Sue Graftonová

Q… jako Queen

1

Byla druhá dubnová středa a Santa Teresa se zase jednou pěkně vybarvila. Svěží zeleň zimy dosud zpestřovaly sytě fialové a lososově zbarvené buganvílie, jimž rychle spěchaly na pomoc krokusy, hyacinty a květy slivoní. Obloha se zlehýnka modrala, vzduch konejšivě voněl a trávníky byly poseté drobnými fialkami. Co mi to však bylo platné, když jsem už několik dní nevytáhla paty z veřejného archivu, kde jsem hledala staré smlouvy o půjčkách a zadržovacím právu ve prospěch klientů, kteří se tou dobou jistě skvěle bavili na tenise, golfu, popřípadě se věnovali jiné oduševnělé oddychové činnosti.

Patrně jsem také trpěla nějakou zmutovanou formou jarní únavy, která se vyznačovala krajní otráveností, nervozitou a pocitem celkové vykořeněnosti až odtržení od světa ostatních lidí. Jinak mé jméno je Kinsey Millhoneová, živím se jako soukromá vyšetřovatelka a působím především v kalifornské Santa Terese, která leží nějakých 150 kilometrů na sever od Los Angeles. Pátého května, tedy ani ne za čtyři týdny, bych měla oslavit

sedmatřicáté narozeniny, což mou celkovou sklíčenost zřejmě ještě prohlubovalo. Jinak jsem si v životě zatím nepořídila ani dítě, ani psa, ani živé pokojové květiny, a tak jsem dosud bez závazků.

Přede dvěma měsíci, patnáctého února, jsem si navíc našla novou kancelář a rozloučila se s právníky od Kingmana a Ivese, pod jejichž střechou jsem sídlila do té doby. Lonnie Kingman koupil vlastní budovu na dolní State Street, a třebaže mi nabídl, jestli se tam nechci přesunout s nimi, rozhodla jsem se najít si tentokrát vlastní útočiště.

To byla první chyba, kterou jsem udělala.

Druhá následovala hned záhy, když jsem podepsala nájemní smlouvu se dvěma muži, kteří mi pěkně pocuchali nervy a ještě mě nechali na dlažbě.

V pořadí třetí chybu, které jsem se v souvislosti s hledáním kanceláře dopustila, jsem si teprve začínala uvědomovat. Vysloveně ze zoufalství jsem si totiž pronajala nebytové prostory v těžko popsatelném nízkém domku na Caballeria Lane. Na chlup stejných, nedbale omítnutých haciend je v té ulici celá řada, krčí se namačkané u chodníku jako slepice na hřadě. Jinak ulička je to krátká, úzká a přeplněná automobily a táhne se souběžně mezi Santa Teresa Street a Arborskou ulicí, asi blok domů severně od Via Madrina, která už vede přímo centrem. Nájemné bylo příznivé a lokalita

vysloveně k pohledání, protože se odtamtud dalo pěšky dojít jak k soudu, tak na policejní stanici a do veřejné knihovny. Kancelář jako takovou však nebylo možné považovat za ideální ani omylem.

Sestávala ze dvou samostatných místností. Ve větší z nich jsem se rozhodla zřídit pracovnu, v menší něco mezi knihovnou a recepcí. Kromě obou pokojů byla součástí pronajatých prostor ještě malá, jakoby lodní kuchyně, kam jsem postavila nevelkou chladničku, na linku šálek na kávu a vodní rozprašovač Sparkletts. Příslušenství zahrnovalo ještě mrňavou a zatuchlou koupelnu s ubohým záchodkem a snad ještě ubožejším umyvadlem.

Všude to tam bylo cítit jako v pěstírně žampionů a já se nemohla zbavit dojmu, že zpod podlahových lišt vylézají po setmění nejrůznější drobní tvorové. Snad aby si domácí napravil reputaci, dal mi zdarma k dispozici několik kbelíků laciného malbytu, a tak jsem nakonec větší část jednoho dávno zapomenutého odpoledne přejížděla stěny malířským válečkem a snažila se dodanou bílou barvou překrýt původní jasně růžový nátěr. Ten totiž budil dojem, jako by se člověk ocitl uvnitř trávicího traktu. Jinak se majitel domu rovněž nechal přemluvit a dal vyčistit koberce, což však nepřineslo žádnou viditelnou změnu. Ten béžový a krutě nijaký kus nylonu, natažený od jedné stěny ke druhé, byl totiž neuvěřitelně sešlapaný a snad z něj i čišela

beznaděj. Několikrát jsem proto přesunula psací stůl, chvíli přemisťovala otáčivou židli, kartotéční skříňky a pohovku a nějak vkusně se snažila rozmístit alespoň umělé pokojové květiny, ale s celkovou omšelostí toho místa jsem nic nezmohla. A třebaže jsem měla nějaké úspory (pětadvacet tisíc dolarů, jestli to někoho zajímá) a mohla jsem si tedy pronajmout něco víc nóbl, nestálo mi to za to. Těch tři sta padesát dolarů měsíčně se dalo celkem bez problémů utáhnout, takže byla výše nájemného zcela v souladu s jednou z mých životních zásad, která zní: Nikdy a za žádných okolností si nežij nad poměry! Nechci totiž skončit zavalená prací, jen abych stačila pokrývat nějaké mimořádné výdaje. To mně měla má nová kancelář sloužit, ne já jí!

Jinak oba sousední domky nikdo neobýval, a tak jsem si tam připadala dost osamocená. Možná právě to byl důvod, proč jsem najednou začala uvažovat, jestli není trochu divné, že všichni kolem mají ty své drahé polovičky, jen já pořád nic. Pominu-li dvě nepříliš dlouhá a nepříliš vydařená manželství, většinu života jsem byla svobodná. A nikdy mi to příliš nevadilo. Spíš mi to vyhovovalo. Byla jsem ráda, že jsem svobodná, byla jsem ráda, že si mohu dělat, co uznám za vhodné, a že mám soukromí. Jenže nic netrvá věčně a osud mě o tuto spokojenost postupem času připravil.

Počátkem týdne jsem totiž potkala kamarádku Veru s manželem dr. Neilem Hessem. Bylo tehdy celkem pozdě odpoledne a já právě supěla po obvyklé běžecké trase, což je ve skutečnosti cyklistická stezka vinoucí se podél pobřeží. Zahlédla jsem je, jak jdou kousek přede mnou líným, vycházkovým tempem. Jinak Vera kdysi pracovala pro kalifornskou pojišťovnu Fidelity, jejímž jsem byla svého času i já zaměstnancem. Když se seznámila s Neilem, myslela si, že je pro ni příliš malý, a chtěla mi ho přenechat. Mně ale bylo už od pohledu jasné, že ti dva jsou do sebe až po uši zamilovaní. Bránila se, ale já ji nakonec přemluvila, a že se k sobě bezvadně hodí se nakonec potvrdilo. To odpoledne jsem je na procházce potkala s kočárkem, v němž spinkal jejich osmnáctiměsíční syn, a se štěnětem zlatého retrívra, které ještě neumělo chodit na vodítku, a tak se všelijak zpěčovalo a zmítalo. Vera vypadala mohutně, těžkopádně, vyrovnaně a velmi žensky, a soudě podle jejího vydutého bříška, už byla zase těhotná a zřejmě to čekali každým dnem. Zastavili jsme se a prohodili pár slov a já si uvědomila, že jsem ji neviděla tři roky a že se za tu dobu můj život ani trochu nezměnil. Bydlela jsem ve stejném bytě, měla stejné auto, stejnou práci a stejného přítele, se kterým jsem na dálku udržovala vztah, jenž dávno vyprchal. Sotva jsem to řekla, zmocnila se mě mučivá sebelítost.

Můj milovaný domácí Henry brázdil tou dobou vody Karibiku a společnost mu bohužel dělala i jeho slavná „přízeň“ včetně švagrové Rosie, která má v naší čtvrti báječnou hospůdku. Chodila jsem tedy Henrymu vybírat poštovní schránku, jednou týdně zalévat pokojové květiny a obden záhonky na zahrádce. Rosiina restaurace se chystala otevřít až za pět dní, a tak jsem až do doby jejich návratu neměla nejmenší naději, že snad povečeřím ve známém prostředí. Trochu fňukám, to ano, ale ze slušnosti říkám pravdu.

Tu středu ráno jsem si řekla, že by se můj přístup o dost zlepšil, kdybych se konečně přestala litovat, tak jsem se sebrala a šla si zútulnit novou kancelář.

To zahrnovalo návštěvu bazaru a koupi dvou dalších kartotéčních skříněk, závěsné dřevěné stěny s mnoha přihrádkami a takové legračně pomalované almárky na kancelářské potřeby. V pracovně jsem se posadila na stoličku a zahleděla se na lepenkové krabice, které jsem nerozbalila od té doby, co jsem se nastěhovala k Lonniemu, což bylo před třemi roky a šesti měsíci. Svým způsobem to připomínalo Vánoce, protože jsem s každou další otevřenou krabicí objevovala věci, o nichž jsem ani nevěděla, že je mám.

Když jsem se propracovala na dno krabice číslo tři (z celkových osmi), ozvalo se zaklepání na dveře. „Tady jsem!“ zvolala jsem. Ohlédla jsem se a na prahu za mnou

stál nadporučík Dolan, ruce v kapsách nepromokavého pláště.

„No ne, co tady děláte? Měsíce jsem vás neviděla.“

Zvedla jsem se a oprášila si ruce o zadní kapsy džín.

Teprve pak jsem mu podala pravačku.

Sevřel ji pevně do teplé dlaně a téměř plaše se usmál, jak byl rád, že mě vidí. I mě to těšilo. „U soudu jsem potkal Lonnieho a ten říkal, že ses přestěhovala sem, tak mě napadalo se stavit.“

„To je bezva. Jsem ráda, že jste za mnou přišel.“

„Tak se nám zařizuješ?“

„Nejvyšší čas. Patnáctého února jsem se nastěhovala a ještě jsem tu na nic nesáhla.“

„Slyšel jsem, že kšefty moc nejdou.“

„To moc ne… tedy aspoň ten druh práce, co mě baví.“

Con Dolan obešel kolem dokola celou místnost a já tiše přihlížela. Připadalo mi, že je nějak nervózní a že se to snaží skrývat, protože pořád tlachal a přeskakoval z tématu na téma. Zběžně promluvil o Lonniem, pak o počasí a už za chvilku o něčem jiném a já přikyvovala a doufala, že ve správných okamžicích. Za boha jsem nedokázala přijít na to, co může mít na srdci, ale předpokládala jsem, že se k tomu postupně dostane.

Nikdy nepatřil k lidem, kteří někam bezdůvodně přijdou bez ohlášení. Znala jsem ho deset let, z nichž většinu šéfoval oddělení vražd policie Santa Teresy. V současné

době byl na nemocenské, protože prodělal několik infarktů. Doufal, že až ho doktor uschopní, bude moci nastoupit do práce na plný úvazek, ale říkalo se, že má mizivou až nulovou šanci.

Zastavil se, nahlédl do pracovny, poté do oné rádoby koupelny a opět se otočil na mě. „Lonnie říkal, že tady z toho nejsi moc nadšená. Docela tě chápu. Je to tu dost ponuré.“

„Že jo! Vůbec nemůžu přijít na to, čím to je. Vím, že by to něco chtělo, ale nevím co.“

„Potřebuješ sem dostat umění.“

„Myslíte?“ Přelétla jsem pohledem bílé stěny.

„No jistě. Sežeň si pár plakátů s tematikou dalekých cest, oboustrannou lepicí pásku a uvidíš, jak se to tady hned rozzáří. A když ani to nezabere, můžeš aspoň zkusit utřít prach z těch umělých rostlin.“

Con se nedávno přehoupl přes šedesátku a vinou potíží se srdcem měl dost špatnou pokožku. Obvyklé pytle pod očima vystřídaly temně kouřové půlměsíce, a tak pohled na jeho tvář připomínal spíš pohled na zatmění dvou sluncí. Délku odluky od milovaného oddělení vražd zřejmě stanovil systematickým holením každý druhý den, mezi které tato dubnová středa očividně nepatřila. Zasmušilý výraz míval i v dobách vrcholné formy, ale tentokrát měl rty snad ještě

sevřenější trvalou nespokojeností. Zkrátka můj člověk každým coulem.

Kdykoli se pohnul a rozvlnil plášť, vzduch zavoněl nikotinem, a tak bylo jasné, že pořád nepřestal kouřit.

Vzpomněla jsem si, jak jsem ho naposledy viděla upoutaného na nemocniční lůžko. Strašně trapná návštěva! Dokud jsem toho člověka neviděla v nemocniční noční košili a s rozpíchaným holým zadkem, měla jsem z něj většinou hrůzu. V té chvíli si ale získal mé sympatie a já si k němu utvořila výrazně přátelštější vztah. A třebaže se ke mně často choval neurvale nebo úsečně, vždy jsem věděla, že mě má rád.

Nevydržela jsem to: „Tak co se děje? Nevěřím, že jste se sem trmácel jenom proto, abyste mi radil, jak si mám zařídit kancelář.“

„No, vlastně jdu na oběd a napadlo mě, jestli bys třeba nešla se mnou. Tak je to.“

Podívala jsem se na hodinky. Bylo teprve za pět minut půl dvanácté. „Ale co by ne. Skočím si pro tašku a pro sako a sejdeme se venku, ano?“

Rozhodli jsme se vzít to pěšky. Hned na rohu jsme zabočili doprava a po Santa Teresa Street zamířili na sever. Za cíl naší cesty jsem původně považovala buď Del Mar, nebo Arcade, neboť tam chodívají hoši od policie na jídlo asi nejčastěji, ale zmýlila jsem se. Přešli jsme ještě

další tři křižovatky a zapadli do podniku, kterému se říká „U šejdíře Petříka“, ačkoli tam na vývěsním štítu stojí něco docela jiného. Uvnitř bylo téměř prázdno. Pouze u jednoho stolu se spolu tiše bavil nějaký pár a u vzdálenějšího konce barového pultu postávali nenapravitelní notorici. Dolan se usadil na opačné straně baru a já se vyhoupla na sto-ličku nalevo od něj.

Barmanka odložila cigaretu na popelník, po paměti sáhla pro láhev Old Forrestera a nalila Dolanovi sklenku, aniž cokoli řekl. Na chvilku se odmlčel, připálil si cigaretu a zachytil můj pohled. „Co je?“

„No víte, nadporučíku, právě jsem uvažovala, jestli je i tohle součást vaší rehabilitace. Jste přece po infarktu, nebo ne?“

Obrátil se na barmanku: „Myslí si, že se o sebe pořádně nestarám.“

Postavila před něho sklenici. „To by mě teda zajímalo, jak na to přišla.“

Odhadovala jsem ji na něco přes čtyřicet. Měla tmavé vlasy, sčesané z čela a zpevněné několika želvovinovými hřebínky. Místy jí sotva viditelně prokvétaly první šediny. Příliš se nelíčila, ale zato vypadala jako někdo, komu se dá věřit, tedy z pohledu člověka, který se rád svěřuje barmanům. „Čím vám posloužím?“

„Dala bych si colu.“

Dolan na mě jakoby nenápadně ukázal palcem. „To je Kinsey Millhoneová, soukromý očko tady z města. Přišli jsme na oběd.“

„Tannie Ottweilerová,“ představila se. „Těší mě, že vás poznávám.“ Podaly jsme si s Tannie ruce a ona se pak natáhla někam dozadu a vykouzlila dva do ubrousků zabalené příbory, které položila před nás. „Zůstanete sedět tady?“

Dolan zvedl hlavu. „Ne, sednem si k tomu stolu támhle u okna.“

„Hned jsem u vás.“

Dolan si strčil cigaretu do úst a musel přitom přimhouřit jedno oko, protože se mu tam stočil kouř. Pak vzal do ruky sklenici s whisky a odlepil se od barového pultu. Vydala jsem se za ním a neuniklo mi, že vybral stůl co možná nejdál od ostatních návštěvníků baru. Posadili jsme se k němu a já si odložila tašku na židli vedle sebe.

„Mají tady jídelní lístky?“

Svlékl si nepromokavý plášť a napil se whisky.

„Jediná věc, kterou stojí za to si objednávat, je zapečenej slanej loupáček s pikantním salámem a paprikovým sýrem. Bašta, až se ti budou dělat boule za ušima. Tannie na to ještě dává smažené volské oko.“

„To zní báječně.“

To už se ale objevila Tannie a nesla mi colu. Chvilku jsem dělala páté kolo u vozu a Con nám oběma objednal tu zapékanou dobrotu.

Zatímco jsme čekali, až se nám přinese jídlo, zeptala jsem se: „Tak co se tedy děje?“

Poposedl si, zavrtěl se, pozorně se rozhlédl kolem a upřel na mě naléhavý pohled. „Vzpomínáš na Staceyho Oliphanta? Je to asi osm let, co odešel do penze. Dělal na úřadu šerifa. Určitě ses s ním musela setkat.“

„Nemyslím si. Vím sice, o koho jde, protože o Staceym se hodně mluví, ale v době, kdy jsem začala dělat pro Shinea a Byrda; už na Úřadu nepracoval.“ Morley Shine byl soukromý detektiv, jehož partnerem byl další soukromý detektiv Benjamin Byrd. Oba dost úzce spolupracovali s úřadem šerifa a roku 1974 zaměstnali mou maličkost, která tímto pronikla do oboru a současně si odpracovala počet hodin potřebný k vydání vlastního živnostenského oprávnění. „Tomu už musí být přes osmdesát, ne?“

Dolan zavrtěl hlavou. „Ve skutečnosti je mu třiasedmdesát. Bohužel se mi ale potvrzuje, že nečinnost ho dohání k šílenství. Jednu dobu z toho byl tak špatnej, že se zas musel vrátit do práce. Aspoň na půl úvazku.

Pustil se do případů, co je musela dát kriminálka k ledu.“

„Bezva.“

„Až sem jo. Horší ale je, že mu nedávno diagnostikovali rakovinu, konkrétně nonHodkinův lymfom. V jeho případě už podruhý. Léta to ustupovalo, ale asi před sedmi měsíci se mu zas přihlásily závažnější příznaky. Zjistil to, až když byl ve čtvrtým stadiu. Pátý je smrt. Abys byla v obraze. Do budoucna proto moc nadějný vyhlídky nemá; šance na přežití je tu dvacet procent, pokud ovšem zabere léčba, což se samozřejmě nedá zaručit. Už šestkrát absolvoval chemoterapii a nadto zkonzumoval kila v podstatě nevyzkoušených léků. Zkrátka a dobře je nemocnej skrz naskrz.“

„To zní hrozně.“

„A taky to hrůza je. Už se z toho i celkem dostával, ale nedávno se mu zas udělalo blbě. Proto ho před pár dny zase hospitalizovali. Rozbor krve prokázal kritickou anémii, a tak se rozhodli dát mu transfuzi. A když už ho tam měli, využili příležitost a udělali mu ještě pár dalších testů, aby zjistili, jak to s ním vypadá. Stacey si od toho moc neslibuje, samozřejmě je pesimista –, ale podle mě je vždycky nějaká naděje.“

„To je mi líto.“

„Ne tak jako mně. Znám toho člověka dost zblízka už přes čtyřicet let. Tak dlouho jsem neznal ani vlastní ženu.“ Po těch slovech zašlukoval Dolan z cigarety a natáhl se k popelníku na vedlejším stole. Odklepl do něho centimetrový váleček popela.

„A jak jste se vy dva vlastně sčuchli? Já myslela, že Stacey dělal pro severní okrsek, a tys přitom působil tady.“

„Stacey dělal na úřadu šerifa, už když se naše cesty protnuly poprvé. To bylo v roce 1948. Že pocházím z dělnické rodiny, žádný vzdělanec ani intelektuál jsem nebyl, a první vyhraněné názory jsem si udělal až na vojně. Myslel jsem si, kdovíkdo nejsem, a drzost byla tehdy moje máma. Dva roky jsem se jen poflakoval a nic zvláštního nedělal, až jsem nakonec zakotvil jako pumpař u čerpací stanice v Lompocu. Byla to beznadějná díra.

Jednou v noci se tam objevil týpek a vytasil bouchačku na vedoucího noční směny. Byl jsem zrovna někde vzadu a uklízel jsem, protože mi právě končila šichta. Celkem rychle mi došlo, co mám dělat. Popad jsem hasák, vyklouznul postranním vchodem a potichu došel až dopředu ke dveřím. Ten lump nespouštěl oči ze šéfa, aby náhodou nezavolal poldy, a tak mě vůbec neviděl přicházet. Pořádně jsem ho majznul a on ztratil vědomí.

Stacey ho pak přijel zatknout.

Je sice jenom o deset let starší než já, ale jestli jsem měl někdy něco jako učitele, byl to on. Přemluvil mě totiž, ať se dám k policii. Vystudoval jsem tedy na státní náklady potřebnou školu, a hned jak se u policie uvolnilo

místo, nastoupil jsem. Dokonce mě i seznámil s Grace, kterou jsem si půl roku nato vzal.“

„Jako by vám dočista změnil život.“

„A ne v jednom ohledu.“

„A nemá někde tady rodinu?“

„Nemá jedinýho blízkýho příbuznýho. Nikdy se neoženil. Před časem ale s někým chodil, tedy, jestli se vůbec o něčem takovým dá v našem věku ještě mluvit.

Byla to milá holka, ale nějak jim to neklapalo. A tak co zemřela Grace, trávíme dost času spolu. Když se nám naskytne příležitost, vypravíme se třeba do lesa na lov nebo na ryby. Zvlášť poslední dobou, co jsem na nemocenské, jsme toho dost stihli.“

„A jak se s tím vším vůbec vyrovnává?“

„Jednou je dole, jednou nahoře. Neví, co s volným časem. Má ho spoustu, ale může leda tak sedět a přemýšlet. A to bohužel slibuje smutnej scénář. Slyšel jsem to bůhvíkolikrát: Chlápek odejde po třiceti letech práce do důchodu, a pak je najednou nemocnej a netrvá dlouho a umře. Stacey o tom sice moc nemluví, ale já znám jeho myšlení. Určitě má pekelnou depresi.“

„Je věřící?“

„On? Kdepak. Tvrdí o sobě, že je ateista, ale člověk se mění… Chodil jsem vždycky do kostela, tedy aspoň dokud byla Grace naživu. Podle mě něčemu člověk věřit

musí, protože jak jinak by se pak vypořádal se smrtí?!

Smrt jinak nedává smysl.“

V té chvíli Dolan zvedl oči, protože k našemu stolu přistoupila Tannie, v jedné ruce dva talíře se zapečenými loupáčky a bonusovou porcí hranolek, ve druhé objednávku od vedlejšího stolu. Dolan přerušil vyprávění a prohodil s ní pár slov. Já mezitím tloukla do láhve s kečupem, dokud mi levou dolní čtvrtinu hranolek nezaplavilo rudé rajčatové moře. Věděla jsem, že Dolan určité někam směřuje, jen to bral poněkud zeširoka. Tak jsem nadzdvihla horní polovinu loupáčku a osolila všechno v bezprostředním dosahu. Pak jsem se do toho zakousla a vychutnávala si teplý žloutek, vsakující se do křupavého pečiva. Konzumovat pikantní salám zapečený se sýrem, prošpikovaným pálivými paprikami, bylo asi stejné, jako by mi na jazyku poskakoval malý mužíček a zplna hrdla hulákal: „Sakra, to to pálí!“ Blahem bez sebe jsem zavzdychala. To se asi moc nehodilo, ale ani jeden z mých společníků tomu nevěnoval pozornost.

Když se Tannie nakonec vzdálila, zamáčkl Dolan cigaretu a rozkašlal se tak, až se mu roztřáslo celé tělo. V

duchu jsem si představila jeho plíce, dva černé kovářské měchy, které ucházejí.

Kroutil hlavou. „Omlouvám se. Před měsícem jsem se dost ošklivě nastyd a tak tak jsem se z toho vylízal.“ Dal si hlt whisky, aby podrážděný krk alespoň nějak zklidnil.

Pak se pustil do zapečeného loupáčku a mezi jednotlivými sousty se mi ještě chvíli omlouval, načež navázal na předešlé vyprávění přesně tam, kde skončil: „Když ležel Stacey v nemocnici, snažil jsem se to u něj doma trochu uklidit. Měl tam vážně svinčík. Zejtra ho maj pustit, tak jsem nechtěl, aby ho doma přivítaly takový hromady bordelu.“

Zničehonic odložil loupáček na talíř a zapálil si další cigaretu. Pověsil si ji do koutku úst a z náprsní kapsy kabátu vytáhl nějaké srolované papíry. „Právě včera jsem se pustil do hromady papírů, co měl na stole v kuchyni.

Tak nějak jsem doufal, že třeba někde narazím na jméno přítele, co bych se na něj moh obrátit, aby ho nějak rozveselil. Stacey se totiž potřebuje na něco těšit, i kdyby mělo jít o úplnou maličkost. V tom jsem sice pohořel, ale zato jsem našel tohle!“

Položil přede mě na stůl ty zohýbané papíry. Hodila jsem si do pusy poslední sousto loupáčku, utřela si ruce do kapesníku a sáhla po nich. Stačil jediný pohled, a pochopila jsem, že přinesl kopii vyšetřovacího spisu z archivu šerifova úřadu. Nesla kódové označení 187 PC, které napovídalo, že jde o vraždu, a pod ním bylo uvedené ještě pořadové číslo případu. Jinak těch pětašedesát nebo sedmdesát stránek držely pohromadě kancelářské svorky a dozadu ještě kdosi vložil pár ručně psaných poznámek. Zase jsem nalistovala první stranu.

Oběť: Jane Doeová

Nalezena: neděle 3. srpna, 1969

Místo: Graysonský lom u dálnice číslo 1, Lompoc

V kolonce „Vyšetřovatelé“ stála jména celkem čtyř lidí, z nichž jedním byl právě Stacey Oliphant.

Dolan se naklonil blíž. „To jsou jména původních vyšetřovatelů. Tělo jsme objevili já a Stacey. Vyjeli jsme si tehdy džípem na jeleny a kousek odtamtud jsme parkovali. Dneska už je ta silnice, myslím, zahrazená bránou, ale tehdy se tam dalo normálně projet. Jak jsme vystoupili, praštil nás do nosu ten smrad. Oběma nám hned došlo, co to asi tak bude, něco pár dní mrtvýho.

Netrvalo dlouho a zjistili jsme, co… přesněji kdo. Ležela tam na srázu, jako by ji někdo odhodil, jako se vysypává smetí. No, a právě na tomhle případu začal Stacey pracovat, když zase onemocněl. Vždycky ho štvalo, že se jim nepodařilo vypátrat, co byla ta dívka zač, natož kdo ji zavraždil.“

Zaznamenala jsem chvilkový záblesk paměti. „Na ten případ si vzpomínám. Neubodal ji náhodou vrah, než ji tam vyklopil?“

„Přesně tak.“

„Přijde mi dost zvláštní, že se ji nikdy nepodařilo identifikovat.“

„To Staceymu taky. Případy tady toho druhu člověku nikdy nepřestanou ležet v žaludku. Proto pořád uvažuje, jestli něco nezanedbal, nepřehlédl. Kdykoli to šlo, tak se k tomu případu vracel, ale nikdy se moc daleko nedostal.“

„A vy jako myslíte, že by se do toho teď mohl zase pustit?“

„No, kdybych ho přemluvil… Myslím, že by mu to pomohlo přijít na jiný myšlenky.“

Listovala jsem fotokopií policejní složky a letmo hodnotila postup vyšetřujících, jednotlivé výslechy, události. „Vypadá to, že tu nic nechybí.“

„Patří k tomu ještě černobílé fotografie místa činu. U

Staceyho jsem narazil ještě na pár dalších složek, ale tahle mě zaujala nejvíc.“ Na okamžik se odmlčel, otřel si ústa do ubrousku a odsunul talíř. „Rád bych ho do toho zase nějak navez. Uvidíme… Co když se nám podaří přijít na něco novýho! Stacey by moh fungovat jako vrchní detektiv a nás by posílal do terénu.“

Uvědomila jsem si, že na něho zírám s otevřenou pusou: „Mě a vás?“

„No jasně, proč ne? Můžem ti za to i zaplatit. Pro začátek bude stačit, když se všichni tři někde sejdem a důkladně to proberem. Jestli se mu bude ten nápad líbit, hned se do toho pustíme. Jestli ne, snad vymyslím něco dalšího.“

Poklepala jsem prsty na ohnutou složku. „Asi to pro vás nebude žádná novinka, ale ten případ je osmnáct let starý.“

„Já vím, a vyjma Staceyho na něm tak od roku sedmdesát nikdo nedělal. Co když se nám ho podaří rozlousknout? Dovedeš si představit, co by to pro něho znamenalo?! Taková věc by mohla všechno změnit.“

Poprvé v životě jsem viděla, aby se mu ve tváři zračily emoce.

Chvilku jsem dělala, jako že si to rozmýšlím, ale nebylo co řešit. To ustavičné papírování mě už unavovalo. Dost už bylo hledání v kartotékách a ověřování pravosti falešných smluv! „Má Stacey pořád ještě přístup na oddělení?“

„Ovšem. Dost lidí z šerifova úřadu si ho nesmírně váží. Zřejmě nám vyjdou ve všem vstříc… samozřejmě pokud to bude mít opodstatnění.“

„Můžu si vzít ty papíry k $obě a v klidu si je pročíst?“

Dolan se opřel a snažil se nedat na sobě znát, jakou má radost. „Od šesti do půlnoci budu v Caliente Café.

Zkus se stavit třeba v osm. Zajedem společně ke Svatej Terce a zasvětíme Staceyho.“

Najednou jsem si uvědomila, že se usmívám.

2

První polovinu odpoledne jsem strávila v kanceláři a vydatně datlovala do přenosného psacího stroje značky Smith-Corona. Potřebovala jsem totiž sepsat dvě výsledné zprávy, založit si jejich kopie a vystavit pár faktur. Završila jsem to úklidem psacího stolu a ve tři hodiny se pustila do účtů a do složenek. Už ve tři třicet pět jsem vypisovala poslední šek. Briskně jsem jej vytrhla z šekové knížky, vložila do ofrankované obálky a olízla ji tak bezmyšlenkovitě, až jsem si málem pořezala jazyk o hranu papíru. Když jsem s tím skončila, přešla jsem do vedlejší místnosti a nastrkala do šatníku zbytek nevybalených lepenkových krabic. Moc se mi do toho nechtělo, ale stačilo jen pomyslet na to, jak mi s věkem těžkne zadek, a měla jsem motivaci, kterou jsem potřebovala.

Doma jsem povečeřela sendvič s burákovým máslem a kyselými okurčičkami a zapila ho dietní pepsi s ledem.

Prostřela jsem si k tomu v miniaturním obýváku, přesněji na pohovce, kterou mám ve výklenku arkýřového okna. Jinak co se jídelního servisu týkalo,

vystačila jsem s jediným napůl přeloženým ubrouskem, do kterého jsem si nakonec utřela i pusu. A jelikož se blížilo jaro, nepadla ještě úplná tma. Pořád ale bylo celkem chladno, zvlášť když zašlo sluníčko. Pootevřeným oknem ke mně doléhalo vrčení sekačky na trávu a také útržky hovorů lidí, kteří procházeli kolem. Bydlím totiž v takové postranní uličce, již dělí jen jediný blok domů od pláže. Proto když není na Cabana Boulevardu kde zaparkovat, nechávají lidé automobily právě v ní.

Sesula jsem se níž do pohovky a s nohama v teplých ponožkách, zapřenýma o konferenční stolek, se pomalu pustila do práce. Celou složku jsem si nejprve prošla jen v rychlosti, abych si případ povšechně zmapovala.

Hlavním vyšetřujícím byl detektiv jménem Brad Crouse, a pominu-li Staceyho Oliphanta, měl pod sebou ještě detektiva Keithe Baldwina, seržanta Oscara Wallena, seržanta Melvina Gallowaye a šerifova pomocníka Joea Mandela. Tedy celkem dost lidí. Všechna ta hlášení napsal Crouse, a soudě podle kvality fotokopií, musel do stroje zakládat vždy několik průklepových papírů najednou. I Stacey mohl ze staré evidence vytáhnout nejspíš už kopie. Na první pohled byla v textu patrná spousta překlepů, takže detektiv Crouse ve škole určitě nemohl mít z psaní na stroji jedničky. Pohrávala jsem si proto s představou, že když k těm listům přiložím ucho,

uslyším ozvěny dávných kleteb, kterými své chyby jistě komentoval.

Pročítat takovou starou složku je dost zvláštní. Je to jako číst román a předem se podívat na poslední stránku, jak dopadne. Posledním vloženým dokumentem bylo odborné dobrozdání půdoznalců z kalifornského San Pedra datované dnem 28. září roku 1971. Stálo v něm, že zaslaný vzorek půdy se v ničem neliší od podobných půd kdekoli v zemi. Litujeme. Těšíme se na další spolupráci.

Víc pro vás bohužel udělat nemůžeme. Tak jsem se zase vrátila na začátek a dala se opět do čtení. Tentokrát jsem si však dělala poznámky.

Podle výpovědi policejního důstojníka, který dorazil na místo činu jako první, tělo někdo převalil přes převis srázu, po kterém se ještě asi pět metrů kutálelo.

Zachytilo se v místě vzdáleném nějakých patnáct metrů od dálnice. Con Dolan a Stacey Oliphant mrtvou zahlédli v neděli kolem páté, tedy v 17:00, pokud si někdo potrpí na vojenskou přesnost jako autor zprávy. Zavražděná ležela na boku, pod sebou měla nějakou zmuchlanou celtu a ruce jí patrně vrah svázal kusem drátu s umělohmotnou izolací. Na sobě měla tmavomodrou polyesterovou halenu, bílé plátěné kalhoty s potiskem v podobě modrých kopretin s jasně červenými středy. Na pravé noze jí zůstal kožený sandál; druhý do páru se později našel v nedalekém křoví. Stopy v prachu u silnice

napovídaly, že tělo k okraji srázu někdo vlekl travou.

Množství bodných ran na prsou dívky zpozorovali Stacey s Conem dokonce už z dálky, ještě když stáli nahoře nad srázem. Kromě toho bylo vidět, že jí vrah podřezal krk.

Oliphant se okamžitě spojil vysílačkou s policií z Lompocu. Místo činu totiž přináleželo jejich okresu, a tak tam zanedlouho dorazili dva pomocníci tamního šerifa, kteří byli právě ve službě. Byli jimi Joe Mandel a seržant Melvin Galloway a přijeli dvacet minut po Oliphantově zavolání. Zesnulou následně zvěčnil policejní fotograf, jehož snímky zachycovaly také nejbližší okolí. Tělo se poté převezlo do lompocké márnice, kde mělo vyčkat příjezdu koronera. Šerifovi pomocníci mezitím provedli ohledání dané oblasti, což zahrnovalo například odebrání vzorků půdy, zabalení zkrvavené celty a také blízkého polámaného keře a dvou výhonů ještě dalšího, které byly podle všeho rovněž potřísněné krví.

Na místo činu se Mandel a Galloway vypravili opět 5.

srpna 1969, aby provedli potřebná měření. Přeměřili tedy vzdálenost, která dělila místo nálezu těla od dálnice, šířku asfaltového pásu vozovky a vzdálenost ke křoví, v němž se našel druhý páskový střevíc. Seržant Galloway navíc pořídil snímky srázu, polámaného keře a stop toho, jak někdo vlekl tělo od silnice. Ruční skicy místa činu chyběly, ale zřejmě se jen za ta léta někam založily.

Zadívala jsem se na fotografie, kterých bylo jen poskrovnu a neměly ani valnou vypovídací hodnotu.

Celkem šlo o osm černobílých snímků. Na jednom byla asfaltová vozovka, na druhém nějaký policista ukazující na polámané křovisko, na třetím sráz, na němž se našlo tělo, a na zbylých čtyřech přímo oběť vyfotografovaná z pětimetrové vzdálenosti. Chyběly ale detailní portréty, snímky jejích poranění a stejně tak i záběr na dráty svazující dívce ruce. Bylo sice vidět, že pod ní ležela nějaká celta, ale vůbec nešlo stanovit, jestli do ní kupříkladu mohlo být zabalené celé tělo. Dnes už se to dělá jinak.

V současné době musí podobná dokumentace zahrnovat takových snímků minimálně padesát, plus videozáznam a podrobnou ruční skicu místa činu.

V tomto případě už ke složce patřila jen obálka, v níž jsem objevila pět dalších, poněkud vybledlých fotografií dívčiných sandálů, kalhot, trička, podprsenky a spodních kalhotek, umístěných na podložce z jakéhosi bílého papíru.

Pitva byla provedena dne 4. srpna 1969, v 10:30

hodin přesně. Mžourala jsem na to, dedukovala a vyvozovala, až jsem se nakonec prokousala tím úděsným textem a pochopila, co jím asi tak autor chtěl naznačit.

Jelikož bylo tělo v pokročilém stadiu rozkladu, neubránil se ani soudní lékař dohadům. Na výšku měřila dívka 1,6

až 1,65 metru a vážila 54 až 56 kilogramů. Oči měla modré, vlasy obarvené na rezavě plavou barvu, která jí u kořínků odrůstala a odhalovala původní tmavohnědý odstín. V levém ušním lalůčku měla tenký zlatý kroužek s podkovičkou. Na pravém uchu nosila podobný s ohnutou sponkou. Rysy obličeje se nedaly rozeznat, protože jí z něho místy slézala kůže, popřípadě se nafoukla, splaskla a uhnila. Ohledání těla jako takového přineslo zjištění, že jí vrah zasadil osm hlubokých bodných ran přibližně doprostřed zad, kousek pod lopatky. Dvě další měla ze strany na krku. Celkem pět bodných ran napočítali při pitvě mezi ňadry a jednu opravdu hlubokou pod levým prsem. Tam pronikla vražedná zbraň až do srdce. Tělo bohužel dost znehodnotili červi. Vinou opravdu pokročilého stupně rozkladu soudní lékař nedokázal najít žádné jizvy či jiná poznávací znamení, která by ji pomohla identifikovat. Každopádně nezjistil ani frakturu lebky, ani její pohmoždění, a stejně tak neměla zavražděná ani žádná poranění zevních genitálií.

Vejcovody a vaječníky nebyly k poznání, ale děložní dutinu měla prázdnou. Jako příčinu smrti uvedl koroner řadu bodných ran do krku, prsou, srdce a plic.

V závěru pitvy odňal patolog Jane Doeové několik prstů s dosud viditelnými nehty, které si lakovala nastříbrno. Pověřený policejní úředník je opatřil visačkou a odeslal na adresu identifikačního oddělení

FBI do hlavního města Washingtonu. Rentgenové snímky obou čelistí dívčina chrupu poukázaly na četné plomby.

Kromě toho měla dívka předkus a nápadně křivý levý špičák. Zubař, na kterého se v souvislosti s vyšetřováním policie později obrátila, usoudil, že početné dentistické zákroky podstoupila dívka v rozmezí dvou let před smrtí, tedy v rozmezí let 1967 a 1968. Její věk odhadoval na něco pod dvacet, popřípadě na pár let přes. Později prohlédl spodní i dolní čelist dívky ještě soudní dentista a ten upřesnil její věk na patnáct let, plus minus šestatřicet měsíců. Uvedl, že zemřela patrně dřív, než dosáhla plnoletosti, tedy osmnácti let.

Ve středu 6. srpna předal seržant Galloway tehdejšímu správci policejního skladu následující důkazní materiál:

1. Jedna halena s dlouhými nařasenými rukávy v barvě námořnické modři, zhotovená z tenkého polyesterového

materiálu,

známého

pod

obchodním názvem Dacron; výrobce neznámý; potřísněná krví.

2. Jedny doma šité, dámské kalhoty bílé barvy neznámé velikosti s potiskem v podobě modrých květin s červenými středy.

3. Jedny spodní kalhotky typu bikini, růžové, střední velikosti (M), značky Penny’s.

4. Jedna černá podprsenka velikosti 38A, značky Lady Suzanne.

5. Jedny dámské páskové sandály z hnědé kůže s přezkami a čtyřmi mosaznými sponkami na každém z řemínků; velikost 7 a 1/2; na vnitřní straně podrážky viditelný zlatý nápis „MADE IN

ITALY“.

6. Jedna uválená nepromokavá celta nesoucí stopy krve a další skvrny různého původu.

Dále patřily k důkaznímu materiálu dívčiny náušnice, pramínek vlasů a drát s umělohmotnou bílou izolací, kterým měla převázaná zápěstí.

Zaměstnanci šerifova úřadu také zřejmě museli rozeslat základní informace o zesnulé na další policejní stanice, protože v několika příštích týdnech obdrželi šerifovi muži řadu hlášení o pohřešovaných osobách, které alespoň přibližně odpovídaly jejímu popisu. V

okrese se také tehdy našly tři odcizené automobily, z nichž jeden měl na zadním sedadle množství dámského ošacení. Dodatečně vložené poznámky však dokládaly, že mezi ním a případem vraždy Jane Doeové neexistovala žádná spojitost. Dalším z ukradených automobilů byl červený mustang kabriolet, model z roku 1966, který měl arizonské poznávací značky. Podle pozdějších informací jej kdosi zcizil v autoservisu v kalifornském Quorumu.

Vůz se později vrátil právoplatnému majiteli. Třetí kradený automobil, který se v té době našel, byl červený chevrolet z roku 1977 a figuroval v případu vraždy, ke které tehdy došlo v kalifornském městečku Venice.

Řidiče později zatkli a ze zmiňovaného zločinu usvědčili.

Dále policie sebrala a podrobila výslechu jakéhosi pobudu, kterého však vzápětí propustila. Ve složce se také objevovalo hlášení o pětadvacetiletém pracovníkovi čerpací stanice poblíž Seagate, který zaměstnavateli ukradl z tržby celkem 46 dolarů 35 centů v papírových bankovkách a mincích a utekl. Plavčík z nedaleké městské pláže zase policii na dotaz sdělil, že v inkriminované době v okolí neviděl žádné podezřelé osoby ani nic neobvyklého. Policie nadto nezávisle na sobě zatkla tři stopaře, a ty rovněž podrobila výslechu.

Všechny nicméně ihned propustila. Bylo totiž léto a psal se rok 1969 a po dálnici číslo jedna táhli na sever hippies jako stěhovaví ptáci. Veřejnost i policie je a priori pokládala za podezřelé existence. Předpokládalo se, že budou na drogách, a byla to nejspíš i pravda.

Dne 6. srpna 1969, v 10:30 hodin přesně, vyslechl detektiv Crouse prodavačku z bistra s potravinami u dálnice číslo 101, která se jmenovala Roxanne Faughtová. Na policii se obrátila z vlastní iniciativy, když si o vraždě přečetla v novinách. Vzpomněla si totiž, že v pátek 1. srpna viděla u nich v bistru dívku, která snad

mohla odpovídat popisu Jane Doeové. Podle její výpovědi si dívka objednala kávu a koblížek, ale pak neměla na zaplacení. Faughtová tedy zaplatila útratu z vlastní kapsy, což byl koneckonců i důvod, proč jí epizoda utkvěla v paměti. Dívky si všimla už dřív. Stála prý u dálnice a stopovala kamsi na sever. Když Faughtová ve tři odpoledne odcházela z práce, dívku tam už neviděla.

Jinak do bistra přišla bez zavazadel, ani kabelku či peněženku u sebe neměla. Na policii se obrátilo ještě víc lidí, ale jejich informace k ničemu nevedly.

Další dny přinesly řadu telefonátů upozorňujících na automobily různých značek, typů i barev, které volající údajně zahlédli nedaleko místa činu v době před i po objevení těla. V jednom směru jsou si tedy vyšetřování trestných činů podobná jako vejce vejci. Vynesou na světlo jiné, často méně závažné zločiny a přestupky, například potulku, neoprávněný vstup na cizí pozemek, pití na veřejnosti či kapsářství, které ani v tomto případě s vraždou nijak nesouvisely. Nasvědčovalo to nicméně tomu, že mnozí uvědomělí občané věnují až přehnanou pozornost všem podivuhodným a mimořádným událostem, které byť jen trochu rozvíří prach liduprázdných

ulic

jejich

města.

V týdnech

bezprostředně před vraždou se jich stalo víc než dost a ti lidé si je snad i zapisovali. Nikdo ale nemohl vědět, který z těch nevšedních zážitků představuje indicii, jež zavede

policii na stopu té nešťastné dívky, popřípadě jejího vraha.

Policie též svědomitě prověřila každý mezinárodní telefonní hovor, každou šeptandu. Podobná šetření si samozřejmě žádala detailní hlášení, k nimž patřily i podrobné seznamy jmen, adres a telefonních čísel všech vyslýchaných. Vedoucí z obchodů J. C. Penny z Lompocu a Santa Teresy například policii v souvislosti s dívčiným prádlem značky Penny’s sdělili, že stejné zboží lze zakoupit ve všech pobočkách jejich řetězce. Totožnost dívky zůstala nakonec velkou neznámou, a než se podzim zvolna přehoupl do zimy, dostávalo se vyšetřovatelům stále méně a méně informací. Na krví potřísněné celtě bolestně chyběla etiketa a ani laboratorní rozbor drátu s bílou izolací mnoho nepřinesl.

Podle odborného dobrozdání by se ten drát „s nejvyšší pravděpodobností použil v obvodech s nevysokou intenzitou proudu a nízkou voltáží, malými nebo nulovými nároky na odolnost v tahu a maximálními nároky na ochranu před opotřebováním a vlhkostí, tedy nejspíš v automobilových světelných obvodech nebo v menších zařízeních s nízkou voltáží“. Počínaje prosincem roku 1970, se intervaly mezi vloženými hlášeními začaly prodlužovat a po nových informacích jako by se slehla zem.

Stacey se v následujících letech k případu čas od času vracel, vždy popřemýšlel nad seznamem svědků a zřejmě jej i seřadil podle toho, jak byl který z nich podle jeho mínění důležitý. Mnohé ze seznamu rovnou vyškrtl, protože vypovídali buď příliš nejasně, nebo si vymýšleli.

V některých případech zase dodatečné šetření prokázalo, že svědecké výpovědi s případem nesouvisejí. Kdykoli také na policii někdo ohlásil zmizení nějaké dívky, která snad mohla být Jane Doeovou, Stacey šel a prověřil to. Že nemohlo jít o Jane Doeovou, prokázal v jednom takovém případě zubní nález, v jiném zase šerifovi muži obdrželi informace, že pohřešovaná dívka neutekla z domova poprvé a později se tam také vrátila. I třetí pohřešovaná dívka se podle telefonátu své matky vrátila živá a zdravá domů. S odstupem času Stacey rovněž obtelefonoval ty osoby ze seznamu svědků, jejichž výpovědi ho mohly někam zavést, ale mnohá z uvedených telefonních čísel byla už zrušená, popřípadě dávno patřila někomu jinému. Když jsem dočetla i poslední hlášení ve složce, prošla jsem si to celé ještě jednou a nejdůležitější informace si poznamenala na čisté poznámkové kartičky.

Policejní hlášení měla formu vyprávění, které jsem tímto převedla na kusé informace, jakési body osnovy. Karty s nimi jsem měla v této hře ještě několikrát pořádně zamíchat.

Když jsem konečně odložila složku na stůl a podívala se na hodinky, bylo teprve 7:15, dost času na to, abych to stačila za Dolanem do Caliente Café včas. Vklouzla jsem tedy do bot, popadla sako a tašku a zamířila k autu.

Caliente Café, kterému lidé říkají spíš CC’s, je bar v naší čtvrti, kde člověku nabídnou bohaté menu sestávající převážně z amerických jídel se španělskými přídomky v názvech. Vaří se tam zjevně proto, že by vedení podniku rádo zasytilo hosty natolik, aby vystřízlivěli a byli s to dojet bez nehody domů.

Naposledy jsem ten podnik navštívila někdy před léty a dlužno říci, že nejbližší okolí prodělalo za tu dobu několik změn. Restaurace vyrostla v areálu opuštěné čerpací stanice, a třebaže při počáteční přestavbě odstranili benzinová čerpadla a především podzemní nádrže, znečištěnou půdu jen pokryly vrstvou asfaltu.

Tato asi čtvrtina akru černající se dehtem sloužila nějakou dobu jako parkoviště pro hosty. V následujících letech si ale obyvatelé nejbližšího okolí začali stěžovat, že z půdy na povrch neúnosně prosakují nečistoty, přesněji chemická břečka, po které člověku černaly podrážky. V

horkých letních dnech se tak z asfaltu stávalo lesklé jezero, které páchlo jako čaj typu oolong, což, upřímně řečeno, asi nejvíc připomíná doutnající pneumatiky. V

zimě se povrch parkoviště zase srážel a vytvářely se v

něm praskliny a průlomy, v nichž se kumulovala jakási moučná hmota, tak žíravá, až vyvolávala krvácení z nosu.

Přičichly-li k ní toulavé kočky, okamžitě se dávivě rozkašlaly. Kdykoli prošel kolem pes, začal zničehonic obcházet v kruhu, jako by dostal nějaký nervový záchvat.

Majitel samozřejmě odmítal investovat statisíce dolarů, které odstranění té neuvěřitelně kontaminované půdy žádalo, ale naštěstí se do věci vložila EPA, takže je dnes parkovací plocha odkrytá a probíhá na ní dekontaminace. V půdě se při tom podařilo najít nejrůznější artefakty z dob původního osídlení čumašskými Indiány, což vyvolalo nemalé rozepře mezi jejich přímými potomky, majitelem pozemku a archeology. Diskuse na to téma byly tak rozsáhlé a spletité, že se nedalo říci, kdo komu vlastně straní.

Pro hosty restaurace to znamenalo, že se budou několik měsíců muset plahočit přes lán smrduté hlíny, že budou muset sem tam tolerovat nějaké to zpoždění či jiné nepohodlí, že se budou muset vyhýbat zábranám, věnovat pozornost výstražným vývěskám, čichat odporné výpary, pokaždé si oklepávat bláto z bot a sem tam že se i svezou na zadek. A to všechno jenom proto, aby se napili, jak jsou zvyklí. Při mém příjezdu bylo parkoviště cele zahrazené a chodilo se přes ně pouze po dvou vedle sebe položených prknech, tedy dosti úzké lávce. Když jsem se po ní opatrně sunula směrem ke

vchodu, připadala jsem si jako gymnastka, která balancuje na kladině a které porota co nevidět strhne body za nevydařený seskok.

