepsalo zakouřené prostředí v baru, rozmluva s Duffym a napětí mezi mnou a

Theou, a už vůbec nemluvě o noční jízdě autem a usilovném přemýšlení do brzkých ranních hodin. Vstala jsem, vyčistila si zuby, ze sklenice s vodou zapila dva aspiriny a zase si zalezla zpátky do postele. Dřív než za minutu jsem opět usnula. Močový měchýř mě probudil v deset. V krátkosti jsem sama sebe vyšetřila, jestli u mě dosud nepřetrvává bolest hlavy, nevolnost či celková slabost tělesná, ale očividně jsem byla zase v pořádku. Rozhodla jsem se tedy zase nějakou chvíli čelit životu, ale pod podmínkou, že si později během dne ještě zdřímnu.

Pak jsem udělala totéž, co každé ráno: osprchovala se, oblékla si domácí oděv a připravila si hrnek kávy. Z větší části jsem také přečetla nedělní noviny. Potom jsem se usadila na gauči a s knížkou se zachumlala do deky. V jednu hodinu po poledni jsem zjistila, že je čas si zdřímnout.

Probudila jsem se až v pět. Poté jsem vyšla nahoru po svém točitém schodišti a podívala se na sebe do zrcadla v koupelně. Splnilo to zcela mé očekávání. Vlasy jsem měla na jedné straně splihlé a přeleželé, zatímco na druhé mi trčely do stran jako uschlé listy z palmového kmene. Strčila jsem je na moment pod tekoucí vodu a po chvíli se zase vynořila, na hlavě o něco zdařilejší kreaci. Vysvlékla jsem si teplákovou soupravu na doma a místo ní si vzala rolák a džíny, froté ponožky, sportovní botky značky Sauconys a Mickeyho bundu. Přes rameno jsem si přehodila kabelku, zamkla za sebou a zamířila přes zahradu k Henrymu.

Zaklepala jsem u zadních dveří. Nepřišel mi otevřít hned, jak bych čekala, ale všimla jsem si pootevřeného okna do koupelny a také jsem slyšela téci vodu ve sprše. Z té škvíry v okně vycházela pára prosycená vůní mýdla a šamponu.

Zaklepala jsem tedy na sklo, smluvené rat-at-tat-tat.

Zevnitř se ozval Henry: „Jo!“

„Ahoj, Henry. To jsem já. Právě jdu k Rosie na večeři.

Nechceš se přidat?“

„Přijdu později. Jen co budu hotový.“

Došla jsem ani ne na křižovatku a v půl šesté vstoupila do restaurace jménem Rosie’s. Má stará známá právě otvírala. Vyměnily jsme si obvyklé zdvořilosti, což byly v jejím případě nemístné narážky na to, kolik vážím, jaké mám vlasy a že jsem pořád ještě svobodná. Rosie je takový mateřský typ, ale pouze tehdy, máte-li slabost pro postavy z pohádek bratří Grimmů. Dělá si zkrátka těžkou hlavu z toho, jak to zařídit, abych konečně přibrala, nechala se ostříhat a také si pořídila manžela. Moc dobře přitom ví, že jsem v tomhle směru ztracený případ. Přesto mi dál tvrdí, že nakonec (tedy až budu stará, sklerotická, senilní a o holi) budu stejně potřebovat někoho, kdo by se o mě staral.

Jednou jsem se před ní zmínila o pečovatelské službě, ale to se jí nezdálo. Proč by mělo? Já to ale myslela vážně.

Usadila jsem se u svého oblíbeného stolu, před sebou sklínku trpkého bílého vína. Někdo zkrátka nedokáže rozeznat dobré víno do špatného. Henry se dostavil hned

vzápětí. Když už jsme na to byli dva, dovolili jsme Rosie, aby na nás vychrlila, jaké že je dnešní večerní menu. Mohli jsme se těšit na savanyu marhahus (pálivé nakládané hovězí jenom pro vás, že jsme kamarádi!) a kirantott karfiol tejfolos martassal, což byl smažený květák zalitý zakysanou smetanou. A než jsme vytřeli talíře domácím chlebem od Henryho, zasvětila jsem svého domácího do toho, co se stalo za posledních pár dní. Musím přiznat, že když jsem domluvila, o mnoho moudřejší jsem nebyla.

„Jestli měl Mickey poměr s tou paní Hightowerovou, tak měl její manžel stejný důvod ho zastřelit jako přítel té They,“ podotkl.

„Možná to tak je,“ odvětila jsem, „ale mám spíš dojem, že se s tím Eric už dávno smířil. Podle mě je za tím něco víc, něco, nač jsem ještě ani nepomyslela.“

„A můžu ti já nějak pomoct?“

„Asi ne, ale děkuju.“ Zvedla jsem oči ke dveřím, protože se právě otevřely. Dovnitř vstoupil onen číšník, kterého jsem potkala na banketu u Hightowerových, v podpaží knížku v pevné vazbě. Zpod tvídového kabátku mu koukal černý rolák a tmavé kalhoty a na nohou mu zářily dokonale naleštěné mokasíny. Teprve předešlého večera jsem ho viděla, kterak v bílém kabátci roznáší pití, a přesto mi nějakou dobu trvalo, než jsem mu přišla na jméno.

Zvedla jsem se a přitom se obrátila na Henryho: „Omluv mě na chvilku. Právě přišel někdo, s kým si potřebuju

promluvit.“

„To nic. Stejně jsem chtěl ještě něco dodělat,“ prohlásil a natáhl se pro úhledně složený nedělní výtisk New York Times a své kuličkové pero. Na vrchu byla samozřejmě křížovka. Všimla jsem si, že už je způli vyluštěná a že se do ní Henry tentokrát pustil směrem od krajů do středu, takže postupoval po jakési spirále. Někdy se také bavil tím, že vypisoval jen každé druhé písmeno, protože se mu moc líbilo, jak to nakonec vypadá.

Stewart nás právě míjel a hned si mě všiml. „Ale, dobrý den! Jak se máte? Říkal jsem si, že tu asi budete.“

„Můžu s vámi mluvit?“

„Račte,“ prohlásil a pokynul mi směrem k boxu, kde obvykle sedával. Ještě jsem stiskla Henrymu paži, čehož si ale patrně nevšiml, jak se soustředil na luštění. Stewart počkal, až se posadím, a teprve pak zaplul na místo naproti mně. Knížku položil vedle sebe na lavici.

„Co to čtete?“ zeptala jsem se.

Zvedl ji a natočil hřbetem ke mně, takže jsem si přečetla, že je to Smrt kouzelníka od Rudolpha Fishera. „Většinou čtu životopisné romány, ale napadlo mě zkusit něco nového.

Tohle je detektivka z počátku třicátých let. Hlavní hrdina je černoch.“

„Je to dobré?“

„Zatím nevím. Ještě jsem se nezačetl. Vypadá to ale zajímavě.“ Tu se u stolu objevila Rosie. Stála tam a dívala

se do zdi, jako bychom tam ani nebyli. Na sobě měla lodičky a jasně modré havajské muumuu.

Stewart sáhl po jídelním lístku a prohlásil: „Dobrý večer, Rosie. Jak se daří? Nabízíte snad dnes nějaké speciality, o kterých bych měl vědět?“

„Ty mu říct, že dobrá naložená hovězí,“ vyžbleptla. Aby bylo jasno, Rosie umí výborně anglicky, ale jen když se jí to hodí. Teď se z nějakých neznámých důvodů chovala, jako by do Států přicestovala teprve včera a ještě k tomu dočasně.

Jinak muže nikdy neoslovuje přímo, tedy pokud s nimi neflirtuje. Totéž platí také pro cizince a pro ženy, děti, osoby na výpomoc a ty, kteří nakouknou do dveří a ptají se na cestu. Takovému člověku sice odpoví, ale nikdy se na něho nepodívá.

Proto jsem řekla: „Nakládané hovězí je báječné.

Chuťovka! A smažený květák, také k neuvěření.“

„Tak já si to dám,“ prohlásil Stewart a odložil jídelní lístek.

„A k pití co?“ zeptala se.

„Zkuste bílé víno. Je pikantní. A báječně se hodí k tomu hovězímu,“ doporučila jsem mu.

„To zní slibně. Dám si tedy bílé víno.“

Rosie přikývla a odporoučela se. Stewart jen nevěřícně kroutil hlavou. „Někdy bych si přál mít ty nervy, abych si mohl objednat něco jiného. Ty maďarské speciality jsou leda tak pro ptáky. Chodím sem, protože je tu klid. Zvlášť o

nedělích. Když se pak vrátím domů, do půlnoci trávím a nemůžu usnout.“

„Potřebuju se vás zeptat na Hightowerovy.“

„A co je s nimi?“ podivil se. Ta obezřelost mnoho neslibovala.

Zhluboka jsem se nadechla. „Jde o tohle,“ spustila jsem.

„V Los Angeles nedávno postřelili mého bývalého manžela.

Stalo se to patnáctého května, hodně brzy ráno. Pořád je ještě v hlubokém bezvědomí a není jasné, jestli se vůbec kdy probere. Z důvodů, které jsou příliš složité, než abych vám je teď vysvětlovala, se snažím přijít na to, co se vlastně stalo. Samozřejmě o totéž usiluje i policie.“ Dívala jsem se mu do očí. Byly bystré, pozorné, nic jim nemohlo uniknout.

Pokračovala jsem: „Oba manželé Hightowerovi Mickeyho znali a já bych ráda přišla na to, jestli do toho nejsou nějak zapletení.“

„A nač se mě tedy chcete zeptat? Protože něco vám klidně řeknu, ale něco si zase nechám pro sebe.“

„To chápu. Je mi to jasné. Co přesně děláte?“

„Co přesně dělám?“

„Ano, myslím pro ně.“

„Šoféra, údržbáře. Občas roznáším jídlo a pití.“

„Jak dlouho už u nich pracujete?“

„Teď v červnu to budou dva roky. Clifton je tam taky tak dlouho. To je ten, co stává za barem, když pořádají večírky, jako byl ten poslední. Jinak má na starosti dům a jeho

údržbu. Na všechny větší opravy si samozřejmě najímáme řemeslníky, ale vždycky se najde nějaká drobnost, co je třeba jen tak poštelovat.“

„A co Stephanie? Pracuje pro ně pro oba, nebo ji má Dixie jen sama pro sebe?“

„Stephanie je její osobní asistentka. Do domu dochází pravidelně v pondělí a ve čtvrtek. Pracuje od dvanácti do půl šesté. Pan Hightower si všechny obchodní záležitosti vyřizuje sám. Znáte to, telefonáty, korespondence, schůzky… Má to všechno pěkně tady,“ prohlásil a poklepal si na čelo.

„Asi budou mít ještě kuchaře, že ano?“

„Kuchařku. A taky celou úklidovou četu, k tomu ještě dvě pradleny a děvče, co má na starost květiny. Plus zahradníky a chlapíka na čištění bazénu. Já jinak ještě myji auta a Hightowerovu dodávku. Clifton a kuchařka – jmenuje se Ima – jako jediní žijou v domě. My ostatní jen docházíme, když je potřeba.“

„To znamená kdy?“

„To je různé. V týdnu tam většinou nejsem. Potřebují mě až v pátek večer nebo v sobotu, zvlášť když se rozhodnou si někam vyjet. Jinak pan Hightower daleko radši řídí sám.

Paní je ale celá pryč z toho jejich fára. Mají totiž

šestimístnou limuzínu.“

„Nevezl jste minulý týden některého z nich do Los Angeles?“

„To ne, ale to ještě neznamená, že tam nejeli po vlastní ose.“

„Znáte Mickeyho Magrudera? Fešák, asi padesát let, bývalý policista.“

„To mi nic moc neříká. Co s ním mají společného?“

„Kdysi jsme se stýkali, naše dva páry. Je to už víc jak patnáct let. Mickey a Dixie spolu tehdy měli poměr. Mám důvod si myslet, že mezi nimi ten plamínek vášně zase zahořel. Zajímalo by mě, jestli o tom ví Eric.“

Stewart se na chvilku zamyslel a pak jen zavrtěl hlavou: „Já se o drby nezajímám.“

„To vás samozřejmě ctí. A nenapadá vás něco jiného, co byste mi mohl říct?“

„Podle mě by bylo lepší, kdybyste se zeptala přímo jich,“ opáčil.

„A co jejich manželství? Klape jim to?“

I nyní se Stewart zamyslel a mně bylo jasné, že váhá, zda být diskrétní, či nikoli. „Poslední dobou ne,“ připustil nakonec.

23

Víc jsem z něho nedostala. Musím říct, že jsem obdivovala jeho loajalitu, i když mě na druhou stranu dost ubíjela. Vůbec celý ten večer nic nepřinesl. Henry měl pravdu. Jestliže chtěl Mickeyho někdo zabít ze žárlivosti, mohla jsem si mezi podezřelými doslova vybírat. Jedním z nich byl Eric Hightower a druhou, ačkoli nijak žhavou kandidátkou byla zase Thea. Ta už pro Mickeyho riskovala dost. A třebaže se při rozhovoru se mnou tvářila hrozně ustaraně a přesmutně, mohla to jenom hrát. Další možnou podezřelou byla Dixie. Co by asi udělala, kdyby zjistila, že jí Mickey zahýbal s Theou?

Háček byl ale v tom, že to takhle bylo až příliš melodramatické. Všechno to byli dospělí lidé a představa, jak se plíží tmou a tasí na Mickeyho mou bouchačku, mi k nim přece jen nepasovala. Ne že by o podobných případech nepsaly každé druhé noviny, ale celá ta věc s sebou přinášela až příliš mnoho dalších otázek. Tak například mě zajímalo, kdo vlastně byl Duncan Oaks. Co s tím vším měl

společného? A byl Mickey vůbec na stopě lidem, kteří byli zodpovědní za smrt Bennyho Quintera?

Od Rosie jsme se Henry a já zvedli v osm a domů došli v tichosti a za tmy. Po návratu do bytu jsem se opět posadila za stůl a rozložila si před sebou poznámkové kartičky. Po chvíli jsem si ale uvědomila, že se na to pořádně nesoustředím. Vzala jsem balíček kartiček do ruky a zamíchala je. Pak jsem se nad nimi chvilku skláněla jako nad tarotem a snažila se z nich něco vyčíst. Nakonec jsem ale usoudila, že ráno je moudřejší večera. Vždycky se totiž

může ještě něco stát.

*

V pondělí jsem se vyhrabala z postele už v šest. Natáhla jsem si tepláky, vyčistila zuby a vyběhla zdolat pravidelné tři ranní míle. Chvíle před úsvitem bývají nádherné: oceán je sivě modravý, obloha těsně nad ním zbarvená do oranžova, přičemž postupně přechází ve žlutou a nakonec v modrou. V

dáli na obzoru se k nebi zase pnou věže vrtných plošin a vypadají jako starodávné jehlice do vlasů. Když se toho dne nakonec vyhouplo slunce nad obzor, žádné zvláštní vizuální efekty to s sebou nepřineslo, ježto bylo nebe bez mráčku. To ale slibovalo slunný den, což mě zcela uspokojilo. Když

jsem doběhala, zamířila jsem rovnou do posilovny, kde jsem se nejprve všelijak protahovala a pak zase ohýbala, natahovala se, prokřupávala, přepínala, přetlačovala, věšela,

přitahovala, lehala si, a zvedala nahoru a dolů různě těžká závaží. Nakonec jsem si připadala jako blázen.

Vrátila jsem se domů, dala si sprchu a asi v devět za sebou zase zamkla, na sobě obvyklé džíny. Šla jsem vstříc novému dni. Sedla jsem do auta a rozjela se na sever po sto první dálnici. Z dálnice jsem sjela, jakmile jsem zahlédla komplex úřadů okresní správy. Zaparkovala jsem na parkovišti před budovou a vypravila se do katastrálního archivu a tam zadala paní u přepážky adresu baru Honky-Tonk, jestli by k tomu neměla nějakou dokumentaci. Ujistila jsem ji, že mě zajímá jakýkoli technický výkres, jakýkoli plánek, co mi může zapůjčit. Vzápětí jsem si od okénka odnášela mapu nejbližšího okolí, plán lokality, návrh na demolici, nákresy základů a nosných částí, dále nejeden bokorys a plány elektrických rozvodů. Netrvalo to dlouho a našla jsem, co jsem hledala. Vrátila jsem tedy výkresy zpátky a zamířila na parkoviště, u kterého jsem zahlédla telefonní automat.

Zavolala jsem na informace a požádala o číslo na losangeleskou Tajnou službu, která ve skutečnosti spadala pod ministerstvo financí. Kromě čísla do Los Angeles jsem obdržela ještě jedno, na pobočku v Perdidu. Díky možnosti platit za hovory kreditní kartou jsem vytočila číslo do Perdida. Zazvonilo to tam jen jednou.

„Tajná služba,“ oznámila mi jakási žena.

Požádala jsem ji, aby mě přepojila na nějakého agenta.

Přepojila mě a já čekala a poslouchala, jak za mými zády sviští dálniční doprava. Bylo jasné ráno, necelých deset.

Představovala jsem si, kterak se během dne vyhoupne teplota na obvyklých dvacet stupňů. Za chviličku telefon kdosi zvedl a z mého sluchátka se ozval monotónní mužský hlas. „Tady Wallace Burkhoff,“ představil se mi.

„Napadlo mě, že byste mi snad mohl pomoci,“ spustila jsem. „Volám vám, protože mám podezření, že v jednom baru v Colgate dělají podvody s kreditními kartami.“

„Jaké podvody?“

„To zatím nevím. Jednomu mému příteli – vlastně je to můj bývalý manžel – tam někdo prodal falešné doklady.

Domnívám se, že majitel baru tam v tomhle směru podniká ve velkém.“ Pak jsem mu řekla, jak to v baru Honky-Tonk chodí. že tam mají u vchodu čtecí zařízení, kterým snímají jména, adresy a podobné věci z osobních dokladů, a že mě napadlo, jak by mohli ještě využívat údaje z účtenek za platby kreditními kartami. Sice to neznělo zvlášť nebezpečně, ale i tak mě celou dobu trpělivě poslouchal.

„Před pár dny jsem u toho baru viděla stát náklaďák. Složili z něj deset beden. Ty jsem pak viděla narovnané v chodbě.

Na těch krabicích bylo logo společnosti Plast-Stock, o které mi majitel baru řekl, že vyrábí umělohmotné nádobí a příbory.“

„Ne tak docela,“ zasmál se Burkhoff. „Společnost Plast-Stock se specializuje na vybavení na výrobu plastikových

karet, distribuuje materiál a techniku potřebnou k tomu, aby si například v nemocnicích nebo různých klubech mohli sami dělat identifikační kartičky a členské legitimace.“

„Vážně? Můj bývalý manžel měl u sebe doma hned několik falešných legitimací, včetně řidičských průkazů, kartiček sociálního pojištění a hromady kreditek. Jsem si prakticky jistá, že údaje na některých těch dokladech pocházely od jistého stálého návštěvníka toho baru, protože mi tam člověka toho jména kdosi nedávno představil.

Jmenoval se stejně, a dokonce i datum narození by přibližně odpovídalo.“

„Proč by si pořizoval falešné doklady?“

„Je to bývalý policejní detektiv a podle mého názoru jim na to před třemi či čtyřmi měsíci přišel. Víte, nemůžu na to sice přísahat, ale schovával si účtenky, které mu tam vystavili, a navíc, jak jsem už říkala, měl doma spoustu falešných dokladů se svými fotografiemi.“

„Byl by ochotný nám o tom něco říct?“

„Momentálně je v bezvědomí.“ Pak jsem agenta Burkhoffa podrobně informovala o tom, v jakém stavu Mickey je.

„A co vy?“

„Prosím vás, vždyť už jsem vám řekla všechno, co vím.

Tak dalece se v tom zase nevyznám. Jen jsem vám chtěla zavolat. Dělejte, co uznáte za vhodné.“

„A kde mají výrobnu?“

„Řekla bych, že někde v domě. Včera to na mě majitel baru narafičil tak, abych se šla schválně podívat nahoru do patra. Samozřejmě tam nic nebylo, ale všimla jsem si spousty zásuvek. Ale nevím, jaké zařízení se na něco takového používá –“

„To vám můžu hned říct,“ přerušil mě. „Optické čtečky, enkodéry, skartovačky, tavicí lisy, razidla – těmi se na některá čísla aplikuje zlato –, řezací a laminovací stroje a ještě zařízení na tisk hologramů. Viděla jste tam snad něco z toho?“

„Ne, ale mám takové podezření, že už to tam nahoře pár dní nedělají. Zašla jsem si na místní katastrální úřad a požádala o technickou dokumentaci, kterou bylo třeba předložit, když majitel baru žádal o stavební povolení. Ten dům je jako jeden z mála ve městě podsklepený, a tak si myslím, že celou tu dílnu přestěhovali dolů do sklepa.“

„Nadiktujte mi tedy konkrétní údaje a my to ověříme,“

navrhl.