Nade dveřmi visel stále týž rudý neon a stále vrčel a bzučel jako elektronická mucholapka. Ze dveří se zase linul pach cigaretového kouře a kukuřičných placek tortillas, které v CC’s museli smažit snad na týden starém, přepáleném omastku. Klokotavému duetu míchaček sekundovaly kastaněty z kostek ledu ve sklenicích s margaritou. Jinak Caliente Café otevírá v šest ráno a člověk je tam vítaný až do dvou hodin po půlnoci.

Další výhodou toho podniku je jeho umístění. Stojí totiž hned na kraji města, takže se stává častým útočištěm policistů, kterým právě skončila služba a kteří si potřebují vydechnout po těžkém dni, popřípadě těžkém obědě či snídani.

Přiznávám, že když jsem překročila práh, vskrytu jsem zadoufala, že uvnitř potkám jednoho policejního důstojníka od nás ze Santa Teresy, jistého Cheneyho Phillipse. Naše dlouhotrvající známost sice nikdy nepřerostla v románek, zejména z toho důvodu, že měl nějakou jinou přítelkyni, ale naděje přece umírá jako poslední, ne? Mezi lidmi se totiž povídalo, že se ti dva rozešli. Proto mi připadalo, že když se tam ukážu, nic nezkazím.

Zájem o jeho osobu ve mně mimo jiné probouzela i skutečnost, že se mi už pár měsíců neozval Robert Dietz.

Jen tak pro informaci, Robert Dietz je soukromý detektiv a roku 1983 mi dělal tělesného strážce, protože si na mě někdo najal druhořadého zabijáka. Mezi Dietzem a mnou se v té době rozvinul celkem intenzivní vztah, který však docházel naplnění jen sporadicky. Intervaly mezi našimi návštěvami se nevýslovně vlekly. Před dvěma týdny jsem mu telefonovala do nevadského Carson City, kde bydlí, a nechala mu vzkaz na záznamníku. Zatím mi ještě nevolal, takže buď mohl vycestovat ze země, nebo si našel někoho jiného. Ačkoli jsem do Dietze nepochybně byla zamilovaná, nikdy jsem v něm neviděla budoucího manžela, stálého partnera, drahou polovičku nebo životní oporu (ať už to znamená cokoli). Je pravda, že jsme s Dietzem za těch pár posledních let něco prožili, ale nikdy jsme si nic neslibovali, k ničemu se nezavazovali. Přirozeně mě štvalo, že mě takhle zanedbává, ale chyba byla i na mé straně.

Dolana jsem uviděla na baru. Měl na sobě bundu do pasu z hnědé kůže, celkem obnošenou. Zastavila jsem se a přelétla očima přítomné. Cítila jsem, že ke mně Dolan stáčí pohled. Policistu dělal už tolik let, že měl místo očí bezmála radary. Automaticky zaznamenával tváře příchozích, kdyby se mezi nimi třeba mihla nějaká povědomá z policejního evidence. Policista si nikdy, ať

už ve službě, nebo mimo ni, nenechá ujít příležitost zatknout nějakého hledaného zločince.

Mávl mi rukou na pozdrav a já vykročila jeho směrem, což znamenalo protlačit se davem hostů, kteří čekali na volný stůl. Barové stoličky vedle Cona Dolana byly obě obsazené, ale on loupl okem po sousedovi a chlapík rázem úslužně vstal a pustil mě sednout. Odložila jsem si tedy k nohám stoličky tašku a vyhoupla se na vysoké sedadlo. Dolan měl před sebou popelník plný nedopalků. Bez použití kteréhokoli z osvědčených detektivních postupů jsem snadno stanovila, kolik cigaret už zvládl vykouřit, a to včetně té, již si právě připaloval od svíčky. Opět upíjel ze sklenice s Old Forresterem a voněl jako vánoční ovocný koláč, do kterého někdo zapomněl přidat sušené třešně naložené v maraskýnu. Zajídal to pálivými paprikami jalapeno, obalenými v těstíčku a plněnými roztaveným sýrem.

Radši jsem se zdržela komentáře, i když vzhledem ke svému zdravotnímu stavu si takhle debužírovat neměl.

Neexistuje totiž nic tak protivného, jako když člověku někdo ustavičně vykládá, co všechno dělá špatně, když si to dotyčný sám dobře uvědomuje.

Jen jsem proto prohodila: „Myslela jsem, že tu potkám Cheneyho Phillipse. Neviděl jste ho?“

„Co já vím, tak si právě v Las Vegas užívá líbánky.“

„Líbánky? Ale já myslela, že se rozešli!“

„Tohle je nějaká jiná. Seznámil se s ní, je to asi tak pět šest neděl.“

„To si děláte legraci.“

„Bohužel ne. Ale zapomeň na něj. Stejně není tvůj typ.“

„Já nemám žádný typ. Tedy, nemám sice ani přítele, ale to s tím nemá co dělat.“

„Dej si papriku.“

„Díky.“ Nabídla jsem si jednu a zakousla se do ní.

Patro mi polaskal lahodný rozpečený sýr, ale už vzápětí jako by mi jazyk zkropil plamenometem. K životu se probral jukebox a sál se rozvlnil v rytmu country.

Zazněla melodie jako z westernu, starý Wurlitzer, dosti letitý a korpulentních tvarů, vyslal do stran duhové odlesky.

Opět jsem se zaměřila na Dolana a odhadovala, kolik už toho asi vypil.

Artikuloval sice naprosto zřetelně, ale podle mého soudu byl na trvalý přísun alkoholu už tak zvyklý, že by nejevil známky opilosti, ani kdyby spadl ze židle.

Uvažovala jsem, jestli takhle pije už od oběda, nebo jestli se mezi odpoledními koktejly neskočil domů prospat.

Hodinky mi ukazovaly půl osmé a pět minut, ale klidně tam mohl vysedávat už od čtyř. Představa, že s ním budu spolupracovat a on bude od rána do večera v lihu, se mi tedy moc nezamlouvala. Stejně tak mi nevonělo ani to

jeho kouření, ale nic se s tím nedalo dělat, tak jsem se k tomu radši nevyjadřovala. „Jak je na tom Stacey? Už jste s ním mluvil?“

„V šest jsem mu volal. Říkal, že za ním máme přijít.

Hrozně ho otravuje, jak ho v nemocnici pořád zkoumaj a šťouraj se v něm, a tak by odtamtud šel rád co nejdřív.

Soudím ale, že ho pustěj už zítra, až přijdou výsledky toho posledního vyšetření.“

„Zmínil jste se mu o tom, co vás napadlo?“

„Jen v krátkosti. Slíbil jsem mu, že ho zasvětíme, až přijdem. A co na ten případ říkáš ty?“

„Zajímavý materiál. Obvykle se k policejním záznamům takhle zblízka nedostanu.“

„Že se metody za posledních dvacet let moc nezměnily, co? Jsme na tom teď sice o něco líp, za ty roky jsme si přece jen vypracovali už systém a navíc přicházej moderní technologie…“

V té chvíli k nám přistoupil barman: „Co si dáte?“

„Já nic,“ řekla jsem.

Dolan zvedl skleničku a naznačil, že si přeje dolít.

„Nepojedeme spíš za tím Staceym?“

„Už?“

„Nebo myslíte, že má cenu se tu o něčem bavit, když ještě nevíme, jestli do toho taky půjde?“

V Dolanovi se svářela chuť na další pití a odhodlání pomoci příteli. Postavil ale skleničku na bar, vzal

peněženku a ledabyle pohodil na barový pult několik bankovek. „Sejdeme se venku.“

Sehnula jsem se pro tašku a zvedala se k odchodu. On už byl dávno u dveří.

„Pojedeme mým autem,“ navrhl, když jsem ho dohnala.

„A co když tam budete chtít zůstat déle než já? To pak budu nahraná. Radši pěkně pojedeme každý svým, já v závěsu za vámi. Budu tak moct odejít, kdy se mi to bude hodit.“

Sice jsme se ještě chvilku dohadovali, ale nakonec souhlasil. Parkovala jsem ve vedlejší ulici. Počkal, až si vyzvednu auto, objedu to a pověsím se za něj.

Pak se odlepil od chodníku a celou dobu, co jel přede mnou, řídil překvapivé rozvážně. Tímto stylem se naše miniaturní kolona napojila na dálnici číslo 101. Bylo jasné, že kdyby měl dýchnout do balónku, nafouká víc, než dělá zákonný limit, takže jsem se celou dobu bála, aby se někde neobjevili policajti. Úplně jsem zapomněla, že i Dolan je policajt.

„U svatej Terky“, tedy u městské nemocnice, se nám podařilo najít obě místa na zaparkování ve stejné ulici.

Jmenovala se Castle a stáli jsme jen dvě auta od sebe.

Mezitím se docela setmělo a nemocnice zářila jako pouťová atrakce. Vešli jsme zadním vchodem a výtahem se nechali vyvézt do šestého patra centrálního pavilonu,

kde sídlí onkologické oddělení. Osvětlení tam bylo tlumené a zvuk našich kroků, který by se v široké chodbě asi dost rozléhal, tišil koberec. U stěny jsem zpozorovala tři nevyužité transfuzní stojany a dva přístroje na měření tlaku, vedle kterých parkoval mnohapatrový vozík s podnosy od večeře, která se podávala před chvílí.

Zahlédla jsem i několik dalších návštěv, ale žádná čilá komunikace mezi pacienty a jejich příbuznými neprobíhala. Uzdravit se dá velkou práci, a tak nikdo na povrchní konverzaci nemrhá zbytečně energií. Když jsme procházeli kolem sesterny, pokývl Dolan hlavou na nějakou paní za stolem.

Stacey měl vlastní pokoj s výhledem na setmělou ulici plnou rodinných domků. Vypadal, jako by spal, polohovatelné nemocniční lůžko zvednuté pod pětačtyřicetistupňovým úhlem. Zpod červené pletené čepičky mu koukaly chomáčky zničených nazrzlých vlasů. Na širokém okenním parapetu stála jakási dvě přáníčka, ale jinak jsem nikde neviděla nic osobního.

Televizní obrazovka byla zhasnutá. Na pojízdném nočním stolku se kupil stoh časopisů, na kterých stál papírový kelímek s tajícím ledem na dně.

Dolan se zastavil ve dveřích. Stacey zničehonic otevřel oči. Zamával nám, vzepřel se na rukou a posadil se. „Koukám, žes to zvládnul,“ poznamenal a stočil pohled ke mně. „Kinsey? Rád vás poznávám.“ Naklonila

jsem se a podala mu ruku. Měl pevný stisk a dost horkou dlaň, téměř jako by měl metabolismus dvojnásob rychlejší než zdravý člověk.

Zatímco Dolan přinášel židle z protějšího konce místnosti, nadhodila jsem: „Napadlo mě, že byste třeba mohl znát detektivy, co mě vyškolili. Morleyho Shinea a Bena Byrda.“

„Hmm, celkem dobře. Oba moc fajnoví páni. Slyšel jsem, že Morleyho zavraždili, a je mi to moc líto. Bylo to vážně svinstvo. Posaďte se.“

„Díky.“

Dolan mi nabídl jednu ze židlí a sám se posadil na druhou. Oba muži se pak na chvíli zapovídali, tak jsem alespoň získala příležitost pořádně si prohlédnout Staceyho. Měl malá modrá očka, světlé obočí a řasy a protáhlý, ostře řezaný obličej. Nechyběla mu barva, i když vypadal, jako by se už pár dní neholil. Zjevně byl ale v dobré náladě; mluvil energicky jako naprosto zdravý člověk.

Za nějakou chvíli stočil Dolan řeč na případ Jane Doeové. „Dal jsem Kinsey přečíst její složku. Mysleli jsme, že se s tebou poradíme, co dál. Pořád ještě tě doktoři chtěj pustit už zejtra?“

„Vypadá to tak.“

Jakmile spolu ti dva začali diskutovat o případu, zavřela jsem pusu. Vůbec nevím, proč jsem si myslela, že

Stacey nebude s Dolanovým návrhem souhlasit. Proti znovuotevření případu Jane Doeové nevznesl od samého začátku jedinou námitku. Dolanovi právě říkal: „Když už jsme u toho, Frankie Miracle je na svobodě. Volal mi jeho sociální kurátor Dench Smallwood a říkal, že si Frankie našel místo někde ve městě. Takže momentálně asi bude mít legitimní zaměstnání.“

„Tím začneme.“

To už jsem se ozvala: „A jak do toho tenhle Frankie Miracle zapadá? Vzpomínám si na to jméno; objevuje se ve spisu.“

Odpověděl Dolan: „Dva dny předtím, než jsme objevili tělo Jane Doeové, tedy 1. srpna, Frankieho sebrali v Lompocu. My jsme ho z toho podezřívali, ale samozřejmě všechno popřel.“

Slova se ujal Stacey: „O něco dřív, přesně 29.

července, zabil při flámu svou přítelkyni. Ošklivě ji pobodal, vzal její auto, peníze a kreditní karty a rozjel se na sever. Ji našli až po několika dnech, když si sousedi začali stěžovat na smrad.“

„Ten blbec platil u každý pumpy její kreditkou a podepisoval příslušný doklady jejím jménem,“ podotkl Dolan. „Člověk by si přitom řekl, že Cathy Lee Pearsová bez ňader, s knírem a několikadenním strništěm bude někomu podezřelá.“ Poposedl si a nakonec se úplně

zvedl. „Je čas, abyste se spolu vy dva trochu seznámili, a já si došel na cigaretku.“

Sotva zmizel Dolan za dveřmi, prohlásila jsem: „Máte nějakou teorii, proč se Jane Doeovou nikdy nepodařilo identifikovat?“

„Ne. Pořád jsme čekali, že ji jednou někdo pozná podle popisu v novinách, že v ní poznáme nějakou pohřešovanou osobu. V tomhle směru mě napadá jen jedno vysvětlení. Že její zmizení nikdo nehlásil. A jestli hlásil, zmizel příslušný protokol v hromadě papírů na stole nějakého nepořádného policejního úředníka.

Řešení samozřejmě existuje, jen nevíme, kde je hledat.

I když se zatím nedá sázet na to, že se nám snad podaří vypátrat přímo vraha, můžeme se aspoň pokusit odhalit její totožnost a vrátit holku, kam patří.“

„A nakolik je podle vás něco takového pravděpodobné?“

„Možná víc, než si myslíte. S odstupem času lidé víc řeknou. Třeba z někoho vydolujeme nějakou zasutou vzpomínku, a ta nás konečně přivede na stopu.“ Pak zaváhal a uhladil si přikrývku. „Víte, Conovi zemřela nedávno žena Grace.“

„Mluvil o tom.“

„Dost ho to sebralo, ale zdá se, že se s tím pomalu vyrovnává. Jenže co se mu zas přihlásilo to srdce, úplně se zbláznil. Když ještě byla naživu Grace, zřejmě na něho

dávala pozor, takže tolik nepil a nekouřil, ale dneska…

vymyká se mu to z ruky. Co já se s ním už natrápil, abych ho z toho zase dostal! Proto když se naskytla tahle příležitost, neváhal jsem a hned jsem po ní skočil.“

„To myslíte případ Jane Doeové?“

„Přesně. Ani nevíte, jak jsem rád, že jste souhlasila.

Víte, jak díky tomu pookřeje?! Potřebuje zase začít pracovat.“

Usmála jsem se, ale dál jsem napínala uši, nezazní-li z jeho hlasu náznak ironie. Zřejmě ale opravdu netušil, že si i Dolan dělá stejné starosti o něho.

Tu se náš společný přítel vrátil a tvářil se, jako by ode mne a do Staceyho něco očekával. „Tak co je v plánu?

Vymysleli jste snad už něco, nebo ne?“

„Právě jsme o tom mluvili. Kinsey by ze všeho nejdřív chtěla vidět místo činu.“

„Správně,“ podržela jsem.

To se Dolanovi líbilo: „Výborně. Domluvím to hned na zítra.“

3

Dolan mě přijel vyzvednout v deset dopoledne. Seděl ve svém chevroletu z roku 1979, Staceyho na zadním sedadle. Zkušeně zaparkoval u obrubníku a vystoupil z auta. V tmavomodré mikině a sepraných modrých džínech vypadal energicky, zato jeho chevrolet měl dost zbídačený exteriér. Za denního světla bylo znát, že kdysi tmavohnědý lak dávno zoxidoval a že se na něm utvořil bělavý povlak, asi jako na čokoládě s prošlou trvanlivostí.

Zadní nárazník měl celý nakřivo, levý zadní blatník jaksi pomačkaný a dveře na straně spolujezdce málem nešly otevřít, zřejmě že se dlouho nepoužívaly. Vzala jsem za kliku, chvíli za ně rvala jako blázen, až mi pod rukama na protest skřípěly jejich staré plechy. Když jsem se konečně usadila uvnitř, natáhla jsem se, že se je pokusím opět zavřít. Dolan ale mezitím obešel vůz, dveře zavřel a ještě do nich šťouchl bokem, aby se zámek opravdu zacvakl.

„Díky,“ projevila jsem nemalou vděčnost, ale okamžitě jsem se zase děsila, jak si asi povede za volantem.

Naklonil se dovnitř otevřeným oknem a natáhl ruku ke Staceymu. „Podej mi pistoli, co máš u sebe. Zamknu ji v kufru.“

Stacey se vzadu hlučně zavrtěl, vykroutil se v pase a vyndal z pouzdra zbraň, kterou podal Dolanovi. Dolan opět obešel automobil, uložil jeho i svou zbraň do kufru vzadu, načež si i on nastoupil.

Čalounění uvnitř vozu bylo zašlé, béžové a zhotovené z toho druhu látky, která znemožňuje jakýkoli klouzavý pohyb. Člověk potom sedí na sedadle, jako by ho k němu někdo přilepil lepidlem. Malinko jsem se alespoň natočila, abych viděla na Staceyho, který seděl vzadu, opěradlo vystlané velkým polštářem. Červenou pletenou čepičku měl naraženou téměř do očí. „Hnul jsem si se zádama,“ uvedl na vysvětlenou. „Stěhoval jsem minulý týden nějaké bedny a soudím, že jsem si přece jen vždycky měl radši každou nadhodit na kolena, jak mě to kdysi učila maminka.“

Dolan měl na nohou zablácené pohorky a podlaha na jeho straně byla posetá úlomky bláta zaschlého do tvaru vzorku jeho podrážek, který připomínal formu na vafle.

Nastavil si zpětné zrcátko, aby se mohl bavit alespoň se Staceyho odrazem. „Měl jsi s těma krabicema počkat na mě. Říkal jsem ti přece, že ti je odnosím.“

„Přestaň se chovat jak máma od dětí. Nejsem bezmocný. Trocha svalové zátěže, to je toho; prostě se mi

ozval ischias. Dokonce i zdravý lidi si občas ublížej, abys věděl. Nic to není.“

Za jasného denního světla jsem si všimla, že má pleť navzdory prodělané transfuzi přece jen takovou popelavou a o něco temnější kruhy kolem víček zase způsobily, že se mu oči jakoby utápěly v obličeji.

Oblečený byl vyloženě turisticky, protože měl hnědé manšestráky, pohorky, v základu červenou košili z kostkované vlněné látky a rybářskou vestu.

„Nechcete se posadit sem dopředu?“

„Radši zůstanu, kde jsem. Nikdy nevím, kdy se budu potřebovat natáhnout.“

„Kdybyste si to ale rozmyslel, stačí říct.“

Zatahala jsem za kdovíkde zavěšený bezpečností pás.

Dost dlouho jsem s ním musela zápolit, než se mi ho podařilo odvinout tolik, abych jej dokázala zapnout.

Dolan mezitím otočil klíčkem v zapalování. Motor sice nejdřív dvakrát zakuckal, ale nakonec si dal říci, naskočil a my vyjeli na cestu. Uvnitř v autě to bylo načichlé nikotinem a také psí zatuchlinou. Dolan podle mě moc na pejskaře nevypadal, ale nechtěla jsem se ho vyptávat.

Podlaha vozu byla vystlaná účtenkami za benzin, prázdnými krabičkami od cigaret a pestrobarevnými sáčky, například od bramborových lupínků, sýrových keksů a dalších laskomin, které rozhodně nepatří do jídelníčku kardiaka.

Ještě jsme natankovali na benzínce u autostrády a pak už se Dolan zařadil do kolony vozidel směřující na dálnici číslo 101. Sotva se naše rychlost ustá-lila, zamáčkl zabudovaný zapalovač a automaticky nahmatal krabičku s velbloudem, která ležela na palubní desce.

Zezadu se ozval Stacey: „Hele! Měj slitování! Vezeš onkologickýho pacienta.“

Dolan si opět nastavil zpětné zrcátko tak, aby viděl na Staceyho. „Vážně? Že tedy pořád kouříš tu svou dýmku!?“

„Tu kouřím vysloveně svátečně. Zato ty si tou svou spotřebou cigaret koleduješ o to, že umřeš dřív než já.“

„Blbost,“ utrousil sice Dolan, ale krabičku nechal ležet na místě.

Stacey mě poklepal na rameno. „Vidíte ho? Má o mě starost. No, řekla byste to do něj?“

Dolan se sice usmál jen neznatelně, ale jeho obličej tím přece jen získal mírnější výraz.

Kousek za Colgate se dálnice stočila k moři a dál spolu s železnicí lemovala pobřeží. Na sever od nás se tyčily temně šedé vrcholky Santa Ynez Mountains, zhusta porostlé zakrslou vegetací. Stromů se na jejich svazích uchytilo jen poskrovnu a předhůří se zelenalo svěží trávou. Ráz terénu diktovaly do značné míry mocné sesuvy půdy a na míle daleko mu dominovaly pískovce a jílovité břidlice. Dolan a Stacey zapředli živý hovor, ale vyprávěli si jen samé historky z lovu jelenů či ryb. Šlo v

podstatě jen o výčet tvorů, které ti dva v životě zastřelili, chytili na udici, do pasti, oka, popřípadě jen tak do ruky.

Bohužel je všechny i vykuchali, stáhli z kůže a nakonec odnesli domů. Muži na tom kupodivu spatřují něco zábavného.

V rychlosti jsme projeli kolem přímořského kempu s pláží, který tvořilo několik asfaltem pokrytých obdélníků, jež podezřele připomínaly obyčejná parkoviště. Opodál jsem zahlédla i stany a obytné karavany, naskládané jeden vedle druhého jako klávesy pianina. Jejich obyvatelé si před těmi provizorními příbytky rozložili hliníkové skládací stolky a židličky, zprovoznili přenosné grily a užívali si dnů volna. Přitom vegetovali na prostoru menším než dvorky, jaké měli doma. Jejich děti se ládovaly párky v rohlíku a bramborovými lupínky, cachtaly se v moři a pak šupky dupky do postýlky uvnitř v karavanu, vlasy lepkavé a tělo jako slaneček. V Dolanovi a Staceym vyvolal pohled na kempující vzpomínky na další nevyřešený případ, vraždu dvou mladých lidí, které někdo zastřelil na odlehlém cípu pláže. Pak se chvíli předháněli a ukazovali si místa, kde všude se našla těla dalších obětí násilných trestných činů. Okres Santa Teresa měl takových míst kupodivu požehnaně.

Několik kilometrů před Gull Cove sjel Dolan z dálnice a zamířil po Kalifornské číslo 1 na západ. Ubíhající

krajina mě uspávala. Byla jen mírně zvlněná a ty nevysoké kopce porůstaly temné shluky tmavozelených dubů, které jako by někam pochodovaly. Obloha byla světle modrá, jen místy žíhaná mraky. Ve vzduchu voněly sluncem zalité pastviny, tečkované žlutými pryskyřníky, a místy se na nich popásal dobytek.

Dvouproudová vozovka pod našimi koly se stočila na severozápad a čas od času se zakrojila do nepravidelných strmých skalisek. V jedné takové soutěsce se před dvaatřiceti léty uvolnil obrovský balvan a zřítil se přímo na přední sklo automobilu, ve kterém seděli i se mnou oba moji rodiče. Hrála jsem si na zadním sedadle s papírovou panenkou a zřejmě jsem se v té chvíli i dost ošklivě kabonila, protože jsem panence v místě levého kotníku zlomila její papírovou nohu. Byla jsem rozhořčená a naštvaná, jak jen může pětiletá holčička být, protože s tou křivou nohou vypadala panenka jako mrzáček. Už jsem natahovala moldánky, když tu jeden z mých rodičů zděšeně vykřikl. Zřejmě zahlédl padající balvan, jenž na sebe patrně předem upozornil sprškou drobných kamínků a suti. Bohužel nebyl čas na to jakkoli zareagovat. Kus skály prosvištěl plnou rychlostí naším předním oknem a roztříštil mému otci lebku a hrudní koš, takže byl na místě mrtev. Automobilem hodil doprava, takže se záhy nezvladatelně řítil na strmou skalnatou stěnu, do které nakonec naboural.

Mě náraz vymrštil dopředu a přimáčkl na opěradlo řidičova sedadla. Byla jsem tam uvězněná jako v kleci a dělala společnost mamince, která prožívala dlouhé a mučivé poslední chvíle života. Dnes už chápu, jak se asi tehdy musela cítit. Povaha jejích zranění jí totiž znemožňovala se pohnout, aniž by přitom nepociťovala trýznivou bolest. A určitě mě slyšela naříkat, a nemohla vědět, jak vážně jsem nebo nejsem poraněná. Vedle sebe měla mrtvého manžela a určitě si musela jasně uvědomovat, že i ona co chvíli vydechne naposledy.

Plakala, jak jí to bylo všechno líto. Pak najednou utichla a já si vzpomínám, že jsem si říkala, jak je to dobře.

Nevěděla jsem samozřejmě, že v té chvíli tělo mojí maminky opustila její duše a kamsi odletěla…

Tu Dolan prudce stočil vůz ke straně, aby nepřejel sysla, který si to šinul přes silnici kousek před námi.

Instinktivně jsem se zapřela rukou o sedadlo a zase rychle stočila pohled na vozovku, hlavu chladnou jako rozený vivisektor. Když chci, dovedu se odpoutat od emocí, což je takový můj trik, který jsem si osvojila zřejmě už tehdy v dětství. Opět jsem se zaposlouchala do hovoru a uvědomila si, že se moji společníci obracejí na mě. Dolan právě říkal: „Haló, jsi tady vůbec?“

„No jasně. Omlouvám se, ale asi jsem vás přeslechla.“

„Mluvil jsem o tom Frankiem Miracleovi, jak jsme se o něm bavili včera. Původně ho jen stavěla silniční kontrola. Ten trouba vám jezdil s nabouraným zadním reflektorem! Jenže dopraváci ověřili poznávací značku a zjistili, že je auto kradené a že po něm dávno pátrají šerifovi muži z losangeleského okresu. Galloway odříkal Miracleovi jeho práva a šup s ním do chládku. Auto se odtáhlo na odstavný parkoviště. Když se pak Galloway posadil za stůl, že jako sepíše hlášení, vzal si k ruce evidenci motorových vozidel a zjistil, že je vůz registrovaný na jméno dívky, kterou našli nedávno zavražděnou. Vrátil se tedy do cely za Frankiem, oznámil mu, že je podezřelý z vraždy prvního stupně, a ještě jednou mu zopakoval jeho práva. Dva dny nato jsme si se Staceym vyjeli na lov a našli jsme Jane.“

„No jo, nebýt toho zadního reflektoru, Frankie třeba tehdy odfrčel až do Oregonu a my si ho s tím případem nikdy nespojili.“

„A co vražedná zbraň? Nevzpomínám si, že by se o ní někde psalo.“

„Byl to nůž a nikdy se nám ho nepodařilo najít, ale koroner říkal, že musel mít čepel dlouhou minimálně dvanáct centimetrů. Povídá se, že Frankie něčím na ten způsob snad disponoval, ale když jsme ho sebrali, nic takového u sebe neměl.“

Stacey nadhodil: „Nejspíš ho někde zahodil nebo zakopal do země. Ale je to tam samý hrbol. Kluci z pátračky to tam prošli v rojnici, a nic nenašli.“ Předklonil se, poklepal Cona po rameni a ukázal na jakousi odbočku doprava, která se oddělovala od hlavní silnice asi sto metrů před námi. „To je ono. Je to hned za tím mostkem.“

„Myslíš? Já si to pamatuju trochu dál, u takový bílý ohrady s třema řadama prken.“

„Hmm. Možná. Třeba máš pravdu.“

Dolan zpomalil z šedesátikilometrové rychlosti na opatrnou dvacítku a oba chvíli upírali oči na štěrkovou dvouproudovou silničkou, která odbočovala vpravo a hned mizela z dohledu. Povědomá jim však být nemohla, protože Stacey prohlásil: „Ne, tahle ne. Zkus ale hned tu další. Taky jsme to klidně mohli přejet.“ Obrátil se a zadíval se oknem ven.

Dolan to nakonec otočil, vrátil se a daný úsek jsme si velmi pomalu projeli ještě jednou, až jsme nakonec objevili to správné místo. Dolan to stočil na úzkou cestu, jejíž rozpukaný asfaltový povrch pokrývala vrstva štěrku. Vinula se po vrstevnicích do údolí a kousek před námi se rozdvojovala. Cestu tam zahrazovala velká kovaná vrata opatřená visacím zámkem ä zákazem vjezdu. Napravo od těch vrat parkoval blíž k nám nějaký džíp.

„Kde je Graysonský lom?“ zajímala jsem se, protože podle oficiálního hlášení se zavražděná našla právě tam.

„Támhle za tou zatáčkou doprava, asi půl kilometru odsud,“ odpověděl Dolan. Sotva zaparkoval na plácku nad svahem u kraje cesty a zatáhl za ruční brzdu, vystoupil z džípu postarší pán v texaskách, špičatých kovbojských botách a koženém klobouku. Byl menšího vzrůstu, rozložitý a knoflíky jeho kostkované košile tak tak vzdorovaly mocnému břichu, za které by se nemusel stydět ani Santa Klaus. Zamířil k našemu autu a dával si záležet, aby vykračoval co nejvíc ležérně. Dolan zhasl motor a vystoupil.

Stacey zamumlal: „To je Arne Johanson, předák tady toho ranče. Telefonoval jsem mu, jestli by se tu s námi dnes nesešel a neotevřel nám.“

Než se Stacey vyhrabal ze zadního sedadla, otevřela jsem a hbitým úderem hýždě zase zavřela ty vzpurné dveře. Když se teď mohl Dolan konečně nadechnout čerstvého vzduchu, zapálil si cigaretu.

Stacey přistoupil k onomu pánovi a podal mu ruku.

Neuniklo mi, jak se snaží vystupovat pokud možno energicky. „Vážně je to od vás moc laskavé, pane Johansone. Jsem Stacey Oliphant z okresního úřadu šerifa. Zřejmě si na mě nevzpomínáte, ale kdysi jsme se už viděli. V srpnu roku 1969, když se tu našlo tělo té dívky. Tady to je nadporučík Con Dolan od policie ze

Santa Teresy. Ten tu byl tehdy se mnou. Vyjeli jsme si na lov a čirou náhodou objevili tu zavražděnou.“

„Zdál jste se mi povědomej. Rád vás zase vidím.“

„Díky. Jsme vám moc vděční, že jste nám tak vyšel vstříc.“

Oči kovboje Johansona se stočily ke mně. Má přítomnost ho zřejmě mátla. „Rád bych viděl nějaké doklady, jestli se neurazíte.“ Sice hovořil k mým společníkům, ale oči dál upíral na mě.

Stacey si rozhrnul bundu a odhalil odznak, který měl připevněný na opasku. Sice z něho šlo vyčíst, že je v důchodu, ale Johanson si toho očividně nevšiml a Stacey ho na to zase zbytečně neupozorňoval. Dolan si převalil cigaretu do koutku a zamával ve vzduchu koženým pouzdrem s policejním odznakem. Johanson se naklonil blíž a pozorně se na odznak zadíval, přičemž Dolan vylovil z kapsy vizitku, a tu mu podal. Johanson si ji zastrčil do kapsy u košile a zaměřil se tentokrát na mě.

„Patří k nám,“ vysvětlil Dolan.

Ochotně bych mu samozřejmě ukázala kopii svého živnostenského oprávnění, ale řekla jsem si, že to můžu klidně nechat být, když nade mnou Dolan tak hezky roztáhl ochranná křídla. Proto když se na mě kovboj Johanson opět zadíval, sklopila jsem oči. Tipovala jsem ho na pořádného zpátečníka, na starého kance, co si vždycky myslel, že ženy patří do kuchyně, a ne do „světa

dospělých“, aby náhodou nešlapaly na paty jim, mužům.

Muselo mu být už přes osmdesát. Měl malá a vodnatá modrá očka, obličej ošlehaný sluncem a zbrázděný hlubokými vráskami. Z brady mu rašily vousy, které na pozadí té ztmavlé a drsné pokožky vypadaly, jako by byly bílé. Tu zaujala jeho pozornost Dolanova cigareta. „Na vašem místě bych si dával bacha. Tady jste v kraji požárů.“

„Dám si pozor.“

Johanson odkudsi vylovil svazek klíčů a všichni čtyři jsme přistoupili ke kovaným vratům s tím starodávným visacím zámkem. Johanson při chůzi mírně napadal na jednu nohu, zřejmě vinou nějakého starého a špatně zhojeného zranění. Možná zamlada dělal rodeo. Tu oddělil ze svazku jeden z klíčů, otočil jím v zámku a uvolnil petlici. Opřel se do vrat a začal je otevírat, dokud se pevně nezarazila o hustou trávu. Naše čtveřice jimi prošla s Dolanem a Staceym v čele. Já se držela přibližně uprostřed a Johanson to uzavíral.

„Našli ji dva poldové, co si sem vyjeli na lov,“

poznamenal, takže zřejmě buď přeslechl, nebo dočista zapomněl, jak se o jejich tehdejším setkání zmiňoval Stacey.

Dolan hlesl cosi v odpověď, ale starý kovboj Johanson mluvil o překot dál, jako by se nechumelilo: „Máme tu i divočáky. Majitel sem čas od času pozve myslivce, aby je

trochu prostříleli. Divočák totiž může i napadnout!

Jednou jsem se jim nějak znelíbil a vrhli se vám přímo na mě a udělali mi díru do nohy. Vážně, jsou to pěkný mrchy, to vám teda řeknu. Slyšel jsem, že samci ho maj jak břitvu. Proto asi v době páření bachyně tak kvičej.

Člověku se z toho až ježej vlasy.“

„No víte, ti dva poldové, co tehdy našli to tělo, to jsme byli ve skutečnosti já a tady nadporučík Dolan. To my jsme sem tehdy přišli na lov.“

„Vy dva? Vážně? No, vlastně jo. Pořád jsem si říkal, že vás odněkud znám.“

„Jen jsme o pár let zestárli.“

„To mi povídejte! Mně je sedmaosmdesát. Narodil jsem se v roce devatenáct set, prvního ledna. Tady jsem si pak zlomil kyčel, když na mě spad kůň. Moc dobře se to nehojilo. Dneska už takovej kloub uměj doktoři vyndat a vyměnit. A já tu pochroumanou nohu vůbec nenarovnám, tak bych snad moh tu operaci podstoupit.

Každopádně mi ale povězte, co tady zase po tolika letech děláte. Moc tomu totiž nerozumím.“

Odpověděl Stacey: „Na úřadu šerifa se rozhodli znovu otevřít pár starších případů, jestli se třeba takhle s odstupem na něco nepřijde. My se zabýváme tímhle a doufáme, že ho nakonec i vyřešíme.“

„A sem jste přišli proč?“

„Potřebujeme se zase podívat na místo činu, protože jenom z policejního hlášení člověk úplně všechno nevyčte. Na těch starých fotografiích, co máme, není například vůbec vidět, jak je ten sráz situovaný, jak je to odkud kam daleko a podobné věci,“ doplnil Stacey. Já zatím ani nepípla.

Johanson se na mě upřeně zadíval, v očích stále tutéž špatně skrývanou zvědavost. „Jasně. Když se to tělo našlo, vzal jsem do lomu svýho kluka. Bylo mu tehdy čtrnáct let a za nejlepší způsob dopravy považoval stopování. Kdykoli se někam potřeboval dostat, jel stopem, tak jsem mu chtěl ukázat, jak by moh případně skončit.“

„Vy máte tak mladého syna?“ zeptala jsem se a snažila se nevypadat moc udiveně.

Starý kovboj Johanson se usmál a ukázal světu zčernalé, křivé zuby. „Dokonce dva,“ chlubil se. „V životě jsem byl ženatej celkem pětkrát, ale děti jsem nikdy neměl, až teď naposled. Mladší oslavil zrovinka včera dvaatřicet. Celej život jsem ho ved k farmaření, a je to znát! Zato ten druhej, ten by se akorát flákal! Říkám si ale, že je lepší, když se na to budu dívat jako na poloviční úspěch než jako na poloviční prohru.“

Dolan odhodil cigaretu na zem a patou ji pečlivě zašlapal do hlíny. „Tak tohle se jí podle vás stalo? Někdo jí zastavil, že ji sveze, a pak ji ubodal k smrti?“

„Řek bych, že jo. Víte, nikdy se nepřišlo na to, kdo byla, což je teda dost smutný, jestli vás zajímá můj názor.

Takovejch let, a její máma s tátou se nikdy nedozvěděli, co se jí stalo. Možná si pořád myslej, že se jednou vrátí domů. Přitom ji tu dávno našli s podřezaným krkem!“

Stacey ho přerušil: „Právě totožnost té dívky, ta nás zajímá. Hlavně to si slibujeme od obnovení vyšetřování.“

Dolan si zapálil už druhou cigaretu. „Tak vám pěkně děkujeme, pane Johansone, že jste si na nás našel čas, ale určitě máte hodně práce, tak vás nechceme zdržovat.

Takže ještě jednou díky, že jste se s námi sešel.“

„Rádo se stalo. Na mě se ale neohlížejte. Počkám, až tu skončíte, a zase za váma zamknu.“

„Dlouho se nezdržíme. Ale klidně za sebou na odchodu zamknem.“

„Mě to nezdržuje.“

Stacey a Dolan se na sebe významně podívali, ale po zbytek cesty ke strži spolu neprohodili jediné slovo.

Johanson se za námi vlekl jako smrad. „Žádná brána tady tehda nebejvala. Tak myslím, že ten vrahoun nejdřív chvíli kroužil kolem a hledal vhodný místo a nakonec že si vybral tohle. Předem o lomu nejspíš nevěděl. V

kteroukoli denní dobu je tady celkem rušná doprava; chlapi dojížděj dolovat kámen. Za horšího počasí se to ale mění. Protože když je venku fakt pod psa, zastaví se v lomu provoz.“

„Taky se divím, že si jí zaměstnanci Graysonského lomu nevšimli,“ poznamenal Stacey.

„Kvůli tomu zápachu?“

„Přesně tak.“

„Třeba to tak bylo, kdoví. Dělalo tam hodně Mexičanů, ‚mokrý záda‘ se jim tehda říkalo. Asi na sebe nechtěli moc upozorňovat, zvlášť ne policii. Jestli si toho smradu vůbec všimli, nejspíš si mysleli, že je to jen pes nebo tak něco. Určitě je nenapadlo, že to bude mrtvola mladý holky.“

Dolan to přešel beze slova. Patrně doufal, že tak hovor postupně přejde do vytracena. A jako by tam Johanson snad ani nebyl, sešplhal blíž ke srázu. Země pod jeho nohama byla na pohled měkká, třebaže prašná.

O něco níž se zapřel pravou nohou o svah, zastrčil si ruce do kapes džín a zadíval se mezi křoviska. „Tamhle někde byla. Ta houština ale byla tehdy o dost hustší.“

„Kvůli hasičům jsme to prořezali,“ podotkl Johanson.

„Jezdili sem dvakrát do roka. Nebýt toho rizika, majitelka by to křoví nechala růst. Je hrozná držgrešle.“

„Ale když je tady takové riziko požáru, tak tady samozřejmě nemůžou ty keře jen tak růst,“ poznamenal Stacey, vždy zdvořilost sama.

„To ne, pane, přesně jak říkám. Najdete tu ale i pár nově vysazených stromů. Tenhle a támhleten, tak ty tu tehda, když tu pohodili to děvče, ještě nebyly. Oba jsou to

akáty. Hotovej plevel. Osobně bych je stal, ani bych nemrk, ale majitelka o tom nechce ani slyšet. Duby, to je jiná. Těch bych se ani nedotknul. Nepokácel bych je, ani kdyby mi za to nabízeli kdovíkolik peněz, leda by je od kořenů napadla hniloba.“

S Dolanem jsme toho člověka ignorovali. Přihlížela jsem, jak Con opět vyšplhal ze soutěsky, napřímil se a zadíval se na pruh dálnice číslo 1, který byl z toho místa vidět. „Podle mého soudu sem nacouval, otevřel kufr, vzal za cípy tu nepromokavou plachtu a v ní dovlekl tělo od auta na kraj tadyhle toho srázu. Ta plachta byla totiž na straně dost zašpiněná od hlíny a úzký pás křoví na tom úseku byl polehaný, jako by tam tudy táhnul něco těžkého.“

„Mladý sem dřív jezdívali randit,“ poznamenal kdovíproč Johanson. „V pondělí ráno tu člověk vždycky našel haldu prezervativů, jako by se tu snad hromadně svlíkali hadi z kůže nebo co. Proto jsme sem nakonec dali tu bránu. Aby se sem nedalo zajet autem.“

Obrátila jsem se na Staceyho: „Byla do té celty zabalená?“

„Částečně. Přikláníme se k názoru, že ji zabil někde jinde. Sice jsme tu v trávě našly pár krvavých skvrn, ale nic většího, co by napovídalo tomu, že tady snad vykrvácela. Do tej plachty ji nejspíš zabalil proto, aby si nezaneřádil vnitřek kufru od krve.“

Dolan prohlásil: „Mít tehdy k dispozici dnešní moderní techniku, vsadím se, že jsme toho z tý celty vyčetli víc. Mohli jsme najít třeba vlasy, chloupky, textilní vlákna, nebo dokonce otisky prstů! Vrah rozhodně neodvedl nijak čistou práci. Jenom měl náhodou štěstí.

Nikdo ho neviděl, když ji vraždil, a stejně tak si ho nikdo nevšiml, když ji shazoval dolů tady z toho srázu.“

Johanson opět ožil: „Nevím, jestli si to budete ještě pamatovat, ale jeden člověk odsud, jistej C. K. Vogel, viděl toho 28. července tamhle nahoře u cesty stát nějakýho světlýho volkswagena. Byl celej pomalovanej mírovejma symbolama a psychedelickejma obrazcema, co si na ně tolik potrpěli hippies. Tvrdil, že tam to auto stálo ještě v jedenáct večer. Mělo prej stažený záclonky a zevnitř z něho vycházelo takový tlumený světlo. Druhej den ráno bylo pryč, ale ve Vogelovi to stejně vzbudilo podezření.

Myslím, že když našli tu dívku, oznámil to telefonicky na úřad šerifa.“

Dolanova skepse nešla přehlédnout, ačkoli nechtěl být nezdvořilý. To v jeho případě nebyl nijak jednoduchý úkol. „Pravděpodobně to s tím nesouvisí, ale radši to prověříme.“

„Vogel povídal, že tu viděl ještě nějakej kabriolet. Tím moh přijet vrah. Jestli si dobře vzpomínám, měl červenou barvu a nějakou cizí poznávací značku. S tím Vogelem bych si na vašem místě radši promluvil.“

„Dík za informaci, přidám to do záznamu,“ zmohla jsem se konečně na slovo.

Johanson ke mně se zájmem obrátil oči a najednou mu všechno došlo. Určitě jsem byla policejní sekretářka, kterou oběma zkušeným pánům detektivům přidělili, aby se zbytečně nemuseli zdržovat protivným papírováním.

Zvedl se vítr a zavanul mi do tváře dým z Dolanovy cigarety. Postavila jsem se tedy výš proti větru.

„Už si vzpomínám, na co jsem zapomněl, jak jsme se tuhle bavili o Miracleovi,“ ozval se Stacey. „Když jsme tehdy zajeli na odstavné parkoviště a prohledali mu auto, našli jsme v něm na podlaze stopy od hlíny. Odebrali jsme proto vzorky a ty se přesně shodovaly s půdou odsud ze svahu. Expertiza ale bohužel prokázala, že je náš vzorek v podstatě k nerozeznání od půdních typů ve všech podobných lomech v celé zemi. Celé západní pobřeží je holt bohaté na mořské naplaveniny jak žádné jiné na světě.“

„Četla jsem to v policejní zprávě. Vážně smůla,“

podotkla jsem. „A co jste se vlastně od Frankieho dozvěděli při výslechu?“

„Vybalil na nás takovou dost nevěrohodnou báchorku o tom, kde tou dobou byl. Tvrdil, že někde tady poblíž stopoval, ale nepodařilo se nám to potvrdit.“

Dolan si přisadil: „Když ho sebrali, byl sjetej jak zákon káže. Snad zkouřenej trávou, možná na koksu. Detaily zatýkací protokol nezmiňuje. Ale podle toho, co jsem slyšel, měl slabost pro amfetaminy.“

„Jenže tehdy bral drogy snad každej, komu bylo pod třicet,“ podotkla jsem.

Pan Johanson si odkašlal, ačkoli se hovoru dávno neúčastnil, snad že zacházel do podrobností, kterým nerozuměl. „Přijít sem jako teď vy, určitě bych chtěl vidět i zbytek pozemků. Takhle velkej ranč už jen tak neuvidíte. A původní usedlost jistě taky co nevidět strhnou a pak se to tu nejspíš rozparceluje, kam až oko dohlédne.“

Chtělo se mi odmítnout, ale Dolan se pro ten nápad nějak nadchl. „Osobně nikam nepospíchám. Líbí se mi tu,“ prohlásil a podíval se na Staceyho. Ten pokrčil rameny, jako že je mu to jedno, a ohlédl se na mne, co já tomu říkám.

Přemohla jsem se: „Ale jistě. Ani mně to nevadí. Tady už jsme skončili?“

„Prozatím ano. Vždycky se můžeme vrátit.“

Johanson zamířil zpátky ke svému vozu. „Lepší, když pojedem džípem. Dost tu poslední dobou pršelo, tak jsou cesty hrozně rozbahněný. Nemá smysl, abyste si špinili to vaše chrastítko.“

Měla jsem dojem, že si to mohl tedy odpustit, ale Dolan byl s kovbojem Johansonem v té otázce očividně zajedno.

Namačkali jsme se tedy do džípu. Stacey se usadil vedle řidiče a my s Dolanem na sedadlo vzadu. Kůže, jíž bylo potažené, za léta mírně popraskala a v oknech zase chyběly výplně. Pak už Johanson nahodil motor a povolil ruční brzdu. Automobil se rozklepal. Chytila jsem se rámu střešní výztuže a držela se ho zuby nehty, protože to s námi cestou po krutě rozjezděné štěrkové cestě házelo do všech stran. I Stacey se držel kostry džípu, aby měl větší stabilitu, a sem tam přivíral oči bolestí, která mu v zatáčkách vystřelovala z nemocných zad.

Po obou stranách cesty bujely divoké traviny a plevel a nalevo od nás vyrůstal nevysoký kopec s přísně zarovnaným vrcholem, jaké mívají stolové hory. Na něm parkovala nejrůznější těžká technika. Jinak byl okolní terén terasovitý, poskládaný z různě velikých lichoběžníků, mezi kterými se nezazelenalo ani stéblo, ani lísteček. „Tak tohle je lom,“ řval Johanson do hluku motoru a skřípění součástek svého pojízdného monstra.

Naklonila jsem se víc dopředu a promluvila kamsi k temeni jeho lebky: „Vážně? Vypadá, jako by se v něm těžil štěrk, a já čekala spíš vápenec.“

„To by vypadalo jinak. Graysonskej lom je povrchovej a těží se v něm křemelina. To je takzvaná rozsivková

zemina. Mám tady i vzorek, kdybyste se chtěli podívat.“

Po očku dál sledoval cestu a přitom zalovil na podlaze, vytáhl na světlo kus kamene a ten mi přes opěradlo podal dozadu. Byl špinavě bílý, veliký asi jako bochník chleba a na povrchu měl malé a nepravidelné prohlubně.

Podala jsem jej nadporučíku Dolanovi, který ho potěžkal.

Také ho překvapilo, jak málo váží.

Zeptala jsem se: „Co jste říkal, že to je?“

„Rozsivková zemina, ale říká se tomu křemelina.“

Dál pokračoval ve výkladu a mě se zmocnily rozpaky.

„Křemelina je geologická usazenina tvořená převážně křemitými schránkami rozsivek. Tady všude kolem bylo totiž kdysi moře. Co jsem tak pochytil, tak rozsivky patří k planktonu, co se jím živí ostatní podmořská havěť, a tohle jsou jejich kolonie. Dneska se to drtí a používá taky jako brusnej materiál a někdy jako absorbent.“

Stacey zvýšil hlas, aby překřičel hlučné praskání štěrku, který drtily naše pneumatiky. „Když jsem kdysi doma zkoušel vařit pivo, používal jsem to na závěrčenou filtraci.“

Cesta se začala zvedat do svahu. Džíp vysupěl až nahoru, kde se stáčela do zatáčky. Za ní se nám naskytl pohled na původní usedlost, což byla rozlehlá a chátrající stavba ve viktoriánském stylu, do značné míry ohlodaná zubem času. Kdysi určitě bývala majestátní jako královský palác, ale dávno zarostla plevelem a křovisky,

v nichž se topila také zahrada a dřevěný plot.

Hospodářská stavení léta nikdo neudržoval, a proto z nich zbývaly už jen kamenné základy, z nichž občas trčela hromada trámů zříceného krovu.

Obytný dům jako takový byl jednopatrový a bílý a jeho průčelí se rozebíhalo do dvou přízemních křídel. Z

našeho úhlu jsem viděla celkem čtyři zastřešené verandy, které skýtaly jednak stín, jednak umožňovaly celodenní větrání, protože zastiňovaly nejedny dveře a mnohá okna. Jedna veranda se táhla přes celé průčelí se vstupními dveřmi, druhá seděla na ní v patře. Střechy lemoval kol dokola ochoz. Okna domu byla úzká a potemnělá, napočítala jsem jich hodně a mnohá měla rozbité tabulky, jak do nich házela kamení vzbouřená lůza.

Johanson pokynul rukou směrem k domu a dál pokračoval stejně rychle. „Už léta je opuštěnej. Bydlím v zahradnickým domku u stodoly,“ řval.

Když jsme projížděli kolem kdysi obytného domu, přistihla jsem se, jak odvracím pohled. Už vzápětí se ze stínů před námi vynořila nestejnorodá skupinka staveb, mezi kterými jsem rozpoznala již zmiňovanou stodolu a ještě dílnu se skleníkem. Na zahradě se místy tyčily pergoly, po nichž se pnula již sukovitá vinná réva a vytvářela jakési živé altánky. Pod jejich klenbami tiše

postával zapomenutý dřevěný zahradní nábytek. Po zádech jako by mi přeběhl mráz.

Johanson už za chviličku parkoval u polorozpadlého dřevěného domku. Za ním bylo vidět dřevěnou stodolu, která se nakláněla ke straně, a za ní se do stran rozbíhala nekonečně rozsáhlá dřevěná ohrada.

Opět jsem se naklonila dopředu a položila Johansonovi ruku na rameno. „Promiňte, ale komu jste říkal, že to tady patří?“

Než se ke mně otočil, zhasl motor: „Pani LeGrandový.

Vlastně pani Kinseyový, mám-li bejt přesnej. Je to vdova a bude jí už jistě přes devadesát. Byla vdaná za jistýho Burtona Kinseyho, kterej si od jejího tatíka pronajímal lom. Vydělal na těžbě slušnej balík, ale po smrti starýho pána připadlo po právu všechno jí…“

Dál jsem neposlouchala už ani na půl ucha a v hlavě mi zaznělo ohlušující ticho. Řeč byla totiž o mé babičce z matčiny strany, která se jmenovala Cornelia Kinseyová, za svobodna Cornelia StraithLeGrandová.

4

V pátek ráno jsem se probudila minutu před šestou, takže jsem budík zamáčkla dřív, než mě stačil vzbudit rádiem, a tudíž nějakou nepěknou odrhovačkou. Zadívala jsem se střešním oknem na oblohu. Nepršelo. Kruci!

Vstávat ani cvičit se mi nechtělo, ale nakonec jsem sama se sebou udělala takovou dohodu: Půjdu si sice zaběhat, ale vynechám posilovnu. Tak jsem sáhla na zem pro tepláky, které jsem tam večer odložila, ještě před nimi si navlékla spodní kalhotky a nátělník a posadila se. Vsedě jsem si natáhla bavlněné froté ponožky a nazula botky značky Sauconys, a než jsem vstala, přivázala jsem si ještě ke šňůrce od tepláků klíč od bytu. Napadlo mě, že kdybych se naučila spát už v teplákách a těch propocených ponožkách, byla bych se vším hotová mnohem dřív. Rovnou z postele bych totiž skočila do tenisek a mohla běžet. Ještě jsem se ale odebrala do koupelny, ulevila svému močovému měchýři, vyčistila si zuby, opláchla vodou obličej a mokrými prsty se pokusila srovnat prudce zvlněné kadeře, zmožené celonočním převalováním. Následně jsem seběhla dolů po točitém

schodišti, vyzkoušela zámek předních dveří a zabouchla je za sebou. Vzápětí jsem už spěchala k zahradní brance.

Sousedi ještě dospávali a ve vzduchu visela vlhkost od moře. Došla jsem na nejbližší křižovatku, přešla ulici, došla na další a přeběhla Cabana Boulevard, za kterým se už souběžně s pláží vinula cyklistická stezka. Nabrala jsem tempo, ale připadala jsem si jako žok brambor a každý krok mi rezonoval snad ve všech kloubech. Jinak já a mé ranní běhání je věc, o které se nediskutuje, a tak ráno ve většině případů prostě vstanu a vyrazím. Vzdát to mohu, jedině pokud prší, a to se pak s chutí zachumlám do peřin. V ostatních případech spěchám na trasu, sotva si ráno promnu oči, abych si to nestačila rozmyslet. Na nohou mě v takových chvílích drží vědomí, že mi sice na začátku bude všelijak, ale na konci že si na to už ani nevzpomenu. Posilovnu klidně sem tam vynechám, ačkoli posledních pár měsíců jsem závaží a činky zvedala opravdu pilně.

Slunce toho dne již vyšlo, ozařovalo oslnivým a bělavým svitem zemi, nad kterou se klenula bledě modrá obloha bez mráčku. Vlny příboje nic hezkého nepřinášely, snad jedině zpěněný a páchnoucí kal a chlad, a tak se z nich radovali leda lachtani, cachtající se kousek od břehu a zvesela poštěkávající. Jako vždy jsem uběhla půl druhé míle až k Cabana Receational Center, tam jsem to otočila a vrátila se zase půl druhé míle

zpátky. V závěru jsem přešla do mírného klusu a už vysloveně vycházkovým tempem došla k domovu.

S důkladnou rekapitulací včerejších událostí jsem dosud otálela, ačkoli jsem se k nim v mysli stále mimoděk vracela. Když hovořil Johanson o majitelce pozemků, Dolan a Stacey pochopitelně zaznamenali, že se jmenuje v podstatě jako já, ale můj výraz je patrně přiměl zdržet se komentáře. Nic jsem neříkala, a tak nás kovboj Johanson provedl opuštěnou stodolou, starými sady a skleníkem v podstatě v tichosti, pominu-li jeho výklad. Většina tabulek skleníku zůstala neporušená a ve vzduchu uvnitř jsem cítila vlhkost, pachy kompostu, rašeliny a jílu. To bylo optimální prostředí zejména pro jakési neznámé popínavé rostliny a mladé stromky, které už společně tvořily hustou džungli, jež jako by se měla co nevidět protlačit sklem za sluncem. Sotva jsme vstoupili, věděla jsem, že jsem tam už někdy vkročila. Ztracení příbuzní, které jsem znovu objevila při vyšetřování jednoho dřívějšího případu, tvrdili, že jsem na rodné usedlosti LeGrandových byla asi ve čtyřech letech.

Vzpomínala jsem si na to vysloveně matně, ale určitě tam se mnou museli být i mí rodiče. Jinak je a ještě matčinu sestru Virginii rodina vydědila, když matka utekla s otcem. Byl totiž listónos a táhlo mu na pětatřicet.

Mamince Ritě Cynthii Kinseyové bylo tehdy teprve osmnáct a její matka se domnívala, že si zaslouží někoho

lepšího, než byl Randy Millhone. Maminka si ale prosadila svou a utekla s ním a na celou slavnou rodinu Kinseyových udělala dlouhý nos. Tetička Virginia se postavila na její stranu. A z těch tří se staly černé ovce rodiny.

I když nesměli překročit práh rodného domu, rodiče ranč pravděpodobně navštěvovali, sotva odtamtud prarodiče vytáhli paty. S matčinými sestrami jsme se prý tímhle způsobem stýkali často, ale já si takové příležitosti vybavuji jen dvě. První z nich mi utkvěla zřejmě proto, že jsem tam tehdy upadla na verandě a odřela si koleno. Dodnes vidím tu zkrvavenou ránu v živých barvách, dodnes vidím, jak se mi na ni lepí prach a špína, a také cítím její zvláštní zápach, připomínající rozžhavené železo. Kromě toho si jasně vzpomínám na tu palčivou bolest, kterou jsem ucítila, když mi maminka ránu ošetřila vatovým tamponem nasáklým dezinfekcí, která v ráně jakoby syčela. Střídavě jsme tehdy s maminkou na mé „bebí“ foukaly a ovívaly je dlaněmi, aby dezinfekce v ráně co nejdříve zaschla, a tudíž přestala pálit. V pořadí druhou cestu do Lompocu si vybavuji už lépe, protože právě tehdy se na nás zřítil ten balvan a zabil mi rodiče, takže jsme tam tehdy vlastně nedojeli.

Jinak babička o mně samozřejmě věděla od chvíle, co jsem se narodila. Přesto jsem nikdy tak docela nepochopila, proč se se mnou ani jednou nespojila.

Když nás tam Arne Johanson prováděl, děsila jsem se, kdy navrhne také prohlídku domu, a v skrytu duše doufala, že k tomu nikdy nedojde. Najednou jsem si všimla, že Stacey sotva popadá dech a také barva z obličeje že se mu nějak nápadně vytrácí, tak jsem ho zlehka uchopila za paži a zavolala: „Cone?“

Dolan se na nás ohlédl. Stacey ale kroutil hlavou, jako že si o něho nemusíme dělat starost. Johanson nic z toho nezpozoroval a dál kráčel kupředu, a dokonce i ve výkladu pokračoval, dokud ho zezadu nedoběhl Dolan.

„Pane Johansone? Vážně jsem vás neměl v úmyslu přerušovat, ale bohužel se už budeme muset vrátit do města. Čeká nás ještě jedna schůzka.“

„Už to nebude trvat dlouho. Dům si přece nemůžete nenechat ujít!“

„Snad jindy, až sem zase budeme mít cestu.“

„Hmm. Tak to se nedá svítit. Ale kdykoli zase zavolejte.“

Za pár minut nás Johanson vysadil u Dolanova auta a netrvalo dlouho, a uháněli jsme zase po dálnici k městu.

Cesta zpátky probíhala spíš v tichosti, neboť Stacey se svalil na zadní sedadlo, červenou pletenou čapku staženou hluboko do očí.

„Jste v pořádku, Stacey?“ zeptala jsem se.

„Chůze mě děsně zmáhá. Hergot! Ale za to můžou ty moje záda! Chvilku, a zase se seberu.“ Obličej mu dávno nezářil někdejším nadšením a také vypadal starší.

Dolan si nastavil zpětné zrcátko a po očku po Staceym pokukoval, druhé oko přilepené na silnici. „Říkal jsem ti, abys s náma nechodil.“

„To’s tedy neříkal. Říkal’s akorát, že se mi na vzduchu udělá dobře. A ještě’s říkal, že bych měl takovou příležitost využít, dokud to jde.“

„Je vám dost teplo?“ zeptala jsem se.

„Přestaňte o mě pečovat!“

Raději jsem se obrátila na nadporučíka Dolana: „Co je v plánu dál?“

Než se zmohl na odpověď, Stacey vyštěkl: „Zítra ráno se sejdeme u mě. Hodí se vám to v deset?“

„Mně ano,“ přitakala jsem. I Dolan souhlasil: „To zní rozumně.“

Jako prvního jsme vysadili Staceyho. Bydlel poblíž centra, asi pět bloků od mé nové kanceláře, a pronajímal si takový menší domek s růžovou omítkou, posazený ve svahu nad růžovou zdí ze škvárobetonových tvárnic.

Dolan vystoupil spolu se Staceym, mě nechali sedět v autě. Potřeboval totiž vrátit Staceymu z kufru zbraň a také chtěl doprovodit přítele do bytu. Vyšlapal tedy spolu s ním oněch šest schodů, za kterými začínala pěšina, jež se vinula po zahradě. Připadalo mi, že se

Stacey cestou do schodů snad až příliš pevně chytá zábradlí, aby se vůbec vydrápal nahoru. Vzápětí mi oba zmizeli z očí, protože zašli za roh domu. Dolan byl pryč asi deset minut, a když se vrátil do auta, vypadal dost zničeně. Cestou ke mně jsme ani jeden nepromluvili a já po zbytek čtvrtečního odpoledne vyřizovala ryze osobní záležitosti.

I v pátek jsem po ranním běhu pojala cestu od pláže k nám do ulice jako rekreační procházku. U dveří do bytu jsem se sehnula pro ranní Dispatch a zapadla domů.

Odhodila jsem noviny na kuchyňský pult a uvedla do chodu kávovar. Jakmile zpod filtru začala odkapávat horká káva, vyběhla jsem nahoru po točitých schodech, dala si sprchu a převlékla se do čistého.

Právě když jsem se usadila u kuchyňského pultu a pustila se do misky s cereáliemi, zazvonil telefon.

Nesnáším, když mě někdo ruší při snídani. Proto jsem byla nejdřív v pokušení to vůbec nezvedat a spolehnout se na záznamník, ale nakonec jsem se natáhla po sluchátku nástěnného telefonu. „Haló?“

„Zdravím, Kinsey! Tady Tasha z Lompocu. Jak se daří?“

Zavřela jsem oči. Tasha Howardová byla má sestřenice a současně jediný člen rodiny, se kterým jsem kdy měla co do činění. Jinak se Tasha živila jako právnička a vyřizovala převážně pozůstalosti. Pracovala

pro firmu, která měla pobočky v Lompocu a v San Francisku.

Před několika lety jsem poznala ještě její sestru Lizu a náš první a současně poslední rozhovor stačil k tomu, abych v hloubi své jinak mírumilovné duše objevila dosud netušené sklony k nepřátelství. Tak neuměřeně jsem však zřejmě reagovala proto, že mi Liza tehdy vykládala věci, které jsem vůbec nechtěla slyšet. V první řadě mi tím nejnemožnějším způsobem sdělila, že mou matku považovaly všechny její neteřinky i synovci za idol. Určitě mi tím chtěla polichotit, ale bohužel v mých očích ještě víc odlidštila ženu, kterou jsem ve skutečnosti nikdy nepoznala, tedy mou maminku. Nesnášela jsem, jak ode mě tihle příbuzní pořád něco očekávali, a také jsem jim zazlívala, že říkali tetičce Virginii stejně familiérně jako já, a tedy že i pro ně byla „tetičkou Gin“.

Stejně tak se tihle moji příbuzní mohli utlouct po sendvičích s burákovým máslem a kyselými okurčičkami, které jsem celý život pokládala za jakési tajné pouto právě mezi mnou a mou maminkou. Tím pádem jsem logicky na nic z toho, co Liza řekla, nemohla reagovat racionálně. Ty její řeči mě tak urážely…

Tasha naproti tomu ušla. Jednou mě dostala z pěkného průšvihu a při druhé příležitosti mi zase dohodila zakázku. Ta sice nedopadla nejlíp, ale za to ona nemohla.

Odpověděla jsem s menším zpožděním: „Skvěle. A co ty?“ Kdykoli se spolu bavíme, vypadá to, jako by se hovor přenášel přes Atlantik a kdovíkde na lince vázl.

„Mám se dobře, díky. Poslyš, zřejmě pojedeme s mámou někam k vám nakupovat, tak jsme si říkaly, jestli bys třeba neměla volno. Kdybys chtěla, můžem zajít na oběd nebo někam na skleničku, tedy pokud máš večer čas.“

„To jako myslíš dneska? Aha. Tak to dík za nabídku, ale právě jsem začala pracovat na jednom případu a mám toho nad hlavu. Možná jindy.“ Bylo to sice nezdvořilé, ale doufala jsem, že to tak alespoň neznělo.

„Takže detektivům začala sezona?!“

„Jednou je hlad, jindy se prohýbaj stoly,“

poznamenala jsem filozoficky. „Je to vážně smůla,“

snažila jsem se nebýt nepříjemná. No vážně! Jakmile přijde na rodinné vztahy, vjedeme si do vlasů, i kdyby náš hovor trval jen zlomek vteřiny. Tasha si totiž na rodinu dost potrpí, já zase vůbec.

„Stejně si myslím, že bys to odmítla, i kdyby šlo o cokoli.“

„Ale vůbec ne,“ a rozhostilo se ticho.

Chvilku jsme dýchaly jedna druhé do ucha, až nakonec Tasha prohlásila: „Tak dobře. Matka se do města chystá zase v úterý a moc ráda by si s tebou promluvila.

Kancelář máš pořád ještě na Capillo?“

„Vůbec ne. Právě jsem si pronajala přízemní domek na Caballería. Přestěhovala jsem se, je to pár měsíců.“

„Řeknu jí to.“

„Bezva. Ideální. Bez problému.“

„Nerada bych se tě nějak dotkla, ale doufám, že se k ní budeš chovat slušně.“

„Ježiš, Tasho, to víš, že se budu snažit. Bude to ale náročné.“

Do hlasu se jí vloudil potlačovaný smích. „Věř mi, záleží na tom.“

„Dobře. Už si to píšu, Z-Á-L-E-Ž-Í!“

„Nemusíš být tak sarkastická.“

„To je jen zvrácený smysl pro humor.“

„Proč je s tebou vždycky tak těžké pořízení? To mi nemůžeš aspoň trochu vyjít vstříc?“

„Já zas nechápu, proč sis na mě tak zasedla.“

„Ze stejného důvodu, proč mě ty zavrhuješ.

Tvrdohlavost máme v rodině.“

„Víš, co ti povím! Pěkně mi pije krev, že si babička myslí, že když s mými rodiči zacházela jak s onucí, že mi může po všech těch letech jen tak vpadnout do života a dělat, jako by se nic nestalo!“

„Ale co to má společného s námi? Pam, Liza ani já jsme tvým rodičům nebo snad tetičce Gin nikdy neublížily, ne? Tak proč se máme zodpovídat z toho, co jim provedla babička? A že se k nim tedy zachovala

hnusně! Ve skutečnosti si taky myslím, že je to stará můra, ale to je jedno. Co když to s tvou matkou a tetičkou Gin skutečně bylo, jak se říká, oko za oko, zub za zub?

Když se to stalo, byly jsme ještě děti. Vůbec nám nemuselo dojít, oč šlo. Prostě mi připadá divné hýčkat si dál tak zbytečnou zášť. K čemu? Jsme přece rodina. A ty k nám patříš, ať se ti to líbí, nebo nelíbí.“

„Až doteď jsem si v životě poradila i bez rodiny! Tak proč to konečně nepustíš z hlavy a nedáš věcem volný průběh?“

„A proč to neuděláš ty?“ Zarazila se a zase se ovládla.

„Promiň. Zkusíme to znovu, ano? Pořád nechápu, proč se vždycky, když zavolám, pohádáme.“

„Nepohádáme se vždycky.“

„Ale ano.“

„Ne, to ne!“

„Tak uveď jediný příklad, kdy jsme se nepohádaly.“

„Můžu uvést hned tři. Tehdy, když sis mě najala na tu práci. Šly jsme spolu na oběd a to bylo celkem i příjemné.

Pak jsme spolu ještě bez hádky dvakrát nebo třikrát telefonovaly.“

„To je pravda,“ připustila zdráhavě, „ale nikdy se nemůžu zbavit dojmu, že z našich slov čiší vztek.“

„No a co? Hele, Tasho, třeba jednou opravdu přijde den a my urovnáme letité spory! Do té doby ale nesmíme zapomínat na to, že když se budeme pořád hádat o to,

jestli se hádáme, nebo nehádáme, daleko se nedostaneme. Nejsem právě racionální, to netvrdím, daleko spíš jsem cvok, ale nechápu, proč se s tím ty nedokážeš smířit?“

„Tak dobře. Už jsme si toho řekly dost. Tak abych to ukončila. Jen jsme ti chtěli dát vědět, že o tebe pořád ještě stojíme. Doufali jsme, že třeba tvoje včerejší návštěva rodinného ranče mohla prolomit ledy, ale…“

„Tak takhle! A jak jste se o ní dozvěděli?“

„Arne Johanson volal Pam. Říkal, že viděl někoho, kdo se tolik podobal tvojí matce, až mu z toho naskočila husí kůže. Osobně se dost divím, že’s na náš rodinný ranč vůbec vkročila.“

„Kdybych to předem tušila, neudělám to.“

„Jo, tak na to bych klidně vsadila krk.“

„To ale teď nechme stranou. Víš, neuniklo mi, kolik té asi stojí udržovat se mnou kontakt. Ale neuraz se…“

„Nemusíš se mi omlouvat.“

„Ale Tasho, to nebyla omluva.“

„Zapomeň na to. Už to chápu. Moje chyba,“ připustila.

„Problém je v tom, že jsem právnička. Pořád kolem sebe vidím, jak někdo někoho napadá.“

„Měla jsem za to, že vyřizuješ pozůstalosti. Jak může v souvislosti s něčím tak nezáživným, jako je pozůstalost, někdo někoho napadnout?“

„Tady je vidět, kolik o tom víš. Kdykoli přijde řeč na peníze, probudí se v lidech dost často jejich horší já.

Nikdo si nepřeje mluvit o smrti a nikdo nechce pustit z ruky klíč od rodinné pokladny. A pokud jde o dědice, každý si většinou myslí, že právě on má na dědictví největší nárok,“ prohlásila a pak se malinko zarazila.

„Když už o tom mluvíme, nejspíš jsi slyšela, že se uvažuje, jestli by se sídlo naší rodiny, náš ‚Manse‘, nemělo nechat strhnout.“

„Tak ‚Manse‘ se mu říká? A já vždycky myslela, že manse znamená presbyteriánská fara.“

„To je pravda. Vždyť také náš pra-pra-pradědeček Straith byl presbyteriánský duchovní. Církev tehdy neměla dost peněz na to, aby každému duchovnímu zbudovala faru, tak ji postavil z vlastních peněz. Mám takové podezření, že ji chtěl po smrti církvi věnovat, ale nakonec u něho zřejmě zvítězil zdravý rozum.

Každopádně je ten dům v hrozném stavu. V současné době by snad vyšlo levněji nechat ho strhnout než ho opravovat.“

„Vsadím se, že do rekonstrukce babička investovat nechce, co?“

„To ne. Zkusila podat žádost o dotace na nejrůznější památkářské instituce, ale žádná neprojevila zájem. Dům stojí dost stranou, a navíc je to taková architektonická

zpotvořenina. Bohužel podle všeho není postavený čistě v jednom slohu.“

„A proč ho nenechat, jak je? Majitelkou nemovitosti je koneckonců ona, ne?“

„Zatím ano, ale už je jí devadesát a moc dobře ví, že ani jeden z jejích přímých potomků nemá dost peněz ani entuziasmu na to dům opravovat. Nadto má babička ve městě dům ještě jeden. A dva sama určitě neužije.“

„To je pravda. Vzpomínám, jak mi Liza vykládala, že většina rodiny žije jen pár bloků od ní.“

„Jsme dost pohodlní,“ připustila bezbarvě Tasha.

„Manse zatím obcházejí nejrůznější experti a spekulanti, nejčastěji místní vinaři, protože je to tam samý svah.

Navíc je v těch místech údajně velmi úrodná půda a zachytávají se tam příbřežní mlhy, takže je tam o něco delší pěstitelská sezona.“

„Jak velkou rozlohu ty pozemky mají?“

„Třiadvacet tisíc akrů.“

Na okamžik mezi námi zavládlo ticho, protože jsem se pokusila představit si, jak asi vypadá ten údaj ve skutečnosti. „To si děláš legraci.“

„Myslím to vážně.“

„To jsem vůbec netušila.“

„To zatím stejně nehraje roli, protože babička dům nikdy neprodá. Dědeček ji totiž donutil, aby mu slíbila, že

ho nechá v původním stavu. Proto se to zřejmě bude řešit až teprve po její smrti.“

„A nepokusila se založit kvůli němu nadaci?“

„To ne. Podobné nadace vznikaly už ve třicátých letech, jenže na východním pobřeží. Tam žily vždycky bohaté rodiny a jejich majetek s každou další generací ještě narůstal. To my tady jsme byli vždycky spíš farmáři, co jim kouká sláma z bot a jsou rádi za nějaký miniaturní rodinný podnik. Tak jako tak, dokud bude babička naživu, zůstane všechno při starém,“ dodala. „Jinak, kdyby sis to rozmyslela s tím pozváním na skleničku, stačí zvednout telefon. Máš ještě moje číslo, ne?“

„Radši si ho poznamenám.“

Pak zavěsila a já se opřela a nestačila se divit.

Opravdu mi nakonec byla sympatická. Tedy, jestli se v budoucna přestanu hlídat, nakonec ji ještě začnu mít ráda! A jaká budu?

Cestou ke Staceymu jsem se zastavila v kanceláři.

Chtěla jsem jen nakouknout dovnitř a přesvědčit se, jestli je všechno v pořádku a na svém místě. A když už jsem tam byla, otevřela jsem na chvilku okno a pustila dovnitř trochu čerstvého vzduchu. Pak jsem se podívala na záznamník, jestli nemám nějaký vzkaz, rychle jsem poklidila a zamkla za sebou. Auto jsem nechala zaparkované, kde bylo, a ke Staceymu došla pěšky,

protože to bylo jen kousek. Dorazila jsem na místo dřív než Con Dolan. Stacey měl vstupní dveře dokořán a ani nezajistil síť proti hmyzu. Zaklepala jsem na její rám.

„Haló, Stacey, jste tam? To jsem já. Můžu dál?“

V odpověď zaznělo nezřetelné: „Jako doma.“

Vstoupila jsem a zavřela za sebou lehounký rám se síťovanou výplní. Na podlaze nebyly koberce a ani na oknech nevisely záclony či závěsy, takže jsem měla pocit, jako by uvnitř rezonovala ozvěnou už pouhá má přítomnost. Do nosu mi zavanula vůně právě připravované kávy, ale jinak to tam moc obydleně nepůsobilo. Byt byl nezařízený, jako by se majitel buď právě přistěhoval, nebo naopak odstěhoval, a ještě zapomněl pár drobností. Jeho plošná výměra nemohla činit víc než osm set čtverečních stop a ze svého místa jsem ho obsáhla pohledem prakticky celý. Dělil se na obývací pokoj, kuchyň a ložnici s koupelnou, ačkoli dveře do ní byly právě zavřené. Na podlaze leželo šedé linoleum se vzorem z navzájem propojených modrých čtverců a obdélníků, mezi kterými se přerušovaně proplétaly jasně fialové linky. Okenní a dveřní rámy byly namořené jakousi tmavou barvou; stěny pokrývaly zažloutlé tapety. Ty se místy odchlipovaly a odkrývaly dekor tří předešlých vrstev, tapety úplně vespod měly květinový vzor, ty na nich zase nesly tenký proužek. V

předposlední vrstvě bledly kytice stolistých růží.

Pod oknem napravo ležela matrace s úhledně nastlanými přikrývkami a kousek vedle ní stál jen tak na zemi televizor. Po levé ruce jsem zase zahlédla dubový stůl a otočnou židli. Jinak tam toho moc k vidění nebylo.

U vzdálenější zdi se kupilo ještě šest lepenkových krabic, přelepených lepicí páskou a opatřených visačkami, na kterých rukou stálo, co přesně obsahují. Pootevřenými dveřmi šatníku jsem viděla, že i ten někdo zcela vyprázdnil, tedy pominu-li dvě opuštěná ramínka.

Po špičkách jsem došla ke dveřím do kuchyně a nahlédla dovnitř. Stál tam malý dřevěný stolek a kolem něho čtyři židle, každý pes jiná ves. Na sporáku bublal kávovar značky Pyrex s konvicí z varného skla, ve které se černala tekutina připomínající hořkou čokoládu.

Hořák pod ní žhnul. Dvířka kredence zela otevřená a mnohé z polic uvnitř byly prázdné. Stacey podle všeho právě balil nádobí do laciného balicího papíru a ukládal je do lepenkových krabic. Na kuchyňské lince se totiž tyčila hromada papírových archů velikých dobře metr na metr dvacet. Jako by Stacey celý svůj dům vyklízel a zamýšlel svůj skrovný majetek přestěhovat kdovíkam.

„Kdyby se vám něco líbilo, je to vaše. Nemám, jak ty krámy využít,“ překvapil mě najednou ze zálohy Stacey.

Otočila jsem se. „Co vaše záda?“

Protáhl obličej. „Je to bída. Nadopoval jsem se ale tylenolem. Ten obvykle zabírá.“

„Koukám, že máte fůru práce. Stěhujete se?“

„Ne tak docela. Řekněme třeba, že chci být připravený, kdybych musel nečekaně odejít.“ Tentokrát měl na hlavě pletenou čapku modrou jako moře. S těmi světlými brvami a ošlehaným obličejem v ní vypadal jako farmář nad neobdělaným polem. Kromě čapky měl na sobě ještě seprané džíny, světle modrý pulovr a boty z vydělané skopovice.

„Ten dům je váš?“

„Pronajímám si ho. Bydlím tu už léta.“

„Koukám, že to tu dáváte do pořádku.“

„Pomalu jo. Nechci tu nechat nepořádek, aby to pak po mně někdo musel uklízet. Zřejmě se sem nastěhuje Con,“ sice neřekl, až umřu, ale to ani nemusel. Viselo to ve vzduchu.

„Con říkal, že prý teď zkoušíte nějaké nové léky.“

Stacey pokrčil rameny. „Zatím se to jen testuje. Na lidech, co už nemají co ztratit. Procento úspěšnosti sice nic moc, ale i tak si, hergot, říkám, co když to třeba někomu pomůže!? Někdo třeba díky tomu přežije. O tom to všechno je. Myslím ale, že bych byl blázen, kdybych si namlouval, že to budu právě já.“

Tu zaklepal na dveře Con Dolan. Vstoupil a ve vteřině stál v kuchyni. V jedné ruce nesl papírovou nákupní tašku a ve druhé ještě nějaký menší bílý sáček. „Co to tu vy dva kujete za pikle?“

Stacey zasunul ruce do kapes a nonšalantně pokrčil rameny. „Plánujeme společný útěk. Ona trvá na San Francisku, že by se jako chtěla projít po Golden Gate. Já zas prosazuju Las Vegas, protože tam mají tanečnice nahoře bez. Než jsi přišel, právě jsme si chtěli hodit mincí.“ Po těch slovech přistoupil Stacey ke sporáku a přes rameno se mě zeptal: „Dáte si kafe? Došla mi ale smetana.“

„Černé mi stačí.“

„A ty, Cone?“

Dolan zvedl ruku s umaštěným bílým sáčkem. „Nesu koblihy!“

„Tomu říkám spolupráce,“ kvitoval to Stacey.

„Posadíme se tedy do obýváku a uvidíme, co a jak dál.“

Con vzal oba sáčky a zamířil s nimi do obývacího pokoje. Mezitím Stacey odněkud vylovil komínek plastikových kelímků z automatu a do tří z nich nám nalil kávu. Pak se ještě otočil ke kuchyňskému pultu a vzal pár archů balicího papíru a značkovač. „Kdybyste potřebovala ubrousek, odmotejte si tady z role papírových utěrek. Ubrousky došly. Měli akorát ty za výhodnou cenu, jak se prodávaj v balení po čtyři sta kusech. Taková vymyšlenost! A když už tam budete, vzala byste tu lepicí pásku?“

Popadla jsem cívku s páskou a kelímek s kávou a pokud možno se nepletla pod nohy Dolanovi, který se

vrátil do kuchyně ještě pro dvě židle. Tu zalovil ve větším ze sáčků a vytáhl z něho tři černé kroužkové pořadače.

„Stavil jsem se v kancelářských potřebách a koupil nám každýmu jeden pořadač. Naše spisy o vraždě,“ dodal a rozdal nám je. Hlavou mi prolétla vzpomínka na základní školu a začátek školního roku. Jediná věc, kterou jsem na škole měla ráda, byly totiž nákupy pomůcek, jako jsou například pořadače, linkované papíry a penály plné tužek a pastelek.

Stacey vzal dva archy balicího papíru a přilepil je lepicí páskou na stěnu. Pak rozložil mapu Kalifornie a i ji přilepil páskou na zeď. Počínal si přitom, jako by celý život dělal učitele. Dolan a já jsme si nabídli koblížky a přisunuli si blíž židle. Stacey spustil: „Přebírám velení, tedy jestli není někdo vysloveně proti.“

Con ho uklidnil: „Přestaň se upejpat a směle do toho!“

„Tak dobře. Pěkně si sepíšeme, co všechno zatím víme. Tak totiž nejlíp zjistíme, kde máme ještě mezery.

Sice si teď asi myslíte, že těch mezer máme mnohem víc než skutečných informací, ale stejně, podívejme se na to!“ Otevřel černý značkovač a do záhlaví jednoho z archů na stěně napsal „Oběť“. Druhý opatřil nadpisem „Vrah“. „Pro začátek se podíváme na Jane Doeovou.“

Vytáhla

jsem

z

kabelky

čerstvý

balíček

poznámkových kartiček, strhla z něho celofán a začala si dělat poznámky.

5

Psal rychle a úhledně a s naším přispěním postupně sestavil stručný výtah toho, co stálo v policejním spisu.

„Tak co tu máme jako první?“ Pozvedl značkovač a podíval se na nás. Jako správný pedagog se rozhodl nechat většinu vznesených otázek zodpovídat své žáky.

Dolan na tu hru ochotně přistoupil: „Oběť byla běloška ve věku od dvanácti do osmnácti let.“

„Správně. A to znamená, že se narodila někdy v rozmezí let 1951 až 1957.“ Stacey to samozřejmě připsal nahoru na příslušný arch.

„A kdy se odhaduje, že zemřela?“ zeptala jsem se.

Čekala jsem, že bude muset Dolan nahlédnout do spisu, ale zřejmě si to pamatoval. „Podle doktora Weisenburgha tam tělo mohlo ležet jeden až pět dní. V

takovém případě by zemřela někdy mezi 29. červencem a 2. srpnem. Weisenburgh je sice už v penzi, ale když jsem se ho na to ptal, tak si na tu dívku vzpomněl.“

„Dobře, dobře,“ řekl Stacey a pod jméno Jane Doeové připsal její přibližné datum narození. Jak psal, sám pro

sebe si text předříkával. Následně jsme si v rychlosti shrnuli její základní osobní údaje, jako je výška, váha, barva očí a vlasů.

Pak Dolan prohlásil: „Měla předkus a hodně plomb, ale rovnátka podle všeho nenosila.“

Stacey se zarazil, ústa otevřená: „Tak počkat, to by se mělo vysvětlit, ne?“ Dolan kroutil hlavou. „Když jsem byl malej, rovnátka nikdo moc nenosil. Byli jsme dost velká rodina, třináct dětí, a všichni jsme měli křivý zuby.

No koukněte! Ty dolní mám často do vejvrtky, ale ty nahoře jsou ještě celkem dobrý.“ Pak se obrátil na mě: „Ty’s jako malá nosila rovnátka?“

„Ne.“

„Ani já je nenosil,“ připustil Stacey. „Tak jo. Jsem rád, že jsme si to ujasnili. A co s tím má co dělat, že měla předkus?“

„No, osobně bych řek, že děti, co maj takhle křivý zuby, nejpozdějc do deseti let začnou chodit k zubaři,“

uvažoval Dolan. „Moje neteř má tři děti, takže vím, že se s tím začíná dost brzy, někdy to trvá i dlouho a může to mít i dvě tři fáze. Tak jestli tahle holka nosila rovnátka, měla by je v puse i v době smrti.“

„Třeba na to její rodina neměla peníze,“ podotkla jsem.

„To je možné. A dál?“

„S tolika kazy se musela asi i dost bídně stravovat.

Samý bonbony, limonády, hamburgery…“ poznamenal Dolan a střelil po mně pohledem. Tentýž věnoval i Staceymu: „Nechci vypadat jako hnidopich, ale děti z těch vašich středních a vyšších vrstev obyčejně zuby takhle zkažený nemívaj.“

„Představte si, jak ji ty zuby musely bolet!“ nadhodila jsem.

Stacey navázal: „Proto si je asi nakonec nechala opravit. Soudní dentistická expertiza hovoří o tom, že jí je všechny zaplombovali zhruba ve stejné době, podle všeho v rozmezí roku dvou před smrtí.“

„To muselo stát balík peněz,“ bylo první, co mě napadlo.

„A těch novokainovejch injekcí!“ rozváděl to ještě Dolan. „Musela prosedět hodiny v čekárně a ještě cestou domů slyšet drnčet v hlavě vrtačku.“

„Nechte toho. Úplně se mi z toho zpotily ruce. Bojím se zubaře jako čert kříže, jestli se vám to náhodou ještě nedoneslo. No podívejte!“ prohlásila jsem a ukázala jim navlhlé dlaně.

Stacey se zamyslel: „Je pořád ještě v oběhu ta tabulka, kde stálo, ve kterých přesně zubech měla plomby?“

Dolan odvětil: „Nevím o tom. Mám tady ale kopii.

Ještě by se mohla hodit, kdyby se nám náhodou dostal do

ruky nápadně podobný záznam. Taky máme k dispozici celou horní a dolní čelist.“

Zvedla jsem k němu oči: „Vy máte její čelisti? Po osmnácti letech?“

„A máme i všech deset prstů.“

Stacey to připsal na papír na zdi. „Uvidíme, jestli se nám podaří přesvědčit někoho z koronerova úřadu, aby nám opatřili ještě jedny otisky. Třeba se nám pak poštěstí najít odpovídající vzorek ve státní policejní evidenci.“

„Nevěřím, že bude mít nějaký záznam. Vždyť kolik jí bylo let, když zemřela?!“ pochyboval Dolan.

„Možná ji ale zadrželi za krádež v obchodě nebo za prostituci,“ probudila se ve mně věčná optimistka.

„Háček je v tom, že jestli ji zadrželi ještě jako mladistvou, bude ten záznam zapečetěný a zřejmě dávno vyřazený z evidence,“ držel se dál při zemi Dolan.

Zvedla jsem ruku. „Jak jste mluvili o tom, že se ji nikdy nepodařilo identifikovat; nemohla být třeba z jiného státu, odněkud z východu? Mám totiž dojem, že zprávu o její smrti nemohlo otisknout moc novin, a tak se o ní asi těžko mohl dozvědět celý národ.“

„O tý vraždě se podle všeho psalo akorát v našem okrese,“ uvedl to na pravou míru Dolan.

„A co její oblečení? Napadá vás v souvislosti s ním něco?“ zeptal se Stacey.

Mně cosi utkvělo: „Celkem mě zaujalo, že měla doma šité kalhoty. S přihlédnutím k nedostatečné ústní hygieně se dá usuzovat na sociálně slabší rodinu s nízkým příjmem.“

Stacey tak docela nesouhlasil: „Ne nezbytně. Jestli jí maminka šila věci na sebe, svědčí to o jisté starostlivosti a péči.“

„To jo. Ale ještě jedna věc! Ty její květované kalhoty byly dost výrazné. Tmavomodré kopretiny s červenými středy na bílém pozadí… Třeba si vzor té látky někdo zapamatoval.“

Dolan řekl: „Celkem rád bych si znova prošel policejní záznam a osvěžil si výpověď prodavačky z toho bistra, kam tehdá přišla ta mladá dívka, co nejspíš patřila k hippies. Jak se ta ženská jenom jmenovala? Roxanne Faughtová? No, nebylo by od věci ji zase vyhledat. Co když si třeba ještě na něco vzpomene?“

Stacey si od toho moc nesliboval: „Mluvil jsem s ní dvakrát, ale jestli to chceš zkusit… Funguje vůbec ten krám ještě?“

„Pokud vím, tak jo. Měli ovšem přechodně zavřeno, tak to možná změnilo majitele. Co myslíš, mám tam zajet?“ zeptal se Dolan.

„Co kdybych to vyřídila já? Zvládnu to klidně ještě dneska odpoledne,“ nabídla jsem se.

„Dobře. A co tu máme dál? Třeba její konfekční velikosti a velikost bot,“ držel se osnovy Stacey.

Dát je dohromady nám trvalo pár minut. Dolan si takové podrobnosti nepamatoval, a tak musel listovat policejním spisem, dokud nenašel seznam dívčina šatstva, uloženého v policejním skladu. „Tady to máme.

Velikost bot, sedm a půl. Velikost spodních kalhotek, M; velikost podprsenky, 38A.“

Pro přesnost jsem dodala: „To znamená, že měla dost objemný hrudník, ale celkem malé košíčky. Byla tedy nejspíš malinko robustní. Tady ten typ vypadá většinou silnější, i když je ve skutečnosti štíhlý.“

Dolan nalistoval další stránku. „Tady stojí, že si nechala propíchnout uši. ‚V levém ušním lalůčku měla tenký zlatý kroužek s podkovičkou. Na pravém uchu nosila podobný s ohnutou sponkou.‘ I to mohlo někomu utkvět.“

Stacey to připsal na arch pod jméno oběti a pak se zeptal: „Všechno?“

Zvedla jsem ruku: „Lakovala si nehty. Nastříbrno.“

„Už si to píšu… Něco dalšího?“

„Na nic už si nevzpomínám.“

Dolan vstal. „V tom případě mě teď omluvte. Musím si jít zakouřit.“

Když přišel čas oběda, navrhla jsem, že sjedu do obchodu a nakoupím něco na sendviče. Pánové ale zřejmě dostali strach, že jim chci podstrčit svou fanaticky zbožňovanou verzi s burákovým máslem a kyselými okurčičkami, a navrhli místo toho návštěvu čínské restaurace. Vzali jsme si proto Conovo auto a rozjeli se na opačný konec města, přesněji do podniku jménem Velká čínská zeď. Má průčelí ve tvaru čínské pagody a místo portálu sedí nad vstupními dveřmi obrovský Buddha. Zaparkovali jsme na vyhrazeném místě a já počkala, až si Con s Dolanem zase uloží zbraně do kufru.

Potom jsme všichni tři vešli.

Stěny uvnitř byly samozřejmě červené, protože na červenou si Číňané dost potrpí. Podél nich se kolem dokola vinuly malé čalouněné lavičky a na stropě visely bílé kulaté lampiony, připomínající měsíce na provázku.

Stacey na jídlo moc chuť neměl, ale Con vypadal, že toho spořádá za dva. Měla jsem také hlad jako vlk, což u mě není nic mimořádného. Poručili jsme si hůlky a pro začátek jarní závitky, které jsme vzápětí utopili v takové té světlé čínské hořčici, která tedy umí člověku parádně protáhnout dutiny. Dalším chodem bylo vepřové á la Mušu, pak kuřecí Kung-pao a nakonec hovězí s pomerančovou kůrou a hromadou bílé rýže. S Conem jsme si dali pivo, Stacey usrkával ledový čaj.

Při jídle diskutovali moji dva společníci o možném vrahovi, což je téma, které jsem jim s klidným svědomím přenechala. Na vraždy oficiálně nejsem školená, ačkoli jsem při práci už o nejednu mrtvolu zavadila. Z

charakteru vraždy Con se Staceym usuzovali, že vrahem bude patrně muž. Žena by s nejvyšší pravděpodobností nevraždila způsobem, aby z těla oběti tryskaly potoky krve, a kromě toho četné bodné rány svědčily o extrémní brutalitě, rovněž častější u mužů.

„Hele, ale tehdy mohly bejt i ženský pěkný zvířata,“

podotkl Con.

„Jo, ale nějak si nedovedu představit, že by se ženská vláčela s tím zkrvaveným tělem, pracně ho nakládala do kufru a o kus dál ho zase vyklopila. Padesát čtyři kila mrtvé váhy je vážně celkem tíha.“

„To zní rozumně,“ řekl Dolan. „Myslíte si, že to vrah předem plánoval?“

„Jestli jo, proč myslíš, že nechal tělo jen tak na očích?

Ten chlap měl naspěch, tedy aspoň tak, že ani hrob nevykopal.“ Stacey si dělal poznámky na ubrousek. Sem tam ho protrhl hrotem pera, jehož inkoust se na něm rozpíjel.

Con mezitím rozbalil jídelní hůlky, které o sebe chvilku třel, aby z nich obrousil případné třísky. Přelil kuřecí i hovězí takovou spoustou sójové omáčky, až mu na talíři vytvořila jezero, a v něm jako zlaté rybky plavala

zrnka rýže. „Vážně se divím, že si nevybral nějaký odlehlejší místo.“

„Když to tam někdo pořádně nezná, může mu připadat, jako že je ten úsek cesty stranou. Nikde tam totiž nejsou vidět domy a ani to, že je tam lom a že do něho denně dojíždí hromada dělníků, není na první pohled poznat.“

„V tom s vámi souhlasím. Soudní znalci potvrdili, že ten drát, co jím měla svázané ruce, musel vrah utrhnout z něčeho, co měl právě při ruce. Počínal si jako naprostej amatér.“ Podívala jsem se na Dolana, který si utvořil z hůlek jakási klepítka, uchopil mezi ně kousek kuřecího masa, které tímto způsobem nicméně ani nepozvedl k ústům.

„Otázkou zůstává, jestli si tu dívku vybral záměrně, nebo jen hledal oběť, a ona měla zrovna smůlu. Co myslíte?“

Con na to jistý názor měl: „Já myslím, že na to šel jak na ryby. Že jich oslovil pět nebo šest, až nakonec jedna zabrala.“ Po těch slovech zkusil hůlkami sousto pro změnu podebrat a donést k ústům podobně jako na lžíci.

Bohužel se mu svezlo po spodním rtu. Ne! Div rozčileně nekroutil

hlavou.

„I

tak

nemyslím,

že

šlo

o mnohonásobnýho vraha, ale že to udělal akorát jednou,“ a opět se pokusil donést sousto za pomoci hůlek k ústům. Tentokrát mu vyšel i naproti, našpulený jako

mravenečník. Nakonec se mu podařilo zachytit alespoň kousek pomerančové kůry. Zbytek spadl zpátky na talíř.

Natáhla jsem se k vedlejšímu stolu pro vidličku a podala mu ji.

Stacey si dělal celou dobu malůvky na ubrousek a už ho měl dočista potrhaný. „Počkat. Ještě se malinko vrátíme. Ten její věk… Podle mě jí bylo spíš víc než míň, tedy spíš šestnáct, sedmnáct nebo osmnáct, a ne dvanáct nebo třináct a čtrnáct. Protože kdyby byla takhle mladá, její zmizení by s nejvyšší pravděpodobností někdo nahlásil; jedno jestli odešla z domova jen tak, nebo třeba po hádce. Nad nějakou hádkou s puberťákem sice každý rodič většinou mávne rukou a rychle na ni zapomene, ale když se mu holka nevrátí domů, začne si dělat starosti.

To pak telefonuje, kam se dá, ptá se kamarádů, jestli ji některý z nich neviděl, popřípadě se rovnou obrátí na policii. To kdyby takhle zmizela nějaká dvacítka, nad tím by se nikdo pozastavit nemusel.“

„To je sice pravda, ale mohla z domova utíkat pravidelně. Třeba rodičům vzala roha už poněkolikáté.“

Dolan odsunul talíř. „Když už jsme u těch dohadů, taky bych jeden měl. Podle mě nebyla místní. Vrah jí totiž nijak neznetvořil obličej, takže se podle všeho nebál, že by ji tu někdo moh poznat. Navíc nemohl vědět, jak dlouho tam zůstane ležet. Co kdyby se tělo našlo hned den nato a v novinách se objevil její přesnej popis, ha?

Kdyby ta holka byla místní, celkem snadno si moh někdo dát dvě a dvě dohromady a zjistit, o koho šlo.“

To mě inspirovalo: „Co když ale šlo o cizinku? Třeba z Anglie nebo ze Španělska. Na světě pravděpodobně existuje řada zemí, kde se za zubaře tolik neplatí. Navíc by to vysvětlovalo, proč nikdo nehlásil její zmizení.“

Dolan se zamyslel: „Hmm, třeba se zpráva o jejím zmizení zasekla v Interpolu a k nám se nikdy nedostala.

Určitě by to stálo za ověření. Třeba maj složku, kterou hledáme, v archivu.“

„V jednom z těch hlášení se píše, že kousek od Colgate viděla nějaká žena stopovat dívku, a ta podle všeho odpovídala popisu naší Jane. Pár hodin nato, konkrétně 1. srpna, viděla v bistru v Gull Cove prodavačka to dítě květin. Mohla tedy stopovat po pobřeží na sever,“

uvažoval Stacey.

Dolan vytáhl na stůl svůj černý pořadač s několika dokumenty, které již měly oslí uši. Přelétl pár prvních stránek a pozornost věnoval zejména poznámkám, které si překvapivě drobným písmem připsal na okraj. „Teď mluvíš o Cloris Bargové. Ta vypověděla, že 29. července viděla ve čtyři třicet odpoledne mladou ženu, bělošku, metr šedesát až metr šedesát pět vysokou, ve věku mezi šestnácti a sedmnácti roky, která měla modrou blůzu, květovaný kalhoty a dlouhý blond vlasy a opírala se o

pilíř nadjezdu na Fair Isle. Bargová viděla, jak jí někdo zastavil a zamířil s ní po sto první na sever.“

„I to by stálo za to ověřit. Jestli se Jane Doeová pohybovala stopem po pobřeží, možná by se dalo vypátrat, odkud původně vyjela, popřípadě kdy a kde byla.“ Po těch slovech vytáhl Stacey na světlo svou mapu Kalifornie a rozložil ten nepoddajný kus papíru na stole.

„Jestli vyjela z jihu, k nám dorazila po sto první, na kterou se dostala postupně ze čtyři sta pětky,“ prohlásil.

„A hlavní tahy z Arizony do Kalifornie, to jsou dálnice číslo 15 z nevadského Las Vegas, dálnice číslo 40 z arizonského Kingmanu, číslo 10 z Phoenixu a číslo 8 z Yumy. Jet odjinud, pohybovala by se samozřejmě po jiné trase.“

Dolan konečně dojedl. „Takhle se jí na stopu nikdy nedostaneš. No vážně, mohla vyjet odkudkoli! Zajímavý je ale to datum, toho 29. července. Protože ten den zabil Frankie Miracle svoji holku a prásknul do bot. Jestli viděl stát u cesty se zdviženým palcem naši Jane, klidně ji moh vzít.“

V té chvíli jsme zase pro jednou nechali vraždu vraždou a převedli řeč na jiné téma.

Po obědě mě Con vysadil v kanceláři. Tam jsem si rychle poznamenala na kartičky vše, co jsem snad dosud ještě nosila v hlavě, a pak jsem zasvětila několik minut systematickému databázovému prohledávání, což

znamená, že jsem chvíli listovala telefonním seznamem.

Dostala jsem totiž za úkol ověřit výpovědi týkající se té mladé dívky, onoho dítěte květin, které v době mezi 29.

červencem a 1. srpnem stopovalo na silnicích u nás v okrese. Con měl zase sednout k telefonu a zjistit, kde se v současné době zdržují spoluvězni Frankieho Miraclea.