Sdělila jsem mu tedy jméno a adresu baru Honky-Tonk a také jméno a adresu Tima Littenberga. K tomu jsem ještě přidala Scottieho celé jméno a nadto agentu Burkhoffovi pověděla, v kterých přesně dnech Mickey Honky-Tonk navštívil, a jména, jež figurovala na falešných dokladech, co měl doma. „Potřebujete vědět ještě něco?“

„Ještě vaše jméno, adresu a telefonní číslo.“

„To bych radši vynechala,“ prohlásila jsem. „Ale udělám

kopie těch falešných papírů a pošlu vám je poštou, ano?“

„To budete laskavá.“

Zavěsila jsem, vzala si k ruce telefonní seznam a našla si v něm číslo své oblíbené cestovní kanceláře. Vzápětí jsem vhodila do otvoru pár mincí a vyrozuměla slečnu na telefonu, že bych potřebovala letenky do Louisville. Nadto jsem jí oznámila, kolik nejvíc jsem za ně ochotná zaplatit.

„Kolik?“ podivovala se.

„Pět set dolarů,“ trvala jsem na svém.

„To si děláte legraci?“ soudila.

Ubezpečila jsem ji, že nedělám. Zadala ty údaje do počítače a po chvíli mlčení, které sem tam přerušila tichým povzdechem nebo úderem do klávesnice, mi oznámila, že jediné, co jakž takž splňuje mé požadavky, je nabídka jakési neznámé letecké společnosti působící teprve dva roky. Ta do Louisville údajně nepravidelně létala, ale současně neslibovala žádný komfort. Přestupovalo se pouze dvakrát, v Santa Fe a v Tulse. Nebylo možné si předem zamluvit místo a stejně tak se nedalo čekat, že by cestou promítali filmy nebo podávali večeři. Přesto mě ujistila, že bankrot (zatím) neohlásili a ani neexistují žádné zprávy, že by se snad nějaký jejich stroj kdy zřítil k zemi. Podstatné však bylo, že jsem se s nimi do Louisville mohla dostat už za pět set sedmdesát sedm dolarů.

Zamluvila jsem si tedy letenku na ráno. Datum zpátečního letu jsem zatím neuvedla, protože jsem je

neznala. Vůbec jsem netušila, co mě tam čeká. Tak nějak jsem si říkala, že se uvidí a že se zařídím podle toho, co se stane. Kromě letenky jsem si ještě v půjčovně na louisvilleském letišti zamluvila auto. Ubytování jsem se rozhodla shánět až na místě a doufala jsem v nějaký levný motel. Když nic jiného, alespoň splatím, co jsem dlužila Mickeymu, a to v plné výši. Pak už mě snad přestanou hryzat výčitky svědomí. Vrátila jsem se domů, zabalila si pár věcí do cestovního vaku a zašla na kus řeči k Henrymu.

Chtěla jsem, aby věděl, že budu nějaký čas pryč. Kromě toho jsem ještě zavolala Cordii Hatfieldové a oznámila jí, že se u nich pozdě odpoledne zastavím.

Cestou jsem zajela do cestovky pro letenku a ještě se stavila u sebe v kanceláři. Strávila jsem tam větší část dopoledne, protože jsem chtěla zařídit co nejvíc věcí, kdybych se náhodou nestačila včas vrátit. Cestou do Culver City se nic zvláštního nepřihodilo. Pět minut před pátou jsem zaparkovala v uličce za domem, kde až dosud bydlel Mickey. Cestovní vak jsem pro jistotu nechala ve voze, protože jsem nechtěla, aby to vypadalo, že bych se ráda zdržela přes noc. Cordia samozřejmě neprotestovala, když

jsem se k nim pozvala, ale příliš nadšeně to také nepřijala.

Zaklepala jsem na dveře a uvažovala, jestli to mohou přes hulákání televize vůbec slyšet. Počkala jsem a zaklepala ještě jednou. Televizi kdosi ztišil a vzápětí mi Cordia otevřela dveře.

Obě sestry jsem naposledy viděla ve čtvrtek, tedy před pouhými čtyřmi dny. Cosi v chování Cordie se však mezitím změnilo. Jen ustoupila stranou a já vstoupila. Uvnitř v bytě měly jako posledně nepříjemné horko, téměř třicet stupňů, a všechna okna byla zamžená. Na plotně se kouřilo z nějakého hrnce. Klokotala v něm jakási kalná tekutina a na jejím povrchu se vytvářel nevábný škraloup. Ve vzduchu se vznášela vůně vepřového a ještě něčeho dalšího, což jsem nepoznávala, ale chuť jsem na to rozhodně nedostala.

Televize sice hrála bez zvuku, ale obraz zůstal. Právě běžely předvečerní zprávy se svým pravidelným přísunem katastrof. Belmira evidentně nemohla odtrhnout oči od obrazovky. Seděla za kuchyňským stolem, v ruce balíček tarotů. Pod její židlí přežvykovala Dorothy jakýsi uzlík kůstek a chlupů, v každém případě nějakou mrtvolku.

„Nejdu nevhod?“ zeptala jsem se.

„O nic víc nevhod než jindy,“ ujistila mě Cordia.

„Jestli se vám to nehodí, můžu se stavit později.“

„To je v pořádku.“ Tentokrát měla na sobě fialovo-šedé bavlněné šaty s dlouhým rukávem a přes ně propínací zástěru, kterou bezmála courala po zemi. Přistoupila ke sporáku, vzala do ruky vařečku a zamíchala bublající hmotou na plotně. Cosi vyplulo na hladinu: malá lebka ve tvaru srdce, drobné tělíčko, celkem žádné maso. Přísahala bych, že to byla veverka.

„Jak jste se celou dobu měly?“ zeptala jsem se a doufala,

že mi snad jejich odpověď napoví, co se děje.

„Dobře. My se máme pořád dobře. Co pro vás můžeme udělat?“

Bylo to strohé, k věci a nepříliš přátelské, uvažovala jsem. „Měla jsem cestu kolem, víte, a potřebovala bych se ještě podívat k Mickeymu. Jeden člověk si u něho něco schoval.“

Zatvářila se děsně otráveně: „Zase? Vždyť jste tam byla včera. Viděly jsme, jak se tam svítí.“

„U Mickeyho? To jsem nebyla já. Celý víkend jsem nevytáhla paty ze Santa Teresy. Tady jsem byla naposledy ve čtvrtek dopoledne.“

Podívala se na mě.

„Cordie, čestné slovo. Kdybych chtěla jít dovnitř, požádala bych o klíč. Určitě bych tam nešla bez vašeho svolení.“

„Poprvé jste se taky neptala.“

„Ale to jsem vás ještě neznala. Vy jste ale ke mně byla moc laskavá, tak bych určitě nedělala nic za vašimi zády.“

„Jak myslíte. Hádat se s vámi nebudu. Nic vám nedokážu.“

„Ale co bych tady potom dělala teď, kdybych tu už

jednou byla včera v noci? To přece nedává smysl.“

Sáhla do kapsy a vytáhla odtamtud klíč. „Až tam nahoře skončíte, zase mi ho vraťte. A doufám, že je to naposled.“

Vzala jsem si ho od ní a divila se, proč se pořád chová

tak chladně a odtažitě. Bylo mi hrozně.

Belmira najednou vyhrkla: „A to jste vy, má milá!“ Po těch slovech obrátila čtyři ze svých karet. První z nich byly Meče, podle všeho má osobní karta. Další tři byly Ďábel, Měsíc a Smrt. No, hned jsem měla lepší náladu. Bel ke mně vzhlédla, v očích zoufalství.

Cordia rázně přistoupila ke stolu a karty jí vzala. Pak se obrátila, otevřela skříňku pod dřezem a celý balíček hodila do koše na odpadky. „Prosila jsem tě, abys toho věštění nechala. Ona tarotům nevěří. Minulý týden ti to přece sama říkala.“

Jen jsem hlesla: „Cordie, to jste vážně –“

„Vy už běžte nahoru, ať jste s tím co nejdřív hotová,“

vyštěkla.

Belmira viditelně trpěla, ale nedovážila se Cordii odporovat. Když už jsme u toho, ani já v sobě nenašla dost odvahy. Jen jsem si strčila do kapsy klíč a vyklouzla ven.

Ještě než se za mnou úplně zavřely dveře, slyšela jsem Belmiru, jak si stěžuje, co jí to Cordia provedla.

*

Odemkla jsem přední dveře Mickeyho bytu a překročila práh. Stále byly zatažené závěsy, a tak dovnitř vyjma úzké mezírky mezi nimi nepronikalo žádné světlo. Ten útlý paprsek odpoledního sluníčka vypadal jako laser a vzbuzoval zvláštní zdání tepla. Ve vzduchu se vznášela

zrnka prachu a vůbec to tam bylo cítit zatuchlinou, asi jako v každém neobývaném obydlí. Vzhledem k tomu, že tam nikdo neuklízel, spočívala dosud na mnoha místech tenká vrstva daktyloskopického prášku. Jestliže tam předešlé noci někdo skutečně zavítal, nezanechal po sobě žádné stopy. Na gumové rukavice jsem se tentokrát vykašlala a v rychlosti prošla celý byt. Na první pohled to tam vypadalo stejně jako při mé poslední návštěvě. Zarazila jsem se až u dveří do ložnice. Zpod postele vykukoval malý cíp řídké tkaniny.

Poklekla jsem na všechny čtyři, nadzdvihla prostěradlo a nahlédla pod Mickeyho lůžko. Kdosi velmi pečlivě a systematicky odstranil látkový potah spodní strany pružinové matrace, a ten nyní ležel na zemi, jako by se tam z kůže vysvlékl had. Napřímila jsem se, i když stále v kleče, a zvedla jeden roh matrace. Zespoda byl jasně vidět řez provedený nějakým ostrým nástrojem. Pak jsem matraci obrátila celou. Prostěradlo jsem nechala, kde bylo. Byla jakoby vykuchaná a po celé délce měla řadu zářezů, vždy nějakých dvacet centimetrů od sebe. V některých místech z těch děr vylézala výplň, chomáčky bavlny. Kdosi zřejmě předpokládal, že se uvnitř něco skrývá. Vypadalo to jako práce někoho hodně podlého až nepříčetného. Pak jsem se ze všech sil vynasnažila dát tu postel zase do pořádku.

Šla jsem se podívat do šatníku. I Mickeyho oblečení kdosi zřídil podobně jako tu matraci. Všechny kapsy snad vytrhal a ani jedinou podšívku neopomněl rozřezat, patrně

tímtéž ostrým nástrojem. Lícové materiály byly zřejmě nepoškozené. Na první pohled by si té špinavé práce asi sotva kdo všiml. Napáchané škody by nejspíš objevil až

Mickey při svém návratu nebo ten, kdo by se rozhodl převézt jeho věci třeba do úschovny. Vrátila jsem se do obýváku a nyní si všimla, že jedna z matrací na pohovce také není tak docela na svém místě. Jednu po druhé jsem tedy všechny zpřevracela a zjistila, že ani ony neunikly šílenému rozparovači. I zde by se na napáchanou škodu přišlo snad jedině při stěhování. Na první pohled by si nikdo ničeho nevšiml.

Rozhodla jsem se podívat se také na obě robustní čalouněná křesla. Musela jsem si přitom opět kleknout, abych nahlédla i dospod. Každé jsem ještě mírně naklonila a zkontrolovala dřevěnou kostru. Na spodní straně druhého z nich jsem v povrchovém materiálu objevila obdélníkový řez.

Uvolnila jsem tedy ten obdélník – byl z jakési polyuretanové pěny – a pod ním našla šedou plechovou krabičku, asi tak třicet na patnáct centimetrů velikou, přesně jak ji popsal Duffy. Malý visací zámek kdosi lehce poškodil, takže šel snadno otevřít a sundat. Pak už jsem jen velmi opatrně odklopila víko. Krabička byla prázdná. Posadila jsem se na paty a zasténala: „Mickey, ty pitomče!“

Taková hloupá skrýš! Při pomyšlení na jeho vynalézavost a sklony k paranoie jsem si říkala, že také mohl vymyslet něco lepšího. Samozřejmě jsem se stejně tak

mohla zlobit i sama na sebe, protože jsem to tam dvakrát prohledala a tu zatracenou plechovku nenašla. Někomu jiném se to však podařilo. Byla jsem tak zklamaná, až mi z toho bylo špatně, a nebylo mi bohužel pomoci. Do soboty jsem o té krabičce vlastně vůbec nevěděla. A tehdy mě prostě nenapadlo všeho nechat a hned se zase vypravit k Mickeymu. Možná kdybych to udělala, mohla bych tomu „někomu“ aspoň vypálit rybník.

Ach, jo! Už se to nedalo vrátit. Musela jsem si zkrátka nějak poradit i bez ní. Podobenku Duncana Oakse jsem si samozřejmě vždycky mohla vyhledat v ročence ze střední školy, ale bohužel jsem si už docela brousila zuby na tu vojenskou známku a novinářský průkaz, o nichž se zmínil Duffy. Takové opravdové věci totiž mohou sloužit jako talismany, protože v nich bývá skrytá původní síla majitele.

Snad to byly jen pověry, ale i tak mi bylo líto, že nic z toho nemám.

Vrátila jsem tedy krabičku zpět do úkrytu, narovnala křeslo a vyšla ven na ochoz. Zamkla jsem za sebou a sešla po schodech ke dveřím sester Hatfieldových. Zaklepala jsem. Přišla mi otevřít Cordia. Dveře však jen pootevřela. Já jí podala klíč, který si beze slova vzala. Pak mi zase dveře zabouchla před nosem. že by mě snad přemlouvaly, abych u nich zase přespala, jsem se tentokrát obávat nemusela.

Dovlekla jsem se do zadní uličky k autu, sedla za volant a rozjela se na letiště. Nedaleko jsem objevila motel, kde

nabízeli kyvadlovou dopravu přímo tam. Jezdilo to každou celou. V jakési fádní restauraci, která stála na samém konci komplexu toho motorestu, jsem do sebe naházela jakousi fádní večeři a v devět hodin zapadla do postele. Probudila jsem se ve tři čtvrtě na šest ráno, vstala, osprchovala se, hodila na sebe tytéž šaty co včera a nechala se dopravit na letiště. Svého volkswagena jsem nechala na parkovišti před motelem. Letadlo v sedm jsem chytila bez problému.

Jakmile zhasla cedule s nápisem NEKOUŘIT, všichni mí spolucestující v zadních řadách si pohotově zapálili.

Když jsem čekala na další spoj v Tulse, stala se věc, která mi zase po dlouhé době opravdu zvedla náladu. Měla jsem tam asi hodinu do dalšího odletu. Seděla jsem, nohy natažené před sebe do uličky, a třebaže to byla pozice poněkud krkolomná, mohla jsem si tak přece jen trochu zdřímnout. Přesto bylo jasné, že mě po návratu domů dá dohromady snad jedině chiropraktik, což by stálo dobrých pár stovek. Pod hlavou jsem měla Mickeyho bundu a doufala jsem, že mě to aspoň částečně zbaví křečí krční páteře. Mohla jsem se tak totiž schoulit na bok, což vsedě nebylo možné. Když jsem se takto převrátila, najednou mě cosi začalo tlačit do obličeje – snad kovový jezdec zdrhovadla nebo knoflík? Nevěděla jsem, co to může být.

Jisté bylo jen jedno. Ležet na tom bylo příšerně nepohodlné.

Posadila jsem se tedy a podívala se na tu část bundy, na které jsem měla položenou tvář. Na první pohled jsem si

ničeho nevšimla, ale říkala jsem si, že prohmatám-li ji důkladně, možná narazím na něco pod podšívkou. Rozložila jsem si tedy tu těžkou bundu v klíně a pohledem se zarazila na jednom švu, který nevypadal tak docela jako ty ostatní.

Otevřela jsem kabelku a vylovila z ní nůžky na nehty (tytéž, které používám, když si v případě nouze musím přistřihnout vlasy). Vypárala jsem jimi pár stehů a pak dovnitř prostrčila prsty a ještě jimi otvor zvětšila. Vzápětí se mi do klína vysypala vojenská známka Duncana Oakse, černobílá momentka z Vietnamu a jeho novinářský průkaz. Tak to byla vážně mazaná skrýš! Vždyť Mickey musel mít tu bundu na sobě, když sám letěl do Louisville.

Na vojenské známce bylo opravdu vyražené jméno Duncana Oakse a také jeho datum narození. I po těch letech byl kuličkový řetízek zrezivělý nebo snad špinavý od zaschlé krve. Fotografie vypadala přesně tak, jak říkal Duffy. Odložila jsem ji i se známkou stranou a zadívala se na novinářský průkaz, který kdovíproč vystavilo ministerstvo obrany. Jeho okraje lemoval nápis: ZTRÁTU

TOHOTO PRŮKAZU JE TŘEBA NEPRODLENĚ

NAHLÁSIT. JDE O MAJETEK VLÁDY SPOJENÝCH

STÁTŮ. Pod nadpisem Průkaz totožnosti nevojáka stálo Duncanovo jméno a nalevo vedle něho byla jeho fotografie.

Měl na ní tmavé vlasy, nijak se neusmíval a také vypadal velmi mladě, což bezpochyby tou dobou také byl. Ten průkaz totiž vystavili 10. září v šedesátém pátém roce. To

měl teprve čtyři roky po střední škole, takže mu nemohlo být víc než třiadvacet let. Zadívala jsem se na jeho tvář. Byl mi svým způsobem povědomý, ale vůbec jsem netušila proč.

Obrátila jsem průkazku na druhou stranu. Zřejmě vlastnoručně tam nalepil pruh papírové lepicí pásky a na něj napsal: V případě nálezu se laskavě obraťte na Portera Younta, šéfredaktora magazínu Louisville Tribune.

24

Letadlo i se mnou přistálo v Louisville ve státě Kentucky deset minut před půl šestou večerní. Nasměrovali nás k tak odlehlému východu, až jsem měla pocit, že se buď vůbec nepoužívá, nebo na něj vyhlásili karanténu. V Louisville jsem už jednou byla, asi před šesti měsíci. Vláčela jsem se tam přes polovinu Států a nakonec skončila na hřbitově a vyfasovala jednu ostřejší ránu do lebky. Tehdy, stejně jako nyní, jsem u sebe neměla žádné zvláštní peníze a ani jsem se v nejbližší době nemohla těšit, že bych se v tomto směru nějak zahojila.

Zanedlouho mě odbavili a já rychle spěchala k telefonním automatům. Tam jsem otevřela místní telefonní seznam v naději, že v něm najdu toho Portera Younta.

Skutečně to bylo dosti neobvyklé jméno, takže jich v louisvilleském okrese nemohlo být zase tolik. Ona knihovnice z místní střední školy pro chlapce mě naštěstí informovala, že někdejší Tribune odkoupila před nějakými dvaceti léty větší tisková agentura. Portera Younta jsem si v

duchu představovala jako vetchého penzistu, kterým by bezesporu byl, jestliže zůstal naživu. Štěstí mě podle všeho neopouštělo, protože to netrvalo dlouho a já skutečně v seznamu našla jakéhosi Portera Younta, včetně adresy a telefonního čísla. Předpokládala jsem, že to bude muž, kterého hledám. Podle všeho bydlel na Třetí ulici v čísle popisném 1500. Poznamenala jsem si to a pokračovala dál, k výdeji zavazadel. Tam jsem z hloubi vaku vyhrabala kreditní kartu a zanedlouho opouštěla letištní budovu, klíčky od vypůjčeného automobilu v ruce. Slečna za přepážkou půjčovny Frugal mi k nim ještě přidala plán města a vysvětlila mi, kudy mám jet: na východ po Watterson Expressway a na exitu I-65 sjet na centrum.

Auto jsem našla přesně tam, kde mi řekla, ale nějakou chvilku mi trvalo, než jsem se zorientovala. Celé parkoviště se lesklo, protože bylo zmáčené nedávným deštěm.

Vzhledem k tomu, že u nás v Kalifornii mnoho neprší, zhluboka jsem vdechovala vlahý vzduch. I ten byl cítit jinak.

Byl jako balzám a plný vlhkosti, což bylo při nějakých dvaceti stupních velice příjemné. Vzpomněla jsem si na Santa Teresu. I když leží přímo na břehu Tichého oceánu, je tam vzduch suchý jako na poušti. Tady v Louisville si vlahý vánek pohrával s mladými lístky stromů a keřů a trávníky lemovaly bílé nebo růžové květy azalek. Svlékla jsem si Mickeyho těžkou bundu a spolu s cestovním vakem ji zavřela do kufru.