Stacey ověřoval, jestli měl Frankie oplétačky se zákonem i v předešlých letech. Navečer jsme se pak všichni tři měli sejít v Caliente Café a povědět si, co jsme se dozvěděli.

Ačkoli jsem měla k dispozici někdejší adresu Roxanne Faughtové, údaje o Cloris Bargové mi bolestně chyběly.

Přálo mi ale štěstí, a co jsem potřebovala, jsem našla na první pokus. V seznamu bytových stanic jsem totiž nalistovala jméno Bargová, a třebaže v něm nebyla uvedená žádná Cloris, obsahoval alespoň telefonní číslo její sestry. Ta mi bez ptaní nadiktovala to, které jsem potřebovala, a návdavkem k němu i současnou adresu Cloris do Colgate. Upřímně, měla by se stydět! Klidně jsem mohla být vyděračka nebo exekutorka.

Místo jsem našla na mapě a označila je kroužkem. Šlo o středostavovskou obytnou čtvrť nedaleko nadjezdu na Fair Isle, kde Cloris Bargová viděla stopovat tu dívku.

Zamkla jsem za sebou tedy kancelář, nastartovala svého volkswagena brouka a rozjela se po Capillo Avenue na sto první.

Počasí bylo mírné a vzduch houstl mlhou, takže měla krajina pastelový nádech, jako by se koupala v mléce.

Stáhla jsem si okénka a nechala se ovívat větrem, jenž sklouzával po kapotě. V tu ránu jsem měla na hlavě vrabčí hnízdo. Jinak byl celkem mírný provoz a cesta do Colgate mi netrvala ani šest minut.

Ze sto první jsem odbočila na sjezdu na Fair Isle a pak to stočila k horám. Odpočítala jsem příslušný počet křižovatek a odbočila na York. Dům, jenž jsem hledala, stál přibližně v polovině ulice, do které jsem vjela, a sice na levé straně. Zdejší čtvrť vznikla podle všeho v šedesátých letech. Domy si byly podobné, asi že je postavili v rámci nějakého projektu na podporu bytového rozvoje. Mnohé však za ty roky prošly rozsáhlými přestavbami. Z garáží se staly obývací pokoje; verandy se zasklily; střechy se tu a tam zvedly a přistavělo se další patro; přístavky na nářadí vzadu na zahradách se rozšířily a propojily s domem. Stejně přičinlivě byly udržované i trávníky kolem a stromy stačily dorůst takové velikosti, že se venku za plotem vydouvaly a pukaly chodníky. Děti, které se do těch domů stěhovaly v šedesátých letech s rodiči jako batolata, dávno vyrostly a odešly a nyní se zase stěhovaly zpátky, už s vlastními potomky. Zaparkovala jsem u chodníku před bíle omítnutým patrovým domkem, který měl vlevo dřevěný přístavek, rovněž bílý. Z průčelí

vybíhal tunelovitý vchod, očividně přistavený později, a byl samý oblouk, sloupek a pergola a pnuly se po něm růže. Ty se ještě utápěly v trsech proskurníků, hortenzií a plamének. Prošla jsem masivními dřevěnými vrátky v rustikálním stylu a vystoupala po schodech na zápraží.

Bylo otevřeno, ve vstupu mi bránila jen síť proti hmyzu.

Zevnitř se linuly pachy, jako by tam někdo něco vařil, něco sladkého a ovocného. V kuchyni hrálo rádio. Vysílali živý pořad s telefonickými vstupy diváků, z nichž jeden se právě dost nabroušeně dohadoval s moderátorem.

Přistoupila jsem až k té síti proti hmyzu, zaclonila si dlaní oči a nahlédla dovnitř. Od vchodu se až dozadu ke dveřím na zahradu táhla dlouhá chodba, a že byly ty dveře otevřené, viděla jsem na záhonky sousedům.

Zvolala jsem: „Haló?“

Ozvala se mi nějaká žena: „Tady jsem! Vemte to zadem?!“

Otočila jsem se, nechala zápraží za zády a dala se po cestičce, která se vinula zprava kolem domu, dozadu na zahradu. Když jsem došla na úroveň kuchyně, uviděla jsem ji otevřeným oknem. Patrně stála u dřezu, protože byla mírně skloněná, a když mě uviděla, vypnula vodovodní kohoutek. Přes síť mezi předními dveřmi jsem jí tipovala tak pětatřicet, ale takhle zblízka vypadala ještě o deset let starší.

Zastavila jsem se. „Dobrý den. Jste, prosím vás, Cloris Bargová?“

„To jsem byla za svobodna. Co potřebujete?“ Opět roztočila vodovodní kohoutek a sklopila oči, snad k talíři nebo k nějakému jinému kusu nádobí, který opět začala drhnout.

„Potřebovala bych pár informací. Nebude to trvat víc než pět nebo deset minut.“ Tedy bavit se s někým, kdo stojí o metr výš než vy, je dost divné. Nosem jí bylo málem vidět až do hlavy!

„Doufám, že jste mi nepřišla něco prodat!“

„Ale ne. Jsem Kinsey Millhonoevá, soukromá vyšetřovatelka, a přišla jsem proto, že vaše jméno figuruje v jednom případu, který mi teď zadali z šerifova úřadu.“

Konečně se na mě opravdu podívala, v očích dokonce přísný výraz. „To jsou mi novinky! Jaktěživa jsem neslyšela, že by si šerifův úřad někoho najímal.“

„Ten člověk, co mě pověřil, je už sice na penzi, ale kdysi dělal okresního vyšetřovatele a dnes zařídil, aby se obnovilo vyšetřování té nešťastné vraždy z roku 1969, té, jak ubodali tu dívku.“

Odložila stále týž kus nádobí na odkapávač, otřela si ruce do utěrky, jednu natáhla a vypnula rádio. Vůbec nic však neřekla, tak jsem to vyřešila po svém: „Nevadilo by, kdybych šla na chvilku dál?“

Pozvání sice přímo nevyslovila, ale udělala rukou gesto, které se dalo chápat i jako souhlas. Pokračovala jsem tedy po té betonové cestičce za dům, kde se rozšiřovala a tvořila volné prostranství, patrně parkoviště. Napravo tam stála garáž a z její boční stěny se táhla šňůra na prádlo, podepřená na druhém konci ohlazeným kůlem. V přímořském vánku se na ní líně třepotalo několik běloskvoucích cích. Zahrádku měli jako malovanou,

záhonky

ohraničené

nizounkými

prefabrikovanými plůtky z bílých kulatinek. Na některých povadaly čerstvě vysazené trsy macešek a petúnií, i když se travou vinula hadice opatřená rozstřikovačem, který vytrvale kropil trávník i ostatní rostliny kolem. Zahradní nábytek pamatoval i lepší časy.

V jeho holých hliníkových trubkách už zely díry a zelenobílý nylonový výplet na slunci dávno vyrudl a povolil. Úplně vzadu na zahradě jsem zahlédla poměrně široký záhon, čerstvě zpřevracený, a na něm keříky rajských jablíček, řádek právě zasázených paprik a pět mladých fazolů. Ty byly přichycené k pěti kůlům s rozbíhajícími se provázky, takže tak trochu připomínaly indiánské vigvamy. Po dětech nebo domácích zvířatech nebylo nikde ani památky.

Zdolala jsem celkem šest schodů vedoucích na verandu, kde na mě už čekala paní domu. Stála ve dveřích a držela je otevřené. O krok ustoupila, já vešla. Za

tu krátkou chvilku, kterou mi trvalo obejít ten jejich dům, se jí viditelně změnila nálada. Až se mi zdálo, že má napětím sevřené čelisti. Nejrozumnější proto asi bylo předložit jí co nejdřív nějaký hmatatelný důkaz, že jsem si to s tou soukromou vyšetřovatelkou nevymyslela. Tak jsem jí podala vizitku.

Přijala ji a bez čtení odložila na stůl. Jinak byla upravená a pohledná, na sobě pestrobarevné kraťasy a bílé tričko. Nelíčila se a po domě chodila jen tak bosky.

Tmavé vlasy nosila zastřižené v délce po uši, sepnuté po stranách kovovými sponkami.

„Hezké květiny,“ poznamenala jsem. „Ty pěstuje manžel. Moje je ta zelenina.“

V kuchyni měli horko, že si tam člověk připadal jako v červnu na Floridě.

Tím nemyslím přímo vedro k zalknutí, ale takové to teplíčko, které člověka přiměje vážně se zamyslet nad tím, jestli by se přece jen neměl přestěhovat do chladnějších krajin. Na sporáku plápolaly dva identické kruhy modrých plamenů a na mřížkách nad nimi ztěžka seděly dva obří nerezové papiňáky. Vedle na lince se leskly pokličky a na bílém okenním parapetu schly jejich tlakové korunky. Další pomůcky, jako víčka, těsnící gumičky a kleštičky, ležely vyskládané na bílé utěrce.

Připomínaly chirurgické nástroje a Cloris je pravděpodobně už sterilizovala. Ve třetím hrnci

klokotala jakási vazká červená tekutina podobná lepidlu.

Nasála jsem všudypřítomnou sladkou vůni a okamžitě rozpoznala jahody. Na stole uprostřed místnosti jsem napočítala dvanáct půllitrových zavařovacích sklenic.

„Vážně nerada ruším.“

„To je v pořádku,“ zase se vrátila ke dřezu. Celá její osobnost jakoby dýchala hodnotami farmářského Středozápadu, to zavařování, ty běloskvoucí cíchy na šňůře na zahradě, ty praktické užitkové záhonky, ten nenalíčený obličej…

„Vzpomínáte si na ten případ?“

„Matně.“

Nějak mě zapomněla požádat, ať jí osvěžím paměť, či co, tak jsem se toho zhostila dobrovolně: „Prý jste se tehdy iniciativně obrátila na šerifova pomocníka.

Všechno samozřejmě zaznamenal. No, a podle těch jeho záznamů jste 29. července roku 1969 zahlédla kousek od sjezdu na Fair Isle nějakou stopařku.“

„Ten rok, ten už jste jednou zmiňovala.“

Tuto drobnou výtku jsem přešla bez povšimnutí.

„Údajně jste i viděla, jak jí někdo zastavil a ona si nastoupila. A o něco později jste si najednou uvědomila, že by mohla odpovídat popisu zavražděné, která se našla pár dní nato nedaleko Lompocu.“

Výraz Cloris Bargové se po těch slovech nápadně změnil. Na obličeji se jí objevily dva výrazné ruměnce, s

jakými vyjdete z rukou šílených kosmetiček na reklamních akcích v obchodních domech. „Nedáte si ledový čaj? Už ho mám připravený.“

„Moc ráda.“

Otevřela dvířka kredence, vylovila z jeho útrob nablýskaný hliníkový pohárek a naplnila jej kostkami ledu. Pak vytáhla z chladničky baňatý skleněný džbán a nalila nám z něho ledový čaj. Tušila jsem za tím vším jen úhybné manévry, ale dávala jsem jí čas, který patrně potřebovala na rozmyšlenou. Něco mi tam nesedělo, ale co…? Podala mi sklenici s čajem.

Utrousila jsem: „Díky.“ Lačně se napila. Bohužel byl ten nápoj krutě přeslazený a já se lekla, že už od sebe nikdy neodlepím rty. Chutnalo to asi jako ten odporný sirup, který člověku dají vypít před odběrem krve, aby mu pak na jeho základě stanovili diagnózu, se kterou vůbec nepočítal.

Opřela se o linku. „Já si to tehdy vymyslela.“

Odložila jsem kalíšek s ledem. „Kterou část přesně?“

„Úplně všechno. Žádnou dívku jsem neviděla.“

„Vy jste tehdy vůbec žádnou stopařku neviděla?“

Zakroutila hlavou. „Chtěla jsem víc poznat toho šerifova pomocníka, toho, jak pak sepisoval to hlášení.

Přistěhovala jsem se do Kalifornie, půl roku se neviděla s rodinou a prakticky nikoho jsem tady neznala. V okolí se tu potloukal nějakej vagabund, či co, a tenhle šerifův

pomocník se nás na něho přišel vyptat. Obcházel to tehdy dům po domě a zajímal se, jestli někdo ze sousedů neviděl něco zvláštního. Léčila jsem se tehdy doma po operaci akutního zánětu slepého střeva. Jinak bych asi byla v práci. Moc krásně jsme si s tím strážníkem tehdy popovídali. Líbil se mi…“

„Pokračujte.“

„Asi za týden jsem narazila na jeho jméno v novinách.

Psali o něm v souvislosti s tou vraždou, co se tehdy začala vyšetřovat. V životě jsem nezalhala, ale tehdy jsem kdovíproč zvedla sluchátko, vytočila číslo šerifova úřadu a nechala si ho zavolat k telefonu. Když se ozval, plácla jsem první věc, co mě napadla.“

„Tvrdíte mi tu, že jste si tu stopařku, co se podobala zavražděné, vymyslela?“ shrnula jsem to pro jistotu a v naději, že jsem třeba jen něco přeslechla.

„Jak říkám. Ale na policii přece musí volat spousta lidí, co se jejich výpovědi nakonec nepotvrdí, ne? No…

prostě jsem tehdy zavolala, abych si s ním mohla promluvit.“

Mlčela jsem, ale v duchu jsem nadávala, do prdele, do prdele, do prdele! „Zabralo to aspoň?“

Pokrčila rameny. „Vzali jsme se.“

„Hmm, tak aspoň k něčemu že to bylo.“

Stočila pohled k oknu. Na příjezdovou cestu zabočilo auto a zamířilo dozadu za dům. Opět jsem se na ni podívala.

Promluvila téměř šeptem: „Udělala byste pro mě jednu laskavost?“

„Ale jistě.“

„Neříkejte to mému manželovi. Neví, jak to tehdy vlastně bylo.“

„Vy jste mu to nikdy neřekla?“ Zakroutila hlavou.

„A vadilo by to vůbec po těch osmnácti letech?“

Slyšela jsem bouchnout dveře od auta a pak už se na betonové cestičce spojující garáž a zadní verandu rozléhaly kroky jejího manžela. Na chvíli utichly, zřejmě že se zastavil u těch svých macešek a petúnií. Osobně bych je trochu zalila, což ho zjevně také napadlo. Slyšela jsem totiž, jak s vrznutím zavřel venkovní kohoutek, přesunul rozprašovač a opět vodu pustil. Pak zase zamířil k zadním dveřím a jeho žena mi přitom v rychlosti dopověděla, co měla na jazyku: „Vždycky když se nás někdo ptá, jak jsme se seznámili, vypráví o tom, jak jsem to tehdy nahlásila. Děsně na něho zapůsobilo, jaká jsem uvědomělá občanka. Říká, že je to moje velká přednost, a navíc tvrdí, že se do mě zamiloval právě tehdy po telefonu. To, jak jsme se viděli ten týden předtím, zase považuje za osudové znamení. Myslí si, že jsem jiná než ostatní. Podle něj jsem výjimečná.“

„To je pěkná lapálie.“

„To si pište.“

Tu se otevřely zadní dveře a na prahu se objevil její manžel. Než vstoupil do bytu, ještě si důkladně očistil boty na rohožce. Byl to vážně fešák a mohlo mu být už něco přes padesát. Měl ocelově šedé vlasy a modré oči a nejspíš holandské či skandinávské předky. Jinak byl dost vysoký, dobře stavěný a neměl snad ani gram tuku navíc.

Na sobě měl decentní vycházkové oblečení, světle hnědé oblekové kalhoty, tmavomodrou klasickou košili a kravatu se vzorem v modré a světle hnědé barvě. Na opasku kalhot se mu zablýskl policejní odznak. Celkem mě zajímalo, jak se po těch dvaceti letech asi na svou práci dívá, jaké to je dělat tak dlouho pro okresního šerifa. Zbraň s pouzdrem u sebe neměl, takže ji asi zamykal do kufru auta. „Co je lapálie?“

„Ále, dávkování pektinu,“ odpověděla pohotově.

„Jestli mu jednou v životě zalhala, zřejmě jí to ani v dalších letech nedělalo problémy a byla v tom už bezmála kovaná.“

„Já jsem Kinsey.“

„Joe Mandel. Ne abyste jí na to skočila. Dělá tu nejlepší jahodovou marmeládu, jakou jste kdy jedla.“

„Jasná věc.“

Obličej mu brázdily vrásky a i vlasy mu s věkem řídly.

Jinak měl vysloveně atletickou postavu, takže jsem si

celkem dokázala představit, že v případě nutnosti jistě pronásleduje zločince s lehkostí kočky. „Vypadá to tu jako v laboratoři. A co vy dvě? Vynalézáte perpetum mobile?“

„Více méně,“ vyhrkla jsem.

Kdo jsem nebo co dělám u nich v kuchyni, popřípadě proč jsem přišla za jeho ženou, ho nezajímalo. Jen se naklonil, políbil ji na čelo a něžně pohladil po paži.

„Skočím se teď nahoru převlíct. Čeká mě dost práce na zahradě. Ale večer zajdem někam na večeři, viď? Ať tady z toho pařáku aspoň na chvilku vypadneš. Nepotřebuješ pomoct?“

„Ne, díky, zlato.“

„Těšilo mě,“ řekl a letmo se na mě usmál.

Také jsem se na něho usmála a zvedla ruku v pokusu o mávnutí. Cloris se za ním ještě chvíli dívala, načež její tvář ztratila do té doby laskavý výraz a získala na záhadnosti.

„Vypadá sympaticky.“

„Taky je sympatickej. Proto jsem si ho koneckonců vzala. Má charakter. V životě by ho nenapadlo mi lhát.“

„Tak proč mu vy neříkáte pravdu?“

„A proč do toho vy strkáte nos? Poradím si sama.“

6

Ze Santa Teresy to do Lompocu trvá autem obyčejně asi hodinu, ale já to vzala se zastávkou v Gull Cove, což je asi na půli cesty. Nemám ve zvyku si něco nalhávat, takže jsem si jasně uvědomovala, proč jsem se nabídla právě tuhle věc vyřídit samostatně. Toužila jsem samozřejmě i po troše soukromí, ale spíš mě lákala představa, že se mi možná naskytne příležitost podívat se ještě jednou na náš rodinný ranč. Připadala jsem si jako alkoholik, který se právě zřekl pití. Včera jsem se zapřísahala, že tam ani nevkročím, a dnes už jsem se chlácholila, že jedna krátká návštěva přece nic nepokazí.

K bistru s potravinami v Gull Cove jsem dorazila přesně ve dvě odpoledne. Dávno nefungovalo. Jinak sídlilo v rozlehlé nízké budově se střechou z cedrových šindelů. Stavba to nebyla ani moderní, ani starobylá, a její ubohý zjev z posledních sil zachraňovaly exotické dekorativní prvky v africkém stylu. V době nejvyšší slávy zde sídlila nonstop restaurace, obchod s dárkovými předměty a dva malé kosmetické salony. Nyní se dalo z dálky poznat, že je všechno dávno mimo provoz. Okna

zatlučená prkny a dávno rozpukané a zešedlé asfaltové parkoviště hovořily za vše. Kolem ševelila suchá tráva, prorůstající roztodivným plevelem nebo lučním kvítím, které sahalo až ke kolenům. Na svahu za budovou se tyčil osamocený suchý strom a připomínal strašáka do zelí, protože vzpínal k nebi pokroucené pahýly větyí, jako by plašil ptáky. V Gull Cove sice mělo žít nějakých sto lidí, ale já si mohla oči vykoukat, a neviděla jsem ani živáčka.

Zaparkovala jsem u schodů před vchodem, vystoupila z auta a vzápětí mi pod nohama zavrzala prkna terasy.

Na vstupních dveřích visela cedulka s upozorněním, že je objekt z důvodu rekonstrukce uzavřený. Kdosi na ni tužkou přikreslil „smajlíka“, ale toho posmutnělého. Další z příchozích zase propiskou připsal: „NO A CO?“ Vedle dveří opatřených visacím zámkem si pro změnu jiný, patrně rovněž člověk, došel na velkou. Zkusila jsem nahlédnout dovnitř prosklenými dveřmi se zaprášenými tabulkami, šmouhatými od dopadajících potoků deště.

Lokál zel prázdnotou; nikde nestálo žádné vybavení, pulty, regály, pokladny, nic. Vypadalo to tedy, že se jim ta rekonstrukce asi pěkně protáhne.

Otočila jsem se a zadívala se na silnici. Komplex byl v Gull Cove svého druhu jediný a stál jen třicet metrů od dálnice. Proto jistě kdysi lákal k odpočinku řidiče. Bylo to také dobré místo na stopování, taková přestupní stanice, kde si Jane Doeová mohla dát kávu a koblížek a snadno

najít někoho, kdo by ji vzal do Lompocu. Bohužel netušila, že ten „stop“ bude její poslední.

Vrátila jsem se do auta a prošla si poznámky, mezi kterými jsem měla založenou poslední známou adresu Roxanne Faughtové. Bydlela na Q Street v Lompocu, tedy asi třicet minut jízdy autem na sever. Na to, že dělala prodavačku, dojížděla do práce celkem daleko.

Nastartovala jsem a vyjela. Cesta mě vedla na sever, na levoboku se modral Pacifik. Jeho hladina byla ten den jen mírně zvlněná, bílé čepičky vln jako by se někde zapomněly. Zrcadlilo se v ní modré nebe a hloubka vody činila jeho odstín tmavším. Bezděky jsem si vzpomněla na ranč mé babičky. Třeba, říkala jsem si v duchu, ho zahlédnu, až pojedu kolem. Z dálnice totiž určitě musel být vidět, tedy pokud člověk věděl, kam se dívat. Radši jsem si ale pustila rádio, abych přišla na jiné myšlenky.

A pak už jsem se proplétala předměstím Lompocu, hustě

zalidněného

města,

plného

nanejvýš

jednopatrových domů a širokých ulic, které vyrostlo na úplné placce. Směrem od oceánu tam neustále vanou slané větry, narážejí do kopců, jež město obklopují, a stáčejí se do vírů. Necelých pět kilometrů za městem zase leží vesnička Vandenberg Village a hned za ní Vandenbergská vojenská letecká základna. Jinak je to údolí poseté ranči chovatelů koní a dobytka a na většině zemědělské půdy tam rostou okrasné i užitkové rostliny,

často obilniny a luštěniny. Ačkoli se v podobných věcech vůbec nevyznám, ty dlouhé pásy žluti a jasné růžové mi braly dech, zvlášť v kontrastu s hvozdíky, které rostly podle všeho na polích v dálce za nimi. Mnohé z usedlostí už ale majitelé nabídli k odprodeji realitním kancelářím; dalo se tedy čekat, že všechny ty hrachory vonné, máky a stračky jednoho dne vytlačí rodinné domky, jejichž úhledné řady v místě pomalu, ale jistě přibývaly.

Jinak bylo město vždy hrdé na svůj Lompoc Municipal Pool, na úroveň veřejných služeb a obchodu, na prvotřídní bazary například, bankovní domy a čerpací stanice, na kavárny, na lékárny a samozřejmě na zdravotní péči. Jinak v Lompocu často kotvili takoví ti přelétaví ptáci, kterým láska k vojenství nikdy nedovolila usadit se natrvalo na jednom místě a hrála s nimi podivnou šachovou partii. Těžko říci, čím se místní lidé bavili ve volném čase. Nikde jsem neviděla ani kuželník, ani koncertní síň, ani biograf. Snad tedy nacházeli kulturní vyžití u televizorů a videorekordérů a večer co večer si přehrávali loňské kasovní propadáky.

Najít ulici Q_Street nebylo nijak těžké. Vedla jednoduše mezi P Street a R Street. Dům příslušného popisného čísla stál na levé straně. Přiblížila jsem se k němu a zpomalila. Spočíval na podezdívce ze škvárobetonových tvárnic a vypadal jako podlouhlá z prken stlučená krychle, zabalená do asfaltové lepenky s

plastickým vzorem, který měl připomínat cihly. K průčelí domu přiléhala veranda, uprostřed nebezpečně prohnutá. Stály na ní dvě nabílo natřené pneumatiky, které sloužily jako květináče a vyrůstaly z nich růžové muškáty. Na zahrádce nechal kdosi kdysi dávno stát dnem vzhůru smaltovanou vanu na takových těch lvích pařátech, která už byla napůl pohřbená v hlíně. V malém výklenku s keramickou klenbou stála sádrová Madona v modrém rouchu a smutně se dívala, jak parkuji u obrubníku a vystupuji z vozu.

Na zahrádce před domem koupal psa nějaký muž v modré pracovní kombinéze. Vypadal na devadesát, ne-li na sto, ale pořád byl celkem ztepilý. Z pootevřeného okna kuchyně vedla hadice, připevněná podle mých odhadů k vodovodnímu kohoutku nad dřezem. Jakmile jsem vykročila jeho směrem, všeho nechal a pustil i hadici, ze které dál vytékal potůček vody. Měl hranatý obličej a širokou sanici, nos jako bačkoru a rovná ústa a téměř postrádal rty. Vlasy nosil ulízané dozadu a napomádované a prosvítala mu mezi nimi kůže. Měl hnědou pokožku od sluníčka a místy se mu na ní červenaly jakési skvrny. Pod řídkým světlým obočím mu zářila dvě malá, čiperná očka. Všude kolem se šířila psí zatuchlina a parfém šamponu proti blechám. Hafan u jeho nohou byl střední velikosti a neurčité rasy a stál v pozinkovaných neckách. Takhle mokrý vypadal jako

něco malého a kožnatého, co se hodně bojí. Srst mu ve vodě zplihla tak, že nebyla vůbec vidět. Na kůži mu ulpívaly mrtvé blechy, jako by ho někdo pořádně osolil a opepřil. Jinak se to psisko klepalo po celém těle, kničelo a pořád jako by přede mnou uhýbalo pohledem. Tak jsem se radši podívala jinam, abych mu ušetřila další rozpaky.

Starý pán se ozval: „Co byste ráda?“ Na takového valibuka měl nezvykle vysoký hlas.

„Něco přece. Hledám jistou Roxanne Faughtovou a tohle je jediná adresa, co mám. Nevíte náhodou, kde by mohla být?“

„Asi bych měl. Jsem totiž její táta,“ řekl. „A kdo jste vy?“ Podala jsem mu vizitku.

Zamžoural na ni a zakroutil hlavou. „Co je tam napsáno? Promiňte, ale nemám u sebe brýle.“

„Stojí tam, že jsem soukromá vyšetřovatelka ze Santa Teresy.“

„A od Roxanne chcete co?“

„Potřebovala bych se jí zeptat na jeden starý případ, konkrétně na dívku, kterou v roce 1969 viděla v bistru v Gull Cove, kde tehdy pracovala. Moc ráda bych se jí zeptala, na co na všechno se o ní pamatuje.“

Opět pevně sevřel konec hadice a vzniklým proudem opláchl psovi hřbet a oháňku. „Nejspíš myslíte tu holku, co ji zabili, že jo?“

„Ano.“

„Hmm. V tom případě je všechno v pořádku. Co já vím, tak tady byli něko-likrát z šerifova úřadu a taky se takhle ptali.“

„Klidně mohlo jít o Staceyho Oliphanta, se kterým na případu spolupracuju. Bydlí vaše dcera pořád tady?“

„Ne, ale není to daleko. Co byste řekla tomuhle?

Půjdu, zavolám jí a zeptám se, jestli je ochotná s vámi mluvit. V opačným případě máte smůlu.“

„To budete moc hodný.“

Odložil hadici, vyndal z vany psa a postavil ho na zem do trávy. Psisko se okamžitě mocně oklepalo a vyslalo do všech stran drobné kapičky. Chlupy se mu při tom rituálu zježily jako bodliny. Pak vzal starý pán ještě ručník, psa pořádně vyfrotýroval, zabalil ho do něj jako do povijanu, načež mi ho podal. „To je Ralph.“

Bez protestů jsem od něho Ralpha přijala a doufala, že si tím šplhnu. Pak už jsem jen cítila, jak se mi vsakuje zpředu do trička teplá voda a s ní ty mrtvé blechy. Ralph mi přitom pokojně spočíval v náruči, takové klubko kostí, a upíral na mě dětsky důvěřivé oči. Z tlamy mu visel růžový jazyk a přísahala bych, že se i smál. Malinko jsem ho pohoupala, což se mu zjevně tuze líbilo. Jinak mi ale bylo vždycky záhadou, co na těch zvířatech lidé mají, že ze sebe vedle nich dělají takové pitomce!

Pak už ale zase vyšel ze dveří ten křepký stařík, potichu za sebou zavřel a jal se sestupovat po schodech.

Nepohyboval se sice nijak rychle, ale aspoň se pohyboval.

V ruce nesl kus papíru. „Je doma a říkala, že vám mám dát tady tohle.“

Podala jsem mu psa, on mi podal ten papír. Bylo na něm telefonní číslo a adresa.

„Díky.“

„Je to takovej malej domek hned u dálnice. Dostanete se tam tak, že asi deset křižovatek odsud odbočíte na North Street a pak se dáte hned doprava. Doprava to pak bude ještě jednou a jste na Riverside. Roxanne, myslím, bydlí v pátým vchodě.“

Poměrně omšelou verandu dokázala Roxanne Faughtová proměnit v pohlednou besídku se světlým sisalovým kobercem, tmavozelenou houpačkou, dvěma houpacími křesílky z bílého ratanu, několika malými stolky a dvěma stojany na noviny, z nichž jeden přetékal časopisy People a druhý výtisky magazínu Better Homes and Gardens. Vpředu, na kraji té vylepšené verandy stálo v řadě pět terakotových květináčů a v nich zářily jasně oranžové měsíčky. Když jsem přijížděla, seděla na houpačce, v ruce láhev piva a v ústech právě zapálenou cigaretu. Dům, ve kterém bydlela, byl bílý, dřevěný, ale jinak blíže nepopsatelný. Měl sice na těch správných místech okna a dveře, ale nebylo na něm vůbec nic zajímavého. Roxanne mohlo být sotva šedesát a stále

byla přitažlivá, i když se vůbec nemusela tolik líčit. Jen jí to zvýrazňovalo vrásky. Vlasy se jí sice leskly jako vycíděná měď, ale barvila si je a u kořínků jí barva už odrůstala, takže tam měla široký pruh zvolna šedivějících vlasů. Místo obočí měla tenké linky, jak si je vytrhávala. Oči měla obtažené tlustou černou tužkou. Od kouření jí poněkud ztmavly zuby, které však byly jinak rovné a pěkné, zřejmě že si nechala nasadit korunky. Na sobě měla jasně modré tričko s dlouhými, vyhrnutými rukávy a k tomu džíny a tenisky. Chodila jen tak naboso.

Upila z láhve s pivem a pozvedla ji mně na uvítanou. „Vy budete určitě ta vyšetřovatelka, jak mi kvůli ní před chvilkou volal táta, že jo? Pojďte dál a posaďte se.“

„Jsem Kinsey Millhoneová. Díky, že jste byla ochotná se se mnou tak narychlo sejít. Nevěděla jsem, kde dneska bydlíte, tak jsem se nejdřív rozjela tam.“

„Tady ve městě jsem prožila celej život. Zřejmě nemám moc dobrodružnou povahu. Už zamlada mi umřela prateta a odkázala mi dost peněz, tak jsem splatila hypotéku, a když se budu hlídat, nemusím do konce života hnout prstem.“ Pak se zarazila, vzala do prstů jeden pramen těch svých dvoubarevných vlasů a kriticky se na něj zadívala. „Sama vidíte, už i ke kadeřníkovi jsem přestala chodit! Barvím si to sama, protože v salonu to docela leze do peněz. Akorát s tímhle pořád nedokážu přestat,“ posteskla si a významně

pozvedla ruku s cigaretou. „Kouřím už tak dlouho, že jsem nejspíš dávno odepsaná. Tak si aspoň trochu užívám.“ Zakašlala a zřejmě se jí tím ulevilo. „Tak co pro vás můžu udělat? Táta říkal, že jste přijela kvůli tomu děvčeti, co zabili před dvaceti roky, nebo ne?“

„Dvacet let to ale ještě není. V srpnu to bude osmnáct.“

„Víte, čím je ta holka zvláštní? Ještě dneska nedá lidem spát. Takovou dobu je mrtvá a my se pořád ptáme, kdo byla, odkud pocházela…“

„A kdo ji zabil,“ dodala jsem.

„Jo, a co se toho týče, tak to vám přeju vážně hodně štěstí. Ať vám to jde! A posaďte se přece! Nedáte si pivo?“

„Díky, ale nic mi nechybí.“ S těmi slovy jsem usedla do jednoho z bílých ratanových křesílek, které pod mou vahou tiše zaúpělo. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybyste tu dokázala prosedět celý den a jen tiše pozorovala cvrkot. Je to tu vážně idylka.“

„To víte, důchod. Pořád se mě někdo ptá: ‚A nechybí vám práce?‘ Ne, nechybí, a to ani trošku! Klidně bych mohla strávit zbytek života tady na verandě a vůbec by mi to nevadilo. Člověk má pořád co dělat. Kolikrát si říkám, kde jsem vůbec brala čas na to chodit do zaměstnání? Udělám základní domácí práce, oběhám nákupy a půl dne je v trapu.“

„A co ještě děláte?“

„Čtu. Pak ještě zahrádkařím a s děvčaty, co se známe už léta, občas hrajeme bridž. A co vy? Vás vaše práce baví?“

„Když mám prosedět den zavřená v kanceláři, moc nadšená z toho nejsem, ale práce v terénu, ta mě baví moc.“

„Takže. Co bych vám tak mohla říct, co byste ještě nevěděla?“

„No, jedna věc mě tedy vážně zajímá. Gull Cove je asi padesát kilometrů jižně odsud, což mi připadá celkem daleko na to, abyste tam dojížděla za prací, když jste si nějakou podobnou klidně mohla sehnat i u vás ve městě, ne?“

Roxanne se opět rozkašlala, opět si ulevila. Určitě byla jako všichni ostatní kuřáci, co znám, a kašlala takhle pořád, takže asi nemělo význam k tomu cokoli podotýkat. „Nic složitýho za tím nehledejte. Brala jsem na hůl majitele. Proto jsem tam dělala,“ zasmála se.

„Tehdy mi to přišlo jako bezva nápad, jenže on si pak našel někoho jinýho a mě vyhodil. Divila jsem se, ale mohla jsem si za to sama. Táta vždycky říkal: ‚Lepší podělaná práce než podělanej život, Roxanne.‘“

„Člověk se holt pořád učí.“

„To tedy máte pravdu. No nic, dělala jsem ten den od sedmi do tří. Bylo zrovna léto, vzduch sálal jak kamínka,

a to dokonce i když foukalo od moře! Znáte vůbec to místo?“

„Stavila jsem se tam cestou sem.“

„Tak jste to tam sama viděla! Široko daleko neroste jedinej strom, co by vrhal pořádnej stín, a budova je ještě k tomu přilípnutá na svah. V srpnu je tam taková výheň, že se vaří i voda v trubkách. Každopádně ten den, co vás zajímá, byl pátek. Pamatuju si to, protože mě majitel vyplácel jednou týdně. Ještě tu mám někde schovanou výplatní pásku. Takže… sedím v práci, jen já a opuštěnej lokál. Obchody moc nešly, tak jsem na to stačila sama.

Najednou koukám, dovnitř vejde ta holka. Nejdřív se rozhlídla, načež zapadla mezi regály, jako by si přišla něco koupit. Vidim ji, jak jde dozadu, kde byl automat na kafe a samoobslužnej pult se svačinama, jako jsou sendviče nebo zákusky. Zákazníci si vždycky vybrali, na co měli chuť, a přišli to zaplatit ke kase. Venku stávaly stolky se židlema, takže si to většinou brali ven a kochali se při jídle pohledem na moře. Bylo sice až za dálnicí, navíc čtyřproudovou, a člověku pořád před očima svištěla auta, ale i tak to byla vyhlídka jako ze žurnálu. Co den, to jinej pohled. Ani mně se to nikdy neokoukalo.

Každopádně to děvče si nalilo hrnek kafe a popadlo koblihu a obojí v ní zmizelo dřív, než se vůbec postavila do fronty. Hrnek nenápadně nechala někde vzadu.

Zřejmě si myslela, že jsem přehlídla, jak si ho chvilku

předtím naplnila. Pak najednou koukám, holka si to štráduje rovnou ke dveřím. Rychle jsem to namarkovala a dohonila ji. Řekla, že nemá ani vindru. Tak si povídám, holt co se dá dělat. Taky jsem v životě už párkrát byla švorc, a že bych někomu dokázala odepřít trochu kafe a kus žvance… to zas ne! Tak jsem jí tedy řekla, že to srovnám, a ona na to: ‚Díky. Zachránila jste mi život.‘

Pamatuju si to úplně přesně. ‚Díky. Zachránila jste mi život.‘ Pak odešla. Netrvalo to víc jak čtyři minuty, a to myslím od chvíle, co vešla do dveří.“

„Překvapuje mě, že si to pamatujete tak dobře.“

„Když vám někdo chce zdrhnout bez placení? Věřte mi, něco takovýho člověk prostě nezapomene. Zvlášť když ji pak našli mrtvou.“ Odmlčela se, zamáčkla dokouřenou cigaretu a okamžitě si připálila další.

„Omlouvám se. Jsem vážně hrozná. Doufám, že vám to nevadí. Kouříte?“

„Ne, ale přece jen sedíme venku a já jsem navíc proti větru. Co ještě se vám vybavuje? Co vás zaujalo?“ Pořád jsem nechápala, jak si někdo po takové době může pamatovat tak drobnou epizodu.

„Co myslíte? Víte, je lepší, když se mě konkrétně zeptáte. Mám to pak o dost snazší.“

„Tak třeba, kolik byste řekla, že jí bylo let?“ *

„Přes dvacet.“

„Vážně? Ne pod?“

„Možná. Byla tak nějak dobře rostlá.“

„Myslíte tlustá?“

„Tlustá ani tak ne, jako spíš mohutná. Měla silná zápěstí a dost velký chodidla. A vidět můj táta její boky, řek by, že se jí bude dobře rodit.“

„Vzpomínáte si, co měla na sobě?“

„Pane bože, vždyť jsem to už všechno říkala tehdy tomu detektivovi z šerifova úřadu. Tak proč se nezeptáte jeho?“

„Myslela jsem, že takhle s odstupem se vám třeba vybaví ještě něco nového,“ opáčila jsem.

„Měla kalhoty a halenu, s dlouhým rukávem, víte.“

„A co pásek?“

Zatvářila se, jako by ji to kdovíjak obtěžovalo, a pak na mě upřela posměšný a současně přísný pohled. „Vy to prostě rozeberete do mrtě a nic vám v tom nezabrání, že ne? Jizvy, mateřský znamínka a další poznávací znamení, co? Co myslíte? Vždyť já tu holku viděla zblízka akorát jednou, a ještě k tomu chvilku!“

„Promiňte. Pásek tedy zřejmě neměla, co?“

„Nemyslím.“

Cítila jsem, jak se stahuje do sebe, a bylo mi jasné, že ji zase budu muset nějak získat. „A co boty?“

„Hádám, že byly minimálně kotníkový.“

„Nemusíte hádat. Stačí vždycky říct, co vás napadne jako první. Co kalhoty? Byly jednobarevné, nebo se vzorem?“

Rozzářila se: „Tak to vím naprosto bezpečně. Říkala jsem to i tehdy policii. Byly na nich kopretiny.“

„Pamatujete si, jakou měly barvu?“

Pokrčila rameny. „No, jako kopretiny. Byly žlutobílé, sama víte. Sem tam se na nich mohla mihnout i nějaká ta zelená. Záleží na tom?“ „Jen si to mapuju. Co ta halena?“

„Obyč. Doufám, že nemáte v úmyslu ptát se mě i na knoflíky.“ Usmála jsem se. „To vážně ne. A ta halena, byla světlá nebo tmavá?“

„Tmavomodrá, voálová.“

„Co si pod tím slovem mám představit? Tedy promiňte, ale ten termín mi vážně nic neříká.“

„Osobně se v tom taky moc nevyznám, ale vím to, protože jsem si to pro jistotu našla.“

„Vy jste si to zaznamenala?“

„Ne, jen vystřihla z novin a založila. Mám to vedle.“

V hlavě mi zazněl poplašný signál. Měla to zřejmě předem připravené. „Co myslíte, byla odsud, nebo jen projížděla?“

„Určitě někam cestovala. Když jsem šla do práce, viděla jsem ji stát u silnice a stopovat. Stoprocentně byla taky pěkně vyhládlá. Tu koblihu totiž slupla jak malinu.“

„Třeba byla zfetovaná,“ poznamenala jsem.

„Hmm, tak to mě nenapadlo. Ale zřejmě máte pravdu, když o tom tak uvažuju. Vysvětlovalo by to, proč u sebe neměla peníze. Určitě všechny utratila za drogy.“

„Možné to je. Zajímalo by mě, jak daleko se asi mohla takhle bez peněz dostat. Nebo myslíte, že třeba peníze měla a jen nechtěla utrácet za jídlo?“

„Těžko říct. Kdybych se nenabídla, že to za ni zaplatím, vzala by mi dráhu, takže bych to nakonec stejně musela zatáhnout. Vsadím se taky, že šla žebrotou.

Vy si ty časy asi těžko můžete pamatovat, co, ve vašem věku…?“

„Náhodou dost dobře. Bylo mi těsně pod dvacet.“

„Víte, myslím to, jak se hippies většinou jen flákali a pak z člověka akorát tahali drobný. Kouřili takový ty tlustý cigarety; úplně jsem zapomněla, jak jim říkali… jo reefers, tedy aspoň myslím. Mě se to ale netýkalo. No, tráva snad, ale LSD, to jsem tedy neměla nikdy.“

Něco jsem nezřetelně zamumlala a zase se zeptala: „A co šperky?“

„Nic. Tedy, aspoň myslím.“

„Ani hodinky nebo náramek? Nebo náušnice?“

„Jo. Už si vzpomínám. V uších nic neměla, ale levej lalůček měla natrženej, jako by ji někdo vzal za náušnici a prostě ji vytrh.“

„Byla to čerstvá rána?“

„Ne ne. Dávno zhojená, ale bohužel to nesrostlo.“

„A co nehty na rukou?“

„Kousala si je až do masa. Málem se mi z toho zved žaludek. Nebyla zrovna z nejčistších a přitom měla kolem nehtů dost ošklivý záděry. Znáte to, ne? Jinak ty nehty měla tak vokousaný, že měla na koncích prstů takový jako bambulky. Při pohledu na něco tak hnusnýho mám vždycky co dělat, abych nevyzvrátila oběd.“

„A víte jistě, že jste ji tady nikdy dřív neviděla?“

„Ani dřív, ani potom.“

„A jak to přišlo, že jste se obrátila na úřad šerifa?“

„Nijak to nepřišlo. Prostě jsem si v novinách přečetla, že se našlo to tělo, a vzpomněla jsem si, že byla u nás. A jak už jsem říkala, v paměti mi to utkvělo proto, že mi chtěla utéct bez placení.“

„Kde jste vzala jistotu, že šlo o stejnou dívku?“

„A o koho jinýho asi tak mohlo jít?“

„Hmm, dobře. Moc jste mi pomohla a díky, že jste se mi věnovala.“ Podala jsem jí ruku.

Zdráhavě ji přijala. „Nevěříte mi? Všimla jsem si, že jste si vůbec nedělala poznámky.“

„Mám to všechno tady,“ odvětila jsem a poklepala si na hlavu.

Když jsem se vrátila do auta, rozložila jsem si na klíně automapu. Roxanne seděla pořád na verandě a dívala se na mě. Zřejmě ji zaráželo, proč jsem rovnou neodjela, a

možná se i domnívala, že jsem se nakonec přece jen rozhodla udělat si poznámky a zapsat si všechny ty bláboly, co mi navykládala. Za ty dlouhé roky si to buď nehorázně přibarvila, nebo si jednoduše pamatovala někoho jiného. Přeložila jsem mapu napůl a pokusila se z ní vyčíst, jak daleko to může být na náš rodinný ranč.

Vypadalo, že když pojedu dál po Riversideské ulici a odbočím doprava, po několika serpentinách se ocitnu na východojižně orientované silnici, která se shodou okolností právě u Gull Cove napojovala na sto první dálnici. Podle mapy se jmenovala Calle LeGrand, takže ji zřejmě nazvali po mém prapradědečkovi, jehož třiadvacet akrů zabíralo velkou část dané oblasti. Klikaté modré linky zanesené do mapy napovídaly, že krajinou protéká dost potůčků.

Nastartovala jsem brouka a před odjezdem ještě zamávala Roxanne. Stále seděla v zelené houpačce na té své verandě, v ruce právě zapálenou cigaretu, a usrkávala pivo z lahve.

Když jsem se dostala na Calle LeGrand, stočila jsem to na jih a záhy se proplétala mezi nevysokými zlatavými kopci, které čekaly na příchod dešťů, aby se mohly opět zazelenat a probouzet v lidech dojem, že se právě přenesli do Irska. Když nebylo široko daleko vidět žádné domy, představovala jsem si, že jsem některý z

původních usedlíků, který udiveně přehlíží ty lány panenské půdy a z tichého rozjímání ho ruší snad jedině zpěv ptáků. Zapomněla jsem včas odbočit, tak jsem to musela otočit a zase se vrátit. Cestou zpátky jsem uviděla místo, kde jsme se s Dolanem a Staceym setkali s Arne Johansonem. Kovaná vrata zůstala dokořán a prach vznášející se nad štěrkovou cestou dával tušit, že jimi právě někdo projel.

Zabočila jsem a dál pokračovala jen velmi pomalu.

Bezděky jsem stočila pohled ke strži, kde se našlo tělo Jane Doeové. Teprve teď jsem si všimla, že se z vozovky nad ní odděluje vlevo krátká slepá ulička, kde viděl někdo stát dodávku značky Volkswagen. A stejně tak tam parkoval i ten červený kabriolet s cizí poznávací značkou. Takhle z hlavy jsem si nepamatovala, jak se jmenoval člověk, který to ohlásil, ale mohla jsem si to dohledat v policejním spisu, což ostatně iniciativně navrhoval už Arne. Nějaký Vogel-něco, nebo tak nějak.

Říkala jsem si, že se na to určitě ještě podívám, a zvolna přitom šplhala do svahu. Pod koly mi přitom ubíhala cesta, po které nás starý kovboj Johanson vezl svým džípem. V duchu jsem se modlila, ať aspoň pro tu chvíli a že jsem to já přestanou platit ty zákazy vjezdu.

Když se mi konečně otevřel výhled na dům, připadala jsem si najednou jako v hororu. Zaparkovala jsem a zamířila k němu, v srdci úzkost i vzrušení. K verandě

byly přitlučené holé dřevěné mřížky, po kterých se svého času jistě pnuly růže či svlačce. Dávno ale zplaněly a odrostly. Vyšla jsem po schodech na verandu. Pod nohama mi přitom hlučně zavrzaly jejich věkovité stupně. Ačkoli byl dům velmi zanedbaný, postavili ho fortelně, aby něco vydržel. Kdysi se dokonce hovořilo i o tom, že by se snad mohl rozebrat, přesunout na území města a na obecní náklady zrenovovat, aby se pak využíval jako turistická atrakce. Celkem jsem chápala, proč se do toho pánům radním nechtělo. I kdyby zůstal dům na svém místě, stála by rekonstrukce neuvěřitelné peníze. A návratnost těch investic?

Zkusila jsem vzít za kliku vstupních dveří a k vlastnímu překvapení zjistila, že jsou odemčené. Zadačila jsem na ně a vstoupila. Do nosu mě okamžitě udeřil pach sazí a plesniviny. Pak jsem asi třicet minut přecházela z místnosti do místnosti a podivovala se, kolik ze své majestátnosti si interiér dokázal podržet. Ty vysoké stropy, to širokánské schodiště ve vstupní hale, ten mramor a mahagon v některých pokojích! Z prostorné přípravny se vstupovalo do snad ještě větší kuchyně, za kterou byly vidět dveře pokojů pro služebnictvo. V hlavě mi vířily zmatené vzpomínky, v představách se mi střídaly nejasné obrazy, kráčející siluety. V duchu jsem slyšela, jak se z vedlejší místností ozývají nějaké hlasy,

nezřetelný hovor a smích, ale nedokázala jsem rozlišit jediné konkrétní slovo.

Právě jsem stála na podestě schodů do patra, když se v hale pode mnou ozvaly kroky. Od paty schodiště pak kdosi zvolal: „Kinsey?“

Nakrátko jsem měla přenádherný pocit, že na mě volá moje maminka, že vstala z mrtvých.

7

Naklonila jsem se přes zábradlí a podívala se dolů.

U paty schodiště stála Tasha a dívala se na mě. „Viděla jsem venku parkovat tvoje auto.“

„Hned jsem dole.“

Dolů po schodech jsem scházela s pocitem krajní trapnosti, že mě přistihli při činu. Přece jen jsem se tam v podstatě vloupala, protože mě nikdo nezval. Tasha seděla na třetím schodu zdola a opírala se o zeď.

Posadila jsem se vedle ní, jen poněkud blíž zábradlí.

„Jak tě napadlo mě tu hledat?“

„Arne tě sem viděl zajíždět, tak mi zavolal. Mám kancelář jen kousek odsud.“

Už podle šatů na ní bylo poznat, že je právnička. Měla totiž velice decentní kalhotový kostým v barvě námořnické modři a zpod saka zapínaného na dva knoflíky jí koukala bílá hedvábná halenka. Na krku měla perly. Někde jsem četla, že se snad pravé perly od těch falešných dají rozeznat, když si jimi člověk přejede po zubech, ale nebylo mi tak docela jasné, co se v takovém případě má stát. Žádat ji, jestli bych jí nemohla trochu

ožužlat náhrdelník, mi ale přišlo nemístné. Jinak měla tmavé oči, vkusně zvýrazněné šedou tužkou, a rovný nos.

Tím se nápadně odlišovala ode mne, protože mně ten můj už dvakrát přerazili, takže ho mám takový, neforemný. Přirozeně tmavé vlasy si Tasha velmi vkusně ozvláštňovala světlými proužky a vzadu na krku je měla stažené. Zahlédla jsem i červenou šifónovou ozdobu její spony.