Mezitím jsem dospěla k závěru, že shánění ubytování ještě chvilku počká a že si raději co nejdříve promluvím s panem Yountem. Byl čas večeře, a tak bylo velmi pravděpodobné, že ho zastihnu doma. Přesně podle instrukcí jsem z magistrály sjela na centrum. Sjezd I-65 křižoval hledanou ulici, a tak jsem to u jeho paty stočila, přejela místní Broadway a zahnula doprava. Pak už jsem pomalu projížděla Třetí ulicí a pozorně sledovala čísla domů. Po chvíli jsem našla to, které jsem hledala. Zaparkovala jsem u obrubníku, jen kousek od domu, v němž pan Yount bydlel.

Třetí ulice měla tři jízdní pruhy a lemovaly ji převážně dvoupatrové neomítnuté budovy z červených cihel.

Uvažovala jsem, jak krásné to tam asi muselo být na počátku století. V současné době vypadaly některé z domů vysloveně na spadnutí a původní podobu ulice také změnily stále četnější obchody a kanceláře. Obyčejní lidé kdysi okázalé centrum podle všeho zvolna opouštěli a stěhovali se na nehostinná předměstí.

Číslo popisné patnáct set byla dvoupodlažní budova s rozlehlým suterénem, neomítnutá, z červených cihel a s podezdívkou ze světlého kamene. Podél celého průčelí se táhl široký zastřešený ochoz. Na každém z pater jsem napočítala tři arkýřová okna a z vikýře na střeše vykukovala část klimatizačního zařízení. Všude kolem stály velmi podobné domy, nalepené jeden na druhém. Za nimi se daly tušit úzké uličky nebo dvorky. Mezi vchody a chodníkem se

táhl pruh trávníku, z něhož se k nebi pnuly javory a duby, které tam musely růst dobrých osmdesát až sto let.

Tři schody vedoucí na zápraží jsem téměř přeskočila.

Pak jsem šla kousek po popraskané podlaze. Ještě mě čekalo dalších šest schůdků a za nimi prosklené dveře vedoucí do jakési chodby. Tyto dveře dříve patrně vedly do bytu jedné jediné rodiny. Já při pohledu na poštovní schránky a zvonky napočítala, že jimi dnes chodí domů rodin pět. Jak už jsem řekla, každá bytová jednotka měla vlastní zvonek, plus ještě domácí telefon, takže se vstupní dveře jistě otevíraly za pomoci typického bzučáku. Zazvonila jsem na pana Younta, počkala nějaké dvě minuty a pak to zkusila ještě jednou.

Když mi začalo docházet, že nebude doma, zazvonila jsem na zvonek souseda. Za chviličku v reproduktoru domácího telefonu zachrastilo a ozval se z něho ženský hlas: „Ano?“

Nemeškala jsem: „Dobrý den. Prosím vás, potřebovala bych pomoc. Hledám pana Portera Younta.“

„A dál?“

„Portera Younta z bytu číslo tři.“

„Kolik je hodin?“

Podívala jsem se na hodinky. „Čtvrt na sedm.“

„Tak to bude támhle na rohu. Buttercup Tavern se to jmenuje.“

„Díky.“

Seběhla jsem zpátky na chodník a rozhlédla se na obě strany. I když jsem neviděla žádný vývěsní štít, na rohu na

nejbližší křižovatce jsem si všimla vchodu do hospůdky.

Auto jsem nechala, kde bylo, a vydala se tam pěšky. Cestou jsem si vychutnávala začínající jaro a tamní blahodárné klima.

V hospůdce jménem Buttercup Tavern bylo typické příšeří a také značně zakouřeno. Uniknout mi nemohlo ani silné aroma kukuřičné whisky. Nahoře v rohu místnosti byl upevněný barevný televizor, z něhož burácely místní zprávy.

Ponurost celého interiéru ještě podtrhovaly blikotající neonové reklamy nejrůznějších pivovarů, jako byl například Rolling Rock, Fehr’s a Stroh’s. Stěny tam měly obložené výrazně nalakovaným dřevem a u baru stála řada vysokých stoliček potažených červenou kůží. V tuto denní dobu tvořili většinu hostů takoví ti osamělí pavouci, samí muži, kteří všichni do jednoho pokuřovali. Ani dva z nich neseděli v těsné blízkosti, vždy mezi nimi byl alespoň jeden prázdný stůl nebo dostatek volných židlí. Když jsem vstoupila, všichni bez výjimky se na mě otočili.

Zastavila jsem se tedy ještě ve dveřích a zvolala: „Hledám jistého Portera Younta.“

Chlapík na samém konci barového pultu zvedl ruku.

Podle toho, jak si mohli všichni krky ukroutit, jsem usoudila, že můj příchod byl to nejzajímavější, co se tam stalo od roku 1937, kdy se rozvodnila Ohio River. Když

jsem došla k panu Yountovi, natáhla jsem pravici a představila se: „Kinsey Millhoneová.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ reagoval zdvořile.

Potřásli jsme si rukama a já se pak vyhoupla na barovou stoličku vedle něho. Spustila jsem: „Jak se máte?“

„Jde to. Dík za optání.“ Porter Yount byl zavalitý osmdesátník s nakřáplým hlasem. Hlavu měl bezmála holou, ale nad očima se mu klenulo husté tmavé obočí a pod ním zelené oči. Pohled měl ovšem v té chvíli vinou whisky kalný a příšerně to z něj táhlo. Zpozorovala jsem, že k nám míří barman. Po chvilce se zastavil přímo před námi.

Yount si zapálil novou cigaretu a zadíval se na mě. Měl co dělat, aby udržel pozornost na jednom místě. Jazyk mu snad službu nevypověděl, ale oči mu vysloveně plavaly, asi jako zelené olivy v nálevu. „Co si dáte?“

„Co takhle jedno pivo Fehr’s?“

„Fehr’s si nedávejte,“ prohlásil. Pak se obrátil k barmanovi: „Dáma si dá jednoho panáčka Early Times a sklenici vody na zapití.“

„Spíš zůstanu u toho piva,“ ohradila jsem se.

Barman vzápětí otevřel chladničku, vytáhl jednu láhev s etiketou pivovaru Fehr’s, otevřel ji a postavil přede mě.

Yount ho rozmrzele napomenul: „A skleničku dámě nepřineseš? Tos zapomněl na dobrý vychování?“

Sklonil se a postavil na barový pult čistou sklenici. V tu chvíli se na něho Yount opět obrátil s dotazem: „Kdo je dneska v kuchyni?“

„Patsy. Chcete jídelní lístek?“

„Řek jsem snad něco takovýho? Tady dáma a já bysme uvítali trochu toho soukromí, jasný?“

„Jasný,“ reagoval s klidem barman, zřejmě zvyklý na Yountův styl jednání, a přesunul se na opačný konec baru.

Yount vyčerpaně zakroutil hlavou a stočil pohled zpátky ke mně. Tu svou holou hlavu měl kulatou jako merunu, a kdybych nevěděla, že má každý člověk krk, myslela bych si, že mu jen tak sedí mezi rameny. Na sobě měl tmavou košili z polyesteru, kterou zřejmě nosil, protože na ní nebyla vidět špína a snadno se udržovala. Kromě toho měl tmavé šle, které mu držely kalhoty snad příliš vysoko nad pasem. Na nohou měl tmavé ponožky a nějaké sandály. Mezi ponožkami a délkou kalhot mu zářily dobré tři centimetry bledých lýtek. „Co říkáte na můj vohoz? Vědět, že se tu objevíte, přijdu ve svátečním,“ pravil, jako by se ani nikdy neživil psaním.

Musela jsem se zasmát. „Promiňte. Jsem už taková. Nic mi nemůže uniknout.“

„Jste novinářka?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Soukromá vyšetřovatelka. Víte, zajímám se o Duncana Oakse. Vzpomínáte si na něj?“

„No jistě. To už jste tenhle měsíc druhá, kdo se po něm ptá. I ten před vámi byl detektiv.“

„Vy jste mluvil s Mickeym Magruderem?“

„Jo, to byl on,“ podotkl.

„Aby ne!“

„On vás za mnou poslal? To mi snad nevěřil, nebo co?“

„Vůbec jsem s ním nemluvila. Minulý týden ho někdo postřelil a od té doby se neprobral z bezvědomí.“

„To nerad slyšim. Byl to sympaťák. Taky mu to pálilo.

Kromě toho to byl první chlap, co mi stačil v pití.“

„V tom on je dobrý. Každopádně se teď ze všech sil snažím dotáhnout do konce jeho vyšetřování. Je to docela oříšek, protože vůbec netuším, co všechno vlastně zjistil.

Doufám, že vás jen zbytečně nepřipravím o čas.“

„Pití, to je zbytečná ztráta času, ne konverzace s hezkou mladou dámou. Proč se tak najednou zajímáte o Oakse?“

„Na jeho jméno jsem narazila v souvislosti s úplně jinou záležitostí… stalo se to v Kalifornii, odkud jsem za vámi koneckonců přijela. Vím, že Oaks kdysi pracoval pro zdejší Tribune. Vaše jméno bylo uvedené na jeho novinářském průkazu, tak jsem si řekla, že bych si s vámi asi měla promluvit.“

„Jestli jsem kdy znal nějakýho blázna, tak to byl on. Ale už je dvacet let po smrti.“

„Taky jsem slyšela. Asi se budete opakovat, ale moc by mi pomohlo, kdybyste mi pověděl všechno, co jste řekl Mickeymu. Podle toho snad přijdu na to, jestli má Oaks s tím případem něco společného, nebo ne.“

Přihnul si ze sklenice s whisky a odklepl popel z cigarety. „Dělal válečnýho zpravodaje – to je co říct na plátek, jako byl Louisville Tribune! Válečnýho zpravodaje

totiž podle mě neměl tehdy ani Courier-Journal. To víte, začátek šedesátejch let.“

„Přijal jste ho snad vy osobně?“

„No jasně. Byl odsud, z dobrý rodiny a z dobrý společnosti: fešák, ambiciózní a nevídanej egoista. Ten vám měl větší charizma než charakter.“

Tu sklouzl loktem z barového pultu a nebezpečně se zakymácel. Oba jsme dělali, jako by se nic nestalo. Podle všeho byl stále při smyslech, bystrý na duchu. Jen tělo mu poněkud vypovídalo službu.

„Co tím myslíte?“

„Víte, o mrtvejch jen dobře… ale mám takový podezření, že to s ním šlo z kopce. Určitě sama znáte tyhle typy. Na střední škole jsou to hvězdy; pak nic moc. Ne že by si snad ved nějak špatně, ale už to nikdy nebylo co dřív.

Kašlal na pravidla, a tak se vlastně nikdy nevyšvih, abych tak řek.“

„A kam chodil na vysokou?“

„Na žádnou nechodil. Nebyl totiž studijní typ. Sice mu to myslelo a dostával ty nejlepší známky, ale stát se akademikem nikdy nechtěl. Věděl ale, co chce a jak toho dosáhnout. A ani odhodlání mu nechybělo. Zkrátka měl za to, že se víc naučí v životě než v zatuchlý knihovně na vysoký. A tím se koneckonců řídil.“

„A jak se mu to osvědčilo?“

„Těžko říct. Ale šel na všechno dost rychle. Přemlouval

mě, abych mu vyplácel pětasedmdesát dolarů týdně – a na to jsme prostě neměli. Nakonec ale dostával úplnou almužnu a bylo mu to fuk.“

„Snad že byl z bohaté rodiny?“

„Přesně to si myslím. Revel Oaks, jeho táta, vydělal balík na hříšným zboží, jako je whisky a tabák. Na tom jejich rodina zbohatla a ještě jim dost vynesly spekulace s nemovitostma. Duncan vyrůstal v blahobytu a nikdy se nemusel o nic starat. Kruci, vždyť jeho tatík mu moh pořídit, na co si jen vzpomněl. Tak hodně cestoval, chodil do nejlepších škol a čekala ho slibná kariéra v rodinným podniku. Jenže Duncana lákaly jinčí věci.“

„Jako například?“

Rozehnal pohybem ruky hustý dým. „Jak už jsem řek, usmyslel si, že bude dělat pro Louisville Tribune. Podle mě dostal to místo zas jen díky svýmu papínkovi.“

„A co si od toho sliboval?“

„Dobrodružství, uznání. Duncan si nedokázal pomoct; vždycky musel balancovat na hraně. Taky musel být středem pozornosti a hodně riskoval. Proto chtěl do Vietnamu, proto chtěl psát o válce. A nic ho od toho nemohlo odradit.“

„Proč tedy nenarukoval? Když se mu líbil život na hraně, mohl klidně na frontu, ne? Nic nebezpečnějšího už snad ani neexistuje.“

„Vojáci ho nechtěli. Měl totiž šelest na srdci. Bylo to

slyšet pouhým uchem. Znělo to, jako když teče voda z vodovodu. Proto přišel za námi. Ale kde by tehdy Tribune vzala na letenku do Saigonu? To ho ale nezajímalo. Chtěl to platit z vlastní kapsy. Jakmile se s námi dohod, že ho tam pošleme, byl šťastnej jako blecha. Naše noviny tehdy otiskovaly rozhovory s lidma, jako byl Neil Sheehan, David Halberstam, Mal Browne nebo Homer Bigart. Duncan si představoval, že ty jeho články obletí celý Státy. Nejdřív udělal pár rozhovorů s právě opuštěnejma novomanželkama, kterým odveleli muže do Vietnamu. Právě tyhle chlapíky tam chtěl najít a položit jim pár otázek, aby bylo srovnání.

Rozumíte, předložit lidem dva pohledy na věc.“

„To není špatný nápad.“

„I my to viděli slibně, zvlášť když tam měl hromadu spolužáků. Každopádně od nás dostal pověřovací dokumenty, sbalil si pas a odletěl. Nejdřív do Hongkongu a odtamtud do Saigonu a pak do Pleiku. Nějakou dobu si neved špatně. Vždycky se připojil k nějakýmu vojenskýmu transportu a nechal se odvézt, kam to šlo. Musím tedy uznat, že se z něj pomalu stával fakt novinář. Uměl se celkem vyjadřovat, jen neměl dost zkušeností.“

„Jak dlouho tam vydržel?“

„Pár měsíců, víc ne. Pak se doslech o bojích v místě zvaným Ia Drang. Možná zase zatahal za ty správný nitky – snad mu pomoh pan otec, nebo v tom bylo jeho osobní kouzlo, nevím… Byla to fakt pekelná řež! Někdo tvrdí, že

vůbec nejhorší za celou válku. Pak nějaký noviny z Albany otiskly zprávu, jako že na tom místě za pouhý čtyři dny zahynulo něco ke třem stovkám našich vojáků. Zřejmě se k tomu nějak připlet a nepodařilo se mu se odtamtud dostat.

Pak se nám doneslo, že ho snad postřelili, ale vůbec jsme z toho nepochopili, jak vážný to s ním je.“

„A pak?“

Yount se na okamžik odmlčel, protože chtěl zamáčknout cigaretu. Úplně minul popelník a zabodl její žhavý konec do barového pultu. „To je všechno, co vím. Asi ho odtamtud hodlali evakuovat, ale už se nevrátil. Vrtulník sice odletěl až

po střechu naloženej raněnejma vojákama, ale když za čtyřicet minut přistál v bezpečí naší základny, Duncan na jeho palubě nebyl. Jeho otec kvůli tomu pěkně vyváděl, zburcoval půlku Pentagonu, takže nakonec fakt rozjeli nějaký vyšetřování, ale bylo to k ničemu.“

„A to je konec?“

„Bohužel. Nemáte hlad? Pokud jde o mě, potřeboval bych něco zdlábnout.“

„Já si nedám,“ odvětila jsem.

Porter mávl na barmana, který se k nám vzápětí přiloudal. „Vyřiď Patsy, ať udělá dvakrát Brownovy oči.“

„Jasně,“ přikyvoval barman. Pak odložil utěrku, zcela opustil bar a zamířil k jakýmsi dveřím, kterými se podle mých odhadů chodilo za Patsy do kuchyně.

Yount se na mě zazubil: „Vsadím se, že jste ještě nic

takovýho nejedla.“

„Co jsou to ty Brownovy oči?“

„To vymysleli v Brownově hotelu. Jen počkejte, a uvidíte. Kde jsem to přestal?“

„Snažil jste se dopátrat osudu Duncana Oakse,“

napověděla jsem mu.

„Umřel.“

„A jak to víte?“

„Nikdo o něm od tý doby neslyšel.“

„A není možné, že třeba dostal strach a utekl odtamtud?“

„No, vzhledem k tomu, že se nenašlo jeho tělo, tak je možný úplně všechno.“

„Ale asi to není moc pravděpodobné, že?“

„Řek bych, že ne. Jak jsem pak slyšel, Vietnamčíci to tam prošli křížem krážem. Jak našli raněnýho, ze sportu ho dodělali. A Duncan neměl vůbec žádnej výcvik. Sám by tou džunglí neušel ani sto metrů.“

„Chtěla bych vás poprosit, abyste se mi na něco podíval,“ promluvila jsem po chvilce a zalovila v tašce, kterou jsem měla u nohou. Za chvilku jsem z ní vytáhla onu černobílou momentku, novinářský průkaz a vojenskou známku s Duncanovým jménem.

Yount si strčil do koutku úst cigaretu a skrz mohutný oblak se zadíval na ty předměty. „To samý mi ukazoval ten váš Magruder. Jak se k tomu dostal?“

„Měl to u sebe muž jménem Benny Quintero. Znáte ho?“

„To jméno mi nic neříká.“

„To je ten na té fotografii. Předpokládám, že vedle něj stojí Duncan.“

„Je to von. Kde je to focený?“

„Bratr toho Quintera tvrdí, že v Ia Drangu. Bennyho údajně zranili sedmnáctého listopadu.“

„To Duncana taky,“ doplnil. „To bude jedna z jeho posledních fotek.“

„To mě tedy nenapadlo, ale asi máte pravdu.“

Yount mi po těch slovech fotografii vrátil a já ji zase uklidila do tašky.

„Benny je také z Louisville. Ale zemřel v Santa Terese, v sedmdesátém druhém roce. Patrně ho někdo zavraždil, ale nic se neprokázalo, nikoho za to nezavřeli.“ Za chvilku jsem pak Yountovi vykládala o tom, jak přesně Quintero zemřel.

„Mickey vám o tom nic neřekl?“

„Ani slovo. A co ten Quintero, co ten s tím má co dělat?“

„Moc vám toho o něm nepovím. Jeho bratr mi řekl, že chodil na nějaké učiliště; zřejmě ve stejné době jako Duncan na zdejší školu pro chlapce. Je zvláštní, že si z války nakonec přivezl Duncanovy osobní věci, ne?“

Porter jen zakroutil hlavou. „Proč by si něco takového schovával?“

„To netuším,“ připustila jsem. „Měl je v takové plechové krabičce u sebe v pokoji. Jeho bratr ji náhodou našel; bude to asi tak šest měsíců. Vzal si ji s sebou do Kalifornie.“ Na

chvilku jsem se zamyslela a pak pokračovala: „Jak to, že měl Duncan vojenskou známku, když vůbec nebyl u armády?“

„Sám si ji opatřil. Byl to zkrátka herec se vším všudy.

Tady jasně vidíte jeho myšlení. Vypadat jako voják bylo podle něj stejně dobrý jako vojákem bejt. Divim se, že tam neběhal v uniformě, ale to už by asi i na něj bylo moc. Ale ne, abyste mě špatně pochopila! Já měl Duncana rád. Jen jsem chtěl říct, že měl fakt trošku divný hodnoty.“

Ze dveří do kuchyně vyšla v tu chvíli jakási žena, zřejmě Patsy. Na rukou měla kuchyňské chňapky a v každé z nich mělkou keramickou misku. Postavila je před nás a k tomu přihodila do ubrousku zabalený příbor. Yount zahuhlal: „Díky.“ Ona opáčila: „Vůbec nemáte za co.“

Zadívala jsem se na ten pokrm, který vypadal jako žlutá hromada žhavé sopečné lávy posypaná paprikou. Pod tím se skrývalo ještě něco. „Co to je?“

„Ochutnejte, a uvidíte!“

Vzala jsem tedy do ruky vidličku a kousek ochutnala.

Brownovy oči, to byl otevřený sendvič s krůtím masem, slaninou a rajskými jablíčky, zapečený s tou nejlahodnější sýrovou omáčkou, jakou jsem kdy měla na jazyku. Mlaskala jsem jako prasátko.

„Já vám to říkal,“ poznamenal Porter spokojeně.