Je to zvláštní, dívat se na někoho, o kom víte, že vypadá jako vy. Totiž odraz, který běžně vídáme v zrcadle, je stranově převrácený a taková je i naše představa o tom, jak vypadáme. Když se postavíte před zrcadlo a zabodnete si ukazovák pravé ruky do pravé tváře, bude to vypadat, jako byste se dotýkali levým levé.

Existuje ale i způsob, jak zjistit, jak nás vidí ostatní. Stačí si vzít k ruce ještě jedno zrcadlo a podívat se na svůj dvojitý odraz. Proto jak jsem se tak dívala na Tashu, bylo to, jako bych se cizíma očima dívala na sebe. Dávno se mi líbila mnohem víc než já. Já na zevnějšek moc nedbám, a není to žádné ošklivení, jen zoufalství. Tolik žen ovládá čáry a kouzla kosmetiky! Tolik si jich umí nanést základ, pak pudr, pak růž, pak oční stíny, tolik si jich umí obtáhnout tužkou oči, obočí, rty! To já jsem v tomhle směru úplná novicka, a tak se zpravidla nelíčím. Ani bych pro sebe neuměla zvolit ten správný odstín, nevěděla bych si se všemi těmi vymyšlenostmi rady.

Tasha měla ty vymyšlenosti naproti tomu v malíčku.

Sice jsem nedokázala určit, co všechno na sebe napatlala, ale bylo vidět, že se udržuje. Její pleť měla takový zářivý nádech, tváře jí zjasňovala nenápadná, růžová zdravíčka a na pohled měla velikánské oči, jak husté a dlouhé měla řasy. Tušila jsem, že si mě přeměřuje jako já ji. Ve stejném okamžiku jsme se na sebe usmály, takže bylo o to jasnější, že nám oběma připadá, jako bychom se dívaly samy na sebe. Měly jsme úplně stejné zuby.

Pak promluvila: „Jak jsme spolu telefonovaly, nedalo mi to a promluvila jsem si s mámou. Myslí si, že to tehdy bylo jinak.“

„Vážně? A jak?“

„Tvrdí, že se tví rodiče jeli tehdy s babičkou a s dědou usmířit. Cestou bohužel přišli o život. Babička si to vždycky dávala za vinu a ani tetička Gin jí to nikdy neodpustila. Máma říkala, že se prý babička s vámi několikrát chtěla sejít, ale teta Gin prý o tom nechtěla ani slyšet. Babička to nakonec vzdala, ale teprve až po letech.“

„Nesmysl. Tomu nevěřím.“

„Nenutím tě, abys tomu věřila, jen tlumočím, co mi k tomu řekla moje matka.“

„Dost by mě překvapilo, kdyby tvrdila něco jiného! Je babičce nesmírně zavázaná. A zkus se stavit proti někomu, kdo ti může kdykoli podtrhnout židli pod

nohama! Kdepak, vždycky radši uděláš, co tomu člověku na očích uvidíš, ať už provedl v minulosti, co chtěl.“

„Kinsey, jestli se opravdu chceš dozvědět, jak to tehdy bylo, nemůžeš si pořád zacpávat uši, když se ti něco snažíme říct, i když to třeba nechceš poslouchat. Vždycky přece existuje ještě druhá strana. Od toho máme koneckonců soudy. Aby byly vyslyšeny obě dvě.“

„Dobře, jak myslíš. Budiž nyní vyslyšena ta druhá! A kdyby ti to něco připomínalo, tak se nediv,“ vyštěkla jsem. „Většina lidí nesnáší právníky. Jsem jedna z mála, která k nim má jakýs takýs respekt –“ zarazila jsem se, sklopila oči a zakroutila hlavou. „Promiň. Zapomeň na to, co jsem řekla. Nechtěla jsem se s tebou zase hádat.“

Tasha se mírně usmála. „Vidíš, říkala jsem, že se nedokážeme bavit, aniž bychom se pohádaly.“

„Dostala jsi mě.“

„To jsem vůbec neměla v úmyslu.“

„To je mi jasné. A víš, co je na tom všem nejhorší? Že nemáme k dispozici jediný hmatatelný důkaz. Můžem si akorát říkat, udělala tohle?, neudělala tamto?, až nakonec vyčerpáme všechny možnosti. Jenže je to pořád jenom tvrzení naší babičky proti tvrzení tety Gin, popřípadě tvrzení mojí mámy proti tvrzení tvojí. Fakta nikde!“

„Nejspíš. Aspoň se nám ale neuzavírej. To je jediná věc, o kterou mi jde.“

„Bojím se, že na to už je pozdě. Setkání s Lizou mě v tom ještě utvrdilo. O rodinu jsem nestála už tehdy a zřejmě o ni nestojím ani dneska.“

„No, přinejmenším díky za to ,zřejmě‘. To už je zlepšení, nebo ne? Dřív jsi byla přece jen zatvrzelejší.

Teď už si jen refrakterní.“

„A to je?“

„Že sice vzdoruješ, ale už ne tak dogmaticky. A v tom vidím velký posun.“

Připadalo mi to od ní trochu povýšené, ale odbyla jsem to pokrčením ramen. Proč se hned urážet, když to třeba ani tak nemyslela? Proto jsem řekla: „Moc moudrá z toho nejsem, ale každopádně je to nevyřešená věc a ty mě od přírody znervózňují. Ať už to dopadne, jak chce, ráda bych si myslela, že jednám správně.“

„Nápodobně. Budeme se muset podívat zpátky a leccos přehodnotit, což nám myslím všem prospěje.

Důležité je, že na to máme dost času.“

„Vleče se to už dvaatřicet let!“

„Tak to budeme klidně dalších dvaatřicet řešit, no.

Takový letitý spor se nedá urovnat několika zběžnými rozhovory, to je jasné.“ Podívala se na hodinky a vstala.

„Budu teď muset zase zpátky do práce. Už sis to tady prošla?“

Vyhoupla jsem se na nohy. „V podstatě. Doufala jsem, že se třeba na něco rozpomenu, ale bohužel.“ Obě dvě jsme si začaly současně oprašovat kalhoty.

Zamířily jsme ke vstupním dveřím a pod nohama nám přitom skřípal prach a špína, které se za léta usadily na mramorové dlažbě. Podívala se na mě: „Co na dům říkáš?“

„Svého času to tady muselo být nádherné.“

Tasha se ohlédla zpátky a přelétla pohledem halu a schodiště. „Víš, že se odsud babička odstěhovala krátce po smrti tety Rity?“ Rita Cynthia Kinseyová bylo jméno mé matky za svobodna.

„To jsem netušila.“

„Děda Kinsey na ranči hrozně lpěl, ale babička si nakonec prosadila svou. Koupili dům ve městě.

Pamatuješ si dědu vůbec?“ Zakroutila jsem hlavou.

„Třeba ještě někde vyhrabu staré fotografie.“

„To budu ráda. Myslím, že jsem nikoho z nich neviděla ani na fotce. Tetička Gin si na sentiment moc nepotrpěla. Zavánělo jí to fňukáním. Nedovedla si představit, že by některá z nás tak hluboko klesla.“

„Byla dost tvrdá.“

„To byla.“

„No, už bych asi měla jít.“

„Já taky,“ řekla jsem. „Měla bych ale ještě jednu prosbu. Vím, že’s už o mně mluvila s matkou, ale babičku, tu zatím, prosím tě, vynech.“

„Budu jako hrob.“

Do Santa Teresy jsem se vrátila v půl páté a pět minut, takže jsem ještě stačila zajet do knihovny. Auto jsem nechala v přilehlé třípatrové garáži a vešla.

Rozmluva s Roxanne Faughtovou mě totiž přivedla na několik všetečných otázek, konkrétně: Co za informace to měla a jak k nim přišla? Říkala jsem si, že to třeba půjde nějak zjistit. Seběhla jsem po schodech rovnou do čítárny časopisů, zvuk kroků tlumený kobercem. Dole jsem požádala knihovníka o mikrofilmy s kopiemi všech výtisků Santa Teresa Dispatch z týdne po třetím srpnu roku ’69. Tělo se totiž našlo v neděli a dalo se čekat, že v novinách o jeho objevení den dva nic nebude. S krabicí vyžádaných mikrofilmů jsem se posadila ke čtečce, sáhla po prvním pásku, protáhla ho pod zvětšovacím sklem a navinula na ozubený bubínek. Bubínkem jsem chvilku točila, dokud se film nechytil, pak jsem stiskla zobrazovací tlačítko a vzápětí se mi už střídaly před očima rozmazané stránky nedělních novin. I takhle za letu jsem stačila nasát dost informací. Rubriky jako sport, ekonomika či inzerce jsem přeskočila. Zpomalila jsem až dál, snad že mě zajímalo, co se tehdy u nás ve městě dělo.

Takže Santa Teresa se již sto devadesátý den potýkala s ropnou skvrnou a v kině běžel muzikál Funny Girl s filmy Goodbye Columbus a Planeta opic. Také psali, že nadhazovač Don Drysdale se zřejmě pro zranění co nevidět rozloučí s profesionální kariérou a že dvourychlostní

automatickou

pračku

značky

Westinghouse lze pořídit již za 189 dolarů a 95 centů!

Když jsem nalistovala pondělní výtisk, zpomalila jsem na šnečí tempo a jala se pozorně pročítat každou stránku. V pondělí 4. srpna už nálezu těla v Graysonském lomu poblíž Lompocu věnovali pětipalcový sloupek. V

něm sice figurovala jména Cona Dolana i Staceyho Oliphanta, ale zatím nebylo o čem psát. Druhou zmínku jsem našla pod titulkem „Události severního okresu“

a otiskli ji hned 5. srpna. Tehdy již byla dokončená pitva a policie znala příčinu úmrtí. V naději, že se dívku podaří identifikovat, otiskli v novinách její základní popisné údaje, jako je barva vlasů a očí, výška a váha. Opět jsem roztočila bubínek čtečky a prošla noviny ze středy a čtvrtka. Ve čtvrtečních vyšlo jakési krátké shrnutí, obsahující v podstatě informace z prvních článků. I zde uveřejnili krátký popis dívčina ošacení, konkrétně té tmavomodré voálové haleny a kalhot s kopretinovým potiskem. Ani v jednom z článků však neuváděli, jak přesně byly ty kopretiny zbarvené, i když jsem z policejního spisu dávno věděla, že měly modré okvětní

lístky a červené středy. Číst však člověk jen ty noviny, s nejvyšší pravděpodobností by se domníval, že měly barvu „no, jako kopretiny“, což ostatně uvedla i Roxanne Faughtová. Jenže ona si s takovou jistotou vybavila ten natržený ušní lalůček, dívčina mohutná zápěstí a okousané nehty… tak jsem začala pochybovat, jestli vůbec viděla tutéž Jane Doeovou, jejíž totožnost jsme se snažili odhalit. Vždy to ale bylo možné, o tom nebylo pochyb. Je známo, že výpovědi očitých svědků občas selhávají, že se s každým opakovaváním trochu mění.

A Roxanne navíc přímo připustila, že si případ osvěžila četbou přesně těch článků, které jsem nyní měla před sebou. Ne že bych jí nevěřila, jen jsem pochybovala, že je její výpověď pro naše vyšetřování směrodatná. A to si Stacey dělal takové naděje, že si mezi jednotlivými událostmi utvoří časovou posloupnost! Doufal, že postupně odhalí, co se stalo od chvíle, kdy viděla dívku v bistru Roxanne Faughtová, do okamžiku, než ji poblíž Colgate zahlédla stopovat Cloris Bargová. Jenže Cloris vzala výpověď zpátky a Roxanne tu svou tak přibarvila, že už nám k ničemu nebyla. Opět jsem roztočila bubínek čtečky. Ještě téhož týdne, přesně 9. srpna, se v Bel Air našlo celkem pět zavražděných a mezi nimi i filmová a televizní herečka Sharon Tateová. O dva týdny později objevili těla manželů Lena a Rosemary LaBiancových zavražděných podobným způsobem. Prošla jsem ještě

pár novějších výtisků, ale o Jane Doeové se v nich už nepsalo. Tak jsem si poznamenala pár drobností na kartičky, okopírovala si příslušné novinové články, zaplatila a vrátila se k autu.

Bylo teprve pět hodin, ale Con už jistě dávno nasával v Caliente Café, protože tam tou dobou mají šťastnou hodinku a za cenu jednoho prodávají na baru nápoje dva.

Modlila jsem se, ať tam aspoň nesedí moc dlouho. Po příjezdu k bistru jsem okamžitě uviděla jeho auto, ale jinak bylo parkoviště před restaurací opuštěné. Nad zátokou na druhé straně vozovky kroužilo vodní ptactvo a procházely se tam dvě ženy a o něčem spolu živě diskutovaly. Blíž k vodě jsem zahlédla ještě mladou maminku, spokojeně pozorující svého asi pětiletého synka, který pod cedulí s nápisem „NEKRMIT PTÁKY!“

házel včerejší chleba rackům.

Vstoupila jsem do kavárny a chvíli postála mezi dveřmi, než si mé oči zvykly na příšeří uvnitř.

Otevřenými dveřmi přitom dovnitř pronikalo žluté světlo, které jen podtrhovalo rozdíl mezi prostředím v lokálu a venku. Uvnitř bylo tedy o poznání temněji. V

místnosti vpředu nikdo neseděl, tedy pokud nepočítám barmana a servírku, kteří se právě o něčem důvěrně bavili. Stacey s Dolanem seděli vzadu v boxu. Stacey mě uviděl a vstal. Vypadal o dost líp než posledně.

Pozdravila jsem: „Dobrý den. Nejdu pozdě?“

„Ale vůbec ne,“ ujistil mě Dolan. Oba před sebou měli skleničky. V Dolanově se zlatala whisky, tmavá tak, že ji klidně mohl vydávat za ledový čaj. Stacey měl sklenici prázdnou, na dně zbývalo jen pár kostek ledu a vymačkaný skrojek citronu. Sotva se posadil Stacey, zvedl se na nohy Dolan. „Co ti mám přinést?“

„Jen vodu. Později si dám třeba něco silnějšího…“

„Pro mě dalšího tanqueraye s tonikem!“

Dolan se zakabonil: „Vždyť jsi teď jednoho dopil!

Myslel jsem, že ti doktor říkal, ať ty prášky s pitím nekombinuješ.“

„Jinak co? Natáhnu bačkory? Bez starosti. Beru to na sebe. Chci si trochu užít.“

Dolan podrážděně mávl rukou a odkráčel k barovému pultu. Zaplula jsem do boxu a odložila si vedle sebe na sedadlo kabelku.

Stacey se zeptal: „Tak jak to dneska šlo?“

„Nic moc, ale detailně vám to vylíčím, až se vrátí Con.“

Stacey tedy zalovil v kapse vesty, vytáhl váček na tabák a dýmku a naplnil ji kuřivem. Pak chvilku šmátral po kapsách a vylovil dusátko a tabák v dýmce jím upěchoval, načež vytáhl dřevěnou zápalku a rozškrtl ji zespodu o stůl. Počkala jsem, až dýmku rozbafá. Kouř voněl sladce a připomínal louku usušeného sena.

„Jste stejně špatný jako on,“ neodpustila jsem si.

Stacey se usmál. „A když se na to podíváte ve světle toho, že už mi zbývá jen pár měsíců…? Myslíte, že bych si měl něco odpírat? No vážně, je to jen úhel pohledu.“

„Asi ano.“

Chvíli jsme ještě tlachali, až se nakonec zase objevil Dolan, v ruce podnos s vodou pro mě a dvěma dalšími destiláty pro ně dva. Návdavkem přinesl ještě ubrousky, misku pražené kukuřice a plechovku oříšků.

„No ne, koukněte na něj, na frajera, on nám snad koupil večeři!“ poznamenal Stacey.

„Mám holt úroveň, což se tedy o tobě říct nedá.“

Bylo příjemně chladno a vzduch byl prostý cigaretového kouře, což Dolan napravil, sotva si zase sedl. Ani jsem si už nestěžovala. Přes clonu kouře ze Staceyho dýmky a Dolanových cigaret člověk alespoň neviděl, kolik dovnitř zvenčí proniká jedovatých výfukových zplodin. Dolan si nabral hrst oříšků a jeden po druhém si je začal házet do pusy. Podíval se přitom na mě: „Tak cos zjistila?“

„No, radost z toho mít nebudete,“ a ve stručnosti jsem jim vylíčila, jak dopadly mé pochůzky. Pro začátek jsem je seznámila s tím, jak je obelhala Cloris Bargová.

Stacey žasl: „Já s ní mluvil dvakrát a nic ani slovem nenaznačila.“

„Mám holt kouzlo osobnosti a pár osvědčených triků.“

„No jo. Do prdele! Úplně mi uniklo, že si vzala Joea Mandela. Ten na tom s námi dělal.“

„Já vím. Vybavilo se mi to jméno.“

Přerušil nás Dolan: „Nechce se mi věřit, že si to na nás všechno vymyslela. Vážně to přiznala?“

„Přiznala. A ještě říkala, že myslela, že tím nic nezkazí.“

Stacey se ani nerozčiloval: „Radši to necháme plavat.

Nemá smysl jim šahat do svědomí. Joea se můžeme zeptat leda na to, kde jsou momentálně k vidění Janeiny svršky. Určitě by stálo za to je zase vidět. Třeba nás přitom něco napadne. Zavolám šerifovi, jestli by proti tomu nic nenamítal. Podle mě by mu to vadit nemuselo, ale člověk nikdy neví.“ Někam si to poznamenal a zase se obrátil na mě: „A dál?“

„Když jsem se s ní rozloučila, rozjela jsem se do Lompocu a cestou se stavila v bistru v Gull Cove, které je jen tak mimochodem zavřené.“ Následně jsem jim přetlumočila rozmluvu s Roxanne Faughtovou. Pověděla jsem jim, co mi řekla, a zvlášť jsem zdůraznila, jak se její verze lišila od toho, co jsme zatím vyčetli z policejního spisu. Abych své tvrzení něčím podložila, ukázala jsem oběma pánům kopie novinových článků. „Řekla bych, že to vyčetla odsud. Takže se ani o její výpověď asi nemůžeme opřít. Věřím sice, že takovou nějakou holku potkala, ale vůbec to nemusela být Jane Doeová.“

„Je to bída. Až to vypadá, že jsme se dostali do slepý uličky,“ posteskl si Dolan.

Stacey se nevzdával: „Bez slepých uliček se žádné vyšetřování neobejde. Tak už to zkrátka chodí. Nedá se tomu vyhnout. Člověk ale aspoň přijde na to, kudy cesta nevede, a může se vrátit a vzít to zase odjinud. Štěstí, že jsme to zjistili takhle brzy. Akorát pak by nás to stálo zbytečně moc času.“

„Tím pádem ale můžeme pustit k ledu celou slavnou teorii o stopování,“ zadoufal Dolan.

„Možná ano, ale možná taky ne. Mohla stopovat až z Lompocu a tam třeba přijet vlakem nebo autobusem.“

Obrátila jsem se na Dolana: „A co ty auta, co někdo viděl u lomu? Nedá se to nějak ověřit?“

„Johanson mluvil o dodávce ve stylu hippies. Najít chlapa, co ji viděl, by snad mělo jít bez problému. Jak se vlastně jmenoval…?“

„Vogel.“

„Jo, to je von. Proč by si ten nemoh na něco vzpomenout?“

„To mi připadá nepravděpodobné,“ pochybovala jsem. „Víc už se nám toho ale nenabízí.“

K tomu se Stacey nijak nevyjádřil a jen zabředl do svých prvotních úvah o tom, odkud asi dívka pocházela.

„Další možnost je, že do Lompocu přijela s nějakým

kamarádem, ale po čase se rozhodla, že dál už pojede po vlastní ose.“

Dolan se zatvářil kysele: „Pusť to už konečně z hlavy!

Hraničí to s posedlostí. Tolikrát už jsme to přece rozebírali! Kdyby k někomu patřila a takhle najednou zmizela, ten někdo by se po ní určitě začal shánět.“

„Ne nutně. Stačilo, aby tomu někomu řekla, že dál sever už pojede sama. Klidně se mohla na pár nocí ubytovat v Lompocu, že později vyrazí do San Franciska.

Když se pak ale vydala na cestu, potkala toho hajzla, co ji zabil.“

„No vážně, jestli měla společníka, uričtě by si dal dvě a dvě dohromady, až by se ta zpráva objevila v novinách.“

Stacey podrážděně vyštěkl: „Nemůžeme přece najít odpověď’na každou otázku, kterou si tu položíme, to dá rozum!“

„Jenže my zatím nenašli odpověď na žádnou,“

poznamenala jsem.

Stacey jen mávl rukou: „Třeba je chyba si myslet, že byla odjinud. Co jestli byla místní? Někdo ji zavraždil a pak rozšířil fámu, že se sebrala a prostě odjela. Nadobro. To by i vysvětlovalo, proč nikdo nehlásil její zmizení. V tom by právě byla ta blamáž.“

Dolan kroutil hlavou.

„Co se ti na tom nezdá?“

Opřel se a povídá: „Nikdo neexistuje ve vakuu. Musela mít aspoň rodinu nebo přátele. Taky někde pracovala, chodila do školy. Krucinál, něco přece musela dělat!

Někdo ji přece musel začít pohřešovat! Totiž, víte, o co mi jde? Holka si nadobro zmizí ze světa, a vy mi tu chcete tvrdit, že si toho jako nikdo nevšim? To mi připadá trochu divný.“

Také jsem se do toho vložila: „Jenže Dolane, nezapomínejte, jak často tehdy utíkala mládež z domova.

Jenom bůh ví, kolik jich tehdy nadobro zmizelo ze světa…

Spousta jich bude nezvěstná ještě dnes. Ještě dnes se možná jejich rodiny utěšují, že se třeba jednoho dne vrátí zpátky domů.“

Stacey prohlásil: „Proč se pořád točíme kolem tady toho? Proč to konečně nezkusíme odjinud?“

„A odkud?“ zajímala jsem se.

„Už jsme o tom člověku mluvili. Frankie Miracle zní jeho jméno. Co když ji vážně zabil on, a nám už jen zbývá mu to dokázat?“

„A na základě čeho? Unáhlíme se a skončíme v bludném kruhu,“ poznamenala jsem.

„V tom už se ale motáme stejně. Já myslím, že za pokus to stojí. Když se zmýlíme, tak se zmýlíme. Co ty na to, Cone?“

„Tentokrát s tebou souhlasím. Horší už to stejně být nemůže. Navíc jsem si vždycky myslel, že v tom měl Frankie prsty.“

Stacey se obrátil na mě. Jen jsem vyhrkla: „Vy jste tu šéf.“

„Přesně to si myslím. A teď, když dovolíte, vám ukážu, na co jsem narazil.“

Po těch slovech otevřel manilové desky a vyňal z nich dva listy kancelářského papíru s perforovanými okraji.

Zadívala jsem se na vybledlý počítačový tisk. Šlo o stručný výčet Frankieho prohřešků a trestných činů, opsaný z policejního spisu. Začínal lednem ’64, kdy ho v kalifornském Venice zatkla policie poprvé. Stacey vzal oba listy do rukou a v rychlosti nám začal předříkávat jeho jednotlivá provinění. „Ten kluk je k zulíbání.

Poslechněte si tohle. Rok 1964. Holomkovi bylo sotva jedenadvacet a už ho zašili pro opilství, a protože kladl odpor při zatýkání. Vyšel z toho tehdy s pětadvaceti dolary pokuty a roční podmínkou. To se ale pořád celkem držel. Nebyla to tragédie, jen první drobný prohřešek proti zákonu…“

„O kterém víme,“ doplnil Dolan.

Stacey se usmál a pokračoval: „Správně. Byla to ale pořád jenom klukovina. Mladíka jako on nepošle žádný soudce do vězení za to, že pil na veřejnosti. Ale ještě toho roku ho v květnu zadrželi za vloupání a účast na jakémsi

deliktu s nezletilou osobou. Nejspíš se vyspal s třináctkou. To by tak zhruba odpovídalo jeho formátu.

Vyšel z toho s podmínkou. A roku 1965 ho zadrželi za další vloupačku. Dobrovolně se tehdy přiznal; odsoudili ho podmíněně na šest měsíců. Soudce tehdy už celkem přitvrdil.“ Poznamenal a přejel si jazykem zevnitř po tváři. „V červenci 1965 si připsal další vloupání. Bohužel byl pořád ještě v podmínce, a tak mu hrozilo šest měsíců až patnáct let vězení; odseděl si deset měsíců a propustili ho. Prosinec 1965. Opilství, rušení veřejného pořádku, přepadení a držení marihuany. Poslali ho na vyšetření na psychiatrii a už si ho tam nechali, aby se léčil ze závislosti na drogách a na alkoholu.“ Stacey energicky vydechl. „Je to lump. A normálně se to na něj ví! Duben ’66: vloupání a útěk před spravedlností. Listopad ’66: krádež, únos a nedovolené držení zbraně. Březen ’67: další vloupání. A tady, to už je tedy vážně vrchol! Vůbec nechápu, jak je možné, že ten chlap pořád ještě běhal na svobodě. V

lednu ’68 totiž Frankie z parkoviště před supermarketem unesl nějakou ženu a později ho v souvislosti s tím obvinili z únosu, ze znásilnění, z krádeže, orálního sexuálního zneužívání, sodomie a z pokusu o vraždu.

Chudák ženská! Od setkání s ním se určitě pořádně nevyspala, to se můžete vsadit! Leden ’69: pokus o únos, pohlavní zneužití a další provinění na nezletilé osobě. A pozor, další takový případ! V březnu roku 1969 ho

sebrali a obvinili z ozbrojené loupeže, násilného přepadení a pokusu o vraždu. Případ ale vyšuměl do ztracena. Policie z něj zřejmě tehdy doznání vymlátila a veřejný obhájce to nějak nechutně rozmázl před soudem.

Pak, přibližně v červnu, potkal Frankie šestnáctiletou Ionu Mathisovou a tu si vzal. Vydrželo jim to asi šest měsíců, tedy aspoň myslím. V podstatě tedy šlo jen o další krátké odnětí svobody, jak už byl Frankie dávno zvyklý. To nás ale přivádí do kalifornského městečka Venice, kde Frankie koncem července zavraždil Cathy Lee Pearseovou,“ Stacey nevěřícně kroutil hlavou.

„Zaplať pánbůh, že máme soudy, ale stejně! Kdyby v jeho případě odváděly jen trochu lepší práci, mohly jí zachránit život!“

I mě to zaráželo: „Jak mu všechny ty nechutnosti mohly tak lehce procházet?“

„Snadno,“ odtušil Dolan, načež zamáčkl cigaretu a připálil si další. „Věděl, jak funguje naše soudnictví. Proto vždycky když mu hrozilo několik obvinění najednou, k něčemu z toho se přiznal a na revanš se nechal zprostit těch ostatních. Víte, vy Frankieho neznáte, ale on umí být vážně okouzlující. Každý mu hned zobe z ruky. A podobně si asi obtočil kolem prstu i soudce a prokurátory. I ti zřejmě propadli dojmu, že by mu měli dát ještě jednu šanci, aby se polepšil a zkusil začít znovu.“

Stacey opět sklopil oči k manilové obálce. „Z těch mnoha případů, kvůli kterým ho soudili, se mnohdy vyměřoval trest ještě podle starého, nedostačujícího trestního zákoníku a v ostatních případech ho zase zbytečně propustili na podmínku. Jinak na nejdelší dobu se dokázal odmlčet asi mezi březnem ’67 a listopadem ’68.“

Dolan se uchechtl: „Vsadím cokoli, že ho tehdy akorát nechytili. Takhle dlouho nedokázal sekat dobrotu od začátku kariéry!“

„Zřejmě máš pravdu. Když se totiž člověk podívá, jak si celou tu dobu vedl, nemůže si nevšimnout, že klesal stále níž a níž. Že se z něho stával čím dál tím větší násilník. I přestávky mezi jednotlivými zločiny se u něho zkracovaly, a to vytrvale až do chvíle, než zavraždil Cathy Lee. Za to si odseděl jen sedmnáct let, takže z toho v podstatě zase vyvázl se štěstím. Být na místě rodičů toho děvčete, neznám se vzteky.“

„Čeho dalšího se tady ještě můžeme chytit?“ zeptala jsem se.

Dolan vytáhl z kapsy potrhaný notes a rychle jím začal listovat. Přitom cvakal koncem propisovací tužky.

„Frankie měl spoluvězně. Celkem jich podle všeho bylo asi dvanáct, ale polovina adres, co na ně máme, už dávno neplatí. Dva si odpykávají trest ve státní věznici a jeden ve federálním nápravným zařízení v Yanktonu, v Jižní

Dakotě. Dál už jsem si místem výskytu jistej jen u tří z nich, u Lorenza Rickmana, Pudgieho Cliftona a Johna Lucheka.“

Stacey ho přerušil: „Alias ‚Scratche‘ Lucheka. Ten ale zemřel roku 1975 při dopravní nehodě. Naboural ho někdo pod vlivem.“

„To sedí. Přesně to u něj totiž mám i já.“ Tak si ho Dolan z toho svého seznamu vyškrtl. „To Rickmana, toho nedávno propustili. S podmínkou. Údajně poslední dobou seká dobrotu a dělá automechanika v servisu nedaleko Colgate. Jméno tý firmy tu taky někde budu mít.

Tak by se za ním moh Stacey v pondělí zajet podívat a dát s ním řeč. Pak je tu ještě ten Clifton. Co nevidět mu vyprší devadesátidenní trest, co vyfasoval za nějakej drobnej přestupek. Taky jsem vám přines jejich fotografie, kdyby náhodou potřeboval někdo z nich osvěžit paměť. Zamíchal jsem mezi to pár dalších snímků, který s tím nesouvisej, aby nás náhodou neobvinili z ovlivňování svědků, tedy pokud nějaký vůbec najdem.“

„Proč se na to nedívat optimisticky? Nebude nás to nic stát,“ mínil Stacey.

Dolan nám pak každému předal po balíčku fotografií, přičemž Stacey podotkl: „Kinsey necháme, ať promluví s Pudgiem. To je přesně ten typ, co by mohl zabrat na její ženské půvaby.“

„Jako kdybych nějaké měla.“

„Jen se nepodceňujte.“

Dolan pokračoval: „Dál zbejvá už jenom Frankie.“

„Tuhle nakyslou smetanu radši slízneme my dva, ale počkal bych s tím, dokud nekontaktujeme ty ostatní,“

navrhoval Stacey pak ale se najednou zvedl a sykl: „Sakra! Dejte mi chviličku!“ Dolan se zarazil: „Co je?“

Stacey zasténal, obličej celý napjatý a skrz zaťaté zuby ucedil: „Zas mě berou ty záda! Krucinál! To je ale bolest! Vystřeluje mi až do nohou.“

„A co ti na to řek doktor?“

„Co já vím? Na tohle se přece neumírá. Nebo jsem ti neříkal, že je to jen natažený sval? A snad uznáš, že nemůžu běhat s každou maličkostí na onkologii.“ Provedl úklon stranou a protáhl se. Vzápětí se zase napřímil a dlouze a zhluboka se nadechl.

„Je to lepší?“

„Mnohem. Omlouvám se za to přerušení. Dočista mě to překvapilo.“

„Tak proč už se konečně nevykašleš na tu svou samoléčbu a nezajdeš za doktorem?“

„Chodím k doktorce, sexisto! Že má před jménem ‚dr.‘, ještě neznamená, že je chlap, ale to by se nad tím musel někdo zamyslet, že?“

„Nech si řeči, Stacey! Co to tu na nás hraješ? Chováš se, jako by tě ty záda bolely dva dny, a přitom si na ně

stěžuješ už kolik neděl! Měl ses na to zeptat doktorů, dokud jsi byl ještě v nemocnici.“

„To mě ale ještě nebolely.“

„Kristepane na nebi! Víš, jak se tomuhle říká?

Popírání skutečnosti. A znamená to, že se snažíš bagatelizovat problém, co by přitom moh mít i pěkně závažný následky. Hergot už, dej mi jméno tý svojí doktorky a já jí zavolám sám!“

„To tedy nezavoláš.“

„Tak jí zatelefonuj ty.“

„Tak dobře. Stejně jsem se k tomu chystal.“

„Myslel jsem teď!“

„Cone, no tak, nech toho! Vždyť už je po páté. Určitě už šla domů.“

„Tak zavolej na recepci a nech na sebe číslo do Caliente Café, ať jí daj vědět na pager. Klidně počkáme. A kdyby sis to náhodou rozmyslel, vyřídím to za tebe.

Přestává mě totiž bavit pořád poslouchat tvoje nářky, ty bolestíne!“

„Ani nevím, jak se jmenuje.“

„Můžu ti to zjistit.“

„Prosím tě, neblázni.“

„Tak už se nezpěčuj. Třeba ti jenom předepíše valium, abys v noci líp spal.“

Stacey kroutil hlavou. „Nesnáším, když mě takhle přemlouváš, a já ze sebe pak musím dělat blbce.“ Jakkoli

protestoval a ještě chvilku brblal, nakonec se přece jen zvedl a zamířil k telefonnímu automatu.

Zůstali jsme s Dolanem sedět naproti sobě a dívali se jeden na druhého. I mě už ty Staceyho nářky unavovaly, stejně jako Cona. Nakonec jsem mlčení přerušila slovy: „Neudělali jste si něco? Docela jste se do něj pustil.“

„O nic nejde. Akorát mě trochu štve. A nejde vůbec o ty záda. Ten chlap má depresi jak poleno. Myslí si, že se mu ta rakovina dál šíří. Proto se taky nechce dát vyšetřit.“

„To jsem vůbec nepostřehla. Když pominu ty záda, připadal mi na pohled celkem v pořádku, tedy v rámci možností.“

„To proto, že před tebou se snaží držet. Měla’s ho slyšet, co říkal, než jsi přišla. Drásá ho to. Mít u sebe zbraň, vystřelil by si mozek z hlavy, jak zle je na tom. Je takhle blízko…“ a při těch slovech dal Dolan palec a ukazovák asi na milimetr k sobě.

„To nemyslíte vážně.“

„Bohužel. Ani chemoterapii nechtěl podstoupit, dokud jsem ho k tomu nepřemluvil. Má zkrátka za to, že je s ním konec a že nemá smysl to zbytečně prodlužovat.

S tímhle přístupem si ale akorát dá co nevidět za pravdu.“

„Ale co když mu rakovina už napadla i kosti?“

„Ježiši Kriste, ještě ty začínej! Proč se na to musíte koukat tak negativně?“

„Jen jsem chtěla naznačit, že celkem chápu, jak mu asi je.“ „Tak to si radši nech pro sebe.“

„Můj názor ho stejně nijak neovlivní. Udělá, co bude chtít. Je to jeho život.“

„Chyba lávky. Potřebuje povzbudit. A potřebuje si uvědomit, jak sobecky se chová.“

„Že se chce zabít? Proč?“

„Sebevrazi patří mezi největší narcisty. Jak si může myslet, že se všechno týká jen jeho? Já jsem tu přece taky! Třicet let se spolu přátelíme, a on by to všechno zahodil jenom proto, že nedokáže zvednout hlavu a čelit tomu jako chlap.“

„Ale co když už mu opravdu není pomoci? Vážně nechápu, čeho tím chcete dosáhnout.“

„Toho, aby aspoň na chvíli myslel taky na někoho jinýho.“

„Když se ale nad sebou člověk nezamýšlí těsně před smrtí, kdy jindy na to pak najde čas?“ vyhrkla jsem.

Vzápětí se ale u stolu objevil Stacey, tak jsme v započatém hovoru ustali. Sednout si odmítl, že radši postojí, ruce pevně zapřené v kříži.

Dolan si připálil další cigaretu a vzápětí si už bezmála rituálně odkašlal do dlaně. „Co ti řekla?“

Stacey rozehnal rukou oblaka dýmu. „Prý mám přijít hned zítra ráno na prohlídku; snad na rentgen nebo na tomografii.“

„Panebože, co je to za doktorku? Ty’s jí neřek, jak ti je zle? Měla tě přece vyšetřit hned. Teď hned sem měla přijet a podívat se, jak jsi na tom!“

„Krucinál! Přestaň mudrovat. Není to nic akutního, tak mi snad můžeš dát svátek. Navíc už mě stejně zmáhá únava, takže bych asi měl vyrazit k domovu. Rozhodně tady nemůžu vysedávat do rána a nasávat. Jako někdo…“

významně loupl okem po Conovi.

„Posaď se. Ještě’s ani nevečeřel. Musíš přece něco jíst.

Zvu tě.“

„Najím se doma. Vy tu ale klidně zůstaňte. Vezmu si taxík.“

„Já vás svezu,“ navrhla jsem. „Parkuju hned před vchodem.“

„To nemusíš. Já to vyřídím,“ rozmlouval mi to Dolan.

„Ne, pro mě to vážně není problém. Stejně jedu tím směrem.“

Zalovila jsem v tašce a vytáhla klíčky od auta. Než jsem se vymanila z boxu, byl Stacey dávno na cestě ke dveřím.

Dolan zamáčkl cigaretu. „Já to vyřídím,“ zopakoval.

Nakonec jsme odjížděli všichni tři současně; Stacey ve voze s Dolanem, já broukem. Než odbočil Dolan na

magistrálu, dívala jsem se za nimi a pak jsem to stočila doprava na Cabana Boulevard a vychutnávala si jeho zákruty, ten klikatý lem pláže. Úplná tma sice ještě nepadla, ale od moře už stoupala mlha, v níž ztrácelo pobřeží své dosud ostré kontury. Zastavila jsem až na příjezdové cestě k Henrymu, který se měl vrátit už zítra navečer. Na skok jsem se u něho tedy zastavila zkontrolovat, je-li všechno v pořádku. Vodovodní potrubí nikde neprasklo, proud mu neodpojili a ani se k němu nikdo nevloupal, takže nebylo co řešit. Chvilku jsem proto postála na prahu a nasála všudypřítomnou vůni kvásku a skořice, vůni Henryho domácích skořicových rohlíčků. Už jen jediný den, říkala jsem si, tak už to snad nějak překlepu…

Sotva jsem se ocitla doma, nevěděla jsem, co s načatým večerem. Za čtyři minuty měla odbýt šestá, byl pátek a já neměla vůbec nic v plánu. Tak jsem si alespoň připravila sendvič z celozrnného chleba, plněný sýrem se zeleným pepřem a olivami. Rozkrojila jsem ho na čtvrtiny, nalila si k němu sklenku vína a usadila se s tím na gauči. K ruce jsem si vzala složku Jane Doeové a ještě jednou nalistovala první stránku. Někdy člověk zkrátka sáhne po práci, protože nemá, co jiného by dělal.

8

V půl druhé a pět minut ráno jsem se probudila, ačkoli jsem usnula opravdu hlubokým spánkem. Volal mi totiž Dolan. Bohužel z pohotovosti „U svatej Těrky“.

„Staceymu se nějak zhoršily ty záda. Odpoledne jsem ho odvez domů, načež mi asi tak o půlnoci volal, jestli bych pro něj zase nepřijel. Potřeboval odvézt do nemocnice. Tam se na něj podívali a zavolali doktora.

Teď čekám, co z něj vypadne.“

„Mám přijet?“

„Počkej moment,“ zakryl mluvítko dlaní a krátce se s někým nezřetelně dohadoval. Pak se mi zase přihlásil: „Zavolám zase za chvilku, až budu vědět, jak je na tom.“

Zavěsila jsem, ale ten telefonát mě dočista probral.

Pokud mi měl Dolan zase co nevidět volat, nemělo smysl pokoušet se znovu usínat. Rozsvítila jsem tedy a vklouzla do tenisek. Teplákovou soupravu jsem už měla na sobě a také ponožky, protože jsem v nich od nedávná spala.

Stačilo si jen vyčistit zuby a prohrábnout mokrými prsty to vrabčí hnízdo na hlavě a mohla jsem vyrazit na cestu.

Zaparkovala jsem hned naproti vchodu a spěchala na pohotovost. Město bylo tou dobou k pomilování. Provoz v ulicích zcela opadl, chodníky byly liduprázdné, valná většina obchodů zavřená. Teplota klesla pod dvacet stupňů a osvětlení na oddělení pohotovosti budilo dojem útulnosti. Hlavní vlna víkendových úrazů patrně ještě nepřišla, protože přepážka u příjmu zela opuštěná a všude panovalo ticho. V čekárně seděl jen Dolan a četl nějaký časopis. Když mě uviděl, vstal.

Bez přemýšlení jsem ho políbila na jednu, pak na druhou tvář. „Jak je mu?“

„Teprve ho přijali. Klidně sis ale mohla ušetřit cestu.

Zkoušel jsem ti volat, ale nezvedala jsi to. Zřejmě jsi byla tou dobou už na cestě.“

„S tím se teď netrapte. Takjako tak už jsem byla vzhůru. Co teď? Pustí vás zase k němu?“

„Dali mu něco proti bolesti, takže už to snad trochu polevilo. Je ale tak vyčerpaný, že to sotva zaznamená. I tak budu mít lepší pocit, když ho uvidím. Pak jsem myslel, že bych mu sjel domů pro věci, například pro kartáček na zuby, pro hřeben a tak.“

„Co abych nám někde opatřila trochu kávy? Určitě tu někde bude automat.“

Poté jsme asi půl hodiny seděli bok po boku a usrkávali podivně páchnoucí vlažnou kávu z papírových kelímků s oušky, připomínajícími složená motýlí křídla.

Promluvil až Dolan: „Jak to, žes byla doma? Počítal jsem, že ti nechám vzkaz. Myslel jsem, že budeš někde randit.“

„Dneska už se nerandí; tedy alespoň já to nedělám,“

poznamenala jsem suše.

„A proč ne? Je na tom snad něco špatnýho? Jak jinak se chceš s někým seznámit?“

„Já se ale nechci s nikým seznámit. Takhle mi to úplně vyhovuje. Díky za optání. A co vy? I vy jste svobodný.

Randíte ještě?“

„Jsem už moc starej.“

„Nápodobně,“ reagovala jsem a pokradmu se na něho podívala. „Jak je to dlouho, co vám umřela žena?“

„Dneska to bude deset měsíců.“ Na okamžik se odmlčel. „Povím ti, co mě tíží. Léta básnila o plavbě po moři. Já se tý představy hrozil. Tahiti. Aljaška. Pořád mi nosila takový ty barevný reklamní katalogy plný ideálních párů ve věku kolem třiceti, co se vyhřívají na palubě zaoceánskejch parníků, v ruce skleničky se šampaňským. Za nima většinou ještě zářil západ slunce, no zkrátka těžká romantika! Na další stránce byly vyfotografovaný všechny ty hromady jídla, kterým se tam moh člověk cpát dvacet čtyři hodin denně a na který se stačilo jen podívat, a popraskaly mu žaludeční vředy.

Vůbec jsem se na to necejtil. Bál jsem se, že tam budu jako ve vězení, sám s hromadou zazobanejch pitomců.

Myslíš, že to byla chyba?“

„A co myslíte, že vaše žena doopravdy chtěla? Plavit se po moři, nebo si prostě jen vyjet na výlet?“

Dolan ke mně obrátil mírně udivené oči: „Nikdy mě nenapadlo se jí na to zeptat.“

Domů jsem se vrátila ve tři čtvrtě na tři ráno a asi ještě do deseti spala neklidným spánkem. Čekala mě totiž návštěva okresní věznice, která v Santa Terese zabírá 25 tisíc čtverečních stop zastavěné plochy, má dvě podlaží a kapacitu 120 lůžek. Celkem tam pracují pouze dva dozorci, z nichž jeden ještě ke všemu jen dohlíží na bezpečností panel se všemi jeho televizními obrazovkami.

Polomrtvá nevyspáním jsem přirazila broukem k obrubníku, zastavila přímo před budovou věznice, vstoupila dovnitř a na vrátnici si vyzvedla formulář pro návštěvy. Uvedla jsem do něho své jméno a zase ho podala zpátky úřednici za přepážkou. Pak jsem chvíli zevlovala v hale a čekala, až Pudgiemu vyřídí, že za ním někdo přišel. Dovedla jsem si představit, jak se asi bude tvářit, když mě nikdy předtím neviděl a ani z doslechu mě neznal. Zřejmě ho ale nakonec přemohla zvědavost (popřípadě nuda), protože mi úřednice zpoza přepážky oznámila, že proti mé návštěvě nic nenamítá. Vzápětí mi sdělila číslo boxu, ve kterém mě měl čekat.

Do výtahu nás nastoupilo celkem deset: dvě osamělé ženy a tři matky s různě odrostlými dětmi. Stiskla jsem

tlačítko „dolů“ a uvažovala, jestli také vypadám jako někdo, kdo má chlapa v kriminále. Výtah klesal do nižších pater jen píď po pídi a my všichni uvnitř jsme vskrytu doufali, že s námi nezůstane viset. Jakmile se o patro níž rozestoupily jeho dveře, rychle jsme se rozprchli po místnosti asi šest na šest metrů veliké.

Uprostřed stály dvě řady anatomicky tvarovaných křesílek z šedé a bílé umělé hmoty, kolem kterých byly rozestavěné ještě další židle. Na podlaze tam měli položené nablýskané béžové linoleum a stěny ze škvárobetonových tvárnic pokrýval matný nátěr vyvedený hned ve dvou odstínech té jejich nezáživné béžové. Kousek dál visela cedulka s upozorněním: „NEDOTÝKAT SE NOHAMA STĚN!“ Za boha jsem si nedokázala představit, že by se mohl někdo dopustit něčeho… ehm, tak podivného. V místnosti pro návštěvy jsem napočítala celkem osm do podlahy zapuštěných sedaček na jedné a osm na druhé straně přepážky s telefonními sluchátky, přepážky z tvrzeného skla.

Posadila jsem se na jednu z nich a k nohám si odložila tašku. Opřela jsem se lokty o neveliký pultík před sebou a na chvilku si připadala jako na obědě v nádražním bufetu.

Z policejního spisu jsem už věděla, že se Pudgie narodil stejně jako já v padesátém roce a celým jménem že se jmenuje Cedric Costello Clifton. Nadto měl co

nevidět oslavit narozeniny, přesněji sedmého června, takže jsem byla jen o měsíc a dva dny starší. Tu se na druhé straně otevřely dveře a do místnosti vstoupilo několik vězňů s rukama spoutanýma za zády, čemuž se nevyhnuli při žádném přesunu. Přišel s nimi i Pudgie a už za okamžik si sedal na sedačku naproti mně. Měl kulatý obličej a na překvapivě útlém nose mu seděly brýle s masivními kruhovými obroučkami. Nadto mu tvář pokrýval dosti chaotický porost, sestávající z bujného kníru a plnovousu, místy hustého, místy nápadně řídnoucího. Některé z neukázněných vousů mu lezly až do očí. Také tmavé a hrubé vlasy měl krutě nepoddajné, krabatily se mu jako ženě s nepovedenou trvalou ondulací domácí výroby. Na sobě měl obvyklý vězeňský úbor; tedy bílé tričko, modré bavlněné kalhoty stažené v pase do gumy a boty s gumovou podrážkou. Podobně oblečené osoby jsem toho dne už viděla, a sice na chodbách „U svatej Terky“. Jinak byl Pudgie celkem rozložitý v ramenou a od několikaletého posilování měl slušně vypracované i prsní svaly a bicepsy. Jemné chloupky, které mu rašily na předloktích, stěží mohly zakrýt typicky vězeňské, modré tetování, mezi jinými třeba pavučinu, lebku se sombrerem a grafické ztvárnění pohlavního aktu. O kousek níž, mezi zápěstím a loktem, měl vytetovanou pro změnu nějakou prsatou paní s rozevlátou černou kšticí. Pravou ruku zřejmě

uměleckých artefaktů ušetřil. Velmi dlouho si mě jen prohlížel. Stálo mě to sice nemalé úsilí, ale přesto jsem před jeho pohledem za tu dobu ani jednou neuhnula.

Konečně se natáhl po sluchátku a řekl: „Brej den! Tak jak to tam u vás vypadá?“

Nejistou rukou jsem si u ucha držela sluchátko. „Tady celkem dobře, pane Cliftone. A na vaší straně?“

„Co se mě týče, tak dobrý. Znám vás?“

„Jsem Kinsey Millhoneová, soukromá vyšetřovatelka, a moc si vážím toho, že jste souhlasil s návštěvou.“

„Helejte, co abyste se vykašlala na bonton a radši mi pěkně vyložila, proč jste tady?“ I přes skla brýlí jsem viděla, že se mu pod tím rozčepýřeným obočím topí oříškově hnědé oči s překvapivě mírným pohledem.

„Říkala jsem si, jestli byste mi třeba nedokázal zodpovědět pár otázek.“

Malinko se pousmál. „A ohledně čeho?“

„Ohledně událostí, co se staly roku 1969.“

„A proč s tím jdete za mnou?“

„Vás přímo se ta věc netýká. Někoho jiného.“

„Bezva. A koho?“

„Pamatujete ještě, jak vás zadrželi v srpnu ’69 v Lompocu?“

„Jó,“ opáčil s opatrností člověka, který zatím neví, nač vlastně přitakává. „Na policii jste tehdy udal adresu do kalifornského Creosote. Můžete mi říct, kde to je? Nikdy

jsem o něm neslyšela.“ Sice jsem si je předem našla na mapě, ale chtěla jsem mu pro začátek položit pár triviálních otázek, jejichž odpovědi se daly snadno ověřit.

Přece jen jsem se potřebovala nějak ujistit, že se alespoň pokoušel říkat mi pravdu.

„Je to kousek od Blythe, takový maloměsto. Pár kiláků od hranic s Arizonou.“

„A jak jste se tedy dostal do Lompocu?“

„Původně jsem měl namířeno do San Franciska.