Když jsem dojedla, utřela jsem si pusu do ubrousku a napila se trochu piva. „A co Duncanovi rodiče? Jeho rodina

tu pořád ještě bydlí?“

Yount zakroutil hlavou. „Revel zemřel před pár lety na infarkt. Jestli mě paměť neklame, tak to bylo v sedmdesátým čtvrtým roce. Jeho žena ho následovala za tři roky. Ranila ji mrtvice.“

„Sourozenci, bratranci?“

„Nikdo,“ odpověděl. „Duncan byl jedináček a jeho táta taky. A pochybuju, že se vám podaří najít někoho z matčiny strany. Sotva někdo z nich zbyl. Její rodina pocházela z okresu Pike, což je u západní hranice Virginie. Byli to celkem chudáci. Když se provdala za Revela, přerušila s nima veškerý kontakty.“

Podíval se na hodinky. Bylo bezmála osm hodin. „Už

budu muset domů. Za dvě minuty začíná můj oblíbenej pořad.“

„Dík, že jste si na mě našel čas. Můžu vás pozvat?“

Věnoval mi zvláštní pohled. „Je vidět, že jste nikdá nebyla na jihu. Tam platí, že dáma za muže nikdy neplatí.

Na večeři zkrátka vždycky zvou pánové, to už je taková jejich výsada.“ Zajel rukou do kapsy, vytáhl balíček bankovek a několik jich nechal ležet na baru.

*

Na základě jeho doporučení jsem si večer vyšla do centra, do podniku Leisure Inn na místní Broadwayi. Také jsem mohla zajít do Brownova hotelu, ale pro lidi, jako jsem

já, to tam přece jen bylo trochu hogo-fogo. Podnik Leisure Inn byl vcelku obyčejný, stoly tam byly z umakartu a na zemi ležel nylonový koberec. Na židlích měli molitanové polštářky a pod nimi ještě jakýsi igelit, zřejmě pro případ, že by některý z hostů nestačil doběhnout na toaletu. Zavolala jsem si odtamtud do cestovní kanceláře, protože jsem se s nimi potřebovala dohodnout, kdy zase poletím zpátky domů.

První (a jediné) volné místo pro mě měli na palubě letadla, které startovalo druhý den ve tři hodiny odpoledne. Vzala jsem to a hned začala uvažovat, jak se do té doby zabavím.

Napadlo mě zajít do Louisvilleské střední školy pro chlapce, kde v roce 1961 maturoval Duncan Oaks. V hloubi duše jsem ale pochybovala, že se ještě dozvím něco zajímavého.

Porter Yount vykreslil mladého Duncana Oakse skutečně v nepříznivých barvách. Jevil se mi jako povrchní, rozmazlený a pořádně vykutálený fracek. Na druhou stranu ale zemřel, teprve když mu bylo dvaadvacet, maximálně třiadvacet let, což je podle mého názoru věk, kdy každý člověk myslí spíš na sebe. Já už byla ve dvaadvaceti kupříkladu vdaná a rozvedená. A ve třiadvaceti jsem si nejen brala Daniela, ale také jsem odešla od policie. Zkrátka jsem se chovala jako utržená ze řetězu. A to jsem si myslela, kdovíjak nejsem dospělá a zralá. Byla jsem ale jen naivní a nevyrovnaná.

Úsudek jsem měla nevalný a svět viděla dost zkresleně. Jak jsem tedy mohla soudit Duncana Oakse? Kdyby nezemřel, třeba by z něho byl nakonec slušný a laskavý člověk. Když

jsem se nad tím pořádně zamyslela, najednou mi bylo podivně líto jeho mladého života, a tak trochu opožděně jsem si uvědomila, o kolik příležitostí, zkušeností a splněných přání ho jeho předčasná smrt asi připravila. Ať už

byl, jaký byl, určitě si zasloužil mou úctu.

*

Druhý den jsem v deset hodin dopoledne zaparkovala v jedné postranní uličce kousek od Louisvilleské střední školy pro chlapce, přesněji na rohu Brook Street a Breckinridge.

Zmiňovaná vzdělávací instituce sídlila ve dvoupatrové budově z neomítnutých tmavě červených cihel. Překlady oken a dveří byly z betonu. I ostatní domy v sousedství postavili ze stejných červených cihel. Vedly mezi nimi jen úzké uličky. Na pohled ve mně ty domy budily dojem, že to uvnitř musí dost divně páchnout. Vyšla jsem nahoru po jakýchsi betonových schodech. Hlavní vchod hlídaly dvě sochy studentů připomínajících skřety. Každý z nich seděl ve vlastním výklenku a četl si z nějaké listiny. Kromě toho tam byly vytesané dva letopočty, 1914 a 1915. V těch letech se nejspíš škola stavěla. Opřela jsem se do dveří a vešla dovnitř.

Stěny uvnitř byly přibližně do poloviny obložené šedavým mramorem. I nátěr nad ním byl šedý. Podlahu vydláždili také mramorem, také šedým. Na některých místech v něm byly vidět nevyhnutelné praskliny. Přímo

přede mnou byla rozlehlá kruhová posluchárna s kaskádovitě uspořádanými řadami dřevěných lavic a dřevěnou podlahou, která byla jen mírně sešlá stářím.

Zřejmě právě probíhalo vyučování, protože na chodbách bylo prázdno a ani na schodech jsem nikoho nezahlédla.

Zamířila jsem do kanceláří a cestou míjela vysoká okna. Ze stropu, na kterém bylo jakési akustické obložení, visely poměrně dlouhé zářivky. Kohosi jsem se zeptala, kde najdu knihovnu. Bylo mi řečeno, že ve druhém patře.

Knihovnice, paní Callowayová, vypadala jako zdatná žena. Na sobě měla džínovou sukni pod kolena a nezničitelný pár turistických bot. Ocelově šedé vlasy měla ostříhané dost nakrátko, aby s nimi bylo co nejméně práce, a zřejmě je tak nosila už celá léta. Na první pohled neměla daleko do důchodu a já ji okamžitě otipovala na člověka, který má rád müsli, jógu, bylinkové mastičky, všechny akce na záchranu velryb a ledních medvědů a nadto si potrpí na cyklistické výpravy za krásami cizích zemí. Když jsem ji požádala, jestli by mi neukázala ročenku z šedesátého prvního roku, zabodla do mě svůj pronikavý pohled.

Komentáře se naštěstí zdržela. Vzápětí mi jen podala tučný svazek a já se s ním usadila u jednoho z prázdných stolů.

Ona se vrátila ke svému stolu a zase se pustila do práce.

Přesto jsem se nemohla zbavit dojmu, že mě pořád po očku sleduje.

Několik minut jsem listovala tou ročenkou a

přeskakovala očima z jedné černobílé podobenky maturantů na druhou. Ani jsem nehledala Duncanovo jméno, jen jsem se snažila nasát z těch fotografií atmosféru tehdejší doby.

Osobně jsem maturovala až o šest let později. Původně to opravdu byla výhradně chlapecká škola, ale postupem času se na to přestalo tak úzkostlivě dbát. Hoši, kteří tehdy maturovali, měli na snímcích saka a kravaty. Vlasy nosili ostříhané na ježka, snad aby lépe vynikly jejich odstálé uši a podivně neforemné hlavy. Mnozí z nich měli brýle s černými obroučkami. I dívky měly často krátké vlasy a na sobě tmavě šedé nebo černé pulovry sahající až ke krku.

Každá z nich měla kolem krku šňůru perel, kterou zřejmě zapůjčil fotograf, aby bylo jasně poznat, že chodily do stejného ročníku. V šedesátém sedmém roce, kdy jsem maturovala já, se nosily takové ty do výšky natupírované účesy zpevněné tunami laku, z nichž tu a tam záměrně trčel slepený pramen. Každý chlapec zase pro změnu vypadal jako klon Elvise Presleyho. Na relativně přirozených skupinových fotografiích, které jsem měla před sebou, měla většina studentů obnošená saka a bílé ponožky a děvčata zase plisované sukýnky ke kolenům.

V rychlosti jsem přelétla stránky věnované Kroužku dobrého zpravodaje, Řečnickému kroužku, Výtvarnému kroužku, Kroužku turistickému a Kroužku šachistů. Také jsem zahlédla fotografie z hodin pracovního vyučování, geografie a přírodních věd, na kterých zadumaní studenti

stáli buď okolo mapy, nebo kolem paní učitelky a tvářili se, kdovíjak je daný předmět nezajímá. Všichni pedagogové vypadali na pětapadesát a hloupě.

Na Den díkůvzdání se konal jako každoročně výroční zápas fotbalových mužstev zdejší školy a místního strojního učiliště. Louisvilleská střední škola pro chlapce tehdy zvítězila a uhrála skóre 20:6. „STŘEDNÍ CHLAPECKÁ

VÍTĚZÍ 20:6 NAD STROJNÍM UČILIŠTĚM!“ hlásal titulek. „Fotbalový tým studentů Louisvilleského strojního učiliště utrpěl zaslouženou a nevídanou porážku.“ Kapitány byli tehdy jistý Walter Morris a Joe Blankenship. Rivalita mezi oběma školami měla dlouhou a zajímavou historii, která se datovala až do roku 1893 a nepochybně přetrvávala dodnes. V době vydání ročenky měla Střední škola pro chlapce na svém kontě třicet devět vítězství, devatenáct porážek a pět remíz. Dole na stránce byla ilustrativní fotografie obranného zákroku soupeře a na ní podle popisku záložník jménem Quintero, sedmdesát tři kilogramy živé váhy.

Nalistovala jsem ještě jednou první stranu a začala ještě jednou od začátku. Duncan Oaks byl opravdu na mnoha fotografiích. Už tehdy to byl stejný tmavovlasý fešák. Také ho zvolili místopředsedou třídy, králem plesu a třídním fotografem. Jeho jméno figurovalo na mnoha místech: závěrečné divadelní představení, studenti s vyznamenáním, vystoupení školního pěveckého sboru. Kromě toho byl

studentským mluvčím, asistentem ředitele a také paní knihovnice.

žádných akademických poct se mu sice nedostalo, ale rozhodně hrál dobře fotbal. Našla jsem si ho na snímku školního fotbalového mužstva – záložník, dvaasedmdesát kilogramů živé váhy. Zajímavé! Duncan Oaks a Benny Quintero tedy hráli oba dva na stejném postu, ale proti sobě.

To se přece museli znát, přinejmenším od vidění.

Vzpomněla jsem si, jak mi Porter Yount vykládal o tom, že na střední škole dosáhl Duncan své největší slávy a že si potom už nikdy nevedl zdaleka tak dobře. Totéž mohlo platit i pro Bennyho Quintera. Viděno ze zpětného pohledu, bylo až dojemné, že se jejich cesty opět proťaly ve Vietnamu.

Zase jsem nalistovala úvodní stránku a zadívala se na fotografii, na níž byl Duncan coby král plesu. Měl dokonce vlněný smoking a v klopě kytičku. Také byl hladce oholen.

Obrátila jsem list a sklonila se pro změnu nad snímek královny plesu. Přemýšlela jsem, jestli spolu třeba nechodili.

Možná je ale zvolili jen tak, protože to zkrátka vyšlo.

Jmenovala se Darlene LaDestrová. Tak tenhle typ jsem znala až moc dobře. Dlouhé blond vlasy nahoře naondulované do lokýnek, větší rovný nos, aristokratické vzezření. Jinak vypadala elegantně, povědomě, asi jako všechny holky z lepších rodin, kterých i se mnou chodila do třídy spousta. Ačkoli nebyla vysloveně hezká, určitě patřila k tomu typu, co dokáže stárnout s noblesou. Na třídní srazy

dnes jistě chodila ráda, protože se jednak mohla pochlubit stejně uhlazeným manželem, jednak měla pořád pas jako vosa a jen mírně prošedivělé vlasy. Darlene LaDestrová, to tedy bylo jméno! Člověka by až napadlo, že si ho při nejbližší příležitosti změní a začne si říkat třeba Dodie nebo Dessie nebo – Po zádech mi přeběhl mráz a bezděky jsem nahlas vydechla samým údivem. Paní Callowayová vzhlédla. Jen jsem zakroutila hlavou na znamení toho, že je všechno v nejlepším pořádku, ačkoli nebylo… žádný div, že mi Darlene byla tak povědomá. Vždyť to nebyl nikdo jiný než

Laddie Bethelová, toho času živá a zdravá, spokojeně žijící v Santa Terese.

25

Odložila jsem svůj návrat a místo ve středu odpoledne jsem měla letět až ve čtvrtek ráno. Potřebovala jsem zkrátka ještě trochu času, abych splašila pár dalších informací.

Začala jsem u toho, že jsem si prošla kopie všech ročenek z let 1958, 1959, 1960, 1961 a 1962. Doufala jsem, že v nich někde bude zmínka také o Marku Bethelovi, ale nic takového jsem nenašla. Pokud ho již tehdy Laddie znala, určitě ne proto, že by snad chodil na Louisvilleskou střední školu pro chlapce. Okopírovala jsem si ty stránky z ročenek, na nichž byli jakkoli zachyceni či zmíněni Laddie či Duncan, ať společně, nebo zvlášť. Vzala jsem to hned od prvního ročníku. Na mnoha skupinových fotografiích stáli ti dva vedle sebe.

Nakonec jsem hromadu ročenek zase postavila na stůl paní Callowayové a opustila školní budovu. Autem jsem pak chvíli projížděla nejbližší okolí, dokud jsem nenarazila na papírnictví a nekoupila si tam balíček poznámkových kartiček a také městskou mapu, podrobnější než tu, kterou

mi laskavě darovali v půjčovně Frugal. Vrátila jsem se k autu a sjela do městské knihovny, která nebyla nijak daleko.

Chvilku jsem se vyptávala ve vrátnici, odkud mě nakonec poslali na oddělení informací. Teprve tam jsem se pustila do opravdové práce. Prošla jsem si několik starých seznamů ulic a také seznamů telefonních. Jméno LaDestro v nich figurovalo jen jednou. Poznamenala jsem si tedy příslušnou adresu. V záznamech obchodního rejstříku z let 1959, 1960

a 1961 se také objevoval technický servis otce Laddie, pana Harolda LaDestra, který svého času proslul jako místní opravář strojů a vynálezce. Měl výbornou pověst. Tak nějak jsem vždycky předpokládala, že se Laddie chová tak vznešeně, vyrovnaně a uhlazeně, poněvadž pochází z bohaté a dobré rodiny, ale nejspíš jsem se mýlila. Již tehdy byl její otec řemeslník, drobný podnikatel a dosud jsem nenarazila na nic, co by nasvědčovalo tomu, že by jeho obchodní zájmy tuto hranici překračovaly. V příslušné ročence jsem se dočetla, že i Laddie odmaturovala s vyznamenáním, ale nikde nebyla ani zmínka, že by se snad chystala na nějakou lepší univerzitu. Možná se ale nakonec přihlásila na Louisvilleskou univerzitu, která mohla být pro místní občany vcelku lacinou alternativou. Také bylo možné, že třeba studovala místní ekonomickou fakultu, aby mohla později nastoupit ve firmě svého otce. Přesně to by totiž

tehdy udělala poslušná a svědomitá dceruška.

Ale kde nakonec poznala Marka? Namátkou jsem

vytáhla telefonní seznam z roku 1961 a v něm našla hned jednadvacet Bethelových a čtyři rodiny Oaksovy. Revel Oaks mezi nimi byl však jen jediný, tak jsem si pečlivě zapsala i jeho adresu. Co se Bethelových týkalo, zvolila jsem jinou metodu. Okopírovala jsem si všechny stránky z telefonních seznamů a ze seznamů ulic, na kterých se objevovalo jméno Bethel, a přiložila je ke kopiím záznamů z ročenek. Nevěděla jsem tak docela přesně, kam tím vlastně mířím, ale co na tom? Proč jednou zase neposlechnout hlas intuice? Když už jsem byla v Louisville a vyhodila tolik peněz za letenku! Do druhého dne jsem beztak neměla do čeho píchnout. Tak co?

Pak už jsem nakopla auto z půjčovny a vyrazila na okružní jízdu městem. Začala jsem rodinou Oaksových, kteří bydleli na Čtvrté ulici, tedy ještě v centru. Byl to vskutku impozantní dům: parádní dvoupatrová budova, omítnutá a s kamennými prvky. Mohli ji postavit už tak v devatenáctém století. Tušila jsem za tím inspiraci renesancí či barokem. Bylo to samá římsa, sloup v antickém stylu, ozdobný pilastr, balustráda a klenuté okno. Barva omítky byla nezvyklá, tmavě růžová s nádechem do hnědé, jako by fasáda věkem tmavla a tmavla, dokud nezískala tuto patinu.

Tak přirozeně, i když ponuře vypadala. Podle štítků před domem jsem poznala, že tam nyní sídlí dvě advokátní kanceláře, jeden soudní znalec a účetní firma. Jinak stál ten dům na dosti rozlehlém pozemku, kolem kterého byla dosud

viditelná kamenná zeď a původní vstupní brány. Pečlivě udržovaná zahrada vzadu se částečně koupala ve stínu dvou mohutných dubů a na konci kamením dlážděné cesty jsem si také všimla někdejšího přístavku pro kočár.

Adresa, na které bydleli LaDestrovi, mě zavedla jen asi o tři kilometry dál, do těsného sousedství univerzity s vchodem z úzké uličky. Marně jsem hledala jejich popisné číslo. Dům, který je kdysi nesl, nejspíš dávno srovnali se zemí, aby bylo kde stavět další fakulty a další koleje pro studenty zdejšího vysokého učení. Jinak tam stály převážně maličké přízemní domečky s tmavými střechami z načervenalého dehtu. To bylo depresivní. V každém případě jsem si nedokázala představit, jak se Laddie podařilo vyšvihnout se z takových stísněných poměrů na úroveň, kterou se mohla pyšnit nyní. Byla snad už dřív jednou vdaná? Svého času bylo řešením provdat se za boháče.

Prosté děvče se tak mohlo poměrně snadno posunout na společenském žebříčku a také si zajistit budoucnost. Jisté bylo, že ji tady nemohlo držet vůbec nic a že z té bídy chtěla určitě co nejdřív vypadnout.

Dokud jsem ještě byla v centru, vyhledala jsem Jeffersonův okresní úřad, který sídlil ve stejné budově jako soudní dvůr, tedy mezi Pátou a Šestou ulicí na West Jefferson. Když jsem pánovi za přepážkou oznámila, co přesně potřebuji, snad ani nemohl být ochotnější. Chtěla jsem, aby mi vyhledal oddací list Darlene LaDestrové a

Marka Bethela, kteří se podle mých nejlepších odhadů vzali někdy v létě roku 1965. Přesné datum jsem sice neznala, ale dobře jsem si vzpomínala, jak mi Markova sekretářka Judy říkala, že Bethel narukoval hned po absolutoriu na vysoké.

Nebylo by tedy logické, aby si Laddie vzal ještě toho roku v létě, těsně než odcestoval za moře? Rovněž jsem vycházela z teorie, že Laddie (alias Darlene LaDestrová) mohla být jednou ze žhavých kandidátek pro interview, která chystal Duncan. Byla mladá, krásná a byla odsud. Navázat s ní kontakt pro něho navíc musela být hračka, když spolu bydleli ve městě a ještě se léta znali. Novinářský průkaz vystavili Duncanovi 10. září roku 1965. Pokud tedy dělal ten rozhovor s Laddie, muselo k němu dojít někdy potom, co si vzala Marka a on odcestoval do Vietnamu, a předtím, než

letadlo s Duncanem přistálo v Saigonu.

Za patnáct minut jsem celá zářila spokojeností, protože – světe div se! – onen úředník skutečně našel jejich oddací list.

„No, pane jo! To je skvělé. No vážně, úžasné!“ Div jsem neomdlévala.

Pán za přepážkou se uculoval: „I já jsem z toho úplně vedle.“

Zasmála jsem se. „Víte, ráda dostávám za pravdu, zvlášť když na to sama přijdu.“

Mírně se naklonil, opřel se loktem o přepážku, bradu v dlani. Přihlížel, zatímco já si vytáhla poznámkové kartičky a

začala si na ně opisovat všechno důležité. Povolení k sňatku dostali 3. června roku 1965. Pokud mělo i tehdy třicetidenní platnost – jako že ano –, museli se vzít do měsíce. Darlene LaDestrová, dcera Harolda a Millicent LaDestrových, byla tehdy dvaadvacetiletá účetní, bytem na adrese, kterou jsem našla v telefonním seznamu z roku 1961. Mark Charles Bethel, syn Vernona a Shirley Bethelových, toho času třiadvacetiletý příslušník okupační armády Spojených států, bydlel se svou rodinou na Trevillian Way. Ani ženich, ani nevěsta za sebou neměli žádné předchozí manželství.

Jako by mimochodem ten úředník podotkl: „Víte, co je zač, nebo ne?“

Se zájmem jsem k němu vzhlédla: „Kdo, Mark Bethel?“

„Ne, LaDestro.“

„O něm tedy nevím vůbec nic. Co jste myslel?“

„Víte, on má patent na nějakou věcičku, co se používala při výzkumech Merkuru.“

„Takže takhle přišel k penězům?“

„No jasně. Tady je pořád slavný. Samouk, výstředník.