Kámoš, co se odtamtud nedávno vrátil a co tam asi šest měsíců žil jen tak na ulici, mi totiž řek, že prej tam člověk sežene úplně všechno, všechny drogy. Stačilo akorát zajít na Height. Tam bylo všechno, chlast, tráva, haš, peyotl, acid. Kromě toho povídal, že tam frčí volná láska a kliniky prej nabízej bezplatnou zdravotní péči, když člověk něco chytne nebo se předávkuje. Tak se mi to jevilo jako dobrej nápad. A do dneška se na tom nic nezměnilo, když o tom tak uvažuju. Jenže stačilo, aby člověk jen sáhnul na nějakou křepelku, a hned ho napráskala.“

Stočila jsem pohled ke spisu, který jsem měla rozložený na klíně, ačkoli jsem dávno věděla, co v něm stojí. „Mám tady v záznamu, že vás sebrali pro potulku a držení zakázaných látek.“

Po těch slovech se poněkud uvolnil a tvář se mu zkrabatila úsměvem. Zřejmě celý život nedělal nic jiného,

než že u sebe přechovával zakázané látky, a pak to zapíral. „Jaká to vám tehdy byla fraška, to svět neviděl!

Stojím si takhle u silnice, palec zdviženej, když najednou u krajnice zastaví policejní auto, a v něm párek ukázkovejch buranů. No vážně, vypadali jak vepři v uniformách! Takže, jak řikám. Zastavili u krajnice a podali si mě. A bohužel u mě našli trochu trávy. Kurva, na jednoho jedinýho jointa! A za to mě šoupli za mříže! Měl jsem je tehdy zažalovat za špatný zacházení a zneužití moci veřejnýho činitele.“

„Vy jste stopoval?“

„Bylo mi devatenáct, auto jsem neměl, tak co jsem měl dělat?“

„Víte, nás shodou okolností zajímá, jestli tehdy někdo v té oblasti neviděl stopovat jistou dívku. Tak sedmnáct osmnáct let, vlasy obarvené na blond, modré oči. Měřit mohla něco přes metr šedesát a vážit nejvíc 56 kilo.“

„Takhle ale vypadala většina holek, co jsem znal.

Vlastně tak vypadaly úplně všechny, vyjma těch, co hulily trávu. Všimla jste si toho někdy? Ty, co hulily trávu, se totiž většinou postupně smrskly na polovinu svojí původní hmotnosti. Hubený, nebo tlustý, houfy jich stály u silnic v naději, že je konečně někdo vopíchá. Jak jinak by si asi koneckonců v životě přišly na svý, že jo?“

„Vy máte ale názory!“

To Pudgieho rozesmálo. Smál se tomu, že mně vůbec nebylo do smíchu.

Pokračovala jsem: „Můžeme se zase vrátit k tématu?“

„Což bylo co? Nějak jsem zapomněl.“

„Ta dívka, jak jsem vám ji popisovala.“

„No jasně. A co udělala?“

„Neudělala nic. Našli ji ležet ubodanou kousek od silnice.“

Jeho postoj se nepatrně změnil. „To mě mrzí. Jste neříkala, že ji zabili. Jinak bych si z toho tak neutahoval.“

„Problém je, že se ji nepodařilo identifikovat. Nikdo se k tělu nepřihlásil. Proto se snažíme zjistit, co byla zač.“

„Jasně, chápu, ale po tolika letech? Proč by někoho měla dneska zajímat vražda z roku 1969?“

„V podstatě je za tím soukromá záliba, něco jako koníček. Projekt dvou starších pánů, pro které pracuju.

Tak co vy na to? Co se stalo potom, když vás pustili?“

„Ze všeho nejdřív jsem musel zavolat svýho starouše, ať mě přijede vyzvednout. Byl vytočenej na nejvyšší míru a jen jsme dorazili domů, vyrazil mě; sráč! Šaty mi vyházel před barák a taky na verandě významně rozflákal talíř, ze kterýho jsem vždycky večeřel. No, hrozný divadlo tehdy předved. Tu scénu si zřejmě nemoh odpustit kvůli sousedům, aby viděli, že mi fakt nakopal prdel.“

„Aspoň že pro vás sjel a vzal vás do Creosote, ne?“

„To jo, ale až potom, co jsem byl nucenej strávit tři nejhorší dny mýho života. Tím myslím ty tři dny v base, kde se to hmežilo samejma cvokama,“ prohlásil s pokrčením ramen. „Horší lidi jsem snad do tý doby neviděl. Pozdějc jsem se jich ale dočkal.“

„A vzpomínáte si třeba na Lorenza Rickmana nebo Frankieho Miraclea?“

Odfrkl si. „Na Lorenza? Co to jako má bejt za jméno?

Nějakej buzík?“

„S těma dvěma a ještě s chlapíkem, co se jmenoval John Luchek, jste byl v cele. Ani na Johna si nevzpomínáte?“

„Nic mi to neřiká. Nemůžu si vzpomenout. Nějakej důvod, proč bych měl?“

„A Rickman?“

„Tak o toho vám jde? Víte, chci říct, že by mi celkem pomohlo, kdybych jako věděl, kam jako míříte.“

„Chápu, ale hned se k tomu dostaneme. Mluvili jste spolu?“

„Ve vězení je hrozná nuda. Člověk tam s někým mluví prakticky pořád, aby mu nehráblo. Taky tam děsně páchne jídlo, ale i na to si zvyknete. Tady ale zas tak špatně nevařej; jen je to žrádlo samej škrob, víte?

Makaróny se sýrem tady chutnaj jak knihvazačský lepidlo. Jedla jste to někdy?“

Nějak jsem si nebyla jistá, zda myslí makaróny se sýrem, nebo to lepidlo, a tak jsem raději obojí popřela, třebaže mu do toho podle mého názoru nic nebylo.

Nepřišla jsem tam přece hodnotit kulinářské kuriozity!

„A co Frankie? S tím jste se bavil?“

„Nejspíš jsem musel. Proč bych se s ním koneckonců nebavil? Jsem celkem přátelskej, i když všivák. Ale potkat tyhle chlapy dneska na ulici, asi bych je už nepoznal.“

„A nepomohly by třeba fotografie?“

„Třeba jo.“

Tak jsem vzala sluchátko, přitiskla je pro změnu k levému uchu a přidržela je u něho pozvednutým ramenem, čímž jsem si uvolnila ruce. Z desek jsem vyhrabala policejní fotografie a vždy po dvou jsem je postupně začala přikládat ke sklu někde ve výši Pudgieho očí. Celkem jsem jich měla dvanáct. Jména, přezdívky a osobní údaje při kopírování někdo zakryl a stejně tak ke snímkům nepřináležely ani zatykače, či výčty provinění. Pudgie přejížděl fotografie zkoumavým pohledem, který prakticky od samého začátku zabodával i do mě. Po chvilce ukázal prstem na Frankieho. „Tenhle?

To bude Frankie. Na toho si pamatuju. Jel na koksu a byl to děsnej nervák. Sjetej by člověku dokázal vymluvit díru do hlavy, ale naštěstí účinky vždycky dřív odezněly.“

„A co ti ostatní?“

„Snad tenhle? Nejsem si ale jistej,“ ukázal prstem na Lorenza Rickmana, takže mu paměť sloužila lépe, než sám tušil. „Někdo další?“

„Neřek bych.“

„Mluvil s vámi Frankie o svém provinění?“

„To jako máte na mysli tu křepelku, co voddělal?

Tušim, že ji tehdy dost vošklivě pořezal a pak už to teda úplně posral.“

„Co tím přesně myslíte?“

„Tak předně, jak jí ukrad to auto. Co si jako myslel? Že si poldové jako nenechaj vyhledat poznávací značku v evidenci? Další chybu udělal, když jí čajznul ty kreditky a platil s nima celou tu dobu, co byl na útěku. To za sebou moh klidně rovnou rozvěšovat fáborky! Je holt stejně blbej jako nebezpečnej. Když už tu holku zabil, taky si moh počínat rozumnějc.“ Zarazil se a doširoka otevřel oči. „Že vy už to všechno dávno víte, že jo? Klidně se s váma vsadím! Tak o co tady jde; už je venku?“

„Vy jste samá otázka.“

„No jo, ale jak vám pomoct, když nevím, co vlastně chcete?“

„Nezmiňoval se vám náhodou Frankie, jak dlouho byl vlastně v Lompocu, než ho zatkli?“

Pudgie se usmál. „Teda vážně nechápu, proč vás ten hajzlík tak zajímá.“

„Nezajímá mě on, ale pravda.“

„No tak. Povězte mi, o co tady v tý hře jde, a já ji s váma klidně budu hrát až do skonání světa.“

Přestala jsem se mu dívat do očí. „Tak vám ještě jednou děkuju, že jste se mnou ztrácel čas. Ta hra totiž právě skončila!“ Na chvilku jsem si opět zapřela sluchátko o levé rameno, v rychlosti posbírala poházené fotografie a založila je do desek.

„Počkejte! Kam jdete? Přece jsme ještě neskončili.

Nebo snad jo?“

Zarazila jsem se. „Nezlobte se na mě, ale mám dojem, že už jste mi řekl všechno, co víte, tak vás nechci zbytečně okrádat o čas.“

„Víte co? Třeba bych se ještě na něco rozpomněl, kdybysme si spolu v klidu sedli a ještě si popovídali.

Slovo sem, slovo tam, znáte to. No schválně, zkuste se mě ještě na něco zeptat. Třeba mi to nějak nabudí mozek.“

Shovívavě jsem se na něho usmála a zvedla se.

„Spojíte se se mnou, když ještě na něco přijdete?“

„Jenže čeho přesně se to má týkat? Aspoň naznačte!“

„Nebudu vám přece napovídat. Jestli nic nevíte, nedá se nic dělat. Proč u toho nezůstat?“

„Ale ne, neblázněte přece! Hele, co byste řekla tomuhle? Pořádně se nad tím teď zamyslím a vy mi mezitím skočíte koupit karton cigaret, jo?“

„Nebudu vám přece kupovat cigarety. Proč bych to dělala?“

„Je to přece jedinej způsob, jak se mi můžete revanšovat.“ Podívala jsem se na hodinky. „Za co? Za ty čtyři minuty?“

„Když kouřím, líp mi to myslí.“

Přehodila jsem si přes rameno tašku, sluchátko stále u ucha. „Sbohem.“ Protestoval: „Tak dobře. Zapomeňte na karton. Budou stačit tři krabičky. Kouřím všechno, jenom ne mentolky. Vážně, tu příchuť doslova nesnáším.“

„Kupte si je sám,“ odsekla jsem. „Zejtra mě pustěj. Tak bych vám to moh hned vrátit.“

„Chcete radu? Nechte toho, dokud ještě můžete. Jak že se to jmenujete?“

„Millhoneová. A jsem v seznamu. Tedy pokud umíte číst.“ Po těch slovech jsem zavěsila.

„Právě jsem se do vás zamiloval,“ řekl neslyšně.

„No jasně, taky jsem se do vás zamilovala.“

Mrkl na mě a pak pootevřel ústa a perverzně zahýbal jazykem. Dělala jsem, že to nevidím.

Cestou domů jsem se zastavila v samoobsluze, protože jsem potřebovala nakoupit pár nezbytných drobností Henrymu, aby mu po příjezdu doma nic nechybělo. V případě snesitelné dopravní situace jsem ho mohla očekávat tak mezi pátou a šestou. Auto nechal na parkovišti u losangeleského letiště, třebaže jsem se

nabízela, že pro ně sjedu. Můj vždy nezávislý domácí však protestoval. Prý to hravě odřídí sám. Jinak tomu byly bezmála dva týdny, co společně s Rosie a Williamem odlétal do Miami, kde na ně čekala Henryho starší sestra Nell, které je už devadesát sedm let, a bratři Lewis a Charles, z nichž prvnímu je pětadevadesát a druhému o pět méně. Dnešního rána podle všeho připluli z Karibiku a nasedli v Miami na letadlo. Henryho skupinka měla tedy co nevidět přistát v L. A. Ostatní „přízeň“ zamířila pro změnu do Michiganu.

V samoobsluze jsem naplnila vozík opravdu vrchovatě, a sice mlékem, pečivem, slaninou, vejci, pomerančovým džusem, banány, cibulí, karotkou, bezmála dvoukilovým kuřetem, novými bramborami, čerstvým chřestem a zeleninou na salát, k čemuž jsem ještě přihodila půllitrovku Jacka Danielse, což je Henryho oblíbená značka. Chvilku jsem dokonce i uvažovala nad tím, že bych jim na uvítanou přichystala večeři, ale přece jen mám dost omezený repertoár a cereálie s mlékem za slavnostní pokrm nepovažuji. Když jsem měla nakoupeno, navštívila jsem ještě stánek na rohu u tržnice a koupila tam velkou kytici žlutých a oranžových cínií a jiřinek a nechala si ji převázat ozdobnou stužkou. Čím blíž jsem byla domovu, tím lepší jsem měla náladu, a když jsem pak u Henryho v kuchyni uklízela nákup, přistihla jsem se dokonce, jak si tiše zpívám. Kytici jsem

naaranžovala do stříbrné konvice od kávového servisu a i s podnosem jsem ji umístila do středu kuchyňského stolu.

Pak jsem v rychlosti obešla celý dům. Na záznamníku sice Henrymu blikala kontrolka signalizující vzkaz, ale ten si mohl již brzy vyzvednout osobně. Zanedlouho jsem už štrachala v komoře, odkud jsem vytáhla vysavač, prachovku, mop na vytírání plus několik hadrů. Dům jsem vzala ztečí ještě jednou a důkladně ho uklidila.

Chyběly mi už jen zpívající myšky a byla jsem učiněná Popelka. Sotva jsem skončila, vycídila jsem ještě kuchyňský dřez a umyvadlo v koupelně, již jsem vydrhla i s podlahou, až se celá leskla. Když bylo po všem, doklopýtala jsem domů a dala si prvotřídního šlofíka.

Probudila jsem se za pět minut půl šesté a ještě chvilku váhala, má-li vůbec význam vylézat zpod vyhřáté deky, do které jsem se zavinula. Venku bylo ještě světlo.

Dny se totiž s jarem prodlužovaly, a pokud to takhle mělo jít dál, mohli jsme se co nevidět těšit na celého půl dne k dobru. A tak lidé stačili po práci ještě před večeří vyvenčit psa nebo si dát v klidu na verandě skleničku.

Mamka si mohla přečíst noviny, taťka posekat trávník, popřípadě umýt rodinné auto.

Nakonec jsem přikrývku přece jen odhrnula a dovlekla se do koupelny. V koupelně jsem se vyklonila z okna a div si nevyvrátila krk, protože jsem se snažila

dohlédnout až k Henryho zadním dveřím. V kuchyni se svítilo. Představa, že už je Henry doma, mi zase vlila krev do žil. Vklouzla jsem tedy do bot, opláchla si obličej, ustlala rozválenou postel a rychle seběhla dolů po točitém schodišti. Na prahu jsem se otočila, zamkla jsem za sebou dveře a vděčně stočila pohled na příjezdovou cestu, kde jsem předevčírem parkovala a kde nyní stála Henryho neveliká dodávka.

Zadní dveře do domu nechal otevřené, pouze přibouchl rám se sítí proti hmyzu, ale nezajistil ho zevnitř. Žádné další známky jeho přítomnosti jsem sice nikde neviděla, ale i tak jsem na rám zaklepala, načež se z hlubin chodby ozvalo důvěrně známé: „Tady, tady jsem!“

Do vteřiny se objevil Henry, na sobě obligátní tričko, kraťasy a pantofle. Než se ale dostal až ke dveřím, rozezvonil se mu telefon zavěšený na zdi. Pozval mě dál a spěchal ho zvednout. Krátce s volajícím promluvil a navrhl: „Vezmu si to vedle, ano? Počkej chvilku.

Nezavěšuj.“ Zakryl mluvítko a obrátil se ke mně: „Hned jsem tu. Nalij si zatím víno.“

Předal mi sluchátko, které jsem držela, dokud se Henry zase nepřihlásil z podvojné linky v ložnici. Sotva jsem uslyšela jeho hlas, zavěsila jsem. Jinak Henry nelenil, láhev chardonnaye byla dávno připravená v nerezovém kbelíku s ledem a vedle ní stály skleničky na nožce. Naplnila jsem jednu asi do poloviny, když tu mě v

nose polechtala vůně pečeného kuřete. Přistoupila jsem proto k troubě a sklonila se k prosklené výplni dvířek.

Uvnitř si v záplavě cibule, karotky a růžovějících nových brambor hověl na pekáči buclatý kur domácí. Na stole bylo prostřeno pro čtyři osoby, takže se dalo čekat, že zřejmě co nevidět přijdou i William s Rosie. Těm jsem jinak dávala tak den dva, než zase zprovozní a otevřou svou báječnou rodinnou restauraci. Také jsem uvažovala, zda Rosie náhodou nezpestří své maďarské speciality nějakým originálním karibským receptem. Okamžitě jsem si představila její „maďarská kuláš“ obložený kokosem, ananasem a pisangovými banány. Hmm…

Henry po chvilce přispěchal za mnou do kuchyně a také si nalil pití. Sluníčko mu očividně dodalo barvu a vůbec vypadal, že je při síle. Tváře měl ošlehané větrem, v modrých očích jiskrný pohled. Vzápětí se dostavili i William a Rosie. William měl na hlavě slamák, Rosie se zase na rameni houpala plážová kabela, utkaná z nějakého hrubého přírodního materiálu, který zčásti připomínal kukuřičné šustí, zčásti slámu. Jinak William, Henryho o dva roky starší bratr, má tytéž hedvábně jemné bílé vlasy a tutéž elegantní, štíhlou postavu.

Osobně se sice nedomnívám, že by dosahoval stejných půvabů jako Henry, ale i tak vypadá dobře. William je zčásti vyléčený hypochondr, který ale asi bohužel nikdy nepřestane jevit zájem o neznámé a dosud neléčitelné

choroby, popřípadě nečekaná úmrtí. Rosie je naproti tomu podsaditá, dobře stavěná a pánovitá ženská, která má na všechno vlastní názor, postrádá smysl pro humor a celá by se rozdala. Vyjma toho, že jí na slunci vyšisovaly načerveno barvené vlasy, takže získaly lososový odstín, se vůbec nezměnila. Zatímco Henry chystal salát a rajská jablíčka, zeptala jsem se těch dvou, jak se jim exotická plavba líbila.

Rosie protáhla obličej: „Nechutnalo jídlo. Moc všeho najednou. Chuť to nemělo a vypadalo všelijaký.“

William si nalil skleničku vína. „Vždyť jsi toho vždycky snědla víc než já! Jako tasemnice.“

„Snědla, ale nechutnalo. Už přece říkala. Nic k zapamatování. Ze všeho, co jsem jedla, nic si nepamatuju.“

„Ani ten ananasový koláč? Tu výjimečnou lahůdku, jak jsi sama říkala?“

„Kdybych chtěla, upeču dvakrát líp. Ale nechci.“

„Hmm, tak na to se nedá nic říct, ale taková dovolená slouží každopádně i k tomu, aby se člověk nechal rozmazlovat. Je na ní dobré právě to, že tam nemusíš vařit.“

„A co jinak? Co jste dělali celé dny?“

William nabídl židli Rosie a sám přisedl na hranu stolu. „Byla to paráda. Nádhera. Kotvili jsme v nejrůznějších přístavech; celkem asi v sedmi. Kdykoli nás

přestala bavit vyhlídka na moře, mohli jsme si zajít na přednášku, na promítání, zaplavat si, zahrát shuffleboard*, zacvičit si aerobic, cokoli. Dokonce i kuželník tam měli. Po večerech se zase hrály hazardní hry nebo se tancovalo. I na bridž a na turnaje v šachu přišlo. Ani chvilku jsme se nenudili. Nakonec se dokonce konal i ples!“

* Shuffleboard je společenská hra hraná na palubě lodi, při které se do vyhrazených polí hrací plochy posílají dřevěné kotouče.

„To jste se teda měli. No vážně, poslouchá se to báječně. A co ostatní ,přízeň‘? Těm se tam také líbilo?“

Odpověděl William: „A jak! To si poslechni. Charlie si totiž konečně nechal seřídit naslouchátka, takže je z něj dneska dočista jinej člověk. Prakticky nezavře pusu.

Zřejmé že si vždycky nechával všechno pro sebe, protože prostě neměl ponětí, co mu vlastně kdo říká. S Nell hráli v jednom kuse bridž a většinu protihráčů porazili na celé čáře.“

„A Lewis?“

„Lewise stačí obklopit hloučkem dam a je spokojenost sama. Jinak mužský tam byli v oslabení, jeden jedinej na deset ženských. Byl jako kohout na smetišti.“

Rosie pozvedla ukazovák. „A ne sám!“ Usmála se významně na Henryho. „No, pověz jim, cos udělal.“

„Ne ne. To nestojí za řeč. Navíc o nás už jsme mluvili dost. Co ty, Kinsey? Na čem teď pracuješ? Vsadím se, že to určitě bude něco zajímavého.“

„Ale no tak, Henry. Ještě jsi mi nedopověděl, jak jste se měli. Já například na lodi nikdy nikam neplula. Vážně mě zajímá, co to obnáší.“

„No, jak říkal William. Ode všeho trochu. Bylo hezky,“

řekl a dál šlehal ocet a olej.

Rosie se malinko předklonila a důvěrně špitla: „Pózoval jako model pro kalendář, takže mu teď od rána do večera volají nějaké ženské.“

„Nech už těch hloupostí,“ napomenul ji přes rameno Henry. „Co to bylo za kalendář?“

„Ale, nic zvláštního. Lidi z posádky mysleli, že by bylo dobré celou cestu nějak zdokumentovat. A tohle se dělá vždycky. O nic nešlo. Byla to jen legrace.“

Rosie přikývla a povytáhla obočí, nakreslené hnědou tužkou. „S tím ‚nic‘ souhlasila. Protože to měl na sobě.

Muž února, lamač srdcí!“

„Nedá se říct, že na sobě nic neměl,“ upřesňoval to William. „Ty to podáváš, jako by byl při tom focení v rouše Adamově, a to přitom vůbec není pravda.“

Zalovila v plážové brašně a vytáhla okázalý kalendář s řadou lesklých fotografií. „Tady ho mám. Se podívejte a uvidíte sami. Ten chlap je dočista bez šatů! Má jenom spodní trenýrky.“ Nalistovala únor a natočila kalendář na

mě, abych to také viděla. Fotograf zvěčnil Henryho na palubě, opřeného o zábradlí a otočeného zády k oceánu.

V dálce napravo za ním vystupoval z vln ostrůvek s palmami. Henry nebyl nahý, měl na sobě červené šortky, a dokonce i bílou košili, vpředu rozepnutou a poněkud rozevlátou. Na hlavě mu seděla kapitánská čapka, vmáčknutá hluboko do čela. Jinak se nenucené usmíval, takže mu v bronzovém obličeji zářily dvě řady bělostných zubů. Kombinace charismatu i sex appealu vykonala své, a tak vypadal jako napravený Casanova.

Skutečný Henry se při pohledu na fotografii začervenal.

„Jé, to se mi líbí! Taky bych moc jeden chtěla,“

žadonila jsem.

„Ber, je tvůj. Vzala víc, ještě pro holky ze sousedství.“

„Díky.“ V rychlosti jsem pak kalendář prolistovala celý, abych se podívala i na ostatní „modely“. A třebaže se na mě z některých fotografií usmívali i další fešní staroušci, všechno od pohledu osmdesátníci –, ani jeden nebyl tak okouzlující jako Henry. Rozesmálo mě to.

„Nevěděla jsem, že jsi tak fotogenický. Vůbec se nedivím, jestli ti volají ženské. Vypadáš bezvadně.“

„Vždyť nikdo nevolá,“ podotkl.

Kupodivu se právě rozezvonil telefon.

„Já vezmu,“ nabídla se Rosie a ztěžka se zvedla na nohy.

„To tedy nevezmeš. Od toho máme záznamníky.“

Telefon zazvonil ještě třikrát a pak už vyzvánění přerušil Henryho záznamník. Nejprve k nám tedy z vedlejší místnosti dolehl charakteristický tón a po něm tento vzkaz: „Henry? Tady Bella, ma petite belle.

Pamatuješ? Slíbila jsem, že se ozvu, tak volám. Jen jsem ti chtěla říct, jak moc mě zklamalo, žes mě už před odjezdem nestačil navštívit. Ty jeden! Kdyby náhodou, najdeš mě v…“

Večeři pak přerušily ještě dva další telefonáty, které Henry záměrně ignoroval. Vždy jen upřel pohled do talíře s kuřetem a začal je ohledávat s péčí, kterou vlastnoručně připravenému jídlu nikdy nevěnoval. Když zazvonil telefon potřetí, Henry se beze slova zvedl a přešel do pokoje vedle. Tam ztišil vyzvánění a vypnul hlasité přehrávání záznamníku. Nikdo z nás to nekomentoval, ačkoli Rosie v jedné chvíli vyprskla smíchy, načež se na sebe s Williamem významně podívali. Ještě dlouho se jí smíchem třásla ramena, i když dělala, že se jen zakuckala. Kromě toho si příliš okatě zakrývala ústa ubrouskem.

„Na tom není nic k smíchu,“ vrčel Henry.

9

Staceyho opět hospitalizovali, za posledních pět dnů už podruhé, tak jsem se dobrovolně nabídla, že se v pondělí vypravím za Lorenzem Rickmanem namísto něho. Dolan sice navrhoval, že to klidně zvládne, ale mně bylo jasné, že by stejně nejradši počkal v nemocnici.

Chtěl být u toho, až budou doktoři Staceymu předčítat výsledky posledních vyšetření. Má rozmluva s Rickmanem ale nakonec trvala jen krátce a nic nepřinesla. Uskutečnila se v dílně servisu zahraničních vozidel, kde to páchlo výfukovými zplodinami, motorovými oleji a novými pneumatikami. Na podlaze, na lavicích a vůbec na všech vodorovných plochách se válelo nářadí a nejrůznější součástky, manuály, zčernalé vodiče, prasklé hlavy válců, ventily, řemeny, písty, alternátory a vypuštěné duše.

Rickmanovi bylo dost přes třicet, měl podivně hranatý obličej a příliš útlý krk, který se mu snad musel samovolně ohýbat. Zvolna řídnoucí tmavé vlasy si sčesával do čela, kde mu tvořily průsvitnou ofinu. Nosil i vousy a zastřihoval si je těsně pod bradou. Bezděky se v

nich drbal rukama černýma od kolomazi, na sobě uniformu, která se příliš nelišila od vězeňského stejnokroje, pominu-li výšivku se jménem nad kapsou u košile. Celou dobu se mohl přetrhnout, jak se mi snažil být nápomocný, ale na společné chvíle strávené v cele s Frankiem Miraclem si ve skutečnosti příliš nevzpomínal.

Jen kroutil hlavou. „Tak to nemůžu sloužit. To jméno mi vůbec nic neříká. Strávil jsem tehdy ve vězení akorát jednu noc. Druhej den přišel kámoš a zaplatil za mě kauci. Musel jsem ale slíbit, že se dám k Anonymním alkoholikům. No a od těch dob jsem se prakticky netknul chlastu, teda víceméně.“ Malinko se pousmál a uhladil si dlaněmi ofinu. „Zákon mi sice pořád ještě nevoní, ale aspoň jsem čistej a střízlivěj, podmínka, na základě který mě pustili. Týdně absolvuju pět šest sezení, víte?

Teda, ne že by mě ty dýchánky s bandou šílenců nadopovanejch kafem a cigárama nějak zvlášť bavily, ale aspoň nemusim bručet.“ Po těch slovech si zasunul ruce do kapes vzadu na kalhotách. Za chvilku si to zase rozmyslel a založil si je na prsou. Prsty se mu zatoulaly mezi vousy, a už vzápětí si je vískal palcem.

„A co ostatní zadržení, ti, co s vámi tu noc seděli v cele? Vzpomínáte si na některého z nich?“

„Kdepak. Je mi líto. Stalo se mi to v osmnácti, a když mě sebrali, byl jsem nadrátovanej, jak zákon káže. Šlo, tuším, o moje druhý nebo třetí vokno. Zapomněl jsem

kolikátý. Řek bych ale, že spíš třetí. Klidně tam se mnou moh sedět třeba Charlie Manson, a stejně bych na to nemoh přísahat.“

Chtěla jsem mu malinko pomoci, tak jsem dala k lepšímu, že nám jistý svědek, který v tom vězení tehdy také byl, vyprávěl, jak se tam Frankie šířil o té vraždě.

Bohužel to u něho nevyvolalo žádnou odezvu. Sáhla jsem tedy pro balíček fotografií a podala mu je.

Bezmyšlenkovitě si je prohlédl, ale jen u toho kroutil hlavou a zase mi je podal zpátky. „Slušná banda hrdlořezů.“

Tak jsem si je strčila zase zpátky do tašky. „Vím, že mi do toho nic není, ale můžete mi říct, čím jste si vysloužil pobyt ve vězení?“

Znehybněly mu prsty a pak jimi zase začal tahat za osamělý vous, který mu vyrůstal kdesi hluboko pod bradou. „Proč se ptáte?“

„Konkrétní důvod k tomu nemám. Jen jsem zvědavá.“

„Vážně to nestojí za řeč.“

„Aha. Chybička se holt vloudí. Omlouvám se. Je to samozřejmě čistě vaše věc. Nechtěla jsem do vás zbytečně rýpat.“ Po těch slovech jsem mu podala vizitku.

„Díky, že jste si na mě našel čas. A kdyby vás snad něco napadlo, dáte nám vědět?“

„Ale jistě.“

„Můžu se ještě na jednu věc zeptat? Myslíte si, že jste venku nadobro?“ V rychlosti to zvážil a jen se zasmál pod vousy. „To pochybuju.“

Cestou do města jsem se stavila v nemocnici.

Staceyho opět umístili do šestého patra centrálního pavilonu, do dalšího ze soukromých pokojů, situovaného na opačném konci chodby, než byl ten předešlý. Nahlédla jsem dovnitř pootevřenými dveřmi, ale postel byla prázdná. Z okna se nabízel výhled na moře, nějaké tři kilometry vzdálené, které se modralo na pozadí střapatých korun stromů. Výslednému obrazu v podstatě vévodila zeleň, ačkoli místy prosvítaly červené střechy s hliněnými taškami. Pokoj jako takový byl vzdušný a dostatečně prostorný, takže se tam vešel i kulatý stůl o průměru metr dvacet, u kterého stála čtyři křesílka. A právě v jednom z nich jsem našla Dolana. Seděl a četl odrbaný výtisk časopisu Road & Track.

„No, dobrý den! Kdepak máte Staceyho?“

„Poslali ho na rentgen. Za chvilku by se měl vrátit.“

„A jak je na tom?“

„Zatím nevíme. Co Rickman, co říkal?“

„Bohužel nic moc.“ Ve stručnosti jsem mu přetlumočila naši rozmluvu. „Myslím, že si ho můžeme s klidem škrtnout. A podle všeho i Pudgieho. Je sice opatrný, ale blbec, což je kombinace, které se vysloveně děsím. Tak, a co dál?“

Dolan odložil časopis. Měl na sobě tmavomodrou bundu a kšiltovku s emblémem Dodgers. „Stacey ještě nevolal tomu Mandelovi, takže nevíme, jestli se budem moct jít podívat na ty její osobní věci a svršky. Ale spojí se s ním, hned jak bude mít chvilku. Ty mezitím můžeš třeba zkusit brnknout tomu C. K. Vogelovi, jak nás na něj naved starouš Arne. Zkus třeba informace o telefonních číslech…“

„Dolane, čím myslíte, že se živím…?“

„No jo, promiň.“

„Skočím teď dolů do vestibulu najít telefonní automat. Když už tam budu, nepotřebujete něco?“

„Pochybuju, že maj dole v tom obchodě s dárkama camelky.“

„Spíš ne.“ U dveří jsem se zarazila. „Poslyšte, za co vlastně Rickmana zavřeli?“

Nadporučík Dolan opět sáhl po časopisu a naslinil si ukazovák. Obrátil list a zahleděl se na celostránkovou reklamu na nějaký speciální přípravek na zlepšení palivové směsi, který se dal podle všeho vlít do nádrže pouze za přítomnosti nohaté blondýny v plavkách. „Tak si to zrekapitulujeme. Obtěžování, sodomie, orální sexuální zneužívání a sexuální zneužití dítěte.

Překvapuje mě, že ho ve vězení někdo nezabil. Pro tyhle typy totiž nemaj zpravidla pochopení ani ostatní vězni.“

Pane jo, a já ho celou dobu tipovala přinejhorším na držení zakázaných látek!

K cestě dolů jsem použila výtah, a než se mi konečně podařilo najít vstupní halu, dobu jsem bloudila labyrintem chodeb. Telefonní automaty jsem objevila nedaleko hlavního vchodu, ukryté pod malou stříškou, která se táhla od vstupních dveří k parkovišti, kde se čekalo na propuštěné pacienty. Cestou jsem zahlédla dvě mladé sestřičky, které pomáhaly novopečené mamince z kolečkové židle do dodávky. Z děťátka jsem neviděla ani hlavičku, ale každopádně byl ten povijan o dost větší než bochník chleba. Pak už jsem šmátrala na dně tašky, dokud mi v dlani nezacinkalo pár drobných mincí. A že měl Lompoc stejnou předvolbu jako Santa Teresa, nemusela jsem se bát, že na tom telefonátu snad zchudnu. Vytočila jsem číslo na informace o telefonních číslech a přihlížela, kterak novopečený tatínek naložil dozadu do dodávky všechny ty kytice a s nimi i několik jasně růžových a stříbrných nafukovacích balónků.

Pak mi nadiktovali Vogelovo číslo, které jsem si poznamenala na kousek papíru. Vytočila jsem je, a když se mi přihlásil Vogel, představila jsem se. Soudě podle hlasu, mu mohlo být už přes osmdesát a pravděpodobně jsem ho probudila z odpoledního spánku. Tak jsem vyhrkla: „Omlouvám se, jestli nějak ruším.“

„Ale ne, kdepak. Bez obav. V pátek mi volal Arne a povidal, že se mi prej někdo vozve. Asi vás bude zajímat ta dodávka, co jsem tam tehdy viděl, že jo?“

„Ano. Přesně tak.“

„Abych pravdu řek, moc jsem toho tehda policii nepověděl. Víte, měl jsem na úřadu šerifa sváru. Byl to manžel mojí sestry Madge, chlápek jménem Melvin Galloway. Dneska už je po smrti. Každopádně jsme spolu nikdy dvakrát nevycházeli. Ten chlap měl totiž na všechno svůj názor a předkládal to tak, jako by jedině ten jeho byl ten správnej. Nemoh jsem ho vystát. Moc křesťansky to sice asi nezní, ale je to pravda. O tej dodávce jsem mu vykládal hned dvakrát, ale on nad tím vždycky jen mávnul rukou se slovy, že přece nemůže ověřovat každou pitomost, se kterou se přihlásí kdekterej občan, protože to by pak prej nedělal nic jinýho. Tedy ne že se někdy nějak nadřel, to zas ne! Ve skutečnosti to byl asi nejlínější policajt, co jsem kdy potkal. Po čase jsem si proto řek, že jsem udělal všechno, co bylo v mejch silách, a nechal to plavat. Pak mi ale došlo, že ta dodávka ve stylu hippies mi zas tak podezřelá nepřišla, že mě daleko víc zarazilo to druhý auto, co tam tehdy stálo, ten červenej kabriolet s arizonskejma poznávacíma značkama.“

„I Ame o tom červeném autě mluvil, ale osobně jsem celou dobu žila v dojmu, že vám připadala podezřelá spíš ta dodávka. Nebo se pletu?“

„To ne. Tý dodávky jsem si všim, protože byla tak pomalovaná, mírový symboly a tak, navíc vyvedený v těch nejdivočejších barvách. Hned mě to praštilo do očí.

Parkovala v tej slepej odbočce nahoře nad svahem.“

„Trochu to tam znám.“

„Ten kabriolet mě trknul, až když jsem si v novinách přečet, že v něm policie podle popisu poznala nějaký kradený auto.“

„Nevzpomněl byste si na značku?“

„To zas ne, ale viděl jsem ho celkem třikrát. Prvně, když stálo u silnice poblíž lomu. Podruhý kousek za městem. Jel jsem zrovna k doktorovi nechat si vyříznout cystu, a najednou koukám, ze strže ho tam doluje odtahovka. Bylo děsně omlácený. Vypadalo to, jako když někdo povolil ruční brzdu a pak do toho auta strčil, a ono se svezlo dolů do roští. Cestou muselo navíc potkat pár stromů, protože mělo dost poškrábanou a pomačkanou kapotu. Tejden jsem ho pak neviděl, ale šerifovi muži tehdy pověřili odtahem mechanika, ke kterýmu si shodou okolností dávám opravovat auto. Tak jsem to fáro nakonec zahlíd potřetí, když jsem si šel vyzvednout tu svou kraksnu po opravě karburátoru. To bylo naposled.“

„Vzpomínám si, že se o tom autě píše v policejním spisu. Když jste ho vy viděl poprvé, neseděl v něm náhodou někdo?“

„Ne. Prostě stálo u silnice, přesně na hranici pozemků vaší babičky. Čumák mělo natočenej dolů a ty fajnový sedačky z černý kůže musely bejt určitě děsně rozpálený od sluníčka. Když jsem projížděl kolem, dokonce jsem i zastavil a šel se podívat, jestli náhodou nemaj něco s motorem. Nic ani nikoho jsem tam ale neviděl, tak jsem jel zas dál. Když jsem tam tudy projížděl pak, už tam nestálo.“

„A říkal jste o tom Melvinovi?“

„O tom autě jsem říkal Madge, a ta mu to měla vyřídit a u toho zůstalo. Nechtěl jsem to Melvinovi pořád připomínat, když to ve skutečnosti stejně nechtěl poslouchat. Zřejmě nad tím zase jednou mávnul rukou.

Jó, holt s Melvinem byla ta potíž, že nevěřil ničemu, na co si nepřišel sám. Patřil k lidem, co si radši něco vymyslí, než aby přiznali, že to prostě nevědí. Nebo když se mu do něčeho nechtělo, tvrdil například, že už to udělal. Proto přimět ho k něčemu bylo nad lidský síly. Stejně tak jste se ho nemohla na nic zeptat, jak byl vztahovačnej.

Vždycky se choval, jako by ho obviňovali z nedbalosti.“

„Asi to s ním muselo být těžké.“

„No to bylo. Ale i s Madge.“

„Hmm. Tak vám děkuji za informace. Přetlumočím je svým kolegům a uvidíme. Třeba nás konečně přivedou na stopu.“ V duchu jsem se ale ještě nevzpamatovala z toho, jak jen tak mezi řečí zmínil mou babičku. Takže to věděli dokonce i úplně cizí lidé! Před něčím takovým se už těžko daly zavírat oči. Takže já měla babičku. Jak bizarní!

Jako by mi četl myšlenky, najednou prohodil: „Znal jsem kdysi i vaši maminku.“

„Opravdu?“

„No ano. Víte, Ame Johanson nastoupil u Kinseyů, když mu bylo sedmnáct. Rita se mu moc líbila a taky jí to dával najevo, ale nějak pro něj neměla pochopení. Pořád si říkal, že to asi bude věkem, že je na ni moc starej. Jenže ona si pak natruc vzala vašeho otce, a ten byl přitom starej úplně stejně. Děsně ho štvalo, že se ti dva dali dohromady, to vám teda povim. Říkal jsem mu, ať neblázní. Tak předně bylo jasný, že se nebude zahazovat jenom tak s nějakým honákem. A v druhý řadě byla ochotná udělat cokoli, jenom aby vypadla z domova. Byla od přírody nespoutaná a taky moc hezká, když už jsem to nakous. Neměla stání, až nakonec utekla. A utekla by nejspíš s každým, jen aby tam nemusela bejt.“

„Nesmírně lichotivé,“ poznamenala jsem, ale po pravdě řečeno byl Vogel první člověk, který mi o mé matce dokázal povědět něco konkrétního. Vzal to sice ve

zkratce, ale celkem srozumitelně mi nastínil příběh jejího krátkého života. To obě mé sestřenice Liza i Tasha jí ve svém vyprávění propůjčovaly až nadpřirozené vlastnosti.

V jejich podání se z ní stávala rodinná legenda, mytická postava a symbol generačního vzdoru. „Co jsem tak pochytila, se starou paní moc dobře nevycházela…“

nadhodila jsem.

„No jéje! Ale měly to těžký obě. Pro vaši babičku Cornelii byla Rita radost i pýcha. Svým způsobem je mi jí dneska líto.“

„Koho, mojí matky?“

„Ne, babičky. Tak moc se snažila, aby měla všech svejch pět holek stejně ráda! Jenže Rita byla prvorozená a Cornelia na ní hrozně lpěla. To všechno jste ale už jistě slyšela, ne?“

„Ehm, no jistě. Kdysi mi to vyprávěli,“ připustila jsem, ačkoli to nebyla pravda. Jenže když vám chce někdo svěřit, co se vlastně povídá mezi lidmi, tolik si na vás nesmlsne, pokud získá dojem, že už o všem dávno víte.

„Burtona Kinseyho si Cornelia brala v sedmnácti, takže byla přesně o polovic mladší než on. I to byl jistě důvod, proč nechtěla, aby se Rita vdávala tak mladá.

Třikrát za sebou taky přišla o dítě. Všechno to byli kluci a ani jednoho nedonosila. Rita byla první miminko, co přežilo. Kluci se holt Cornelii nedařili. Přežily jenom holky.“

„Jak je to možné?“

„Řek bych, že ani doktoři to nevěděli. Přece jen se tehdy medicína zakládala spíš na dohadech, dost se improvizovalo. Než například roku 1923 objevili ti dva chlápci inzulin, běžně se umíralo na cukrovku. A dokud se roku 1934 nepřešlo na jaterní léčbu, umíralo se zase na chudokrevnost. No, jen si to představte! Léčit někoho tím, že ho krmíte játry! Dneska se na to zapomíná; zapomíná se, kolik jsme toho dřív nevěděli a na co na všechno jsme mezitím přišli.“ Odkašlal si. „Jo jo. Ale o tom jsem mluvit nechtěl. Víte, v čem je problém, když člověk stárne? Postupně přijde o všechny lidi, kterým může vykládat svoje historky. Ale zpátky k tématu!

Kdyby vás ten červenej kabriolet na něco přived, dáte mi vědět, že jo? Rád bych se po těch letech vysmál Melvinovi, víte?“

„Díky, že jste si na mě našel čas. Určitě se zase ozvu.“

Zavěsila jsem, zamířila zpátky k výtahu a zase se nechala vyvézt do šestého patra centrálního pavilonu.

Tam se přede mnou rozesunuly výtahové dveře a já vystoupila. Na chodbě jsem uviděla Dolana, který zjevně právě vyšel ze Staceyho pokoje. Uveleboval se na pohovce pod oknem. Trochu to tam připomínalo čekárnu, ale místo podle všeho sloužilo spíš k odpočinku návštěvám onkologických pacientů, když si potřebovali

na chvilku vydechnout. Sotva mě Dolan zpozoroval, začal se zase zvedat.

„Kvůli mně vstávat nemusíte,“ podotkla jsem. „Ale co děláte tady? Myslela jsem, že budete u Staceyho v pokoji.“

Dolan opět ztěžka usedl na pohovku. „Tam jsou teď doktoři. Onkolog, radiolog a další odborníci, a ani se neobtěžovali se mi představit.“

„A jak to vypadá?“

„Tak to ti nepovím, kdybys mě zabila. Ale všichni tři maj takový ty protáhlý vážný ksichty, takže z toho nic dobrýho nekouká. Jak dopad‘ ten telefonát? Mluvila’s vůbec s tím Vogelem?“ Malinko si poposedl, a uvolnil mi tak místo vedle sebe na gauči. „Ták. Posaď se taky.“

Přisedla jsem na bližší z opěrek a položila si ruku na opěradlo. „Tak. Asi ze všeho nejdřív bych ráda uvedla na pravou míru, jak moc malej ten náš svět vlastně je. C. K.

Vogel je totiž švagr Melvina Gallowaye.“ Po těch slovech jsem mu ve stručnosti vylíčila, co jsem se dozvěděla od Vogela o tom červeném kabrioletu.

„Může se plést. Frankie měl červený auto.“

„Já vím, když on tak trval na tom, že to byl kabriolet a že měl černé kožené sedačky.“

„Hmm, tak to dáme posoudit Staceymu a uvidíme, co ten nám na to řekne.“

Koutkem oka jsem zahlédla, jak ze dveří jeho pokoje vycházejí ti tři lékaři. Upozornila jsem na ně Dolana, ale to už zacházeli za roh a za chvilku nám zmizeli z očí.

„Tak, a jsou pryč! Nechcete je ještě dohonit a zeptat se, co je nového?“

„Teď ne, ale je to v plánu.“

Do Staceyho pokoje jsem nechala vejít Dolana jako prvního. Říkala jsem si totiž, že bude-li Stacey příliš rozrušený, zase se tiše vytratím, než na sebe zbytečně přilákám pozornost. Ležel na posteli, hlavu na polštáři, podepřenou polohovatelnou částí lůžka, a těšil se pohledem na moře. Výjimečně neměl naraženou tu svou čapku, takže jsem se při pohledu na něj poněkud zarazila. Hlavu měl téměř holou, protože mu po ozařování a chemoterapii prořídly a také zjemněly vlasy.

Co zbylo, dosahovalo délky sotva dvou centimetrů a připomínalo něco mezi chmýřím káčátek a vlasovým porostem novorozeňat. Ta čapka mu přece jen přidávala na mužnosti. Bez ní to byl jen obyčejný dědoušek se svrasklým krkem a vrásčitýma ušima, které mu snad až příliš odstávaly od holé lebky. Obrátil se na nás s úsměvem, za kterým se sice mohla skrývat radost, ale to by člověk nesměl Staceyho znát. „Nikdo mi nebude vykládat, že bůh nemá smysl pro humor.“

„Hmm,“ nezmohl se na nic lepšího Dolan.

„Ne, vážně, vůbec to se mnou není tak zlé. Není to totiž ani meningiom, ani neurofibrom; jinak řečeno, žádné metastázy v blízkosti páteře. Tím pádem se těch zad nemusím nijak obávat. Zřejmě to bude jen vyhřezlá plotýnka, což je u chlapa v mém věku celkem běžná degenerativní změna. Jinak pro případ, že byste se divili, kde jsem vzal všechny ty výrazy, tak jen cituju doktory.

Co se týče léčby, tak mi doporučili klid na lůžku, čemuž jsem už tedy celkem přivykl. Nadto mám užívat analgetika a něco slabšího na bolest, tedy zřejmě valium, jak jsi sám říkal. Když to nezabere, přijde na řadu plán B, ale k němu se zatím slovem nevyjádřili. Osobně bych to tipoval na operaci, ale nic konkrétního neříkali. Jeden z nich mi ještě doporučil cvičení, ale s tím mám začít, až teprve odezní bolest. Tedy už aby to bylo! Bohužel ale tytéž rentgenové snímky, které vyloučily to, čeho jsem se nejvíc obával, upozornily na nějaké dosud nezhojené zranění neznámého původu. Podle všeho u mě nastala remise, takže bych z toho měl být dočista venku.“

„A co přesně k tomu ten doktor říkal?“

„Je to doktorka, hergot! A nepřerušuj mě! Právě jsem se vám to chystal říct. Takže podle slov mojí doktorky by mohlo jít o zajizvenou tkáň, o pozůstatky odumřelého nádoru, ale možná se mi tam zase líhne starý známý lymfom. Jenom na základě těch snímků se to totiž nedá určit stoprocentně. Proto mě na ráno objednali na

biopsii. Ale údajně můžu být rád, že jsem tady, že mě chytly ty záda. Totiž, kdyby mě nebolely, nešel bych na rentgen, a kdybych nešel na rentgen, toho uzlíku by si nikdo nevšiml a on by si v mým těle dělal, co by se mu zlíbilo až do další prohlídky. A na tu jsem objednaný až kdoví za kolik měsíců.“ Poté ukázal prstem na Dolana: „A neříkej, j| to říkal, protože nemám vůbec náladu to slyšet.“

„Ale já to neříkal, i když připouštím, že jsem něco v tom smyslu naznačoval.“

Bála jsem se, jestli už nepřestřelil, ale Stacey se jen zasmál. „A kdy tě mají pustit?“ ptal se Dolan.

„Zatím neříkali. Ale abyste si nemysleli, že jsem se tu celou tu dobu jen tak povaloval! Volal jsem na úřad šerifa. Joe Mandel se nám mezitím vyšvihl na vrchního detektiva, tak doufám, že nám bez problémů ukáže veškerý důkazní materiál, co k případu Jane Doeové shromáždili.“

„Klidně tam s Kinsey zaběhneme.“

„Ne beze mě. A jestli mě chcete udržet při životě, koukejte pěkně dělat, co říkám.“

„Jdi do háje! To je přece vydírání!“

„Správně. A teď už mi honem povězte o tom Rickmanovi. Myslím, že trocha toho humoru mi neuškodí. Spíš naopak.“

Toho večera jsem si zašla na jídlo k Rosie. Byla jsem tak vděčná, že už je zase zpátky, až jsem se jí málem plazila u nohou a líbala lem toho jejího havajského hábitu, pestrobarevného muu-muu. Dva týdny měla zavřeno, takže už uvnitř prakticky nebylo cítit ani zvětralé pivo, ani cigaretový kouř. Kromě toho si sjednala úklidovou firmu, která hospůdku v její nepřítomnosti dokonale vygruntovala. Podlahy se proto leskly, dřevěný nábytek voněl včelím voskem a v zrcadle zavěšeném nad barem se opět odrážely lahve s destiláty, jejichž odlesky blikotaly jasem, který dovede vykouzlit jen drahé foukané sklo. Lidí přišlo jen poskrovnu, neboť stálá klientela patrně ještě nezjistila, že je podnik opět v provozu.

Za barem obsluhoval William a zručně čepoval pivo a rozléval kořalku ve snaze uspokojit své vždy žíznivé zákazníky. Henry seděl u obvyklého stolu a bavil se přesmyčkami. Vyzval mě, ať se posadím naproti němu.

Sotva jsem zvedla hlavu, na prahu kuchyňských dveří se objevila Rosie, v ruce štos něčeho, co vypadalo jako kancelářské desky. Rychle vykročila naším směrem a tvářila se přitom, jako že je sama se sebou nadmíru spokojená. Pak podala jedny z těch desek mně, jedny Henrymu. Původně jsem myslela, že půjde o alba s fotografiemi, ale ukázalo se, že jsou to jídelní lístky, ručně zpracované a jako od kaligrafa.