Dokonce ani neznal nikoho od kosmického výzkumu. Prostě s tím přišel sám od sebe. Jednou jsem viděl nějakou jeho fotku a vypadal vám na ní jako jeden z těch sucharů od počítačů. Celý život se v něčem vrtal a vydělal si tím sotva na slanou vodu. Vždycky žil tady a navíc celkem nuzně.

Lidi odsud ho už dávno považovali za blázna, ale on nakonec všechny trumfnul, když získal ten patent. Zemřel

jako bohatý člověk. Víte, hodně, hodně bohatý!“

„No, to mě tedy podržte,“ vyhrkla jsem. „Co přesně si to nechal patentovat?“

„Nějakou blbost. Kdo ví? Slyšel jsem, že se to používá do dneška. Na světě je ale hromada myslitelů, co mají spoustu bezva nápadů, a nikdo si jich za to neváží. Jenže on si tehdy najal právníka a všechny je převez.“

„Neuvěřitelné.“

„I jeho dceři to pomohlo ke štěstí. Slyšel jsem, že teď žije v Kalifornii a má dost nóbl rezidenci,“ prohlásil.

„Chcete to okopírovat?“

„Kolik to stojí?“

„Dva dolary obyčejná kopie, pět ověřená.“

„Bude mi stačit ta obyčejná,“ ujistila jsem ho.

*

Z Jeffersonovy západní jsem pokračovala po Třetí ulici a po chvíli odbočila na místní Broadway. Z té jsem pak zabočila na Bardstown Road. Po Bardstown Road jsem jela až do čtvrti zvané Highlands. Když jsem se ocitla na Trevillian Way, netrvalo to dlouho a našla jsem dům, ve kterém dříve bydleli Bethelovi. Byl typický, dřevěný, natřený bílou barvou, nijak zvlášť veliký, ale zachovalý.

Navíc stál v poměrně slušné čtvrti, obklopený podobnými domy příslušníků středních vrstev. To tedy znamenalo, že si Bethelovi žili jen o málo lépe než LaDestrovi. Zaparkovala

jsem před domem a po mírně svažité cestě doběhla na zápraží. Sice nebyl nikdo doma, ale z poštovní schránky jsem vyčetla, že dům v současné době obývá jakási rodina Poynterova. Vzpomněla jsem si, že jsem v zemi Donny Reedové, v zemi zelených okenic, macešek v truhlících za okny, ulic plných tříkolek, v zemi dvorků, na kterých se válejí kosti pro psy. Skleněné tabulky v oknech se jen blyštěly a živé ploty kolem domů byly pečlivě zastřižené.

Zadívala jsem se do jedné zahrady, když si tam právě po čerstvě pokosené trávě vykračovala šedá číča.

Vrátila jsem se k autu a chvilku studovala mapu. Podle toho, kde bydleli, jsem soudila, že Mark zřejmě chodil na Highlandskou střední a pak na jednu z katolických škol na Broadwayi, buď na Atherton, nebo na St. Xavier.

Samozřejmě mohl také navštěvovat školu soukromou. Tomu jsem ale moc nevěřila, protože mi spíš připadalo, že je ohromně hrdý, že vyšel z obyčejné státní školy. Tak, a co dál?

Listovala jsem černobílými kopiemi nejrůznějších úředních a jiných dokumentů a doufala, že mě něco napadne. Přišla jsem na spoustu nových věcí, ale stejně jsem pořád nevěděla, jak to spolu všechno souvisí. Vše se zřejmě točilo kolem Duncana Oakse. Byl všudypřítomný a nedalo se to přehlédnout. Určitě měl minimálně povrchní vztah k Bennymu Quinterovi. Byli vrstevníci, oba výteční fotbalisté a ještě ke všemu hráli na stejném postu, i když jako soupeři.

Jejich cesty se navíc opět zkřížily na krvavém bitevním poli v Ia Drangu. Po Duncanu Oaksovi jako by se od té doby slehla zem. Quintero přežil a na památku si s sebou přivezl Duncanovu vojenskou známku, jeho novinářskou průkazku a jednu společnou fotografii. Kromě toho se mi Duncan Oaks pořád točil kolem Laddie Bethelové, rozené Darlene LaDestrové, která s ním chodila na střední školu. A právě v tomto bodě se celá věc komplikovala, zaplétala. Laddie se totiž provdala za právníka, který zastupoval mého bývalého manžela, který byl sedm let poté podezřelý z toho, že ubil k smrti právě Bennyho Quintera. Jestli to všechno začalo u Duncana Oakse, možná právě od Marka Bethela se pak odvíjelo další pokračování.

Nastartovala jsem a rozjela se zpátky do motelu. I když

se všechny souvislosti dosud nespojily, pomalu se to začínalo rýsovat, ačkoli jen matně a neurčitě. Zřejmě i Mickey viděl tentýž obraz. Potíž ale byla v tom, že jsem neměla jediný důkaz, že před těmi léty vůbec došlo k nějakému zločinu. A už vůbec nešlo dokázat, že snad zapříčinil to neštěstí, které se stalo minulý týden. Přesto to celé dávalo smysl. Něco se zkrátka stalo a v důsledku toho zabili Bennyho Quintera a o patnáct let později postřelili Mickeyho Magrudera. Mně už jen zbývalo dát z toho všeho dohromady příběh, v němž by alespoň nějakou roli sehráli všichni jmenovaní, příběh, který by vysvětlil, proč se jejich osudy tak záhadně proplétaly. Pokud je život skutečně jen

hra, muselo existovat nějaké vysvětlení, nějaká zápletka, která to všechno držela pohromadě. Dosud se dala jen tušit.

*

Před svým odletem jsem ještě zavolala Porteru Yountovi a požádala ho, jestli by mi nevyhledal články, které Duncan Oaks napsal, než odletěl do Vietnamu. Nejprve všelijak pokašlával a vzdychal, ale nakonec prohlásil, že by to snad šlo. Dala jsem mu tedy na sebe adresu a poslala mu po telefonu velikánskou pusu. Také jsem mu slíbila, že s ním určitě zůstanu v kontaktu.

Cestou domů se nic mimořádného nestalo, ačkoli mi let z Louisville zabral téměř celý den: odlet, mezipřistání v Tulse, odlet, mezipřistání v Santa Fe, odlet a konečně přílet do Los Angeles. Tam jsem si v motelu vyzvedla svého volkswagena a za devadesát minut byla doma. Po několika hodinách strávených v oblacích, čekáním v Tulse a v Santa Fe a cestou autem jsem se domů vrátila v půl páté večer, mírně podrážděná. To znamená unavená, hladová, umaštěná a zplihlá. Kromě toho jsem byla jistě mírně dehydrovaná ze všech těch oříšků, kterými jsem se živila namísto normálních jídel. Musela jsem se dost držet, abych nefňukala.

Doma jsem si sedla ke stolu a ze spodní zásuvky vytáhla oficiální životopis Marka Bethela, který jsem tam na poslední chvíli uklidila v sobotu. Na první straně bylo jeho

datum narození, pod kterým stálo, že pochází z Daytonu ve státě Ohio. Narodil se 1. srpna 1942. V roce 1965 úspěšně složil bakalářské zkoušky na Univerzitě v Kentucky. Co se vojenských zásluh týkalo, zmínil se sice o své službě u armády, ale skromně pomlčel o řádu Purpurového srdce.

Rozhodla jsem se, že hned druhý den zavolám Judy a ještě jednou se jí na to zeptám, ovšem s patrem pomazaným burákovým máslem, pod rouškou zvídavé novinářky. Kdyby i Mark byl u Ia Drangu, byla bych ještě o krůček blíž celému vyhrocení.

Svlékla jsem se, osprchovala a umyla si vlasy. Vyčistila jsem si zuby, zase se oblékla a seběhla dolů.

První, co mě napadlo, bylo promluvit si s Carlinem Duffym o tom, co jsem zjistila v Louisville. Bylo fuk, že jsem zatím nevěděla, co si o tom myslet. Proto jsem se také chtěla omezit na pouhá fakta, a vlastní dohady a domněnky vynechat. Šla jsem za ním vyloženě ze slušnosti. Nenajal si mě totiž. Tím pádem mě neplatil a já mu nedlužila žádné vysvětlení. Spíš jsem doufala, že by si na základě nových informací mohl vzpomenout na něco, na co si při našem prvním setkání nevzpomněl. To mohlo nějak zajímavě zapadnout do té mé skládačky. Hlavně jsem ale měla v živé paměti, jak Duffy zuřil tehdy u Mickeyho doma, to jeho rozhořčení. Nijak jsem netoužila po tom vidět ho tak ještě jednou. A takto jsem si to chtěla pojistit. Musela jsem se přece chránit. Duffymu zabili bratra, takže vždycky mohl

mít motiv.

Rozjela jsem se tedy do Himesova zahradnictví. Hned před budovou s obchodem bylo volné místo na zaparkování.

Modlila jsem se, aby byl Duffy tam, a ne v baru Honky-Tonk. Sice tam už touhle dobou měli otevřeno, ale bála jsem se tam chodit. Říkala jsem si, že se radši budu držet stranou.

Co jestli Tim a Scottie už zjistili, že jsem to na ně píchla.

Ještě nebylo ani půl šesté. Bylo dosud světlo, a já se tudíž

nemusela bát, že mezi těmi řadami sazenic stromů zabloudím. Ještě z parkoviště jsem zahlédla střechu Duffyho příbytku, tak jsem si zapamatovala azimut. Přímo se tam dojít nedalo. V cestě mi stály stromy v kořenových zábalech, mezi kterými jsem musela celou dobu kličkovat.

Když jsem došla až k technickému přístavku, uviděla jsem stát před vchodem žlutý zdvižný vozík. Na vidlicích vpředu bylo uchyceno několik snopů slámy a dalšího materiálu. Ten vozík byl sice větší a hranatější, ale vypadal jako přesná, vlastně přehnaná kopie autíček Tonka, se kterými jsem si hrála, když mi bylo šest. To bylo předtím, než se mi do ruky dostalo lego, a potom, co jsem si odmítla hrát s panenkou, kterou jsem přejela na tříkolce. Vstoupila jsem do přístavku, přičemž jsem odhrnula přikrývku, kterou tam Duffy měl, aby mu netáhlo do ložnice. Byl zpitý do němoty a ležel, boty zuté, na svém lehátku. Měl pusu dokořán a chrápal a všude kolem sebe šířil alkoholové výpary z vypité whisky. Na srdci si hřál prázdnou

půllitrovou láhev s vinětou Early Times. Měl napůl staženou jednu ponožku a koukala mu celá pata. Na chlapíka, co strávil půlku života v kriminále, vypadal nepochopitelně mladě. Krucinál, říkala jsem si! Vzala jsem nějakou deku a přikryla ho s ní. Pak jsem na bednu vedle něho položila Duncanovu vojenskou známku, novinářskou průkazku a fotografii, aby si jich všiml hned, jak se probudí. Ještě jsem mu tam nechala vzkaz, že se s ním zítra spojím a povím mu, jak dopadl můj výlet. Pak jsem přístavek opustila a nechala ho spát hlubokým spánkem opilců.

Cestou zpátky k autu jsem uvažovala, že vlastně dost často potkávám takové chlapíky. Rozumím jim, chápu, po čem touží, i když to kolikrát bývají pořádní surovci. I on k nim patřil. Stejné rasistické narážky, stejná mluva, stejné sklony ke zločinu. Ale ten pocit svobody, když člověk pokoří nějakou autoritu, když opovrhuje konvencemi a když

nebere ohledy na to, co je správné, a co není! Znám to, mám v sobě stejný rozpor. Na jedné straně umím být slušná, poctivá a uvědomělá, umím se správně rozhodovat a nesnáším, když někdo porušuje pravidla fair play. Na druhou stranu jsem ale známá lhářka a lupička s kapsami plnými šperháků, která se klidně vloupává lidem do domů a bere si tam, co se jí právě hodí. Na tom sice není nic pěkného, ale já si to přesto vždycky vychutnám. Později sice mívám výčitky svědomí, ale beztak podruhé nikdy neodolám. A to mi dobře radí můj anděl strážný, jenže svádí

a na zakázané ovoce láká samotný Lucifer. V Duffym se to svářelo stejně, ale zatímco on se přiklonil na jednu stranu, já se většinou přikláněla na tu opačnou. Proto asi nikdy uprostřed téhle totální anarchie nepřestanu hájit alespoň to poslední, co nám zbylo – spravedlnost. Osobně to vidím asi takhle: Dokud se ti zlí nepolepší a nezačnou hrát podle pravidel, proč by to měli dělat ti hodní?

*

Zajela jsem zase do města. Bylo už za deset minut šest.

Samozřejmě jsem měla příšerný hlad, a tak jsem si trochu zajela. U okénka s emblémem McDonald’s jsem si poručila jeden čtvrtlibrový burger se sýrem, velkou porci hranolek a colu s sebou. Než mi to přinesli, málem jsem nahlas vzdychala, jakou jsem na to měla chuť. Představovala jsem si, jak se doma převléknu do pyžama, uvelebím se na gauči a pustím si nějaký škodlivý pořad a budu přitom ukusovat to škodlivé jídlo a upíjet škodlivou limonádu. Celou cestou domů to v autě božsky vonělo, jako bych cestovala pojízdnou mikrovlnnou troubou. Hned před domem bylo báječné parkovací místo. Pak jsem proklouzla mírně vrznuvší brankou. Přeběhla jsem verandu a úzký pruh zahrady, a div jsem si nezpívala radostí z pomyšlení na to, jak se poměju. Zůstala jsem však stát jako přimražená.

Na prahu mých dveří přešlapovali policejní detektivové Claas a Aldo. Jako bych totéž už jednou zažila: Titíž dva

bezmála čtyřicátníci, jeden tmavý, druhý blond, tytéž

sportovní kabáty. Claas měl dokonce i teď, stejně jako tehdy, jakousi aktovku. Gian Aldo žvýkal žvýkačku. Pořád měl ten stejný krátký sestřih a pořád stejně srostlé husté obočí. Měla jsem sto chutí vrhnout se na něj s pinzetou a do posledního chloupku mu je vytrhat.

Hlesla jsem: „Co tady děláte?“

Detektiv Claas vypadal pobaveně. To tedy byla změna!

„No tak, nezlobte. Přijeli jsme si s vámi jenom popovídat.“

Prošla jsem mezi nimi a odemkla svůj byt. Detektiv Claas používal nějaký záhadný přípravek na vlasy, který zapáchal asi jako školní chemická laboratoř při pokusu. Bez meškání vstoupili za mnou. U stolu jsem odložila na zem kabelku a mrkla přitom na záznamník. Vzkaz ani jeden.

Významně jsem pozvedla sáček od McDonalda. Bylo mi jasné, že ty dobroty chladnou a chladnou… „Musím se najíst. Umírám hlady.“

„Jen si poslužte.“

Postoupila jsem dál, kolem pultu se prosmýkla do kuchyňky a otevřela dveře chladničky. Vyndala jsem láhev chardonnaye, chvilku zápasila s nepořádkem v šuplíku na příbory, odkud jsem vzápětí vytáhla vývrtku. „Dáte si víno?

Protože já si dám, tak byste se se mnou mohli napít.“

Podívali se na sebe. Pití bylo zřejmě proti předpisům, ale nakonec asi usoudili, že budu povolnější, když se trochu líznu.

„Rádi. Díky,“ řekl nakonec Claas.

Podala jsem mu láhev s vínem a vývrtku. Hned se pustil do korkové zátky. Já mezitím prostřela stůl, papírový talíř a skleničky. Pak jsem na ten kus papíru vysypala hranolky a vedle postavila sklenici kečupu. „Nabídněte si,“ řekla jsem.

Detektiv Claas rozlil víno a pak jsme tam chvilku stáli a uzobávali vlažné hranolky jako tři ptáčci moučné červy.

Byla jsem ještě laskavější a i čtvrtlibrový burger se sýrem rozkrojila na tři stejné díly. Za chvilku nám zmizely v žaludku i ty. Po večeři jsme urazili celých šest kroků do obýváku a usadili se tam. Tentokrát jsem se nemilosrdně rozvalila na pohovce a jim přenechala křesla. Neuniklo mi, že detektiv Claas nedá ani ránu bez své aktovky. I nyní ji měl u nohy. Věděla jsem, že tam má magnetofon. Pořád jsem měla nutkání se k té tašce sklonit a říct něco přímo do mikrofonu.

„Tak co?“ nadnesla jsem a překřížila si ruce na prsou.

Detektiv Aldo se usmál. „Máme nějaké nové zprávy a napadlo nás, že byste je možná ráda slyšela ještě zatepla. Asi víte, že jsme sejmuli otisky prstů z toho vašeho smithe & wessona, no… a ty jsme teď porovnali s otisky, co se našly v bytě Mickeyho Magrudera.“

Claas pokračoval: „Vzpomínáte? Šedá plechová krabička schovaná zespoda v křesle?“

Úplně mi vyschlo v ústech. Jistě. Nic se neozvalo.

Naprázdno jsem polkla a zkusila to ještě jednou: „Jistě.“

„Tak na kraji jejího víčka jsme našli pár otisků, jako by ji někdo otevíral konečkama prstů.“

Už už jsem chtěla poznamenat, že jednotné číslo se musí používat pro podmět i pro přísudek, i když jsou ve větě vedlejší, ale byl to očividně záměr. Dost vynervovaně jsem se zeptala: „Kdo?“

Slova se opět ujal Aldo a už se nemohl dočkat, až mi poví, že: „Mark Bethel.“

Zírala jsem na něho, oči navrch hlavy. „Děláte si legraci?

Vy si prostě děláte legraci!“

„Byl tam v neděli večer a nechal po sobě otisky snad všude.“

„To je paráda! To jsem ráda. To se mu tedy moc nepovedlo,“ podotkla jsem.

„Pořád ale nevíme, co tam vlastně hledal –“

Zvedla jsem ruku. „To vám klidně řeknu,“ prohlásila jsem a v krátkosti jim vylíčila, co jsem až doposud podnikla, včetně toho, jak jsem pod podšívkou Mickeyho bundy objevila vojenskou známku, novinářský průkaz a fotku Duncana Oakse. „Nechápu, jak mohl být tak hloupý a nechat tam tolik otisků! To snad přišel o rozum?“

„Zřejmě se ukvapil,“ uvažoval Claas, „když viděl na všem vrstvu daktyloskopického prášku… asi usoudil, že už

jsme tam skončili.“

„A vy jste brali otisky znovu?“

„V úterý ráno,“ řekl Aldo.

„Ale proč? Co vás to popadlo?“

„Telefonovala nám Cordia Hatfieldová. V neděli večer viděla, jak se tam svítí. Vy jste prý přísahala, že jste to nebyla, tak zkonstatovala, že to musel být on,“ prohlásil Claas.

„Ale jak se dostal dovnitř?“

„Pomocí klíče, který mu dala. Minulý týden se u nich zastavil a představil se jako Mickeyho právní zástupce. Také jim řekl, že bude platit Mickeyho poplatky a účty, dokud se sám nepostaví na vlastní nohy. Na to konto si prý přišel vyzvednout útržky nějakých složenek a pár účtů. Proto mu dala ten klíč. Samozřejmě jí ho pak vrátil, ale mezitím si klidně mohl pořídit duplikát,“ uvažoval nahlas Claas.

Opět promluvil Aldo: „Kdyby tam ty otisky nenechal teď podruhé, počítač by na něho podle těch prvních nepřišel.

Samozřejmě jsme se taky dost nadřeli, než se nám podařilo vyloučit vás.“

Zahořely mi tváře. „Mrzí mě to.“

Aldo mi zahrozil prstem, ale moc rozzlobeně u toho nevypadal. Claas dodal: „Navíc jsme zjistili, že Bethel mohl být v době, kdy se střílelo, na místě činu.“

„Tedy vy jste byli jak včeličky. Jak jste na to přišli?“

Claas byl sám se sebou nadmíru spokojený. „Třináctého byl Bethel v Los Angeles. Natáčel tam něco pro televizi. To skončilo v deset. Poměrně pozdě večer se pak přihlásil do hotelu Four Seasons, ale za chvíli odtamtud zase někam

odešel. A vrátil se až čtrnáctého, v časných ranních hodinách. Samozřejmě mohl do svého pokoje proklouznout tak, aby si ho nikdo nevšiml, ale jak už to tak chodí, když se vracel, všiml si ho mladík, co tam zaváží auta do garáží.“

„A víte co ještě?“ napínal mě detektiv Aldo. „Našli jsme člověka, co je tu noc viděl spolu.“

„Ne.“

„No ano. Ověřili jsme si některé podniky z krabiček od zápalek, co si Mickey Magruder schovával v tom svém kulatém akváriu. Sedm jich bylo z jedné špeluňky na Pico, kousek od kanceláří Pacifické bezpečnostní agentury. Viděl je tam chlapík, co pracuje za barem.“ Aldo se opřel a pod jeho vahou mírně zavrzalo mé plátnem potažené dřevěné křeslo. „A co vy? Co jste zjistila na východě? Váš pan domácí nám totiž říkal, že jste si prý vyjela na výlet do Louisville.“

„Přesně. Teprve dneska jsem se vrátila.“

„Zjistila jste něco?“

„Vlastně ano. Jen si to teď rovnám v hlavě, protože pár věcmi si ještě nejsem jistá. Každopádně jsem přišla na to, že Laddie Bethelová chodila na střední školu v Louisville s Duncanem Oaksem. Na školním plese v šedesátém prvním roce, kdy oba maturovali, je zvolili za krále a za královnu.

Někdy pak Laddie potkala Marka. Vzali se v létě roku 1965, sotva dodělal v Kentucky vysokou. V době, kdy se Duncan Oaks rozhodl dělat jisté rozhovory pro Louisville Tribune, se

Mark Bethel přihlásil ke své občanské povinnosti a narukoval. Tak si říkám, jestli Mark nakonec také nesloužil ve Vietnamu, ale ještě se mi to nepodařilo nikde ověřit –“

„Tak to vám milerádi pomůžeme. Ani my jsme tak docela nezaháleli.“ Claas zalovil v té své aktovce, vytáhl z ní manilové desky, které otevřel, a rychle obrátil několik listů. „Rota alfa, první prapor, pátá obrněná jednotka.“

„No tedy!“ vydechla jsem obdivem. „Pořád mi sice není jasné, jak to s tím souvisí, ale snad už na něco přijdeme. Tak jako tak; Duncan si vymyslel ty rozhovory o válce. Zaměřil se na opuštěné novomanželky. Lidem chtěl předložit dvě rozdílné verze, dva různé pohledy. Pohled vojáka, který ve Vietnamu bojuje v první linii, a pohled toho druhého, který tiše čeká doma. Myslím, že Laddie a Duncan spolu krátce něco měli. Ale to je jenom domněnka. Za pár týdnů i Duncan odletěl do Vietnamu. Musel tam asi Marka potkat.

Vlastně ho spíš sám vyhledal, protože s ním potřeboval udělat to interview.“

„A?“

„Dál už jsem se nedostala.“

Aldo prohlásil: „Možná ho Mark eliminoval. Aspoň mně to sedí.“

„Eliminoval?“

„No vždyť víte, oddělal. Prostě eliminoval. Zabil, takže byl dočista mrtvý. Vždyť to určitě šlo krásně navlíknout, když všude kolem svištěly kulky. Tam nehrozilo, že by nad

každým spekulovali balistici.“

Nechala jsem si to v rychlosti projít hlavou. „To docela sedí. Ano… možné to je. Zvlášť jestli Mark přišel na to, že mu s Duncanem zahnula žena…“

„Za předpokladu, že to tak skutečně bylo,“ upřesnil to Claas.

„Samozřejmě.“

„No nic, nenechte se rušit. Pokračujte.“

„Dál si už vážně nejsem ničím jistá a nezbývá mi, než

nad tím vším jen krčit rameny. Něco z toho do sebe sice zapadá, ale stejně se to nedá nijak dokázat. Z Louisville byl totiž i Benny Quintero. Spolu s Duncanem se účastnili bojů u Ia Drangu. Vím to, protože jsem viděla fotografii. Podle mých informací Duncana zranili. Jestli to byl Mark, zbloudilá kulka nebo vietnamský ostřelovač, to se asi nikdy nedozvíme, takže tuhle část radši přeskočím. Každopádně ho naložili do vrtulníku, co odtamtud odvážel padlé a raněné, ale když ten vrtulník přistál na naší základně, Duncan v něm už nebyl. Zmizel beze stopy.“

Aldo se ozval: „Možná byl v tom vrtulníku Mark a nenápadně ho shodil dolů. To by se pak jen zřítil z výšky – Kolika? Nějakých padesáti metrů? – a navždy zmizel v džungli. A za dvě neděle by tam po něm nezbyly než kosti.

To mi věřte. Podle toho, co jste říkala, Oaks ani nebyl u armády, což by bylo ideální. Koho zajímá nějaký bezejmenný pisálek od novin?“

Pokračovala jsem: „Ano, to je pravda. Já si ale myslím, že o tom hlavně věděl Benny. Proto také tak pečlivě střežil Duncanovu vojenskou známku a průkaz. Ale ani to se nedá dokázat. Ale smysl to dává. Možná přemýšlel, jak by se na tom mohl obohatit.“

Claas prohlásil: „Co se stalo Bennymu?“

„Trefil ho do hlavy ostřelovač, takže mu tam museli dát ocelovou destičku. V roce 1971 přijel sem do Kalifornie; a dál už zase tápeme. Nepohod se s Mickeym a den nato z něho někdo vytlouk duši.“ Dál jsem jim vyložila, jaké měl Mickey problémy s pracovní kázní a proč na něho padlo podezření, sotva se to dostalo na stůl pánů z vnitřních záležitostí.

Claas poznamenal: „Nechápu, jak to spolu souvisí.“

„Mark Mickeyho tehdy zastupoval. To on mu poradil, aby dal výpověď a radši se k celé věci nevyjadřoval.“

„Ach tak.“

Aldo se naklonil. „Když to tak poslouchám, jak se vlastně dostala Bethelovi do ruky vaše zbraň?“

„Asi mu ji prodal Mickey. Mám u sebe výpis z účtu, na kterém je jasně vidět, že v březnu uložil Mickey na svůj účet dvě stě dolarů. A Mark mi říkal, že mu prý Mickey volal a prosil ho o peníze. Znám Mickeyho a tohle mi k němu nesedělo. Schovával si doma pro všechny případy bankovky a zlaté mince, ale něco takového by bylo pod jeho úroveň.

Tehdy navíc prodal auto, tak možná prodával i ostatní věci,

aby aspoň nějak vyšel. Jakmile měl tu zbraň, asi se mu zdálo, že má vyhráno. Proto právě tehdy uskutečnil ten hovor z Mickeyho na moje číslo. Stačilo mu jen ho nějak rozptýlit, vytočit číslo a počkat, dokud se páska v mém záznamníku nepřetočí do konce.“

„A co kdybyste to tehdy zvedla?“

„Promiňte, spletl jsem si číslo. A pak by zkusil zavolat později. Navíc věděl, že je Mickey jedna ruka s Duffym. A třebaže má Mickey svoje mouchy, je to zatraceně dobrý detektiv. Markovi muselo být jasné, že je to jen otázka času.

Měl pistoli registrovanou na moje jméno. Zařídil to tak, že se moje číslo objevilo mezi Mickeyho telefonními hovory.

Na mě by ale přišli tak jako tak, sotva by se našla ta pistole.“

Aldo si ulevil: „Ďábelskej plán!“

Claas si chvilku mnul ruce, pak je s dlaněmi obrácenými před sebe vytrčil a natáhl. Slyšela jsem, jak mu zapraskalo v kloubech. „No, hoši a děvčata, moc rád jsem si poslechl nejnovější drby. Jen mě trochu mrzí, že s ničím z toho neobstojíme před soudem.“

„To ne. Což nás přivádí k něčemu dalšímu,“ vyhrkl Aldo, jako by to snad měli předem nacvičené. „Můžu jí říct, jaký je plán?“

Ohradila jsem se: „Nechte toho, nelíbí se mi to.

Připadám si jako ve škole.“

„Přesně tak,“ usmíval se Claas. „Tak poslouchejte, ať se něco přiučíte! Vietnam klidně pusťte z hlavy. To, co proved

Oaksovi, mu asi nedokážeme nikdy. Nemáme vražednou zbraň, nemáme svědky; zkrátka smůla.“

Aldo navázal: „A Quintero je podobný případ. Navíc by se to dalo uhrát i na pokus o ublížení na těle, a to by bylo absurdní.“

Neodolala jsem: „Což nás zase přivádí k Mickeymu.“

„A k vám,“ doplnil Claas. Sáhl do aktovky a konečně odtamtud vylovil ten magnetofon. Významně s ním přede mnou mával.

Prohlásila jsem: „Věděla jsem, že ho tam máte.“

„A věděla jste také, co všechno tahle věcička umí?“

zeptal se, přetočil kazetu a stiskl PLAY. Ozval se čistý záznam našeho právě skončeného rozhovoru. „Říkali jsme si, jestli byste si to nestrčila do kabelky, nějak se neprosákla k Bethelovým a trošku nám nepomohla.“

„Máte příkaz k odposlechu?“

„To nemáme.“

„A nebude to náhodou nezákonné? Víte, vždycky jsem myslela, že k něčemu takovému je potřeba soudní příkaz. Co se to stalo se Čtvrtým dodatkem?“ pravila Kinsey Millhoneová, obhájkyně ústavních práv a svobod.

„O čem tu teď mluvíme, je takzvaný povolený odposlech. Mezi informátory a tajnými policisty je to již léta běžná praxe. Jenom budete nahrávat, co vám jiný člověk říká, a na tom nemůže soud shledat nic závadného. V

nejhorším případě – pokud nahrajete něco opravdu

zajímavého – pak prohlásíte, že jste si to chtěla zaznamenat, abyste si mohla osvěžit paměť v případě, kdybyste měla vypovídat před soudem.“

„Takže já budu vypovídat?“

„Pokud Mickey zemře, tak ano. Nebo se pletu?“

Mou pozornost opět zaujal Claas. „Koukněte se na to takhle. Nás tímhle případem pověřili; a co řekneme okresnímu státnímu zástupci, až se nás zeptá? Něco chtít slyšet bude!“

Aldo se naklonil. „Je to prostě naše práce. Musíme dostat toho hajzla – když prominete.“

„A to doufáte, že si Mark nedomyslí, že jsem s vámi domluvená? Není idiot,“ uvažovala jsem nahlas.

„Ale je Mickeyho právník! A vy jste se právě vrátila z Kentucky, máte spoustu nových informací a ráda byste se s ním poradila. Myslíte snad, že takové nabídce odolá? Určitě bude chtít aspoň zjistit, kolik toho víte, aby si udělal představu, v jaké je kaši. Samozřejmě když se domákne, že po něm jdete, asi se vás také bude chtít zbavit.“

„Vřelé díky. Hned je mi o moc líp. Vážně, dočista se mi ulevilo!“

„No tak! Nebude to nic hrozného. Když už, rozhodně to nebude chtít spáchat ve vlastním domě.“

Aldo přistoupil k telefonu a zvedl sluchátko. „Zavolejte mu.“

„Teď?“

„A proč ne? Povězte mu, že jste na něco přišla a že si s ním o tom chcete promluvit.“

„Jo,“ řekla jsem opatrně. „A dál?“

„To jsme ještě nevymysleli.“

26

Bethelovi bydleli na okraji Montebella, v domě postaveném na útesu přímo nad Tichým oceánem. Telefon zvedla Laddie. Řekla mi, že je to na Savanna Lane, a také mi vysvětlila, jak se tam dostanu. Mark nebyl doma, ale prý se měl vrátit co nevidět. Trochu mě vyvedlo z míry, že nebyla vůbec překvapená, když jsem zavolala, a že se ani neptala proč. O své cestě do Louisville jsem se jí ale zmínila, plus ještě o tom, že si s nimi musím o něčem promluvit. Naznačila jsem, jako že s oběma, ale těšila jsem se, že budu mít příležitost si ze všeho nejdřív promluvit s ní, a ještě k tomu mezi čtyřma očima. Pokud ji představa takové rozmluvy vylekala, nedala to na sobě nijak znát.

Přesně v sedm jsem zastavila před bránou. Detektivové Claas a Aldo jeli celou cestu za mnou, jen na poslední chvíli se skryli za eukalyptovým keřem asi sto metrů od domu.

Ano, měla jsem v kabelce ten jejich magnetofon, ale žádnou štěnici mi nikam nepřipíchli, takže nemohli sledovat, o čem se budeme uvnitř v domě bavit. Ani jeden (myslím z pánů

detektivů) se netvářil, jako že by snad hrozily nějaké komplikace, když se mnou v domě Bethelových bude taková hromada lidí (myšleno zaměstnanců). Měli jsme následující plán. Tedy, jestli se to tak dá vůbec nazvat. Oni měli čekat pěkně opodál a pak se na mě zase pověsit, až pojedu zpátky.

Od Bethelových jsme se měli přesunout ke mně domů, poslechnout si tam tu nahrávku a zvážit, co dál a jestli máme konečně dost důkazů, aby se celá věc dala k soudu. Pokud ano, seženeme nějakého právníka, který bude ochoten podepsat zatykač s Markovým jménem. Ten jsme chtěli vystavit na základě důvodného podezření z pokusu o ublížení na těle a z pokusu o vraždu, jímž postřelení Mickeyho Magrudera bezesporu bylo. Když to nevyjde, měli jsme se uchýlit k plánu B, na kterém jsme se ale nikdy tak docela neshodli. Když na to dneska vzpomínám, dokonce i ten plán A byl celkem uhozený, ale já už stála před vraty a tiskla domovní zvonek.

Čekala jsem, že se z něho třeba někdo ozve a zeptá se, kdo že to přichází, ale reproduktor mlčel. Jen se otevřela brána, abych mohla projet. Zamávala jsem „chlapcům“ a zařadila rychlost. Příjezdová cesta k domu byla dlouhá a stáčela se vlevo. Na pozemcích očividně nic nerostlo, vyjma travin, zohýbaných větrem od moře. Místy jsem na obzoru zahlédla temnou siluetu osamělého stromu, která působila na pozadí ztemnělé oblohy bezútěšně. V některých oknech v domě se svítilo. Okna, bílé nebo žluté obdélníky, zářila do

noci a místy osvětlovala kamenné zdivo, do něhož byla zasazena. Zastavila jsem před hlavním vchodem, kde bylo rozlehlé štěrkové parkoviště. Umlčela jsem motor a ještě chvilku poseděla v autě a postranním okénkem si prohlížela tu rezidenci.

Zvláštním způsobem připomínala onen louisvilleský dům, v němž vyrůstal Duncan Oaks. I když tenhle měl vypadat starodávně, věděla jsem, že ho postavili teprve před pěti lety. Proto tam zřejmě neměli žádné vzrostlé stromy.

Zvenčí byl omítnutý, místy však zůstalo záměrně obnažené kamenné zdivo. Dopadalo na něj světlo venkovních lamp, v němž se omítka jevila jako starorůžová s hnědým nádechem.

Teoreticky šlo o středozemský až italský styl, po kterém poslední dobou v Kalifornii všichni tak blázní, ale kupříkladu klenutými okny nápadně připomínal svého vzdáleného příbuzného z Kentucky. Nad hlavním vchodem se také klenul oblouk a z něho vycházela stříška portika, již

podpíraly dva rádoby antické sloupy. Dokonce tam měli i balustrády. Nechala si snad Laddie postavit ten dům schválně takhle, nebo architekturu toho Duncanova napodobila jen nevědomky? Co člověka nutí stále se vracet k tomu, co kdysi v životě nevyřešil? Pořád se rýpáme ve starých ranách, pořád v hlavě převracíme své vzpomínky a doufáme, že je tentokrát uspořádáme tak, že s tím nakonec budeme navěky spokojeni a smířeni.

Tu se rozsvítily lucerničky po obou stranách vstupních

dveří. Zdráhavě jsem se sehnula pro tašku. Nechala jsem rozepnutý zip, abych měla magnetofon snadno při ruce.

Vystoupila jsem z auta, přešla štěrkové parkoviště a vystoupila po schodech k portiku. Ani jsem nestačila zazvonit a Laddie už stála v otevřených dveřích. „Dobrý den, Kinsey. To je od vás hezké, že jste k nám vážila celou tu cestu. Asi jste to našla snadno, že?“

„Bez problémů. Je to tu krásné.“

„I nám se tu líbí,“ prohlásila tiše. „Dovolíte, dala byste mi sako?“

„Ještě si ho nechám na sobě. Je mi trochu zima.“

Zavřela dveře. „Pojďte třeba do obýváku. Právě jsem rozdělala oheň v krbu. Je to krása. Dáte si něco k pití? Sama už mám víno,“ řekla. Zamířila do obýváku a na nablýskané mramorové podlaze se rozeznělo staccato jejích podpatků.

Vydala jsem se za ní a přitom odpověděla: „Radši si nedám, ale díky. Měla jsem skleničku po večeři a víc už

mám zakázáno.“

Vstoupily jsme do obývacího pokoje s tři a půl metru vysokým kazetovým stropem. Celá jedna stěna se skládala z francouzských oken s výhledem na terasu. Pokoj byl nezvykle světlý, tedy co se týkalo odstínu barvy na stěnách, která byla smetanová. V duchu této barvy se neslo i všechno ostatní: šest krát sedm a půl metru veliký koberec s jemnou bordurou, stěny, tři měkké stejné divany rozestavěné dokola před krbem. Celkovou kompozici podtrhovala černá na

potazích polštářků a zelená, již obstarával pro změnu tu a tam umístěný pokojový zimolez. Třeba bych tam našla i nějakou inspiraci pro to své doupátko. Konferenční stolek bylo v tomto případě dva centimetry tlusté sklo na třech obrovských mosazných koulích, z nichž až přecházel zrak.

Na něm, vedle lahve s chardonnayem – samozřejmě v kbelíku s ledem – stála jedna sklínka. Laddie ve mně dávno vzbudila dojem, že pije i sama. Když se natahovala pro skleničku, nenápadně jsem zapnula magnetofon. Posadila se na pohovku a zadívala do krbu. Ten byl postavený z leštěné černé žuly, od níž se také odráželo světlo. No tedy, snad abych si to zapsala – takový si určitě pořídím domů.

Usadila jsem se naproti ní a uvažovala jak začít. Některé chvíle v životě jsou skutečně těžké, zvlášť když máte od povrchních zdvořilostí plynule přejít k vraždě.

Začala však ona: „Jak se vám líbilo v Louisville?

Jezdívali jsme tam na Derby, ale to už je let.“

Ve dveřích se objevila služebná. „Nechala jsem panu Bethelovi talíř s večeří v troubě. Potřebujete ještě něco?“

„Už ne, slečno. Nic nám nechybí. Uvidíme se zítra, ano?“

„Ano, paní,“ přitakala dívka a odešla.

Vzala jsem si slovo: „No, vlastně jsem byla v Louisville něco zjistit. Pamatujete si na Bennyho Quintera, toho chlapíka, co ho tu před pár lety zabili?“

„No ovšem. Mark přece tehdy zastupoval Mickeyho.“

„Ano, a co se neukázalo, Benny pocházel právě z Louisville. Chodil tam na strojní učiliště, a zrovinka ve stejné době jako vy na Střední školu pro chlapce.“

Překvapeně otevřela pusu. „Tohle že jste tam jela zjistit?

Nechápu proč.“

„Pořád jsem se nemohla zbavit dojmu, že smrt Bennyho Quintera nějak souvisí s tím, jak minulý týden postřelili Mickeyho.“

Laddie se malinko zamračila. „To je tedy překvapení.“

„Neřekla bych,“ podotkla jsem, „i když zvláštní to je.

Když pocházíte všichni čtyři ze stejného města –“

„Čtyři?“

„Ovšem. Vy, Mark, Benny a Duncan Oaks. Vzpomínáte si na Duncana, ne?“ prohlásila jsem konverzačním tónem.

„No jistě, ale ten už je dost let po smrti.“

„No právě,“ řekla jsem. Páni, nenapadlo mě, že to půjde takhle snadno. „Když byl Mark ve Vietnamu, nebojoval u Ia Drangu?“

„Ještě se ho na to radši zeptejte, ale myslím, že ano.“

„Jak se ukázalo, byl tam i Benny.“

Laddie se nestačila divit. „Nerozumím vám. Co to má společného se mnou?“

„Dovolte, vrátíme se teď trochu zpátky, ano? Nedělal s vámi Duncan interview pro Louisville Tribune?“

Zatvářila se udiveně. „Kinsey, co to má znamenat?