„No, tomu říkám změna,“ kvitovala jsem to uznale.

„Jsou nové jídelní lístky. Je lepší, že nemusím teď všem vykládat, co se vaří.

To písmo, to všechno psal William a pak rozmnožili v kopírce. Tak můžete objednat, co budete chtít, a přitom ani nemusíte umět vyslovit, protože je napsáno i hanglicky.“ Stála tam nad námi, oči plné očekávání.

Dovolená na palubě zaoceánského parníku, daleko od civilizace, se na ní zřejmě podepsala i tím, že mluvila nyní „hanglicky“ ještě hůř než dřív.

Henry se do jídelního lístku začetl o něco pozorněji a po tváři mu přelétl lehce udivený výraz. I já k němu proto stočila oči a v rychlosti přejela pohledem celou první stránku. Jako první byl u všech pokrmů uveden jejich maďarský název, který jsem bezpečně identifikovala

podle

interpunkčních

znamének

a kombinací písmen, s nimiž jsem se v životě nesetkala.

Pod maďarským názvem stál překlad:

Versényi Batyus Ponty

Rolka z kapra

Csuka Tejfelés Tormaval

Štika na smetaně s křenem

Hamis Oztokény

Pečeně { la srnčí

Disznó Csülök Káposztával

Vepřové koleno se zelím

Už jsem se nemohla dočkat, co tomu řeknou rozjásaní baseballoví fanoušci.

„Ty se tedy překonáváš, Rosie,“ chválil ji Henry.

„No opravdu,“ přitakala jsem. „Nevím, co si vybrat.“

Naše lichotky ji zřejmě uvedly do rozpaků, protože tiše přešlápla z jedné nohy na druhou a o něco pevněji sevřela bloček na objednávky. Na chvilku jsem získala dojem, že si snad i tužku nalízne.

Henry se na ni shovívavě usmál. „Co abys nám dala pár minut na rozmyšlenou? Je toho přece jenom dost.“

„Tak vybírejte, já zase přijdu.“

„Výborný nápad.“

Vzdálila se tedy od našeho stolu a začala obcházet ostatní, že rozdá zbrusu nové jídelní lístky i dalším hostům. Henry od ní nějakou chvíli nedokázal odtrhnout oči, v nichž se zračil bezmála úžas. „Přesně takhle to podle mě dopadá, když vezmeš někoho na výlet lodí.

Určitě ji to napadlo tam. Kdybych ji tak dobře neznal, myslel bych si, že dostala strach, jestli to tu není málo nóbl.“

Odložila jsem menu stranou. „Tím bych se teď netrápila. Co budeme proboha dělat? Nechci jíst vepřové koleno se zelím. Fujtajbl!“

Henry se opět zahleděl do jídelního lístku. „Hele, tohle si poslechni: Mazsol|s és Gesztenyés Borjunyely. Víš, co to je? Telecí jazyk s jedlými kaštany a rozinkami.“

„Ale ne, to přece nemůže být pravda! Kde’s to našel?“

Naklonila jsem se přes stůl, abych mohla nahlédnout do jeho jídelního lístku, jestli třeba nedopatřením nemá nějaký úplně jiný.

Jen však ukázal prstem na oddíl s nápisem „Speciality šéfkuchaře“ a pak povídá: „A tady je další lahůdka.

Citrónové dršťky. Už jsem zapomněl, co to vlastně je, ale myslím, že buď žaludek, nebo střeva.“

„Co na těch vnitřnostech mají?“

Mezitím už Rosie stačila obejít všechny stoly a řítila se zase k nám. „Něco mě napadnout. Že být vy, připravím pro vás fážně specialitu! Veliká překvapeni!”

„Ne ne ne,“ protestoval Henry. „Nechci, aby sis kvůli nám zbytečně přidělávala práci. Objednáme si něco z jídelního lístku. Dobrý bože! Tolik zajímavých jídel! Už víš, co dáš, Kinsey?“

„Já? Ehm. No… o večerech, jako je tenhle, většinou nepohrdnu talířem polévky a snad trochou nudlí. Šlo by to?“

„Jasně, hračka. Dostaneš pastýřská polívka. Už je navařená,“ prohlásila a pečlivě si to poznamenala tužkou do bločku. Pak se obrátila k Henrymu.

„J| zatím ještě počkám. Najedl jsem se, než jsem šel z domova.“

„Ani talíř knedlíků nedáš? Vepřofá aspik? Čerstvá.

Móc dobrá.“

„Nepokoušej mě. Ale možná si dám říct za chvilku.

Zatím tady jen tak posedím s Kinsey,“ dodal.

Rosie našpulila pusu a tiše pokrčila rameny. Už jsem myslela, že ho zase začne přemlouvat, ale nejspíš si řekla, že když se dobrovolně rozhodl trpět, ať tedy trpí. Než se vzdálila, neřekl ani jeden z nás jediné slovo.

Pak jsem se naklonila přes stůl. „Proč jsi mi neřekl, že to zahraješ takhle do autu? Mohla jsem to udělat stejně.“

„Plácnul jsem první věc, co mi slina na jazyk přinesla.

Ale tys to taky vyřešila celkem hladce. Polévka s nudlemi.

Nemáš se čeho bát. No řekni, co se na tom dá zkazit?“

Oči mi zabloudily ke dveřím do kuchyně. Neuplynulo ani pár vteřin a Rosie rozrazila ty lítačky zadnicí, v ruce široký podnos s nepříliš hlubokou miskou polévky, ze které se kouřilo.

„Ach ne!“ uklouzlo mi. „Už jde. Nesnáším takhle rychlou obsluhu. Připadám si pak jako v čínské restauraci. Tam člověk taky vždycky zapadne, ani se neohřeje a za dvacet minut ho zase poklonkujou ven.“

Rosie proplula lokálem, odložila podnos na vedlejší neobsazený stůl a postavila přede mne misku s polévkou.

Poté si zastrčila ruce za pásek zástěry a s očekáváním se na mě zadívala: „Tak co jí říkáš?“

„Ještě jsem neochutnala,“ upozornila jsem ji a rukou rozehnala stoupající páru. Pak jsem se pokusila určit, čím je ta polévka cítit. Spálenými vlasy? Psí zatuchlinou? „Jé, ta voní! Z čeho je?“

Pozorně se zahleděla do mého talíře ve snaze identifikovat některé z plujících předmětů. „Je tam pastinák, cibul, mrkev, kedluben –“

„Bezva, miluju zeleninovou polévku!“ prohlásila jsem s nadšením, které obvykle neprojevuji, a vnořila do polévky lžíci. Vytáhla jsem ji obtěžkanou hromadou kořenové zeleniny.

Jenže Rosie mi dál koukala do misky: „Taky jsem tam hodila hlavu, krk, plíce a jatýrka z jehněte.“

Bohužel jsem už měla v té chvíli lžíci na půli cesty k ústům. Nevyhnutelně se k nim blížila, jako bych ji snad ani neovládala. Když jsem ji pak ucítila na rtech, zavadila jsem pohledem o našedivělou kostičku čehosi porézního, patrně kousek plicního laloku. Také jsem si všimla, že v polévce plovají další neidentifikovatelné předměty, na jejichž původ jsem se bála jen pomyslet. Nedalo se nic dělat. Usrkla jsem trochu čistého vývaru a ostatky nebohé ovečky přitom nechala netknuté na lžíci. Nadto

jsem velmi, ale velmi neupřímně zamlaskala, jako že mi to náramně chutná.

„Za chvilku přinést nudle.“

„Nemusíš spěchat.“

Sotva se vzdálila, odložila jsem lžíci do misky a bleskově se rozhlédla po místnosti. „Zajímalo by mě, jestli stačím zaběhnout na záchod, že bych tu břečku vylila, kam patří. Sakra, proč tu někde nemá aspoň květináče? Tam by se to taky krásně vsáklo.“

Henry se naklonil blíž. „Není to kus čumáčku? Ježiš ne, promiň. Víš, průřez srdeční chlopní jsem totiž ještě nikdy neviděl. Hlavu vzhůru! Už se sem zase žene.“

Rosie už opět mířila k našemu stolu, v ruce velký talíř.

Chvilku jsem významně míchala polévkou, načež jsem si začala přehnaně důkladně otírat pusu ubrouskem.

Mezitím mi naservírovala talíř s něčím, co měly být původně nudle. Chytila jsem se rukou za břicho, jako bych už nemohla, což byla ostatně pravda. Prohlásila: „Tady. Jsou plněné nudle. Vážně sytá jídlo!“

Pokradmu jsem se podívala na obrovitý talíř, stojící vedle misky s polévkou, a poněkud se mi ulevilo. „Copak to je? Manicotti?“

„Se jmenuje Palascinta tészta. Podobná jako vaše palačinky.“

„Jé, maďarské palačinky! To vůbec nezní špatně. Ty by se do mě mohly vejít.“

„Plním telecím mozečkem ušlehaný s vejcem. No, lahůdka! Uvidíš sama. Můžu naučit, jak vaří.“

„Tak to jo. Tak já se do toho tedy pustím,“ hlesla jsem zdrceně. Rosie se ale chtěla snad přesvědčit, zda řádně přežvýkám každé sousto, protože stála dál u našeho stolu, a ne a ne odejít. Mírně jsem se proto uklonila stranou a pozorně se zadívala na opačný konec místnosti. „Myslím, že tě volá William. Asi potřebuje s něčím pomoct.“

Rosie odběhla k baru a zcela zmátla nebohého Williama. Rychle jsem popadla tašku a zajela rukou do jejích hlubin. Vzpomněla jsem si totiž, že jsem v ní toho dne zahlédla starý seznam na nákup, který jsem velkoryse naškrábala na papír formátu A4. Aniž jsem spustila oči z Rosie, srolovala jsem ten arch do kornoutu a jeho špičatý konec ještě pro větší pevnost zahnula zpátky. Pak jsem popadla vidličku a nadívané palačinky do toho kornoutu jednu po druhé naházela. Něco mi přitom sice popadalo na talíř, ale to mi mohlo být jedno.

Nakonec jsem kornout nahoře zavřela, zabalila do papírového kapesníku a šup s ním do kabelky.

Když se pak Rosie opět podívala mým směrem, skláněla jsem se zase jakoby nic nad talířem, na oko žvýkala a dělala, že mi ta dobrota naprosto omámila smysly. Pak vstoupil do lokálu nějaký manželský pár a Rosie si mě přestala všímat. Položila jsem na stůl

dvacetidolarovku a obrátila se k Henrymu: „Řekni jí, že mě odvolali k nějakému naléhavému případu.“

Henry ukázal prstem na misku s polévkou, která byla dosud plná. „Budu ji ale muset poprosit, aby ti to přelila do sklenice, že si to pak doma ohřeješ. Všichni přece víme, jak nerada plýtváš jídlem!“

10

Domů jsem se vrátila dřív, než jsem původně předpokládala, aby mi telecí mozeček náhodou neprosákl palačinkami a provizorním obalem do kabelky a celou ji nadobro neznehodnotil. Sotva jsem tedy uviděla Henryho popelnice, opatrně jsem balíček vylovila a zbavila se ho. Překvapeně jsem pak zvedla hlavu, protože odkudsi zaznělo nezřetelné vyzvánění telefonu.

Pustila jsem víko od popelnice, jen to břinklo, a spěchala ke dveřím svého bytu. Rychle jsem odemkla. Třetí zazvonění. Čtvrté. Tašku jsem hodila na kuchyňskou židli a sáhla po sluchátku. Mezitím už ale telefon stačil přepnout na záznamník, takže jsem musela chvilku překřikovat svůj vlastní hlas. Rvala jsem: „To jsem já. Už jsem doma. Počkejte. Nezavěšujte!“

„Kinsey?“

Volající byl podle hlasu muž a kdesi za ním se ozýval tlumený hovor. Zacpala jsem si dlaní druhé ucho. „Kdo volá?“

„Pudgie.“

„Aha. Dobrý den! Celkem překvapení. Nečekala jsem, že se mi opravdu ozvete. Co se děje?“

„Říkala jste, že se s váma mám spojit, kdybych na něco přišel. Nejdřív mi ale musíte slíbit, že mu nikdy nepovíte, že jsem vám to řek.“

Měla jsem co dělat, abych ho vůbec slyšela. „Komu že to nepovím?“

„No Frankiemu. Už jste ho někdy viděla?“

„Ještě ne.“

„Je to cvok. Na první pohled byste to na něm sice nemusela poznat, protože to dobře maskuje… chová se, jako by byl úplně normální, ale věřte mi, je lepší ho moc neprovokovat.“

„Nevěděla jsem, že se tak znáte.“

„No, tak moc se zase neznáme, ale člověk nemusí bejt právě génius, aby na někom poznal, že je zralej na blázinec, nemyslíte?“

„A proto jste se rozhodl mi zavolat? Abyste mi pověděl, že je Frankie blázen?“

„Ne, kdepak. K tomu se hned dostanu, ale nejdřív bych se vás potřeboval na něco zeptat. Neprozradí mu někdo, že jsem vám volal?“

„Ale no tak. S tím přece nic nenadělám. A beztak, kdo by mu to podle vás měl vykládat? Osobně to nikde rozmazávat nebudu. Za to vám ručím.“

„Přísaháte?“

„No ovšem.“

Jasně jsem slyšela, jak si rukou částečně zakryl mluvítko a že do něho také začal mluvit z větší blízkosti.

Málem jsem dostala strach, aby mi nenaslintal do ucha.

„Vykládal mi, že prej ubodal nějakou buchtu.“

„Pane bože, Pudgie, za to ho přece zavřeli do vězení!

Za to, že zabil Cathy Lee Pearseovou.“

„Tu nemyslím. Myslím jinou. Tu, co myslím já, zabil až potom.“

„Poslouchám.“

„Věčně se vytahoval, jak vždycky dokázal zatočit s každou rajdou, co mu nechtěla dát. Konkrétně tuhle prej sbalil někde v báru. Měla u sebe trochu fetu, tak se mírně vodvázali. Pak se sebrali a šli ven na parkoviště, snad že si to rozdaj, ale tý holce přelítlo kdovíco přes nos a dala mu to děsně sežrat. Hrozně se nasral. No, a že se s ním odmítla vyspat, prostě ji napad‘ a nakonec nacpal do kufru toho auťáku, co ukrad‘ Cathy Lee. Asi dva dny s ním jezdil všude možně, ale nakonec dostal vítr, aby holka nezačala páchnout, tak ji vyklopil, zřejmě když se blížil k Lompocu.“

„A kde že ji to potkal?“

„V jakým báru, myslíte? Tak to netuším. To neřek. Ani žádný město nejmenoval, ale osobně si myslím, že to musela bejt Santa Teresa. Muselo se to totiž stát ještě před Lompocem, než ho pak chytli poliši.“

„A co místo, kde nechal tělo? Neříkal, kde to bylo?“

„Někde mimo město, aby ji nikdo nenašel. Hádám, že tu Cathy Lee mu nakonec přišili, že jo? O týhle ale nikdo nevěděl, tak bych řek‘, že mu to prošlo.“

„A jak jste si na to tak najednou vzpomněl? Nezní to totiž jako věc, co člověku zčistajasna vytane na mysli.“

„Vono mi to taky zčistajasna na mysli nevytanulo,“

prohlásil mírně dotčeně. „Přídete si za mnou, jako by se nechumelilo, a vybalíte to na mě. Nechtěl jsem nikoho napráskat. Nevzpomněl jsem si na to ,zčistajasna‘.

Vzpomněl jsem si na to, sotva padlo jeho jméno.“

„Tak proč jste mi to neřekl?“

„Viděl jsem vás prvně v životě. Jak jsem moh vědět, že se vám dá věřit? Musel jsem si to nechat projít hlavou.“

„A co vás přimělo k tomu mi to nakonec říct?“

„No, víte, ta věc… asi jsem o tom vůbec neměl začínat… Frankie je vážně hajzl. Náhodou se to prosákne a jsem mrtvej muž. Existujou totiž lidi, u kterejch si člověk může bejt jistej, že když s nima vymrdá, bude ho to stát krk; no a Frankie mezi ně patří!“

„To mi stačí, věřím vám,“ prohlásila jsem. „Něco dalšího náhodou neříkal?“

„Na nic už si nevzpomínám. Vlastně jsem ho tehdy ani nebral moc vážně. V lochu člověku vykládá podobný věci každej. Většinou jsou to samý žvásty, tak jsem si z toho tehdy nic moc nedělal. Vlastně dělal, ale už jsem o tom

pak neslyšel. Najednou se vobjevíte vy a vykládáte mi o holce, co se našla někde mrtvá. Vzpomněl jsem si okamžitě na něj.“

„Jste si tím jistý?“

„Ne, to teda nejsem. Klidně si to moh vod začátku až do konce vymyslet. To přece nemůžu, kurva, vědět!

Říkala jste, ať zavolám, tak volám.“

Zamyslela jsem se. Samozřejmě to mohla být lež, ale já si za boha živého nedokázala představit, co by jí asi tak Pudgie mohl získat. „Nevím nevím, jestli nás to na něco přivede.“

„Hmm, tak s tím vám už asi nepomůžu.“

„A jak ji vlastně zabil?“

„Nožem, řek bych já. Aspoň mně tehdy vykládal, že ji ubodal, do něčeho zabalil a nacpal do kufru toho fára.

Kousek před Lompocem pak sjel ke krajnici, vyklopil ji a vzal dráhu. Když ho sebrali fízlové, myslel si, že je to v suchu. Chtěli mu totiž hlavně přišít tu Cathy Lee.“

„Znal to děvče?“

„Pochybuju. Rozhodně o ní tak nemluvil.“

„Víte, zajímá mě, jaký mohl mít motiv.“

„To si děláte srandu, ne? Frankie žádnej motiv nepotřeboval. Stačilo, aby se na něj ta žába trochu divně podívala nebo mu třeba řekla, že ho má moc malýho, a měla to spočítaný. Navíc jestli věděla, že Frankie prchá před zákonem, mohla mu třeba pohrozit, že ho udá.“

„Zajímavé,“ poznamenala jsem. „Budu si to ale ještě muset promyslet. Odkud vlastně voláte?“

„Ze svýho útočiště v Creosote. Ségra pro mě přijela přes půlku pouště a dovezla mě sem; tím myslím k sobě do baráku.“

„A dá se vám tam zavolat, kdybych se náhodou potřebovala ještě na něco zeptat?“

Nadiktoval mi telefonní číslo s příslušnou předvolbou. „Díky,“ řekla jsem. „Mohlo by nám to dost pomoct.“

„A kde je vlastně Frankie teď?“

„Vlastně ani pořádně nevím. Ale doneslo se nám, že asi někde tady ve městě.“

„Chcete říct, že je ten hajzl zase na svobodě?“

„No ovšem, na podmínku.“

„To jste ale neříkala. Do prdele! Musíte mi slíbit, že mu nepovíte, odkud to všechno víte! A taky mě nezkoušejte přemlouvat, abych svědčil u soudu, protože to rozhodně nehodlám.“

„Pudgie, vy byste před žádným soudem ani svědčit nemohl. O všem víte jen z doslechu. Přímo jste nikoho nic dělat neviděl, tak si nemusíte dělat starosti. Co jste mi řekl, povím jen těm dvěma policistům, se kterými na případu děláme, ale tím to končí.“

„Doufám, že jsem neudělal chybu.“

„Klid. Zachoval jste se dobře.“

„Takže mi koupíte ty cigarety?“

„Ne, ale máte to u mě.“

V úterý mě Dolan přijel vyzvednout v deset dopoledne do kanceláře. Už předtím jsem si samozřejmě byla zaběhat, ostatně jako každé ráno o šesté, a také jsem se osprchovala a převlékla. Ještě doma jsem posnídala misku cereálií s kávou a nakonec za sebou zamkla pět minut po půl deváté. Právě když jsem končila s úklidem pracovního stolu, zahoukal venku Dolanův klakson.

Naštěstí umí být Dolan i roztomilý, a tak s mým příchodem vyhodil okýnkem rozkouřenou cigaretu. Jinak Stacey byl na tři čtvrtě na osm objednaný na tu biopsii, ale o tom se ani jednomu z nás nechtělo mluvit. Proto sotva jsem za pomoci šroubováku otevřela dveře na straně spolujezdce, nasedla si a zase je přibouchla, pověděla jsem Dolanovi, že mi volal Pudgie.

„Nějak nevím, co si o tom myslet. Co tomu říkáš ty?“

prohlásil.

„Strašně ráda bych mu věřila, ale nejsem si jistá, nakolik je to u té jeho báchorky z vězení moudré. Z toho, co říkal, ale pár věcí celkem sedělo.“

„Jako třeba co?“

„Tak třeba věděl, že to děvče někdo ubodal a že ho z auta vyklopil zabalené.“

„Hmm, ale to si klidně mohl přečíst policejní sloupek v novinách, vybrat z něj, co se mu hodilo do krámu, a pak si hrát na pana Důležitýho.“

„Přede mnou? K čemu by mu to bylo?“

„Přece aby s tebou mohl flirtovat. Měl najednou záminku ti zavolat.“

„Myslíte? Tak to abych se bála.“

„Jenže je nám to všechno úplně na nic. Jsou to jen řeči.“

„A pomluvy.“

„Přesně tak.“

Čekala nás ale další etapa, a sice návštěva u Frankieho. Zajímalo nás, co se nám z něj podaří vydolovat. Dolan se v souvislosti s tím obrátil na jeho sociálního kurátora, na toho Denche Smallwooda, a nakonec z něj dostal Frankieho současnou adresu.

Než jsme přejeli město, Dolan mi pověděl, že si opět prošel policejní spis. První hlášení k případu prý zmiňovala kradená vozidla celkem tři. Jedním byl právě onen červený chevrolet z roku 1967, ve kterém zadržela policie Frankieho. Pátráním po dalších dvou pověřili Melvina Gallowaye, jenže z policejního spisu se nedalo vyčíst, co v tom směru vlastně podnikl. Miracle prchal před zákonem, a tak bylo pro Gallowaye jeho dopadení vyznamenáním už samo o sobě. A s přihlédnutím k tomu, jaký to byl lenoch, ho třeba rutinní vyšetřovací postupy

nemusely právě oslovovat. Tím pádem klidně mohl uvést, že příslušná šetření provedl, ačkoli ve skutečnosti mohl nechat věc vyšumět. Jinak ten červený kabriolet, o kterém hovořil C. K. Vogel, z toho vyšel jako Ford Mustang, model z roku ’66, jehož majitelem býval jakýsi Gant z arizonského Mesquite, jež leží pár kilometrů od hranic s Kalifornií. Stacey pro všechny případy požádal Joea Mandela, jestli by se nám na ten vůz nepodíval do evidence motorových vozidel a neověřil jeho poznávací značku, abychom věděli, kde nakonec skončil. Kdyby se Mandelovi podařilo zjistit, kde vůz hledat, mohlo stát za to jej najít a znovu ohledat.

Frankie bydlel v podnájmu v jednopokojovém bytě situovaném do zadní části dřevěného domu na Guardia Street. Sotva jsme to stočili na mírně svažitou příjezdovou cestu, minuli jsem hordu odpadků, které chrlila přetékající popelnice. Před domem se zelenaly oranžově a červeně kvetoucí ibišky, vzrostlé tak, že cele zastiňovaly úzkou verandu. Byla na ní kvůli tomu celkem zima. Dolan zaklepal na dveře. Uklidila jsem se malinko stranou, jako by snad hrozilo, že nás skrz zavřené dveře někdo zkropí olovem. Dolan počkal a zkusil zaklepat podruhé. Když nám nakonec Frankie přišel otevřít, už jsme byli na odchodu. Tedy na čtyřiačtyřicetiletého kriminálníka měl tvářičku jako nemluvně, a navíc byl hladce oholený. Na sobě měl tričko a volné kraťasy a

takovou tu černou plátěnou škrabošku na spaní, přetaženou přibližně přes temeno. Přišel jen tak naboso a vyhrkl: „Co je?“

„Jste pan Miracle?“

„To jsem.“

Dolan si rozhrnul bundu a ukázal mu odznak na opasku. „Nadporučík Dolan, policie Santa Teresy. Tohle je Kinsey Millhoneová.“

„Jasně.“ Frankie měl světle hnědé vlasy a hnědé oči.

Díval se na nás zpříma a malinko podrážděně.

Překvapovalo mě, že nemá nikde vidět ani jedno tetování. Přece jen strávil posledních sedmnáct let ve vězení, tak jsem čekala, že bude vypadat, jako by nahý a mokrý válel sudy po čerstvých přílohách nedělních novin. O nějaké nadváze se v jeho případě rozhodně nedalo mluvit a vypadal tak nějak dobrotivě, což pro mě bylo další překvapení. Vždycky jsem si myslela, že v base vězňové posilují a odcházejí odtamtud všichni jako svalovci. Zachytil můj pohled. „Tak co, prošel jsem?“

Odpovědi jsem se raději vyhnula.

Zachránil to Dolan: „Spal jste dneska vůbec? Vypadáte unaveně.“

„Sloužím noční, jestli vás to zajímá.“

„A co děláte?“

„Vrátnýho. Od půlnoci do rána hlídám Granger Building. Klidně vám i řeknu jméno svýho šéfa, ale počítám, že ho nejspíš už znáte.“

Dolan se nepatrně usmál. „No, vlastně ano. Dal mi ho váš kurátor, když jsem s ním mluvil.“

„A o co vám vůbec jde?“

„Nemůžeme jít dovnitř?“

Frankie se ohlédl přes rameno. „Jasně, proč ne?“

O krok ustoupil a my překročili práh. Jeho příbytek sestával z jedné jediné místnosti, která měla na podlaze linoleum, a vyjma změti osobních věcí v ní byl k vidění ještě elektrický vařič, věkovitá chladnička a kovová postel s drátěnkou. Skříň patrně neměl, neboť veškeré šatstvo, ať už čisté, nebo špinavé, přehazoval přes příhodně vedenou vodovodní trubku. Na vzdálenější straně pokoje zely pootevřené ještě další dveře, vedoucí do neuvěřitelně přeplněné koupelny. U postele měl kromě popelníku plného nedopalků ještě haldu paperbackových knížek, převážně detektivek a science fiction. Jinak to u něj doma páchlo špinavým povlečením a cigaretovým kouřem. Kdybych já měla žít v takovém bytě, spáchám sebevraždu. Frankie byl naproti tomu zvyklý na pobyt ve vězení, takže si spíš polepšil.

Nebylo si kam sednout, tak jsme tam s Dolanem jen tak postávali. Frankie hupsnul zase zpátky do postele a přetáhl si přes sebe deku. Naše následující rozmluva

proto působila podivně, asi jako návštěva u Staceyho v nemocnici. V životě jsem totiž nezažila, že by někoho vyslýchali vleže, tedy pominu-li osoby chronicky či nevyléčitelně nemocné, trvale upoutané na lůžko. Zřejmě měl vysoké sebevědomí, prolétlo mi hlavou. Alespoň že si uhladil přikrývku a úhledně ji zahnul. „Konverzační bonmoty si laskavě nechte na jindy. Večer jdu zas do rachoty, tak se ještě potřebuju vyspat.“

„Rádi bychom se od vás dozvěděli, co se stalo předtím, než vás v Lompocu zatkla policie.“

„Co přesně máte na mysli?“

„Například jak jste se tam dostal, co přesně jste před svým zadržením dělal a tak?“

„To už si nevzpomínám. Furt jsem byl sjetej. No vážně, musel jsem mít tehdy mozek úplně na kaši.“

„Víte, ta policejní hlídka vás tehdy stavěla asi jen deset kilometrů od místa, kde se pak našlo tělo jedné dívky. Zavražděné.“

„Bezva. A to bylo jako kde?“

„Kousek od Graysonského lomu. Znáte to tam?“

„Každej zná Graysonskej lom. Je tam přece už léta.“

„Docela shoda náhod, nemyslíte?“

„Deset kiláků odtamtud říkáte? No a co? Mám tam rodinu. Fotr tam žije. Čtyřiačtyřicet let furt v jednom a tom samým baráku. Jel jsem za nim tehdy na návštěvu.“

„Právě když jste zabil Cathy Lee?!“

„Helejte, doufám, že jste sem nepřijeli oprašovat tuhle starou záležitost. Protože jednu věc vám teda řeknu rovnou. Nikdy mi neměli přišít vraždu prvního stupně!

Byla to vysloveně sebeobrana. Vytáhla na mě tehdy nůžky, ale zrovna vám to tady budu vykládat, co?“

„Tak proč jste tedy utekl? Nevinný člověk většinou takhle nereaguje.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem nevinnej. Řek jsem akorát… hergot, proč bych se měl zrovna před váma hájit? Prostě jsem propad panice, jestli vás vopravdu zajímá, jak to tehdy bylo. Holt na amfetaminech to člověku moc nemyslí. Snadno se taky rozčílí a podlehne dojmu, že po něm všichni jdou.“

„Nač ta vztahovačnost?“

„Odpusťte, prosím vás! Totiž jak mě někdo takhle vzbudí, bej vám občas celkem rozmrzelej.“

Dolan se pousmál. „A nestává se vám v té rozmrzelosti náhodou, že byste třeba kapánek ztratil nervy?“

„Víte co? Svoje jsem si vodseděl. Sedmnáct let jsem bručel. A sedmnáct let v lapáku, to už přece jen něco znamená! K tomu si připočtěte ještě dobrý chování a podobný nesmysly a dejte mi laskavě svátek! Jsem venku, jsem čistej a svědomitě chodím do práce, takže mi můžete, víte co… Teda bez urážky.“

„Pobyt ve vězení vám tedy prospěl?“

„To teda jo. Copak to nevidíte? Náprava vážně existuje. Jsem toho důkazem. Prostě jsem se polepšil a teď jsem volnej jako pták.“

„Ne tak docela. Pořád jste ještě v podmínce.“

„A to jako myslíte, že to nevim? Že neznám všechny ty zasraný pravidla, co si na člověka vymejšlíte! Něco vám teď řeknu. Žádný další provinění už mi neprokážete! Na to jsem moc chytrej. Rozhod jsem se totiž sekat dobrotu, protože nechci zpátky do lochu. A myslím to tentokrát vážně.“

„Víte, v čem je váš problém, Frankie?“

„V čem, nadporučíku? Doufám, že mi to vyložíte pěkně do detailu.“

„Dnes třeba chcete sekat dobrotu, ale to jste si měl rozmyslet dřív, a nepouštět si zbytečně hubu na špacír.“

„Ale no tak. Co je zas tohle?“

„Jak jsem už řekl. Máme tady jednu nevyřešenou vraždu a její okolnosti až moc připomínají případ Cathy Lee.“

„Hmm, tak s tím vám asi moc nepomůžu. O ničem takovým totiž nevim. A kdybyste se potřebovali snad ještě na něco zeptat, obraťte se na mýho právníka.“

„A to je jen tak pro zajímavost kdo?“

„Ještě jsem si žádnýho nenajal, ale nebojte, dám včas vědět. Ale stejně, co jste to před chvílí naznačoval? Nebo je to snad tajný?“

„Máme někoho, kdo vás ochotně zaprodá peklu.“

„Tak zaprodá peklu, pane jo! Koho asi tak můžete mít? Leda nějakýho bejvalýho mukla, co by si na můj úkor rád přilepšil. Tu holku jsem nezabil. Jste vedle jak ta jedle.“

„Náš svědek ale tvrdí něco jiného. Podle něj jste se tím dokonce i vychloubal.“

„Vaříte z vody a zatraceně dobře to víte. Nic na mě nemáte, protože to byste sem rovnou přišli s příkazem k zatčení a nevykládali mi tu báchorky o někom, kdo mě chce zaprodat peklu.“

Dolan však jen kroutil hlavou. „Nevím, nevím, Frankie. Dovedu si docela dobře představit, že se vám při pohledu na tu holku postavil, a když vám pak nechtěla dát, jednoduše jste se přestal ovládat.“

„Jo jo jo,“ prohlásil Frankie a dělal, jako že masturbuje.

„Proč se jednoduše nepřiznáte? No vážně, dost by nám to pomohlo. Ukažte, že máte srdce na správném místě, když už jste se konečně vyrovnal se svou minulostí a začal nanovo jako jiný člověk.“

Frankie se usmál úsměvem šílence a nevěřícně zakroutil hlavou. „To si vážně myslíte, že jsem takovej blbec, abych se vám tu jen tak přiznal? K čemu? Nic na mě nemáte. Ani nevim, o kom to tu celou tu dobu, kurva, mluvíte!“

„Nepřišel jsem vám sem znepříjemňovat život.“

„To je dobře, protože se už sotva ovládám. Chcete vzorek moči? Nachčiju vám do hrníčku. Chcete to tu prohledat? Poslužte si. Hlavně to ale vyřiďte rychle, ať už je to cokoli. Osobně jsem s váma skončil. Až budete odcházet, zabouchněte za sebou.“ Po těch slovech si přetáhl přes oči černou plátěnou škrabošku a převalil se na bok, zády k nám.

„No, tak to bylo naprosto k ničemu,“ poznamenala jsem, sotva jsme se zase usadili v autě.

„Chtěl jsem, abys ho viděla. Vždycky je lepší, když se člověk s podezřelým takhle neformálně seznámí. Navíc doufám, že se teď bude chvilku dusit ve vlastní šťávě a bude si lámat hlavu s tím, co vlastně víme.“

„To mu ale moc dlouho nevydrží. Vždyť my ve skutečnosti nevíme nic, nebo se snad pletu?“

„Ne, ale to on netuší.“

Jinak Dolan už zase mířil zpátky ke „Svatej Terce“, ale slíbil mi, že si malinko zajede a vysadí mě v kanceláři.

Sotva jsme však zabočili do Caballería Lane, uviděli jsme na obrubníku před mou skromnou provozovnou sedět Staceyho, u nohou hnědou papírovou tašku s nákupem.

Na hlavě měl opět naraženou tu svou červenou pletenou čapku, jinak byl jen v tričku, kraťasech a bez ponožek.

Zápěstí mu dosud zdobila dírkovaná umělohmotná páska

z nemocnice a na kost vyhublé ruce mu pokrývala téměř průsvitná pokožka, připomínající pergamen. Dolan zaparkoval dvě auta od něho. Než ke Staceymu došel, stačil vytáhnout z kapsy krabičku cigaret a zápalky a konečně si zapálit. Už vzápětí zápalku odhazoval a mocně šlukoval, jako když se astmatik konečně dostane k inhalátoru. „Jak ses sem dostal?“

Stacey si zaclonil dlaní oči a úkosem se na něho podíval. „Zavolal jsem si taxíka. Víš, to se tak někdy dělá.

Akorát se jim musí zaplatit, ale jinak dovezou člověka, kam potřebuje.“

„Nečekal jsem, že tě pustí tak brzy. Myslel jsem, že tě chtěli poslat ještě na pár dalších vyšetření.“

Stacey nad tím jen mávl rukou. „K čertu s tím.

Unavovalo mě pořád jenom ležet a čekat, co mi řeknou doktoři. Tak jsem si sbalil věci a šel. Nemám na tyhle prkotiny čas. Navíc to už stejně nic nezmění. Ozval se mi ale Mandel a říkal, že se máme stavit. Vytáhne nám ze skladu ten důkazní materiál, takže ho uvidíme na vlastní oči. A když už jsme u toho, co vám pověděl náš starý známý Frankie?“

„Nic, co by snad na případu něco měnilo. A co tvoje biopsie? Jak to šlo?“

„Brnkačka. Napichovali mě už tolikrát, že je to pro mě jak bodnutí od komára.“

„Kdy se dozvíš výsledky?“

Stacey měl tak vyhublou ruku, že si dírkovaný pásek stáhl ze zápěstí, aniž ho musel rozpojit. „Zítra nebo pozítří. Nevím. Není to jedno? Radši honem do práce! Jen na nohy kdybyste mi trochu pomohli. Víte, v tomhle věku když se člověk posadí, sám se prakticky nezvedne. No tak, co ten Frankie? Povídejte! Přehánějte!“

„Ničím se neprovinil.“

„No ovšem, že nás to nenapadlo?“

Dolan podal Staceymu ruku a vytáhl ho na nohy.

Malinko se zapotácel a opět získal stabilitu. S Conem jsme se na sebe ustaraně podívali, čehož si Stacey bohužel všiml.

„Koukejte toho nechat! Nic mi není. Jen jsem trochu unavený. Moc dlouho jsem se válel v posteli.“

Úřad šerifa pro okres Santa Teresy sídlí na El Solano Road ve směru na Colgate, ve čtvrti, kde byste mimo jiné našli i obecní skládku odpadků. Soudím, že koupě pozemku tam nevyjde nijak draho, a nadto se všude kolem nabízí dost volného místa, kam lze dále expandovat. Za budovou úřadu jsem zahlédla dlouhou řadu černobílých policejních vozidel a s nimi několik dalších,

obyčejných

osobáků,

které

patřily

zaměstnancům. Jinak okresní šerif úřaduje v jednopodlažní budově, omítnuté krémovou a bílou barvou, jejímuž průčelí vévodí dlouhé podloubí. Hned

přes ulici je přidružená věznice. Zaparkovali jsme a v čele se Staceym už záhy procházeli vstupními dveřmi.

Nešlo přehlédnout, jak moc se mu asi stýská po práci.

Stačil jen pohled na tu budovu a pookřál.

V neveliké vstupní hale se nalevo od nás zalesklo okénko přepážky s informacemi, které mohlo být z neprůstřelného skla, i když těžko říci. Za ním seděla úřednice v civilních šatech, která s naším příchodem vzhlédla. Stacey proto zvolal: „Jdeme za detektivem Mandelem, za vrchním detektivem Joem Mandelem.“

Prostrčila pod přepážkou psací podložku s několika archy a tužkou. „Říkal mi to. Hned tu bude.“

Všichni tři jsme se tedy zapsali, vyfasovali visačky pro návštěvy a svědomitě si je přicvakli na trička. V hale se sice nabízely tři volné židle, ale my se rozhodli postát.

Beztak jsem už přes skleněnou výplň dveří zpozorovala, jak se k nám dlouhou chodbou blíží nějaká postava.

Dveře se vzápětí otevřely a Mandel nás vyzval, ať vstoupíme.

Následovalo

obvyklé

představování

a potřásání rukama. Při pohledu na mě se Mandelovi malinko zablýsklo v očích, tak mě napadlo, že si nejspíš vybavil naše předešlé setkání u něj doma v kuchyni.

Pokud ho má přítomnost zaskočila, nedal to nijak najevo.

Staceyho znal dobře, naproti tomu Dolana už asi pár let neviděl. Ještě když jsme stáli ve dveřích, prohodili spolu ti dva pár konverzačních frází. Vstoupili jsme do chodby.

Po chvíli jsme se dali vlevo a v závěsu za Mandelem pokračovali dál, snad ještě užší chodbou s bezovými stěnami, bezovým kobercem a vchody do kanceláří po stranách. Už vzápětí nás Joe představil seržantu Steveovi Rhinebergerovi z forenzního oddělení. Ten odemkl nejbližší dveře a uvedl nás do místnosti, která vypadala jako internátní kuchyně, jen ty velkokapacitní sporáky tam chyběly. Podél tří stěn se táhl nějaký pult a vzadu bylo vidět podivné větrací zařízení. Na stole uprostřed místnosti seděla velká a na pohled ošoupaná taška z hnědého papíru.

Seržant Rhineberger otevřel dvířka jakési skříňky, z role bílého papíru uvnitř odmotal celkem dlouhý pás a také vyndal jednorázové latexové rukavice. „Požádal jsem koronera i o zaslání těch čelistí. Napadlo mě, že byste je třeba také chtěli vidět.“

Po těch slovech rozprostřel odmotaný papír na stole, navlékl si rukavice a rozlomil ochrannou pečeť tašky s důkazním materiálem. Jako první vytáhl na světlo složenou celtu a několik kusů šatstva, které postupně vyskládal na příhodně bílou papírovou podložku. Pak jako by si na něco vzpomněl, zalovil v papírové krabici s jednorázovými rukavicemi na stole a nabídl po páru Staceymu, Dolanovi a nakonec i mně. Od našeho příchodu se spolu ti tři bavili jen o tom, jaké to dnes na úřadu šerifa panují poměry a že už to dávno není jako

kdysi. V této chvíli jsme však všichni uctivě umlkli. Už osmnáct let uplynulo od její zbytečné násilné smrti.

Zašustil bílý papír. Zamlaskaly bílé latexové rukavice.

Dívat se na věci, které jsem dosud znala jen z vybledlých fotografií, bylo zvláštní. Halena a ony kalhoty s kopretinovým potiskem nešly z mrtvé stáhnout jinak, než že se musely rozpárat, a tak se nyní na stole podivně kroutily, ne a ne najít někdejší tvar. Látka na nich byla zašpiněná a navlhlá, jako by ji vyválel v mokrém písku.

Skvrny od krve se po té dlouhé době naštěstí připomínaly pouze rezavými šmouhami. Kožené sandály nesly na řemíncích mosazné sponky a mezi palcem a ostatními prsty měly vedený úzký řemínek jako orientální pantoflíčky. Celkově vypadaly zánovně, vyjma vyšlapaných otisků chodidel na vnitřních stranách podrážek.

Rhineberger otevřel nerezovou schránu a vytáhl na světlo dívčiny čelisti. Zjevně absolvovala značné množství dentistických zákroků, neboť jsme jí napočítali celkem osmnáct amalgámových plomb. Když pak Rhineberger přiložil obě čelisti na sebe, aby k sobě přesně přiléhaly, jako by byly skousnuté, dalo se jasně rozpoznat, že měla dívka opravdu značný předkus a nápadně křivý levý špičák. „Nechce se mi věřit, že ji podle toho popisu chrupu nikdo nepoznal. Charlie navíc říkal, že jí všechny ty zuby s nejvyšší pravděpodobností

spravovali tak rok dva před smrtí. Vidíte, ještě se jí ani nevyklubaly zuby moudrosti. Proto Charlie odhadoval, že jí nemohlo být ani osmnáct.“ Po těch slovech zase obě čelisti vrátil do nerezové schrány, kterou nechal zatím otevřenou.

Pokud šlo o její osobní věci, sotva stačily zaplnit desku stolu. Na světě toho po Jane Doeové mnoho nezůstalo. Z pomyšlení, že se lidský život může nakonec proměnit na takovou skrovnou hromádku pozůstatků, se mi malinko zatočila hlava. Určitě si od budoucnosti slibovala víc, třeba lásku, manželství, děti –, přinejmenším život v kruhu rodiny a nejbližších přátel.

Odpočívala však v hrobě bez náhrobku, který se připomínal pouze číslem v evidenci pohřební služby.

Přesto byla Jane podivně skutečná, jako by dál žila mezi námi, jakkoli málo jsme toho o ní věděli. Viděla jsem ji sice na černobílé policejní fotografii, jenže ta ji zachycovala na místě, kde ji našli, ležící mrtvou v záplavě zlátnoucích srpnových travin. Obličej jí zakrývalo nepřirozeně zkroucené tělo a částečně i okolní křoviska. Fotograf vlastně na snímek dokázal dostat pouze část jejího předloktí a lýtka, které byly však opuchlé, ztmavlé rozkladem a jakoby poseté modřinami.

Vzala jsem do ruky plastikový sáček s pramínkem dívčiných středně plavých vlasů, na pohled čistých a

hebkých. V dalším ochranném sáčku spočívaly náušnice, vlastně jen dva zlaté kroužky. Jediný důkaz, který alespoň vzdáleně ukazoval na vraždu, představoval tenký drát s bílou izolací, jímž měla dívka spoutané ruce.

Celta z nepromokavé a středně silné látky, zhotovená z vícero kusů, byla sešitá červenou nití a v pravidelných intervalech ji lemovaly kovové kroužky. Jinak se ničím zvláštním nevyznačovala, běžná celta, kterou použijete při malování nebo na zakrytí dřeva na zimu, aby nepromoklo. Tu jsem v rohu celty zahlédla červenou skvrnku, připomínající sluníčko sedmitečné nebo i zaschlou kapku krve. Bližší ohledání však přineslo zjištění, že se jedná pouze o pevnější zapošití na konci štěpování, aby se stehy při větší zátěži nezačaly párat. A na základě tak nepočetné sbírky předmětů jsme měli odhalit její totožnost, a dokonce i totožnost jejího vraha?!

Jak to, že nás i po těch osmnácti letech oslovovala tak naléhavě, abychom se tam kvůli ní takhle sešli?

Mimoděk jsem se zaposlouchala do hovoru svých společníků. Stacey právě vykládal, kam jsme se zatím v pátrání dostali. I Mandel si zřejmě prošel starý spis, protože byl podobně jako Stacey a Dolan, kteří tělo našli, do případu zapletený už od samého začátku. Právě říkal: „Jenom škoda, že už tu není Crouse. Moc nás holt nezbylo.“

Dolan se podivil: „A co se stalo s Crousem?“

„Prodal dům a odstěhoval se i s rodinou do Oregonu.

Teď dělá podle všeho policejního velitele na nějakým místním maloměstě. Podle toho, co jsem naposled slyšel, se tam sice může ukousat nudou, ale při zdejších nájmech si bohužel nemůže dovolit stěhovat se zase zpátky. Jinak Keith Baldwin s Oscarem Wallenem jsou oba v důchodu a Mel Galloway zase po smrti. I tak jsem rád, že se ten případ znovu otevřel. Po tolika letech se ale budete muset jó zamyslet! Přesto se nedá vyloučit, že na něco přijdete.“

Stacey se na něho zadíval: „A co na to říkáš ty? Myslíš, že se tehdy něco zanedbalo?“

Mandel se v krátkosti zamyslel. „Osobně bych ještě jednou zkusil tu Ionu Mathisovou, tu, jak si ji vzal Frankie Miracle. Ta by snad mohla něco vědět, ale jestli se vám ji podaří najít…? Vím jen, že přijela sem do města, když měl soud, snad aby ho morálně podpořila. Dokonce si vám ho málem zase vzala, jak jí ho bylo líto! No věřili byste tomu?!“

Stacey protáhl obličej. „Nechápu to. Já se v životě nedokázal oženit ani jednou, a to jsem přitom zákonů dbalý, uvědomělý občan. Náhodou adresu bys na ni neměl?“

„To neměl, ale můžu vám ji sehnat.“

11

O něco později mě Dolan vysadil u kanceláře s tím, že ještě zaveze domů Staceyho. Náš milý pacient totiž začínal jevit známky únavy a já, po pravdě řečeno, na tom nebyla lépe. Když jsem odemykala, všimla jsem si, že na příjezdové cestě mezi mou kanceláří a sousedním přízemním domkem parkuje černý mercedes. Na místě řidiče seděla nějaká žena a paličkovala, plátěný válec s krajkou položený na volantu. Vzhlédla a suverénně mi zamávala, načež odložila rozdělanou práci na sedadlo spolujezdce. Vystoupila z vozu, sáhla na zadní sedadlo pro hnědou papírovou tašku a zavolala: „Už jsem se bála, že jsme se minuly.“

Vyčkávala jsem. Ona mezitím zamkla auto a vykročila mým směrem. Zdála se mi povědomá, ale nějak jsem si nedokázala vybavit, odkud se můžeme znát. Odhadovala jsem ji na něco přes šedesát. Byla dokonale upravená, dosud přitažlivá a vkusně oblečená, což hravě obstarával jednoduchý kostýmek z červené vlněné látky. Středně dlouhé vlasy v barvě kaštanů nosila sčesané z čela, ovšem volně rozpuštěné.

Stála jsem na prahu dveří a váhala, marně jsem pátrala v paměti ve snaze spojit si její tvář se jménem.

Kdo to byl? Sousedka? Bývalá zákaznice? „To čekáte na mě?“

Usmála se a ukázala světu dokonale rovné zuby. Než stačila promluvit, zajiskřila mi v hlavě nejasná vzpomínka a po zádech mi přeběhl mráz jako písečný krab po strunách rozladěné kytary. To už mi ale podávala ruku: „Jsem tvoje teta Susanna.“

Stiskla jsem jí pravačku a v duchu zpracovávala termín „teta“. Samozřejmě jsem věděla, jaký se k němu pojí význam, jen jsem si nějak nevěděla rady, kde podobné věci nacházejí uplatnění v mém životě.

„Jsem maminka Tashy,“ doplnila pro přesnost.

„Doufám, že nejdu nějak nevhod. Říkala ti Tasha, že přijdu, nebo ne? Jestli na to zapomněla, tak je to tedy vážně trapas.“

„Ale ne. Nezapomněla. Omlouvám se, že jsem hned nereagovala, ale nad něčím jsem se zamyslela. Pojďte dál a posaďte se. Budete chtít kávu? Osobně jsem si právě chtěla jednu připravit.“

V závěsu za mnou vstoupila do dveří a ocitla se v mé kanceláři. „Díky. Dám si ráda.“ Po těch slovech odložila hnědou nákupní tašku a posadila se do křesílka pro klienty na opačné straně stolu, než obvykle sedám já.

Měla oříškově hnědé oči přesně jako já a šířila kolem

sebe vůni kolínské. Asi nejvíc z ní byly cítit citrusy, snad grapefruity, a působilo to velmi svěže a odlehčené.

„Jakou kávu pijete?“

„Nejsem vybíravá, takže bude stačit černá.“

„Bude to ale chvilku trvat.“

„Nikam nespěchám,“ ujistila mě.

Omluvila jsem se a odběhla vedle do kuchyňky. Tam jsem se s úlevou opřela o linku a konečně se pokusila popadnout dech. Od chvíle, co se mi představila, jsem se totiž tak tak ovládala. Tak takhle tedy vypadala má teta, sestra mojí maminky?! Dosud jsem měla tu čest pouze s Tashou a s Lizou, tedy s nejstarší a s nejmladší z jejích tří dcer. Prostřední z nich, která se jmenovala Pam, jsem sice také znala, ale ne osobně. Jinak mé seznámení s jejich rodinou připomínalo zlý sen, hemžící se nezvykle povědomými lidmi, které člověk ve skutečnosti vůbec nezná. Tehdy poprvé mě mezi ně zaválo vyšetřování, shoda náhod, která je vyplašila jako pavouky z hnízda v kapse desítky let odloženého zimníku. Teta Susanna měla být podle všeho má nejbližší příbuzná, která mi po smrti rodičů a tetičky Gin zbyla.