Nechci do vás rýpat, ale pořád odbočujete, vracíte se… jsem

z toho zmatená. Vážně nevím, jak to spolu souvisí.“

„Tak si to poslechněte,“ navrhla jsem. „Duncan pro Louisville Tribune připravoval jisté rozhovory. Chtěl si o válce ve Vietnamu promluvit s několika mladými ženami, které tam měly muže, jako například vy, a zeptat se jich, jak to prožívají, co si o tom myslí. Pak měl v plánu zeptat se na totéž jejich mužů; to znamená jet přímo do Vietnamu, do války.“

Laddie kroutila hlavou. Pak pokrčila rameny. „Nezbývá mi než vám věřit.“

„V každém případě s vámi mluvil.“

Napila se trochu vína. „Možné to je. Nevzpomínám si.“

„Hlavu si s tím každopádně nelámejte, protože už jsem požádala někdejšího šéfredaktora toho plátku, aby mi poslal kopii. Tam bude určitě i datum a tak. Rozhodně mi ale ten pán řekl, že Duncan odletěl do Vietnamu v září, v šedesátém pátém. U Ia Drangu se setkal s Markem a s Bennym, ale tam jeho stopy končí.“ Samozřejmě to všechno byla jen teorie, ale nic proti tomu nenamítala. „O sedm let později přijel Benny do Santa Teresy, u sebe Duncanovy doklady. Další věc, kterou o něm víme, je, že byl nalezen zavražděný. Už to chápete?“

„Benny nebyl zavražděný. Trochu přeháníte. Pokud já vím, tak Benny měl subdurální hematom, což znamená, že zemřel na následky žilního krvácení do hlavy. Stejný názor na to měl i koroner.“

„Opravdu? Asi ano. Vy ale máte paměť na detaily!“

podotkla jsem uznale.

„Tehdy jsme o tom s Markem dost mluvili. Asi mi to nějak utkvělo.“

„Další článek celého řetězce je Mickey. Ve čtvrtek, osmého května odletěl do Louisville. Vrátil se v pondělí a hned ve středu brzy ráno se ho někdo pokusil zastřelit, jak jistě víte.“

Laddie se přísně pousmála. „Nechci dělat chytrou, ale není to celé ušité horkou jehlou? Víte, to že se některé věci stanou hned po sobě, ještě neznamená, že jedna druhou zapříčinily.“

„To je mi jasné. Chcete zkrátka říct, že i když Benny něco mohl vědět, neznamená to, že ho kvůli tomu také zabili.“

„O tom jste si chtěla promluvit s Markem?“

„Částečně ano.“

„Tak toho necháme. Určitě bude lepší, když s tím počkáte, až se vrátí.“

Já na to: „Fajn. A nemohly bychom si tedy popovídat o vašem vztahu k Duncanovi?“

„Vztahem bych to snad ani nenazývala. Samozřejmě jsem Duncana znala. Byli jsme stejně staří a chodili jsme spolu na střední školu.“

„Byli jste kamarádi, důvěrní přátelé nebo jste spolu snad chodili?“

„Byli jsme přátelé, to je všechno. Nikdy mezi námi nic nebylo, jestli vám šlo o tohle.“

„Ano, vlastně ano,“ připustila jsem. „Napadlo mě, že když vás zvolili královnou a jeho králem plesu, mohli jste si třeba padnout do oka.“

Laddie se usmála a vrátil se jí klid. Nad něčím se zamyslela; asi to měla v duchu všechno pěkně sesumírované, připravené. Stačilo jen mi to naservírovat.

„Duncan ke mně nechoval žádné milostné city, ani já k němu ne.“

„To je škoda. Byl to fešák.“

„Ano, byl hezký. Jenže měl příliš rád sám sebe, což

těžko snáším. Málokdo je horší než sedmnáctiletý kluk, který si myslí, že mu nikdo neodolá.“

„Vám nepřipadal charismatický?“

„Sám sobě takový připadal,“ prohlásila. „Podle mě byl nafoukaný – hezký, zábavný, ale příšerný nadutec.“

„A co váš otec?“

Nechápavě se na mě podívala. „Můj otec? Co ten s tím má společného?“

„To jen tak na okraj, vlastně mi do toho asi nic není –“

„Do ničeho z toho vám nic není,“ vyhrkla a sotva se ovládala.

Usmála jsem se, aby bylo vidět, že jsem se neurazila.

„Prý si nechal něco patentovat a vydělal na tom spoustu peněz. Podle toho, co jsem zatím slyšela, ho do té doby

považovali spíš za podivína.“

„I kdyby, co na tom? Mluvte k věci.“

„Víte, napadlo mě, že se pak na vás asi lidi začali koukat dost jinak, když tak zbohatl. A co teprve Duncan!“

Mlčela.

„Ano? Nebo ne?“

„Myslím, že ano,“ připustila.

„Nejdřív jste byla chudá holka z chudé rodiny, a pak najednou hvězda, alespoň pro něj. Alespoň si myslím, že byl takový ten dobyvatelský typ, co si přinejmenším potřeboval dokázat, že na to má.“

„Co se to tady snažíte dokázat?“

„Jen se snažím přijít na to, co byl Duncan za člověka.“

„Je mrtvý.“

„Myslím, než zemřel, samozřejmě. Vy jste se s ním nikdy nezapletla?“

„No tak, prosím vás. Nebuďte bláhová. Nikdy jsem s ním žádný poměr neměla.“

„Ale jděte, poměr je to přece až od šesti týdnů výš. Když

se někdo s někým zaplete, trvá to logicky kratší dobu; minimálně jednu noc, maximálně pět celých devět desetin týdne.“

„Tak dobře, nikdy jsem se s ním nezapletla.“

„A když Mark narukoval do Vietnamu? Vím, že jste se brali v červnu. Povolávací rozkaz mu přišel…“

„Šestadvacátého července,“ přerušila mě rázně.

„Umím si to docela dobře představit. Mark odletěl do Vietnamu a Duncan zůstal v Louisville. Vy jste byla mladá… Sotva jste se vzali, poslali vám manžela kdovíkam do války. Určitě jste byla hrozně osamělá… nešťastná…“

„To je nechutné. Jste nanejvýš troufalá a neurážíte jenom mě, ale hlavně Marka.“

„Co by mě jako mělo urážet?“ ozval se z chodby za námi Mark. Vzápětí si svlékl kabát a přehodil ho přes židli. Asi přišel přes kuchyň. Díky vysokému čelu a mírné pleši vypadal absolutně nevinně, asi jako vypadají malé děti, než

jim vyrostou zoubky a naučí se odmlouvat. Laddie vstala, aby se s ním mohla přivítat. Dívala jsem se, jak ji políbil na tvář.

Pak opět promluvil: „Počkejte chviličku, jen si zavolám.“ Přistoupil k telefonu a vytočil 911.

Laddie se ho zeptala: „Co se děje?“

Mark pozvedl prst na znamení ticha, protože se mu právě přihlásil policejní dispečer. „Dobrý den, Mark Bethel u telefonu. Volám z domu na Savanna Lane, číslo popisné čtyři čtyři osm. Kousek před našimi vraty stojí nějaké auto a v něm dva muži. Mohli byste sem laskavě poslat hlídku?

Víte, nelíbili se mi. Tak divně koukali… Díky. Jste laskaví.“

Pak zavěsil a obrátil se k Laddie a ke mně. Udiveně přitom kroutil hlavou. „Nejspíš budou neškodní, kdoví, snad milenci, ale chtěl jsem mít jistotu, kdyby to třeba byli tipaři…“ Promnul si ruce. „Můžu dostat skleničku vína?“

Zkusila jsem si představit, jak se asi budou tvářit pánové Claas a Aldo, až je překvapí místní policejní hlídka. Co kdyby náhodou budili mravní pohoršení, že?

Laddie naplnila ještě další sklenici chardonnayem.

Držela ji přitom zlehka za nožku, aby neupadala naleštěné sklo. Třásla se jí ruka, takže se rudá hladina vína malinko rozbouřila. Mark si toho patrně nevšiml. Vzal si od ní sklenici, posadil se a veškerou svou pozornost obrátil k mé maličkosti. „Snad jsem vás nevyrušil.“

„Právě jsme si povídali o Bennym Quinterovi,“ zasvětila ho Laddie. „Tady Kinsey se před chvilkou vrátila z Louisville. Byla si tam cosi ověřit.“

„Jo jo, Benny. Nebožák.“

Nemeškala jsem: „Vůbec jsem nevěděla, že jste všichni z jednoho města.“

„Víte, není to tak docela pravda. Já se kupříkladu narodil v Daytonu. Do Louisville jsme se přestěhovali, až když mi bylo šest. Bydlel jsem tam, dokud jsem chodil na vysokou.“

„A znal jste tehdy Bennyho?“

„Znal jsem ho, ale jen od vidění, z fotbalu. Stejně tak musel on znát i mě.“

„To jsem netušila, že jste hrál taky fotbal.“

„Tak trochu,“ opáčil posmutněle. „Chodil jsem totiž na Atherton, což byla léta jenom dívčí škola. Smíšenou z ní udělali až teprve v roce 1954. I tak jsme Střední chlapeckou nebo Louisvilleské strojní učiliště poráželi jen zřídka.

Většina hráčů se ale od vidění znala. Vzpomínám si například na nějakého Bycka Snella z Easternu…“

„Proto asi Benny přijel do Kalifornie a vyhledal vás,“

poznamenala jsem.

„Tak nějak. Určitě se někde dozvěděl, že mám práva, a zřejmě si vzal do hlavy, že já budu ten, kdo mu pomůže vymámit ze státu aspoň pár dolarů vojenského důchodu nebo podobných sociálních dávek. Hned jsem mu ale řekl, že se v těch věcech zase tolik nevyznám, i když jsem právník. Opravdu, tehdy jsem neměl ani ponětí o tom, jak se stát stará o válečné veterány. Dneska se samozřejmě snažím, abych i o tom měl nějaký přehled, protože si myslím, že je vždycky dobré –“

Přerušila jsem ho: „Teď mluvíte jako politik.“

Mark se usmál. „Promiňte. I tak se mi nepodařilo Bennyho přesvědčit, že by si měl radši najít odborníka.

Vůbec to byl potrhlý nápad, ale pořád jsem mu to nedokázal vymluvit. Ten člověk mě pak začal vysloveně pronásledovat. Chodil za mnou do kanceláře, objevoval se i tady doma. Laddie z něho byla nervózní a já se jí vůbec nedivil. A tehdy jsem požádal Mickeyho, aby zakročil a jasně mu naznačil, co a jak.“

„Co tím myslíte?“

Všimla jsem si, že zaváhal. „No víte, Mickey byl kus chlapa, zkrátka drsňák. Napadlo mě, že bych mohl Bennyho trochu zastrašit. Rozumějte, Mickey mu neměl nic udělat,

ale hrozně ho vyděsil.“

„Kdy?“

„Při tom incidentu v baru Honky-Tonk, na parkovišti.“

„A vy jste s Bennym potom mluvil?“

„No jistě. Volal mi a byl vzteky bez sebe. Slíbil jsem mu, že s Mickeym promluvím. Několikrát jsem mu tedy zkoušel volat, ale nezastihl jsem ho. Ale to ostatně víte.“

„Byl s Dixie, proto jste se mu nedovolal,“ podotkla jsem a doufala, že se v reakci na to zase rozpovídá.

„To tvrdili. Ale upřímně řečeno, nikdy jsem si nebyl jistý. Za daných okolností se to až příliš nabízelo.“

„Jinými slovy se mi snažíte naznačit, že si myslíte, že se Mickey sebral a vytloukl z chudáka Bennyho duši?“

„Jen tvrdím, že to je vždycky možné. Mickey přece byl dost od rány. Nesnášel, když ho někdo shazoval, nebo mu to dokonce nandal.“

„Nemyslím si, že by mu to Benny nějak nadal. Shack říká, že se jenom tak strkali a že nepadla ani jedna rána.“

„No, to je sice pravda, ale já slyšel totéž, i když od jiných svědků. Z jejich výpovědí jsem pochopil, že se tam Mickey docela znemožnil, což je pro chlapa jeho ražení vždycky to nejhorší.“

„Uvědomujete si, že je to už podruhé, co jste Mickeyho nepřímo obvinil?“

„No, to je mi líto. Ale to ty vaše otázky!“

„Proč jste se nikdy dřív nezmínil, že Bennyho znáte ze

střední školy?“

„Kdy jsem jako měl podle vás příležitost? Vždyť jste se mnou tehdy prakticky nemluvila. A i potom, a to si buďte jistá, mi bylo vždycky jasné, že mi nejste zvlášť nakloněná.

Když se náhodou potkáme na ulici, div se neschováváte a neutíkáte pryč, abyste se se mnou nemusela bavit. Ale to nic, každopádně jste tehdy nemluvila ani s Mickeym, který by vám to jistě potvrdil.“

Ta jeho akurátnost mi pěkně hnula žlučí. A to jsem si dělala hlavu, abych snad nebyla moc neomalená. „Můžu se vás zeptat ještě na jednu věc?“

„Na co?“ Mark si přihnul ze skleničky s vínem.

„Když jste narukoval, tak vás poslali do Vietnamu.

Nemám pravdu?“

„Naprosto. Jsem hrdý, že jsem splnil svou občanskou povinnost.“

„To je mi naprosto jasné,“ poznamenala jsem. „Tou dobou tam byli taky Benny Quintero a Duncan Oaks.“ Dál jsem mu ve stručnosti vylíčila, co jsem se dozvěděla od Portera Younta.

Mark přitom dělal, že mě pozorně poslouchá, ale zároveň na něm bylo vidět, že je duchem někde úplně jinde.

Určitě mu to v hlavě pěkně šrotovalo, určitě si promýšlel, co odpoví. A to jsem se ještě na nic nezeptala. Nakonec se poněkud záhadně usmál. „Nesmíte zapomínat, že u Ia Drangu bojovaly stovky dalších mužů. První oddíl, první a

druhá setnina, druhý pluk, devátá artilerie, batalion bojových vrtulníků dva dvacet sedmička, osmý pluk ženistů –“

„Je mi to jasné,“ zarazila jsem ho. „Určitě tam byla spousta vojáků. Vážně si to dovedu představit, ale vy zase nezapomínejte na to, že Duncan byl novinář a že tam přijel vysloveně za vámi. Chtěl s vámi mluvit, protože připravoval zvláštní sérii rozhovorů pro Louisville Tribune. Určitě vám řekl, že už kvůli tomu mluvil s Laddie. Osobně se navíc domnívám, že jste v něm celá léta viděl rivala. Víte, s Laddie k sobě přece jen měli dost blízko. Jenže ona pocházela z chudé rodiny a asi se mu nezdála dost dobrá.

Zeptat se ale nějaké její spolužačky, určitě by z ní za chvilku vylezlo, že do něho byla blázen a že by udělala cokoli, jen aby si jí všiml –“

„To je směšné! Čirý nesmysl,“ vložila se do toho konečně také Laddie.

Mark jí pohybem ruky naznačil, aby raději mlčela, jako cvičenému psovi. A ona opravdu hned zavřela pusu.

Zvláštní povaha toho gesta však ani jí neunikla. Mark byl zkrátka pěkně nervózní. „Co takhle přejít rovnou k věci?

Povězte mi, o co se tu snažíte?“ prohlásil nakonec.

„Snažím se jen poukázat na to, že jste spolu vy tři měli něco společného. Vy, Benny a Duncan Oaks.“

Mark zakroutil hlavou. „Ne. Chyba lávky.“

Nedala jsem se: „Ano. Přesně jak říkám. Mám totiž

jednu takovou momentku, na které jsou ti dva spolu. Vy jste

vidět hned za nimi.“

Laddie jen vyhrkla: „A co má být?“

„Já to zvládnu,“ obrátil se k ní. A pak zase ke mně: „Pokračujte. Je to vážně zajímavé. Ale mně je to úplně jasné. Vymyslela jste si nějakou teorii a teď se tu snažíte zjistit, co se dá, aby vám to aspoň trochu pasovalo.“

„Ale ono to už pasuje. Vím to. Když jste odjel do Vietnamu, Duncan udělal ten rozhovor s Laddie. Ostatně správný dobyvatel se nikdy nevzdává, ať je jakkoli pozdě, že? Zkrátka… ti dva se spolu zapletli a vy jste na to přišel.

Buď to přiznala sama Laddie, nebo jste se to dozvěděl až od něj –“

Laddie to nevydržela: „Nechci o tom mluvit. Je to pryč, jednou provždy za námi! Ano, udělala jsem chybu, ale je to už dávno.“

„Jo, a já vím, kdo na to nakonec doplatil,“ poznamenala jsem jedovatě.

„Laddie, proboha tě prosím, drž už konečně hubu!“ Zase se obrátil ke mně. Tvářil se hrozivě. „A dál?“

„A dál? Dál jste ho zabil. Benny Quintero to viděl, a právě proto vás pak vyhledal a pronásledoval. Pak jste do toho navez Mickeyho. Zabil jste totiž Bennyho a potřeboval jste obětního beránka.“

Mark sice promluvil uvolněně, ale moc přesvědčivě to neznělo: „Chcete snad říct, že jsem se pokusil zastřelit i Mickeyho?“

„Ano.“

Rozhodil rukama, na tváři zcela zmatený výraz. „Proč bych to dělal?“

„Protože jste si dal dvě a dvě dohromady, stejně jako já.“

„Moment, Kinsey, moment. Duncanovo tělo se nikdy nenašlo, takže pokud vím, může být teď klidně živý a zdravý jako řípa. To si myslíte, že dáte dohromady obvinění bez takového důkazu?“

„Mám tu fotografii. To by mělo stačit.“

„No ano, pravda. Ta fotografie. Ta je na nic. Čas odkrýt karty, má milá! Máte u sebe ten snímek?“

„Nechala jsem ho u jednoho přítele.“

Mark luskl prsty. „Á, úplně jsem zapomněl na Bennyho bratra. Jak že se jmenuje? Duffy. Carlin Duffy. Tedy myslí mu to, to se musí nechat.“

Nic jsem neříkala.

Pokračoval. „Podle mých informací bydlí teď v nějaké kůlně v Himesově zahradnictví. Když si uvědomím, kolik už

měl oplétaček se zákonem, nebude těžké ho přitlačit ke zdi.“

„Měla jsem za to, že vám to žádné vrásky nedělá.“

„Dívejte se na to jako na generální úklid,“ poznamenal.

„No ne! To se hned pozná správný kandidát na politickou funkci! Musíte honem zakopat všechny své hříchy, pojistit se, aby se to na vás neprovalilo v nejnevhodnější chvíli. Úplně to chápu.“

Ukázal na mě prstem. „Zásah!“

„To jste ho tak nenáviděl?“

„Duncana? Já vám tedy povím, co mi na tom chlapovi tak lezlo na nervy. Ani ne tak, že spal s Laddie, kdykoli se za mnou zavřely dveře, ale spíš to, že se objevil u Ia Drangu a hrál si na vojáka. Moji kamarádi – dobří kamarádi, všechno mladí kluci – v té válce zahynuli. Byli stateční, měli odvahu a věřili tomu, zač jsme bojovali. Viděl jsem je umírat v nepředstavitelných bolestech, zmrzačené, znetvořené k nepoznání. Kolikrát neměli třeba ani nohy nebo ruce. Duncan Oaks byl jenom frajírek. Měl peníze, měl konexe, ale ani zbla slušnosti. Zasloužil si umřít a jsem rád, že jsem mu v tom mohl pomoct. A když už jsme u toho, rád bych ještě dostal ty jeho serepetičky.“

„Serepetičky?“

„Novinářský průkaz, vojenskou známku.“

„S tím vám bohužel nepomůžu. To budete muset požádat Duffyho.“

Z hloubi mé kabelky se v tu chvíli ozvalo tiché, leč výmluvné cvaknutí magnetofonu, jehož páska se právě dotočila do konce a přístroj se tedy automaticky vypnul.

Mark stočil pohled ke kabelce a pak se mi zase zadíval do očí. Doposud chabý úsměv na jeho tváři se docela vytratil a já slyšela, jak Laddie zalapala po dechu. Natáhl ke mně ruku. „Nechcete mi to rovnou dát?“

„Hele, tati?“

Všichni tři jsme se otočili jako jeden muž. Na prahu

dveří do jídelny stál jejich syn Malcolm.

„Co je?“ zeptal se ho Mark a bylo znát, že se i v tu chvíli snaží být rodičovsky shovívavý.

„Můžu si půjčit tvýho mercedesa? Mám rande.“

„Jasně.“

Malcolm však dál stál na místě. „Potřebuju ale ještě klíčky.“

„Ale dělej! Právě tu probíráme něco důležitého,“ odvětil Mark a pokynul mu, aby šel blíž.

Malcolm vstoupil do obýváku a přitom se na mě zmateně až znechuceně podíval. Mark mezitím netrpělivě oddělil ze svého svazku klíčů ten, o který jej syn požádal. Já si zatím prohlížela jeho potomka. Nebylo divu, že mi byl Duncan Oaks na všech fotografiích tak povědomý. Nyní jsem ho měla před sebou, tedy spíš jeho vtělení v podobě Laddieho syna. Byl to tentýž tmavý mladík, výjimečně pohledný. Malcolm, kterému bylo nyní dvacet let, byl zkrátka dokonalou kombinací Duncana v sedmnácti a Duncana třiadvacetiletého. Obrátila jsem se k Laddie, které jistě muselo dojít, že mi do mé skládačky zapadl i ten poslední díl.

Řekla: „Marku.“ Ohlédl se na ni a ti dva si vzápětí vyměnili krátký, výmluvný pohled. Za ta léta se jistě dokázali dorozumět i beze slov.

„Kam se chystáš, Malcolme?“ zeptala jsem se, vesele a jako by se nechumelilo.

„Jdu se svou holkou na kolej na kuželky.“

„No páni! To se máš. Jsem právě na odchodu. Co kdybych šla s tebou? Cestou od brány jsem se tu málem ztratila. Budu ráda, když mě odsud vyvedeš.“

„No jasně, v pohodě,“ odvětil.

*

Po celou dobu, co jsme jeli po příjezdové cestě, jsem nespouštěla oči z černého mercedesa Marka Bethela, ve kterém seděl Malcolm a jel pomalu přede mnou. Ve zpětném zrcátku jsem ovšem uviděla i další vůz, respektive dva kužely reflektorů, které se na mě pověsily.

Předpokládala jsem, že Mark osedlal sportovní červené BMW své manželky, tedy vůz schopný vyvinout vskutku závratnou, možná i osudovou rychlost. Mezitím se Malcolm přiblížil k bráně a zřejmě vahou svého automobilu spustil nějaký mechanismus, který ji vzápětí automaticky otevřel.

Na ulici před ní parkovaly dva vozy policejní hlídky a blikaly jim majáky. Hned čtyři šerifovi muži byli zabráni do hovoru s pány Claasem a Aldem. Podle všeho si právě ověřovali jejich totožnost. Malcolm pokračoval dál vlevo po Savanna Lane, já v jeho stopách. Detektiv Aldo si mě naštěstí všiml, nicméně nemohl nic dělat. Musel počkat, až s nimi bude policejní hlídka hotová. Tolik k plánu A!

Prakticky jsem nespouštěla oči ze zpětného zrcátka.

Mark se držel tak blízko za mnou, že jsem viděla i ten jeho

nechutný, samolibý úsměv. Pořád jsem jela v těsném závěsu za Malcolmem. Doufala jsem, že se Mark před Malcolmem o nic nepokusí, že po mně snad před synem nebude chtít střílet. Už jsem se viděla, jak doprovázím Malcolma a jeho přítelkyni na kuželky, jak si tam dávám pivo nebo píchám heroin, zkrátka cokoli, jen abych se nemusela setkat s Markem. Projeli jsme kolem hřbitova a pak zpomalili, jak jsme se blížili na křižovatku s ptačí voliérou. Malcolm pak zatroubil, zamával mi a stočil to vlevo na Cabana Boulevard, zatímco já se rozjela na druhou stranu, směrem na dálnici.

Pak už jsem po sto první uháněla na sever, nohu na plynu ve snaze udržet alespoň stokilometrovou rychlost.

Mark mi stačil bez problémů. Mnoho aut nejezdilo, ani jsem si nikde nevšimla žádných policistů. Naslepo jsem jednou rukou zalovila v kabelce. Druhou jsem se nepouštěla volantu. Nahmatala jsem magnetofon, vyndala nahranou kazetu, malinko se naklonila a otevřela přihrádku v palubní desce. Kazetu jsem tam hodila a přihrádku zase zavřela. Na sedadle spolujezdce jsem měla další kazety. Vzala jsem si jednu prázdnou a zastrčila ji do magnetofonu. Zbraň jsem u sebe neměla. Ale zase na druhou stranu: jsem soukromá vyšetřovatelka, ne členka domobrany. Většinu pracovní doby strávím v knihovnách a na matrikách. A na těchto místech nebývá všeobecně příliš nebezpečno, takže nějaký ten poloautomat prakticky neunosím.

A co teď? Samozřejmě jsem si vymyslela, že na té fotografii byl v pozadí Bennyho a Duncana také Mark, že tam byli společně. Jestli nějaký takový snímek existoval, do ruky se mi nedostal… ani Duffymu ne, když už jsme u toho.

Ošila jsem se. Stačila jediná zmínka, a Mark se přestal ovládat. Aby ne, když uvěřil, že proti němu máme takový důkaz. Zatracená věc! Ale i kdybychom nějakou takovou fotografu měli, co by to dokazovalo? Ze já radši nebyla zticha! Chudák Duffy! Vůbec netušil, jaká se na něho mou vinou žene smršť. Když jsem ho viděla naposledy, byl absolutně namol a bezvládně odfukoval natažený na svém skládacím lehátku.

Z dálnice jsem sjela na Peterson. Ani jsem se nepokoušela ujíždět, ani jiné triky jsem na něj nezkoušela. I Mark mohl zachovávat bohorovný klid. Moc dobře věděl, kam jedu, a kdybych se rozhodla jet jinam, stejně by pokračoval dál k Himesovu zahradnictví. Zřejmě si vychutnával tu chvíli, tu nezvykle pomalou „honičku“, zatímco já nevěděla, kde mi hlava stojí, jak jsem se snažila vykoumat, kudy z toho ven. Pak už jsem odbočila doprava do té nikam nevedoucí ulice a pak ještě jednou na parkoviště před obchodem. Kromě mého tam nestálo jediné auto.

Zahradnictví bylo podle všeho zavřené. Uvnitř se nesvítilo, vyjma několika oken. Světlo v nich mělo zřejmě odradit případného zloděje, přesněji úplného šílence se zahradnickou lopatkou v ruce a chorobnou slabostí pro

hrnkové rostliny. Ostatní prostory halila tma.

Zaparkovala jsem, zamkla auto a dál pokračovala pěšky.

Přiznávám, běžela jsem. Dávno jsem pustila z hlavy zbytečné obavy, že snad špatně odhadnu situaci. Ohlédla jsem se a uviděla světla bavoráka, který nyní také zajížděl na parkoviště. Čekala jsem, že každou chvíli uslyším bouchnout dveře, ale Mark si jen tak s něčím hlavu nelámal, přejel nízký betonový obrubník lemující parkoviště a dál si to hasil kolem stromků v kořenových zábalech. Kličkovala jsem mezi nimi a úzkostlivě přidržovala kabelku, aby mě nebouchala do zad. Uvědomila jsem si, že stromy kolem mě kdosi přeuspořádal. Nyní stály na jiných místech, v jiných řadách, než jak jsem si je pamatovala odposledka. Nevěděla jsem, zda jich přibylo, ubylo, nebo jestli je jen jinak rozmístili. Možná pan Himes přijal nějakou zajímavou zakázku na vysazení spousty středně vzrostlých dřevin.

Zavolala jsem Duffyho jménem. Doufala jsem, že ho tak upozorním, že tam jsem. Jenže mé zvolání zaniklo v tom nezvyklém proměnlivém lese kolem.

Mark jel dál za mnou. Ještě že se muselo často zatáčet, protože to ho alespoň zdržovalo. Připadala jsem si jako ve zpomaleném filmu. Všechno, včetně mě, se pohybovalo poloviční rychlostí než obyčejně. Když jsem konečně doběhla k zadnímu přístřešku, srdce mi bušilo jako o závod a sotva jsem popadala dech. V cestě mi stál už jen žlutý zdvižný vozík, zaparkovaný před vchodem. Na vidlicích měl

tentokrát vzrostlý strom. Dveře byly otevřené a vycházelo z nich bledé světlo. Osvětlovalo cestu.

„Duffy?“ zavolala jsem.

V jeho podivném stanu se svítilo, ale Duffyho jsem nikde neviděla. Chyběly také jeho boty. Přikrývka, kterou jsem přes něho přehodila, nyní ležela zmuchlaná na zemi.

Na plotýnce stála jakási odučená pánev a v ní byla nějaká béžová hmota vzdáleně připomínající předvařené fazole. Na druhé, vypnuté plotýnce dvouvařiče jsem zahlédla sáček s tortillami, dosud neotevřený. Pánvička s fazolemi byla ještě teplá, takže bylo možné, že si jen odskočil. Tu před domkem zabrzdilo BMW.

„Duffy!“

Podívala jsem se na oranžovou krabici. Novinářský průkaz Duncana Oakse, jeho vojenská známka a fotografie ležely pořád tam, kde jsem je nechala. Venku mezitím bouchly dveře a vzápětí se ozvaly i kroky. Rychle jsem to všechno posbírala a rozhlížela se kolem, kam by se to dalo schovat. Nejdřív jsem pomyslela na Duffyho šaty, ale hned jsem to zase zavrhla. Jinak ten přístavek mnoho možností nesliboval. Prakticky tam nebyl nábytek ani stinné kouty nebo škvíry. Vzhledem k tomu, že domek postrádal izolaci, měla jsem před sebou jen holá prkna. Ani pitomá bedna na nářadí nebyla na dosah! Strčila jsem si ty věci do zadní kapsy, právě když dovnitř vpadl Mark, v ruce pistoli.

„Do hajzlu!“ uklouzlo mi.

„Byl bych rád, kdybyste mi teď dala ten magnetofon i s kazetou.“

„Beze všeho,“ řekla jsem. Sáhla jsem do tašky a vyndala z ní magnetofon. Podala jsem mu ho. Sledovala jsem, jak si ho jednou rukou přitiskl k tělu, pak druhou stiskl EJECT a vyndal kazetu. Přístroj pak zahodil na špinavou zem a šlápl na něj. Za jeho zády se cosi pohnulo. Ve dveřích se objevil Duffy a pak zase zmizel.

„Nechápu to,“ prohlásila jsem a upřela pohled na Marka, abych Duffyho zbytečně neprozradila očima.

„Co nechápete?“ zeptal se roztržitě Mark. Měl plné ruce práce. V jedné držel pistoli a kazetu, druhou vymotával pásku ve snaze ji zničit. Nedokázal se na mě ani pořádně podívat. Dolů na zem visely od jeho rukou dlouhé, lesklé cáry magnetofonové pásky.

„Nechápu, po čem ještě jdete. Vždyť tady není nic, co by vás usvědčilo.“

„Umím si představit, co vám asi Laddie navykládala, než

jsem přišel.“

„Byla diskrétnost sama,“ ujistila jsem ho.

Mark se uchechtl. „Šikulka.“

„Proč jste zabil Bennyho?“

„Abych se ho zbavil. Proč myslíte?“

„Protože věděl, že jste zabil Duncana?“

„Protože mě přitom viděl.“

„Prostě tak?“

„Prostě tak. Říkejte tomu třeba momentální záblesk inspirace. Šest nás naložili do vrtulníku. Duncan se sice pomočil a všelijak skučel, ale bylo vidět, že na tom není nijak špatně. Fracek rozmazlenej. Než se nám podařilo vzlétnout, medik to schytal ze samopalu. Benny byl minimálně mimo sebe. Mě trefili do nohy a ještě jsem měl v zádech a v boku zaraženou střepinu granátu. Vznesli jsme se. Vzpomínám si, jak se ten vrtulník nakláněl a jak jsem už

ani nevěřil, že z toho vyvázneme. Odevšad na nás pálili.

Podařilo se. Jak jsme byli ve vzduchu, doplazil jsem se k Duncanovi, vzal mu novinářskou průkazku, strhl z krku vojenskou známku a položil je na podlahu. Helikoptéra se celou dobu hrozně kymácela a houpala ze strany na stranu, jako by si s ní pohazoval šílený obr. Duncan tam jen ležel a koukal na mě, ale nemyslím, že mu v tu chvíli došlo, co se chystám udělat. Dokud jsem ho fakt neshodil. Benny mě viděl. Syčák! Sice dělal, že je v bezvědomí, ale všechno viděl. V tu chvíli jsem ale málem omdlel a jen jsem se převalil na záda. Bylo mi zle a hrozně jsem se potil. Právě tehdy musel Benny sebrat Duncanovu průkazku a schovat si ji…“

„Asi na vás pak moc tlačil.“

„Hele, vyšel jsem mu vstříc, jak to šlo. Nakonec jsem ho ale zabil. Hlupák, pořád mě vydíral, když už toho moh dávno nechat.“

„A Mickey?“

„Myslím, že jsme si už povídali dost. Abychom se pohnuli dál!“ Opět luskl prsty a ukázal na mou tašku.

„Nejsem ozbrojená.“

„Chci Duncanovu vojenskou známku.“

„Nechala jsem ty věci tady na té bedně. Asi si je už vzal Duffy.“ Mark opět luskl prsty a pokynul mi, abych mu podala kabelku. „S tou fotkou to nebyla pravda.“

„DEJTE MI TU ZATRACENOU TAŠKU!!“

Podala jsem mu ji a dívala se, jak ji prohledává. S pistolí v ruce ji musel opět přitisknout k tělu a krkolomně prohledat jednou rukou. Sotva se ale do ní mohl dívat a současně nespouštět oči ze mě. Nakonec kabelku netrpělivě obrátil dnem vzhůru a vysypal její obsah na zem. Kdesi v povzdálí jsem zaslechla, jak někdo velmi, ale velmi tiše manipuluje s technikou, a uvědomila jsem si, že prosím všechny svaté.

Prosím, prosím, prosím.

I Mark to zaslechl. Zahodil kabelku a zbraní mi naprosto jasně naznačil, že mám vyjít ven, pěkně pomalu a před ním.

Najednou jsem dostala strach. Za celou tu dobu, co jsme spolu mluvili, co jsme stáli tváří v tvář, mě nenapadlo, že by mě mohl doopravdy zabít. Prostě jsem se domnívala, že si netroufne. Všechno se mi ale podivně vymklo z ruky. Ke konci mi už záleželo jenom na tom zjistit pravdu. Pravdu o tom, co se stalo Duncanovi, Bennymu a Mickeymu. A teď jsem se bála otočit se k němu zády, měla jsem pocit, že to nedokážu.

Vykročila jsem ke dveřím. Najednou kdesi hlučně naskočil naftový motor. Ozval se rachot provázející pohyb těžkého stroje, který stále zrychloval a blížil se k nám.

Strach mnou zmítal jako elektrický proud. Tolik jsem si přála vidět za sebe, co dělá Mark. Zajímalo mě, jestli mi pistolí míří na záda, jestli náhodou zrovna nepovolil pojistku a jestli třeba nestiskl spoušť a nedal tak do pohybu mechanismus, na jehož konci byla má smrt. A nadto jsem uvažovala, jestli mě dřív zasáhne kulka, nebo dřív uslyším výstřel.

Za mnou to však najednou zarachotilo a zapraskalo a já se otočila. Udiveně jsem zírala, jak prkenné stěny zapraštěly a povolily a jak dovnitř vjel traktor. Skládací lehátko pod jeho koly doslova zmizelo, jelikož ten traktor měl sílu jako tank a nechával za sebou i podobnou spoušť. Vpředu měl upevněné jakési rypadlo, kterým nabral přímotop a mrštil jím po mně. Sklonila jsem hlavu, ale to těleso mě přece jen zasáhlo do zad. Padla jsem na kolena. Když jsem se sbírala na nohy, podívala jsem se mimoděk přes rameno. Zadní stěna přístavku byla doslova srovnaná se zemí.

Duffy zařadil zpátečku, vycouval ven z té zříceniny a otočil to o sto osmdesát stupňů. Vyběhla jsem za ním ven a uviděla Marka, jak nasedá do parádního BMW a strká klíček do zapalování. Startér se sice efektně roztočil, ale motor nikdy nenaskočil. Duffy se pořádně rozjel a podle toho, jak se u toho usmíval, jsem usoudila, že mu nejspíš odpojil

kabely vedoucí od startéru. Mark zamířil a na Duffyho vystřelil. Duffy dál seděl vysoko v kabině traktoru. Stála jsem tam, bez hnutí, jako omámená vším tím násilím, co se mi odehrávalo před očima. Srdce mě pálilo v prsou a málem jsem odtamtud utekla. Mark uvízl v pomyslné slepé uličce, v místě mezi zříceninou přístavku, řadou sadebních stromků a traktorem, který v rukou Duffyho stále zrychloval a zrychloval. Jedinou únikovou cestu jsem mu zastupovala já.

Rozběhl se mým směrem. Zřejmě předpokládal, že asi projde skrz, tak silná byla jeho touha po svobodě. Ještě jednou na Duffyho vystřelil, ale kulka se jen s cinknutím odrazila od plechu kabiny. Duffy pohnul pákou, kterou se zvedalo pomocné rypadlo, a vyrazil na Marka. Rozběhla jsem se tedy proti němu. Na poslední chvíli mě uviděl a změnil směr. Zoufale skočil na kořenové zábaly stromů. Asi doufal, že se mu podaří proskočit jejich hustou clonou do uličky za nimi. Dostihla jsem ho a strhla dozadu. Jak byl ve skoku, tak sebou plácnul na mě. Zřítili jsme se k zemi. Když

se zase pracně zvedl, držela jsem ho za kotník, odhodlaná nepustit se ho za nic na světě. Potácel se tedy a táhl mě za sebou, přímo Duffymu do cesty. Duffy šlápl na plyn. Tak jsem ho nakonec pustila a odkutálela se stranou. Traktor se dál řítil vpřed, jeho naftový motor hřměl do noci a ještě k tomu Duffy skřípal nejrůznějšími pákami. Mark se otočil ve snaze rozběhnout se opačným směrem, ale Duffy hodlal definitivně završit své dílo zkázy, lopaty rypadla vytrčené

dopředu jako příď ledoborce. Mark se k němu obrátil čelem.

Zřejmě rychle zvažoval, kolik mu zbývá času, než bude muset uskočit. Ještě jednou stiskl spoušť, ale kohoutek jen naprázdno narazil o kov, protože zásobník už byl prázdný.

Mark Duffyho opravdu ošklivě podcenil. Ocelová lopatka rypadla ho nabrala tak zprudka, že ho div nezvedla do vzduchu. Pak ho přimáčkla ke stěně napůl zborceného přístavku. Chvilku tam visel, vklíněný mezi prkna stěny a lopatku rypadla. Chvilku bojoval, dokud vahou vlastního těla nesjel ještě o kousek níž a hrana lopatky se mu nezarazila o krk. Duffy se podíval dolů na mě a já viděla, jak se mu projasňuje tvář. Potom opět sešlápl plyn a do naběráku rypadla se skutálela Markova hlava jako meloun.

Takhle jsem si sice plán B nepředstavovala, ale co se dá dělat.

Epilog

V baru Honky-Tonk to opravdu vybuchlo až dlouhých šest měsíců poté. Proti Timu Littenbergovi nakonec oficiálně vznesli obžalobu čítající patnáct bodů a proti Scottu Shackelfordovi podobnou, jen těch provinění bylo pouze dvanáct. Zákon porušili především tím, že vyráběli falešné kreditní karty, za což je minimální trest odnětí svobody na pět let a čtvrtmilionová pokuta. Oba dva jsou prozatím vyšetřováni na svobodě. Carlina Duffyho zase zatkli a obžalovali z úmyslného zabití. Momentálně čeká na soud v okresní věznici v Santa Terese, a tak má svůj vysněný volejbal, kuličky a barevnou „telku“.

Mickey 1. června zemřel. Vzápětí jsem prodala jeho zbraně a utržené peníze přidala k bankovkám a mincím, které jsem našla poschovávané u něho v bytě. Mickey si nikdy nedal tu práci, aby měnil poslední vůli, takže jsem v ní byla dosud uvedená jako jediná dědička, a tím pádem jsem zbohatla o veškerý jeho majetek (včetně nějakého penzijního spoření a životní pojistky na padesát tisíc dolarů).

Navíc Pete Shackelford neunesl pocit viny, který ho tížil, a dosvědčil, kolik peněz ještě dlužil Mickeymu Tim Littenberg. Nakonec to dalo dohromady docela dost peněz, které jsem bez váhání darovala policii města Santa Teresa se slovy, že s tím mají naložit, jak uznají za vhodné. Myslela jsem si, že by Mickey stejně jednou skončil jako nemajetný excentrik, co rozdal všechny své úspory na charitu.

Jak to tak chodí, proseděla jsem dlouhé hodiny u jeho nemocničního lůžka a napjatě sledovala displeje zaznamenávající jeho tělesné funkce. Srdce mu bušilo vytrvale a pravidelně, ale s každým dalším dnem ztrácel barvu a také hůř dýchal. Dotýkala jsem se jeho ledových tváří, které se již nikdy neměly zahřát. Každá velká vášeň po sobě něco zanechá, třeba jen smetí, vyhaslé ohniště, popel…

alespoň já udělala v životě takovou zkušenost. Vzpomínala jsem na všechno, co mě naučil, a na to, co jsme za dobu našeho krátkého manželství prožili, co nás spojovalo. Tím, že se mnou žil, mi mnohé dal. Ať už měl tedy jakékoli chybičky a vady, přesto si ke konci života zasloužil dojít smíření. Jako každý člověk. Položila jsem si hlavu k němu na polštář a dýchala spolu s ním, dokud nevydechl naposledy. A když z něho život vyprchal, zašeptala jsem: „Vedl sis dobře, chlapče!“