Držela jsem se víceméně statečně, ale situace to byla krajně neobvyklá. Na maminku jsem si totiž prakticky nevzpomínala a ani jsem si o ní nestačila udělat žádný obrázek. Přesto jsem cítila, že jsme se Susannou spřízněné. Všechny ženy z rodiny Kinseyů jsou si totiž

nápadně podobné, tedy soudě podle toho, co se mi zatím doneslo. Rozhodně jsem tedy vypadala dost jako Tasha, a ta mi zase říkala, že prý jsou si s Pam tak podobné, až je lidé kolikrát považují za dvojčata. Liza se mi už sice tolik nepodobala, ale jisté nápadně shodné rysy jsme přesto nesly.

Vzala jsem šálek a naplnila ho čirou vodou, kterou jsem přelila do zásobníku kávovaru. Pak přišel na řadu papírový filtr a po něm dóza s kávou. Nezpozorovala jsem sice, že by se mi nějak viditelně třásly ruce, ale linka kolem kávovaru byla zanedlouho poprášená mletou kávou. Sáhla jsem pro houbičku, navlhčila ji a důkladně to místo utřela. Postavila jsem do přístroje konvici a stiskla tlačítko ON. Na rozmluvu s tou paní jsem se sice necítila, ale zase jsem nemohla stát v kuchyni celou dobu, než se udělá káva. Vytáhla jsem z kredence dva hrnky a postavila je na linku. Mít tam v tu chvíli brandy, neváhala bych ani minutu a kopla do sebe přinejmenším jednoho panáka.

Cestou zpátky do hlavní pracovny jsem se snažila rozpomenout, jaké to je, když se člověk cítí normálně, abych to alespoň mohla napodobit. „Kafe bude za chvilku. Doufám, že jste tam venku nečekala moc dlouho.

Měla jsem práci.“

Usmála se. Obešla jsem stůl a posadila se na svou stranu a ona ze mě přitom nespouštěla oči. „Nelam si s

tím hlavu. Vždycky se dovedu zabavit.“ Byla to pořád hezká ženská, to se muselo nechat; měla rovný nos a na tváři nepatrnou vrstvu pudru, která jejímu obličeji propůjčovala jednolitý odstín. Pod líčidlem prosvítaly snad drobné pihy a z koutků očí a úst se jí rozbíhaly tenké vrásky. Ten červený kostýmek zaručoval dokonalou eleganci. Jeho barva vynikala zvlášť u saka, protože jí mezi klopami prosvítala bílá halenka. Došlo mi, kde asi Tasha vzala svůj vkus v oblékání.

Susanna zvedla prst. „Málem bych zapomněla. Něco jsem ti přinesla.“ Sehnula se k nohám, zalovila v papírové tašce a vytáhla černobílou fotografii ve stříbrném rámečku. Podala mi ji a já si ji natočila tak, abych místo odlesků ve skle viděla, co na ní je. „To jsem já s tvojí maminkou v den oslavy její plnoletosti, která se, tuším, konala 5. července 1935. Bylo mi tehdy devět.“

„Aha.“ Podívala jsem se letmo na fotografii, jen abych si všimla, že je na ní osmnáctiletá Rita Cynthia Kinseyová a že má na sobě dlouhé bílé šaty. Malinko se předkláněla, smála se a objímala zezadu svou nejmladší sestru.

Dlužno říci, že tam má maminka vypadala neuvěřitelně mladě. Na ramena jí spadaly vlnité černé vlasy a zřejmě se pro tu příležitost nalíčila nějakou tmavočervenou rtěnkou, protože měla na té černobílé fotografii prakticky černé rty. Susanna měla na snímku dlouhé,

fádní šaty, které vypadaly jako zmenšená kopie šatů mé matky.

Cítila jsem, jak mi planou tváře, tak jsem ještě nějakou dobu dál skláněla hlavu, dokud ten příval emocí neodezněl. Bolelo to a bolelo to moc, asi jako když člověku někdo přibouchne prsty do dveří. Chtělo se mi křičet, ale opanovala jsem se a držela emoce na uzdě. Síla vůle umí zázraky, takže jsem se už po chvíli na Susannu zase usmívala, ačkoli to pořád byla celkem křeč. „To je tedy něco! Nikdy jsem její fotografii neměla.“

„Osobně mám tuhle asi ze všech nejradši. Nechala jsem si ji ještě jednou vyvolat, takže si ji můžeš bez obav nechat.“

„Díky. A existují i fotky, na kterých by byl můj otec?“

„Někde určitě budou. Že mě to nenapadlo?! Mohla jsem ti vzít rovnou celé rodinné album. Tam jsou všichni.

Tak snad příště,“ uvažovala. „Víš, dost se jí podobáš, ale to koneckonců i já.“

„To je pravda,“ souhlasila jsem a v duchu si říkala: Tak tohle už je na mě příliš! S Tashou to bylo snadné, od ní jsem si vždycky dokázala udržet odstup. Pokaždé jsme na sebe prskaly jako dvě kočky a jedna druhou jsme si nepouštěly k tělu. Jenže tahle paní, ta vám byla tak milá!

Dát mi deset centů, neváhám ani minutu, oběhnu stůl a schoulím se jí v klíně. „Co jsem tak slyšela, tak u Kinseyů takhle vypadá snad celá ženská linie.“

„Ani ne tak u Kinseyů jako spíš u LeGrandů. Virginia měla sice pár otcových rysů, ale to byla spíš výjimka.

LeGrandovi se holt vždycky uměli prosadit. Zřejmě i proto je tvoje babička pořád taková rázná. Dřív jsme jí dokonce říkali ,Velitelko‘.“

„Vy jste jí říkali ,Velitelko‘? Proč?“

Zasmála se. „No, vlastně ani nevím. Byli jsme na to zvyklí už odmalička. Nestála o to být pro nás ‚mamča‘

nebo ‚mamka‘ nebo kdovíco dalšího. Prostě jí mnohem víc vyhovovala ta přezdívka, kterou navíc měla už léta, a v podobném duchu nás i vychovávala. Když jsem nastoupila do školy, uvědomila jsem si, že ostatní děti říkají svým maminkám ‚mamčo‘, nebo ‚mami‘, jenže se mi to k ní už nějak nehodilo. Možná to bylo z její strany něco na způsob vzdoru, taková mateřská rozpolcenost.

Nevím.“

Ve vzduchu zavoněla káva. I když už se mi odtamtud nechtělo, vstala jsem a obešla stůl. „Hned jsem zpátky.“

„Nepotřebuješ s něčím pomoct?“

„Ne, zvládnu to sama.“

„Ale kdybys něco potřebovala, stačí říct.“

„Díky.“

V kuchyni se ze mě stala zase ta stará praktická Kinsey, ale nemohla jsem nevidět, že k nalévání kávy potřebuji nyní obě dvě ruce. Jak to jen provedu, zajímalo mě, abych jí tu kávu nevybryndala do klína? Zhluboka

jsem se nadechla a v duchu se profackovala. Chovala jsem se jako blázen. Vždyť jsem tu postarší ženu, která mi jen přišla projevit dobrou vůli, ani neznala. Přežila jsem ale už i horší věci. Řekla jsem si tedy, že to tu chvilku nějak vydržím a rány si budu lízat až potom, až budu zase sama. Tak! Uchopila jsem hrníčky s kávou a celou cestu z nich nespouštěla oči. Nakonec jsem skoro nic nevylila a na koberci jsem beztak měla již tolik starších skvrn, že se mezi nimi pár dalších mohlo snadno ztratit.

V pracovně jsem hrnky opatrně položila na stůl a nechala ji, ať si nabídne. Svůj šálek jsem si pouze nenápadně přisunula a ještě mě přitom napadlo, zda bych z něho nemohla jen tak usrkávat, aniž bych ho zvedala k ústům. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Ale jistě, má milá. Co potřebuješ vědět?“

M| mil|. Pane bože! Málem mi po tváři skanula slza, ale usilovným mrkáním jsem ji včas zamáčkla. Susanna to zřejmě nezpozorovala. Odkašlala jsem si. „Když jsem prvně mluvila s Lizou, zmiňovala také nějaké mužské příbuzné, snad synovce, ale pak už jsem o nich neslyšela.

Arne zase říkal, že babička měla tři syny, ale že se všichni tři narodili mrtví. Nezemřel ale některý až v dětství?

Mám totiž takový dojem, že Liza něco takového říkala.“

Mávla rukou způsobem, který jsem až moc dobře znala. Při našem prvním setkání s Lizou jsme to gesto

ona i já nejednou použily. „Ta si to snad nikdy nezapamatuje! No vážně, co se týče vztahů v rodině, tak si nikdy nebyla dvakrát jistá v kramflecích. V podstatě máš ale pravdu. Než přišla na svět Rita, měla matka ještě tři syny. Dva se narodili mrtví, třetí zemřel pět hodin po porodu. Ostatní muži v naší rodině, celkem to dělá devět synovců, pocházejí zvenčí. Manžel Maury, Walter, má dvě sestry, a ty mají obě syny. A můj muž John má zase tři bratry, kteří mají dohromady synů dokonce sedm. Vím, že to může být celkem matoucí, ale vzhledem k tomu, že většina těchhle přiženěných či přivdaných příbuzných žije také v Lompocu, obvykle se účastní všech Kinseyovic rodinných oslav. Velitelku totiž děsí představa, že bychom třeba nějak víc zapadly do rodin svých manželů, a tak je klidně na Díkůvzdání i na Vánoce všechny sezve a vystrojí při té příležitosti takovou hostinu, že jí většinou nikdo neodmítá. Co ještě bys chtěla vědět? Zeptej se mě na cokoli. Od toho jsem koneckonců tady.“

Uvažovala jsem, jestli jsem už tak nezašla příliš daleko. „Slyšela jsem, že jste to prý tehdy vy a teta Maura mojí mamince neschvalovaly.“ Zvolené téma ze mě sice dělalo trochu supa, ale pořád lépe, než kdybych se před ní nějak přetvařovala.

„To jsem nebyla já, ale Maura a Sarah, obě starší než já. Když tehdy v rodině ,vypukla ta válka‘, že to tak říkám, bylo Maure dvanáct a Sarah patnáct let.

Obě stranili Velitelce. Já byla ještě hodně malá, tak ode mě nikdo nic nečekal. Dělala jsem, že o ničem nevím, ale tajně jsem tvou maminku už dlouho obdivovala. Měla svůj styl, byla jiná než ostatní! Asi jsem už říkala, že když dosáhla plnoletosti, bylo mi teprve devět. A v tomhle věku člověka sice zajímá spousta věcí, ale vztahy v rodině mezi ně většinou nepatří. Vždycky jsem si myslela, že jsem celkem nezávislá, ale taková individualita jako tvoje matka, to jsem tedy nikdy nebyla.

Nikdy si před Velitelkou na nic nehrála a neměla strach se jí postavit. Já naproti tomu vždycky radši postupovala diplomaticky, roztomilý kukuč, odvádění pozornosti.

Většinou si myslím své, nic neříkám a nakonec se stejně zařídím, jak chci. Možná to vypadá jako zbabělost, ale podle mého soudu je to tak pro všechny jednodušší, nebo v to alespoň doufám.“

„Ale jak mohly Sarah s Maurou matce něco neschvalovat? Copak jim bylo něco do toho, koho si vzala?“

„No, to nebylo. Jenže o to manželství zase tolik nešlo.

Problém vězel spíš v tom, jak se nakonec podepsalo na naší rodině. Jakmile byla totiž vykopaná válečná sekera,

Velitelka to nehodlala vzdát, a stejně tak odmítaly ustoupit i Rita a Gin.“

„Ale o co jim šlo? Pořád mi to nějak nedochází. Otec přece nebyl žádný vandrák.“

„Neřekla bych, že vůči němu měla kdy Velitelka nějaké osobní výhrady. Daleko spíš jí vadil ten věkový rozdíl. Vždyť kolik mu bylo let? Pětatřicet? Tvoje matka přitom sotva oslavila osmnáctiny.“

„Bylo mu třicet tři,“ upřesnila jsem to.

Susanna pokrčila rameny. „I tak to pořád dělá patnáct let. To ale ve skutečnosti zase tolik není. Proto si spíš myslím, že se tvoje babička obávala toho, aby se tvoje matka nevdala bez rozmyslu, z rozmaru. I ona to tak kdysi udělala, vzala si tatínka natruc v den, kdy jí bylo sedmnáct. Otci bylo dvakrát víc než jí a myslím, že se znali sotva měsíc. Mám proto podezření, že toho unáhleného rozhodnutí třeba později litovala, jenže rozvod nepřicházel v té době v úvahu, přinejmenším ne pro ni. Vždycky si strašně nerada připouštěla vlastní chyby, a tak s ním nakonec asi radši zůstala. Celý život si byli věrní, ale jak dlouho jim vydržela skutečná láska, to těžko soudit. Vím, že to možná bude znít otřepaně, ale Velitelka se zřejmě v tvojí matce viděla a trochu se do ní zřejmě i projektovala.“

„To chápu. Takhle, jak mi to tu předkládáte, mi to konečně dává smysl.“

„Tak proč pořád váháš? Na to bych se zase ráda, zeptala já.“

„Je mi třicet šest let… no vlastně mi za tři neděle bude už třicet sedm. Celý život jsem o ničem z toho neměla ponětí. Proto když se na to člověk podívá mýma očima, prostě se neubrání dojmu, že se mi zkrátka mělo něco říct. Už jsem to jednou naznačovala Tashe a hrozně nerada se opakuju, ale to se mi vážné nemohl někdo ozvat? Tetička Gin už je patnáct let po smrti, a ta vaše Velitelka jí ani nepřišla na pohřeb. Tak co si o tom asi můžu myslet?“

„Nepřišla jsem je sem hájit. To, co říkáš, je pravda a nedá se na to nic namítnout. Velitelka určitě na ten pohřeb měla přijít a stejně tak se s tebou měla nějak spojit, ale myslím, že měla strach podívat se ti do očí. V

jádru duše je tvoje babička dobračka, jen trochu moc hrdá a tvrdohlavá, no, vlastně se v tomhle směru chová někdy úplně nemožně, ale i Rita byla dost paličatá. Ve skutečnosti se jedna druhé tak podobaly, že nebýt toho tragického konce, dodneška si z toho děláme legraci.

Jejich spor ale rozbil celou rodinu. Všechny nás nenávratně změnil.“

„Ale jako její matka a dospělý člověk mohla mít přece jen víc rozumu.“

Susanna se usmála. „To, že se člověk dožije určitého věku, neznamená, že je i dospělý. Ve skutečnosti se s

nimi tvoje babička několikrát zkoušela dohodnout. Sama si takových pokusů z její strany vybavuji celkem dost, jenže ji vždycky ignorovali nebo přímo odmítli. Jinak tvůj otec si podle toho, co jsem slyšela, snažil v té věci zachovávat co možná největší odstup. Stál sice jistě na straně tvé matky, ale byl to její boj a jen ona ho udržovala při životě. Virginia byla snad ještě horší. Až se zdálo, jako by jí ty věčné rozepře dělaly radost, i když vážně nechápu proč. Zřejmě měla nějaké vlastní problémy. Ze zkušenosti vím, že když si někdo tak zakládá na samostatnosti, většinou tím jen něco zastírá. Velitelka se tedy snažila, seč mohla, aby zas všichni patřili do rodiny, zvlášť potom, co ses narodila –, jenže ty dvě s ní neměly slitování. Kdykoli ale tvoje babička s dědou odjeli z domova, přijeli samozřejmě i s tebou na návštěvu, která se pak vždycky musela držet v tajnosti.

Vzpomínám, jak jsem si tehdy říkala, že je snad dokonce i baví plížit se jí takhle za zády.“

„Proč?“

„Protože nám tím sahali do svědomí. Vždycky, když přijeli, a bývalo to celkem často, jsme se s nimi na chvilku ocitli na stejné lodi. Maura a Sarah měly pak výčitky, že zradily Velitelku. Té se o tom samozřejmě nesměl nikdo ani slovem zmínit. Jak často já uvažovala o tom, kolik asi ví?! Měla totiž své donašeče, což ostatně platí i dnes, takže jí o tom určitě někdo musel povědět.

Nikdy se sice neprozradila, ale třeba to byla v jejím případě jediná cesta, jak s vámi udržovat alespoň nějaký kontakt, ačkoli z toho sama nic neměla.“

Zamyslela jsem se nad tím a v duchu si dvakrát zopakovala každou její větu. „Tak ráda bych vám věřila. A svým způsobem vám i v něčem věřím.

Jsem přesvědčená, že každá věc má svůj rub i líc.

Tetička Gin to ale zřejmě vzala dost vážně, když o tom až do smrti mlčela. Já se o tom dozvěděla teprve před třemi lety.“

„To asi muselo být dost těžké se s tím vyrovnat.“

„No, celkem ano. Částečně se na tom podepsal i fakt, že mě vedli k tomu, abych celou věc považovala za vyřízenou, a to jednou provždy. Vy jste samozřejmě celou tu dobu o všem věděli z první ruky, ale pro mě to byla úplná novinka. Proto jsem pořád ještě nepřišla na to, jak se k tomu vlastně postavit. Dětství a výchova se na člověku přece jen dost podepíše.“

„No. Určitě jsi mohla mít za vzor někoho horšího než Virginii Kinseyovou. Byla sice trochu zvláštní, ale v podstatě předběhla svou dobu.“

„To celkem sedí.“

Susanna se podívala na hodinky. „Už vážně budu muset. Nevím, jak tebe, ale mě osobně takovéhle rozhovory dost vyčerpávají. Podle mě je člověk musí

umět zavčas ukončit, aby to vůbec všechno vstřebal. Ale zavoláš mi někdy, viď?“

„Zkusím to.“

„Dobře. Udělá mi to radost.“

Sotva odešla, zamkla jsem dveře a posadila se za stůl.

Zvedla jsem rámeček s fotografií mé matky a konečně se na ni pozorně zahleděla. Očividně byl snímek pořízený na rodinném ranči. Do záběru se toho sice moc nevešlo, ale obě dívky stály na dřevěné verandě, která měla to stejné zábradlí jako Manse. Když jsem poněkud přimhouřila oči, vyrýsovaly se na straně další postavy.

Každá držela sklenku na šampaňské. Šlo o mladé muže ve smokingu a dívky v dlouhých bílých šatech, podobných těm mé matky. V mnoha ohledech se styl oblékání ani účesů k dnešnímu dni příliš nezměnil, tedy alespoň v případě společenských událostí. Vzít někoho z těch lidí a přesunout v čase na maturitní ples do naší doby, patrně by nikdo nepostřehl rozdíl. Snad jedině znalec by se zarazil při pohledu na ty bílé střevíčky mé matky, střevíčky s otevřenou špičkou a poněkud širším podpatkem.

Jinak byla moje maminka štíhlá a podle všeho měla i dokonalou pleť, jak napovídal pohled na její obnažená ramena a paže. Hebkou a čistou pokožku měla i na obličeji, který tvarem připomínal srdce. Vlasy se jí mohly

vlnit už od přírody, těžko říci. Na fotografii je měla vyčesané nahoru a na ramena jí spadalo jen pár pramenů. Za uchem měla bílou květinu, stejně jako Susanna, kterou maminka držela kolem ramen. Až se zdálo, jako by jí právě před chvílí pošeptala nějaké tajemství, které obě dívky velmi nadchlo. Susanna k ní totiž obracela rozzářené oči. Měla jsem pocit, že se po stisknutí spouště snad musely jedna druhé vrhnout kolem krku.

Odložila jsem fotografii, opřela se a vyhoupla si nohy na stůl. Hlavou se mi honily věci, které mi do té doby nikdy nepřišly na mysl. Například jsem byla přesně dvakrát starší než má matka na té fotografii. Čtyři měsíce nato si vzala otce, a když dosáhla mého věku, měla už tříletou dceru. V té době zbývaly mým rodičům jen dva roky života. Prolétlo mi hlavou, že zůstat maminka naživu, bylo by jí dnes sedmdesát. Pokusila jsem se představit si, jaké by to asi tak bylo mít v životě matku, telefonáty, návštěvy, společné nákupy a dovolené, věci mně tak cizí. Jinak Kinseyovy jsem celý život nemohla ani vystát a představa, že bych se s nimi měla snad pravidelně stýkat, mě nejen nelákala, ale dokonce přímo děsila. Nyní jsem se však sebe samé začínala ptát, čím vlastně mě ta trocha životní jistoty tak odrazovala?

Nenabízelo se snad, že si k mamince utvořím přes její sestry nové pouto, že ji konečně lépe poznám?

Přinejmenším Maura se Susannou nesly mnohé její rysy, volily táž gesta a slovní obraty, zastávaly hodnoty a stanoviska, které už od útlého dětství vštěpovaly i jejich sestře Ritě. A tak třebaže byla maminka již dlouho po smrti, neviděla jsem jediný důvod, proč bych se z její lásky nemohla těšit alespoň zprostředkovaně, díky tetičkám a sestřenicím. Pokud šlo o ně, mnoho je to stát nemohlo. Jakou cenu jsem za to ale měla zaplatit já?

Kancelář jsem za sebou tentokrát zamkla o něco dříve, obrázek matky na psacím stole. Celou cestou domů jsem na to pořád musela myslet, jako když jazyk stále naráží na vylomený zub. I výsledek jsem zaznamenala tentýž, tu stejnou směsici zvráceného uspokojení a znechucení. Chtělo to promluvit si s Henrym. Pomoc a radu mi nabízel, už když přišly mé příbuzenské vztahy s rodinou Kinseyů na přetřes poprvé. Tehdy jsem ho odbyla mávnutím ruky. Až příliš jasně jsem si uvědomovala, jak by asi můj niterný svár zhodnotil: touha po soběstačnosti za cenu nežádoucího uzavírání se do sebe; nezávislost versus tíha závazků; pocit bezpečí versus strach z možného zklamání a zrady. Nic mezi tím jsem si nedokázala představit. Nějak na to nejsem stavěná. Buď všechno, nebo nic. A právě z toho důvodu se mi nechtělo dávat všanc nynější status quo. Svůj život jsem sice nepovažovala za dokonalý, ale na druhou stranu jsem už věděla, jaké mi skýtá možnosti. Pak jsem

si vzpomněla, jak Susanna říkala, že když si někdo tak zakládá na samostatnosti, většinou tím jen něco zastírá.

Byla jsem v té chvíli příliš roztěkaná, než abych nad tím nějak hlouběji uvažovala. Mluvila samozřejmě o tetičce Gin, jejíž tvrdost jsem si dávno zvykla považovat za lásku. Jenže nemluvila Susanna tak trochu i o mně?

Když jsem konečně dojela k nám do ulice a chtěla zaparkovat, přivítal mě na mém oblíbeném místě neznámý vůz značky Austin Healy. Tak jsem to otočila a nechala brouka u protějšího chodníku. Vzápětí jsem prošla vrznuvší brankou a zamířila po příjezdové cestě na zahrádku za domem. Cestou jsem si všimla, že Henry vytáhl zahradní nábytek, opláchl jej hadicí a na židle přivázal nové polštářky, dosud opatřené cenovkami.

Mezi nimi stály na stole ze sekvojového dřeva dvě sklenice, džbán s ledovým čajem a talíř domácích ovesných sušenek s rozinkami. Původně jsem si říkala, že to všechno zřejmě uchystal pro mě, ale pak jsem koutkem oka zahlédla, jak provádí po zahradě nějakou paní, kterou jsem nikdy v životě neviděla. Vzdáleně ta situace připomínala scénu, kdy do Henryho života vplula diva jménem Lila Samsová.

Jakmile mě Henry zpozoroval, usmál se a pokynul mi, ať jdu k nim, že nás představí. „Kinsey, tady to je Mattie Halsteadová ze San Franciska. Je na cestě do L. A., a že

jela kolem, tak se zastavila.“ Poté se obrátil k Mattie: „Kinsey, moje podnájemnice.“

„No ovšem. Těší mě, že vás poznávám. Henry o vás vyprávěl.“

„I mě těší,“ vykoktala jsem a pokradmu se podívala na Henryho. Měl nový sestřih a neuniklo mi, že si vzal i čistou bílou košili a kalhoty od obleku. Nemohla jsem se zbavit dojmu, že takhle se kvůli ženské snad zatím nikdy nevyšvihl. Jinak Mattie byla přibližně stejně vysoká jako on a podobně elegantní, i když jí nakrátko ostříhané stříbrné vlasy poněkud načechral vítr. Na sobě měla bílou hedvábnou halenku, dlouhé šedé kalhoty a stylové boty na nízkém podpatku. I šperky zvolila decentní, náušnice a náhrdelník, komplet zhotovený na zakázku ze stříbra a ametystů.

Obrátila ke mně šedé oči, kterým nechyběl inteligentní výraz. „Bála jsem se, jestli bude doma, tak jsem radši včera hned po příjezdu do Carmelu zavolala.

Ráda bych cestou ještě navštívila pár dalších přátel. V

podstatě nemám kam spěchat.“

„A do Los Angeles jedete jen tak na výlet, nebo pracovně?“

„Tak trochu obojí. Vezu pár obrazů do galerie v San Diegu. Sice jsem je mohla zabalit a poslat poštou, ale potřebovala jsem už přestávku.“

„S Henrym jste se poznala na té plavbě?“

„Ano, ale té jsem se účastnila bohužel jen pracovně.

Dovolenou mám až teď.“

„Mattie vyučuje kresbu a malbu a přednáší o umění.

Nell k ní chodila na hodiny akvarelu a nakonec si vedla i celkem dobře.“

„Rozhodně líp než Lewis,“ poznamenala Mattie s úsměvem. „Pořád si ale kvůli němu dělám výčitky! V

životě jsem neviděla tak nadšeného člověka.“

„Jen s tebou flirtoval,“ uvedl to na pravou míru Henry a pak se obrátil na mě. „Posedíš s námi? Právě jsme šli ke stolu, že si dáme sklenici čaje.“

„Radši ne, ale díky. Musím ještě něco přečíst a pak jsem myslela, že bych si šla zaběhat. Měla jsem toho teď poslední dobou nějak moc, tak mám co dohánět.“

„A co večeře? Na šestou se chystáme k Rosie.“

„To už vůbec ne. Tam nejdu, dokud se aspoň trochu neuklidní. Dělat lahůdky z vnitřností, pche! Říkal vám o tom Henry vůbec?“

„Ano, už mě varoval, ale osobně si třeba taková játra na cibulce klidně dám.“

„Jo, játra beze všeho, ale člověk u toho nesmí vědět, z jaký potvory je kdo vykuchal. Nehodlám nic riskovat.

Radši ho přemluvte, ať vám uvaří. Umí to fantasticky.“

Usmála se na něho. „Snad až jindy. Těšila jsem se totiž, že zase uvidím Williama a Rosie. Byli moc fajn.“

„Jak dlouho se zdržíte?“

„Jen přes noc. Mám totiž rezervovaný pokoj v Edgewateru, což je můj nejzamilovanější hotel. Jezdili jsme tam občas s manželem, když jsme měli výročí,“

zavzpomínala. „Pojedu hned ráno, jen co se rozední. Při troše štěstí to do Los Angeles stihnu dřív, než začne dopravní špička.“

Henry posmutněl: „Hmm, ale stejně je škoda, že nebudeme mít víc času si popovídat. Nechceš se tu zastavit ještě cestou zpátky?“

„Uvidím, jak to půjde. Nerada bych ale obtěžovala.“

„Můžete ho aspoň přemluvit, ať vám něco uvaří,“

připomněla jsem.

Když jsem došla do bytu, hodila jsem tašku na kuchyňskou linku a co noha nohu mine se dovlekla k točitému schodišti. Žádné čtení mě nečekalo a zaběhat jsem si už byla. V šest jako každé ráno. Obojí to byla jen taková nevinná lež, k níž jsem se uchýlila, abych mohla nechat Mattie a Henryho o samotě. V koupelně jsem se ještě zběžně podívala ven oknem, kterým na ně bylo vidět, a uvědomila si, že ještě ani nejsou čtyři odpoledne.

Pak se mi nějakým záhadným způsobem podařilo zabít asi hodinu a půl a přibližně o půl šesté jsem začala řešit problém, kam si zajdu na večeři. Opravdu jsem si nedělala legraci, když jsem říkala, že k Rosie na jídlo nehodlám chodit, dokud bude vařit z těch odporných

vedlejších živočišných produktů. Jinak čas napovídal, že v Caliente Café odbila „šťastná hodinka“, a tak jsem mohla vzít jed na to, že tam potkám Dolana. Jenže se mi nějak nechtělo přihlížet, jak do sebe hází jednoho panáka za druhým, nechtělo se mi kazit si zdraví pasivním kouřením, kterému se v jeho společnosti zkrátka nedalo vyhnout. Doklopýtala jsem do koupelny a opět se podívala ven oknem na zahradu. Henry a Mattie už tam neseděli. V trávě po nich zůstaly jen dvě židle, stojící nyní o něco blíž než při mém příchodu. Henry ale svítil v kuchyni, takže se ti dva zřejmě posilňovali whiskou, což před návštěvou Rosiiny restaurace mohli celkem potřebovat.

Nebe nad mořem se protrhalo a projasnilo, tak jsem popadla tašku a sako a vyběhla ven. Vzápětí jsem už nasedala do auta a mířila na dolní Milagra Street, kde sídlí McDonald’s. Tam jezdím tak často, že už mě obsluha poznává po hlase a oslovuje křestním jménem. Ani nevím, co mě to popadlo, ale ode všeho jsem objednala ještě porci navíc a rozjela se ke Staceymu. Osobně jsem totiž toho názoru, že v životě neexistuje bolístka, kterou by neutišila trocha toho nezdravého a nebezpečně kalorického jídla.

Po chvíli už jsem klepala na rám sítě proti hmyzu, který měl ve dveřích. Skrz její jemný výplet bylo vidět až do obýváku, kde seděl na lepenkové krabici Stacey.

Všude kolem sebe měl zotvírané zásuvky a po zemi se vinula prodlužovačka, která napájela skartovačku.

Pokynul mi, ať jdu dál.

Jak jsem se k němu blížila, zvedla jsem papírový sáček od McDonalda. „Doufám, že jste ještě nevečeřel. Mám tady totiž nějakou tu kolu, hranolky a ,čtvrtlibráky‘ se sýrem. Samé výživné věci.“

„Sice nemám právě chuť k jídlu, ale rád vám budu dělat společnost.“

„To bohatě stačí.“

Odložila jsem sáček s dobrotami na stůl, přešla do kuchyně a vyzvedla si tam po jednom papírovém talířku pro každého. S tím a ještě s rolí papírových utěrek jsem se vrátila do obýváku, odložila všechno na podlahu a přisunula dvě krabice, které stály ještě s dalšími u stěny.

Na jednu jsem se posadila a druhou jsem umístila mezi nás jako improvizovaný stolek. Poté jsem vylovila ze sáčku obě koly, oba kornouty hranolek, balíčky s přísadami a samozřejmě do papíru zabalený čtvrtlibrový burger se sýrem, rovněž pro každého jeden. Hranolky jsem

potřísnila

kečupem,

osolila

všechno

v

bezprostředním dosahu a na posezení spořádala ten naddimenzovaný hamburger. „Pomalu si za to připíšu rekord,“ poznamenala jsem.

Stacey opatrně zvedl horní polovinu žemle a pochybovačně se zadíval na karbanátek pod ní. „Nikdy jsem tuhle věc nejedl.“

S ubrouskem u úst jsem se zarazila. „Děláte si legraci?“

„To nedělám.“ Po těch slovech se do burgeru obezřetně zakousl a krajně podezřívavě začal žvýkat.

Čekal, až se mu v ústech smísí všechny chutě, načež ze strany na stranu pokýval hlavou. S druhým soustem už takové drahoty nedělal a celý „čtvrtlibrák“ nakonec zhltal stejně nenasytně jako já.

Zalovila jsem proto v papírovém sáčku a vytáhla další a ten mu podala. Tentokrát mu přibližně v polovině uklouzlo slastné zamlaskání, což si snad ani neuvědomil.

Rozesmálo mě to.

„Kde jste vzal támhleto?“ zeptala jsem se a ukázala hranolkem na těžkopádnou skartovačku.

„Půjčil mi to soused odvedle,“ odpověděl a rychle sežvýkal další sousto. „Dělám si pořádek ve stole. Pořád ale nějak nevím, jestli zlikvidovat i letošní účty. Přiznání k dani za tenhle rok už každopádně podávat nehodlám.

Mám pocit, že než na mě na berňáku vůbec přijde řada, budu stejně dávno po smrti. Současně mám strach, že mi sem nečekaně přijdou a budou chtít vidět účetnictví a já jim nebudu mít co předložit.“ Jeden po druhém si po těch

slovech olízal prsty a otřel si ústa do ubrousku. „Díky.

Byla to bašta. Chuť na jídlo jsem neměl několik neděl.“

„Tak to jsem ráda, že jsem vám prospěla.“

Mezitím posbíral odpadky, nastrkal je do prázdného papírového sáčku, otočil se a hodil sáček do odpadkového koše. Pak se sehnul do spodní zásuvky a vytáhl lepenkovou krabici plnou černobílých fotografií.

Tu si položil na klín, nabral celý štos starých snímků a šup s ním do skartovačky.

Přihlížela jsem, jak to nemilosrdné zařízení naporcovalo šest fotografií na nudličky. „Co to proboha provádíte?“

„Jak jsem říkal. Pořádek ve stole.“

„Ale vždyť to jsou staré rodinné fotografie. To přece nemůžete!“

„A proč bych nemoh‘? Kromě mě už jsou všichni mrtví.“

„Ale přece je nemůžete jen tak zničit! Nevěřím, že to opravdu uděláte.“

„Mám to snad nechávat na někom jiným? Když to vyřídím sám, aspoň to zůstane v rodině. Navíc k tomu mám i vztah.“ Pak teatrálně přednesl: „Sbohem, strýčku Schmitty! Sbohem, bratranče Mortimere…“ Skartovačka proměnila další dva snímky v konfety.

Položila jsem mu dlaň na rameno. „Já si je vezmu.“

„A k čemu vám budou? Vždyť ani já ty lidi neznám.

Dobře půlku bych vůbec nedokázal jmenovat. No, podívejte třeba na tuhle! Kdo je ten chlap? Přísahám, že jsem ho v životě neviděl. Určitě půjde o nějakého rodinného

přítele.“

Přiložil

fotografii

k břitům

skartovacího zařízení a díval se, jak pomalu a po kouskách mizí ze světa. Pak vzal do ruky další.

„Ne, tu neničte. Nejsou na ní snad vaši rodiče?“

„To sice jsou, ale už jsou léta po smrti.“

„Nemůžu se na to dívat. No tak, dejte mi je! Budu je vydávat za svoje.“

„Neblázněte! Nikoho nemáte. Jste jako já. Když vám je dám, akorát je nakonec vyhodí někdo jiný, jenom do vaší popelnice.“

„No a co? No tak, Stacey! Prosím.“

Chvilku váhal, ale nakonec přikývl. „Tak dobře. Ale je to nesmysl.“

S těmi slovy mi konečně podal tu krabici, kterou jsem pro jistotu odsunula stranou ke kabelce, kam nedosáhl.

Pořád jsem se totiž trochu bála, aby si to náhodou ještě nerozmyslel a nenadělal zase z dalšího příbuzného papírové pentličky. Jeho pozornost zaujaly mezitím desky s nápisem POJIŠTĚNÍ NA AUTO, jejichž obsah vysypal do skartovačky bez jediného zaváhání. Jen tak mimochodem přitom poznamenal: „Málem bych zapomněl! Volal Joe Mandel, že má pro nás tu adresu na

Ionu Mathisovou. Údajně bydlí někde uprostřed pustiny, v městečku jménem Peaches.“

„Což je kde?“

„Kousek nad San Bernardinem, pár kiláků od dálnice číslo 138. Telefon není hlášený na její jméno, tak se nabízí, že bydlí nejspíš u někoho. A už jsem vám říkal, že se Mandel dopátral i toho červeného mustanga? Původní majitel, chlápek jménem Gant, sice před lety zemřel, ale jeho vdova tvrdí, že jim tehdy to auto ukradli ze servisu v kalifornském Quorumu, kde si nechávali měnit čalounění. Gant auto přitáhl z Lompocu, jenže bylo tak zaneřáděné, že se ho obratem zbavil. Novým najitelem se stal shodou okolností chlápek, z jehož servisu se ukradlo, jistý Ruel McPhee. Podle posledních informací, co máme, je na jeho jméno registrované do dneška. Nechal jsem mu proto vzkaz, ale zatím se mi neozval. Podle Cona by stálo za to za ním zajet a podívat se, jak to tam vypadá.“

„A kde vůbec je ten Quorum? Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Ani já ne, ale Cón tvrdí, že je to kousek na jih od Blythe, nedaleko hranic s Arizonou. A teď pozor, teď se držte! Víte, co se ukázalo? Nedaleko Blythe, konkrétně v Quartzsite v Arizoně, a to je vážně, co by kamenem dohodil, vyrůstal Frankie Miracle. Con se proto chce

cestou do Quorumu zajet podívat do Peaches, že by dal řeč s tou Mathisovou.“

„Kdy přesně?“

„Podle toho, co říkal, zítra ráno. Tak mě napadlo vás varovat, abyste si případně stačila vymyslet výmluvu.“

„Bez obav. Klidně pojedu. Změna prostředí mi přijde jenom vhod. Ale co vy? Vy se na to cítíte?“

„Jeďte jen vy dva. Já si počkám, až co řeknou doktoři.

Nejspíš si mě ještě pozvou na vyšetření, za tenhle měsíc už celkem potřetí. Tomu říkám otrava!“

„A jak to zvládáte?“

„Toho, co bude dál, se už neděsím, ale pořád si nemyslím, že by na tom zase tolik záleželo.“

„I tak vám držím palce.“

„Třeba to pomůže,“ řekl a pak se zamyslel. „Nijak to s tím sice nesouvisí, ale zajímalo by mě, jestli už vám Con říkal, že jeho žena spáchala sebevraždu.“

„Vím, že měla rakovinu, ale nikdy o tom nemluvil.“

„Tohle je důvod. Už jen pomyšlení na to ho dohání k zuřivosti, protože si myslí, že ji tehdy mohl zachránit.“

„A mohl?“

„Samozřejmě že ne. Totiž, když na to přijde, člověk nemůže zachránit než sebe. Tak jako tak jsem ale myslel, že byste to měla vědět.“

Pak se zasmál nějakému soukromému vtipu, který se na mě zřejmě nevztahoval. Stočila jsem proto oči ke

skartovačce, která se právě zakusovala do Staceyho propuštěcího listu z vojny. Ošklivě přitom zaklapala.

12

Sbalit si na cestu mi trvalo všeho všudy pět minut.

Nabízelo se totiž, že budeme pryč nejdéle dva dny, což si v mém případě žádalo zubní kartáček, zubní pastu, dvě čistá trička, jednu mikinu, dva páry ponožek, čtverý spodní kalhotky a jedno tričko nadměrné velikosti, které používám jako noční košili. Všechno jsem to nastrkala do sportovního vaku, zvícího v tom stavu průměrného podhlavníku. Tenisky značky Sauconys i džíny jsem měla na sobě, tak už jsem si potřebovala jen přibalit teplákovou soupravu, bundu a přenosný psací stroj.

Dolan trval na tom, že vyjedeme časně zrána, což v překladu znamenalo v půl desáté. Tím pádem mi zbyl čas jak na ranní běh, tak na návštěvu posilovny, která mě tedy patřičně zmohla. Chtěla jsem si totiž něco „nadělat“

dopředu, kdyby mi na to náhodou na služební cestě nezbýval čas.

Proto když mě Dolan přijel vyzvednout, seděla jsem dávno na obrubníku a četla paperbackový román. Vedle sebe jsem měla tašku přes rameno, sportovní vak a psací stroj a v kabelce dva čerstvé balíčky poznámkových

kartiček, přetažené gumičkou. Dolan zřejmě zajel s autem do myčky, protože vypadalo čistě a uvnitř už se neválely ani staré účtenky za benzin, ani zmuchlané obaly od dobrůtek. Také nepovažoval za nutné obcházet celý vůz a galantně mi otevírat, protože jsme teď byli zkrátka parťáci. Svedla jsem proto souboj s dveřmi na straně spolujezdce, otevřela je a Dolan zase odsunul stranou aktovku, kterou měl na zadním sedadle. „Jestli si nepotřebuješ dát něco do kufru, hoď si věci sem dozadu, jako je mám já.“

„Dobře, dám je tam,“ Psací stroj jsem postavila na podlahu, pytel s věcmi hodila na sedadlo a nastoupila.

Opět jsem se začala potýkat s těmi dveřmi, ale panty si tentokrát už opravdu postavily hlavu a zcela se zasekly.

Dolan se na to nakonec nevydržel dívat, natáhl se prese mě a pořádně za ty dveře vzal. Na to očividně slyšely a s bouchnutím se zavřely. Už vzápětí jsem se ale zase málem oběsila na bezpečnostním pásu, než se mi podařilo odvinout kus dostatečně dlouhý na to, aby mě stačil obemknout. Zacvakla jsem sponu do zapínání a zavadila pohledem o novou krabičku cigaret na palubní desce. „Doufám, že nemáte v úmyslu celou cestu kouřit!“

„Ano, ale s otevřenými okny.“

„Jak pozorné! Mapu máte?“

„V přihrádce ve dveřích. Říkal jsem si, že nejlepší bude vzít to po starej cestě. Ze všeho nejdřív bych to tedy

směroval na sto první, a až se potká se čtyři sta pětkou, tak bych to stočil na číslo pět. Odtamtud už sice vede neplacená dálnice, ale nechci zbytečně riskovat rychlou jízdu. Přece jen mě zlobí to srdce, tak je tu vždycky riziko, že nečekaně skapu za volantem.“

„No tedy, mně se ten výlet díky vám snad ještě začne líbit!“

Mezitím jsme se napojili na sto první dálnici ve směru na jih a já rozložila mapu Kalifornie a zase ji složila do přijatelného formátu. Podle mých nejlepších odhadů nás od Peaches dělilo sto čtyřicet čtyři kilometrů, tedy přibližně hodina a půl jízdy. Ještě štěstí, že o povrchní konverzaci jeví Dolan asi stejný zájem jako já. Proto jsem jen seděla vedle něho, dívala se z okna a uvažovala, zda k sobě Mattie a Henry zaplanou vroucí láskou.

Pobřeží jako by se utápělo v kouři. Hladina oceánu sice divoce pableskovala, ale břehy oplachoval vysloveně mírný a konejšivý příboj, ševelící dlouze a s hypnotickou pravidelností. Ostrovy vzdálené asi čtyřicet kilometrů od pevniny se už prakticky nedaly okem rozeznat. Dálnice lemovala úpatí strmých svahů, mechově zelených a porůstajících zakrslými křovinami, které opět získávaly na síle, neboť za sebou měly dlouhé měsíce zimy a podzimu, a ty přinesly potřebnou vláhu.

Na mnoha místech vegetace ustupovala mocným kaktusům, jejichž trsy vypadaly jako shluky

pingpongových pálek a nesly množství trnů. Při pohledu na ně jsem si uvědomila, že jsem se vlastně vždy přikláněla názoru, že vysázet je někdo kolem věznic, neutíkalo by zdaleka tolik trestanců. Těch pár výjimek se případně dalo lokalizovat na základě hlasitých bolestných stenů, jimž by se žádný neubránil. Po dopadení by si na samotce navíc mohli krátit dlouhou chvíli vytahováním trnů z řiti.

Asi po dvaceti minutách jízdy jsem se zase obrátila na Dolana: „Máte děti?“

„Ne. Grace na to sice občas zavedla řeč, ale já o to nestál. Děti člověku od základu změní život. A nám ten náš vyhovoval.“

„A nelitujete toho?“

„Na něco jako je lítost, v životě nemám čas. A co ty? Ty chceš mít jednou děti?“

„Nějak si to nedovedu představit, ale nevylučovala bych to. Navíc nejsem právě přebornice na vztahy.“

U Perdida jsme to po sto dvacet šestce stočili do vnitrozemí, a najednou jako by někam zmizely sloupy s elektrickým vedením. Na vzdálených vrcholcích se pouze bělaly sněhové čepičky, které nezvykle kontrastovaly s jasnou zelení polí a luk pod nimi. Z citrusových hájů zářily oranžové pomeranče, které visely na stromech jako vánoční ozdoby. Zabedněné zelinářské stánky u silnice měly za měsíc či za dva zase otevřít. Projížděli

jsme zemědělským krajem, jehož tvář se s léty prakticky neměnila. Jinak danému úseku cesty lidé přezdívali Krvavá alej. Šlo totiž o silničku pouze se dvěma jízdními pruhy, ke kterým se občas připojil pruh předjížděcí, který měl na svědomí značné množství tragických dopravních nehod. Pokukovala jsem proto stále po Dolanovi, kdyby mi tam chtěl nedejbůh vypustit duši.

Jako by mi četl myšlenky, prohlásil: „Bez starosti.“

U Palmdale jsme zamířili po čtrnáctce na východ a zakrátko jsme se napojili na dálnici číslo osmnáct. Od té chvíle nás provázely prastaré a notně omšelé billboardy nabízející k prodeji pozemky a další nemovitosti. V

jednom místě jsem zase zahlédla ceduli s nápisem „213th Street“, která odkazovala na prašnou cestu vedoucí do nikam.

Ručně

psaný

nápis

hlásal:

„PRÁVNÍ

PORADENSTVÍ: ZÁVĚTI, SMLOUVY, ROZVODY, SLUŽBY

NOTÁŘE“. Jinak silnice, po které jsme jeli, se podle mapy vinula přesně po západní hranici Mohavské pouště ve výšce 1368 metrů nad mořem.

Musela jsem se do té mapy podívat ještě jednou.

„Pane jo! Nevěděla jsem, jakou má vlastně Mohavská poušť rozlohu. Je vážně velká.“

„I s tím, co zasahuje do Nevady, Arizony a Utahu, má dohromady třicet devět tisíc kilometrů čtverečních. Víš vůbec něco o životě v poušti?“

„Četla jsem pár odstavců v učebnici zeměpisu, ale to je tak všechno.“

„Já se svýho času zajímal o škorpiony. Dost jsem toho o nich přečet, jako například to, že šlo o vůbec první živočichy, schopný normálně dejchat vzduch. Taky maj něco na způsob primitivního mozku, ale zase dost špatně viděj. V podstatě se asi dá říct, že co si nejdřív neohmataj, to neviděj. Jinak člověk když potká dva škorpiony pohromadě, většinou se buď párej, nebo se navzájem žerou. Zřejmě je v tom ukrytý nějaký poselství, jen pořád nemůžu přijít na to kde. Asi to má co dělat s podstatou lásky.“

Ani nevím proč, ale jeho slova mě přiměla k pousmání. Minuli jsme návěst s nápisem „PEACHES, POP.

897“ a už záhy nás mohavskými jukami vítalo samo město, pro které jsou podobně typické snad už jedině opuštěné a dávno zkrachovalé obchody. Napravo od nás se k nebi tyčily San Gabriel Mountains se svahy protkanými bílými stužkami sněhu, který se usadil ve skalních průrvách. Na hřebenech vzdorovaly jako větrolamy poryvům mocné kmeny listnáčů, pod nimiž se obtěžkané sněhem zelenaly jehličnany. Ten špinavý sníh nejspíš přivála nějaká nevypočitatelná jarní bouřka. U

krajnice kousek před námi parkovalo pět osobáků a opodál postávalo pět rodičovských dvojic, které spolu klábosily. Jejich ratolesti se veselily na sněhu. Většina

těch děcek vypadala, že by se měla pořádně obléci. Jenže to máte jako s koupáním. I ve vodě se děti vydrží ráchat tak dlouho, dokud nemají modrou pusu a nejektají zuby.

Minuli jsme Liquor Mart, kde nabízeli benzin, pneumatiky, pivo a sendviče. Jinak jsem napočítala dvě kavárny, jeden bar a žádný motorest. O kousek dál jsem ale zahlédla skupinku šesti obytných přívěsů, které byly obehnané řetězem, a dva o něco větší s prázdnými parkovišti v popředí, kde sídlily realitní kanceláře. Jak se mohl někdo z vlastní vůle a dobrovolně odstěhovat do Peaches, mi tedy bylo záhadou. Jaký jen mohli mít ti lidé v životě sen, když se domnívali, že právě kalifornské Peaches jim ho pomůže splnit?

V té chvíli to Dolan otočil. Využil k tomu prostorné štěrkové parkoviště vedle čerpací stanice, kde dočista chyběly stojany i sklo ve výlohách, takže byly zatlučené prkny. Všude na zemi se válely střepy a na keřích u cesty visely cáry igelitu a další odpadky. Kousek jsme se vrátili, a sice k těm omšelým přívěsům. Visely na nich malé cedulky s písmeny A, B, C, D, E a F a další vývěska zase oznamovala, že to kolem je „PEACH GROVE, KEMP

OBYTNÝCH PŘÍVĚSU“. Kempem to však mohl nazývat pouze člověk, podle kterého kemp rovná se místo pro šest obytných přívěsů, kam se sedmý vmáčkne pouze po složité reorganizaci. Už za chvilku parkoval Dolan na štěrkovém prostranství poblíž poštovních schránek a

společně jsme vystoupili. Počkala jsem, až si jako obvykle uloží do kufru zbraň. „F bude až na konci,“ poznamenal.

Vykročila jsem za ním po široké prašné cestě.

„Zajímalo by mě, co tady tak může dělat.“

„Tak to se jí asi budeme muset zeptat.“

Dveře přívěsu označeného písmenem „F“ zely dokořán, aby dovnitř proudil čerstvý vzduch, ale ve vstupu nám bránila síť proti hmyzu. Malá rukou napsaná vývěska hlásala: JONA, ÚPRAVA NEHTŮ a obsahovala i telefonní číslo, bohužel tak malinké, že je nikdo z kolemjdoucích nemohl přečíst. Nad vchodem visela vybledlá plachta, která ve spolupráci s univerzálním zeleným kobercem, vhodným pro venkovní i vnitřní použití, tvořila jakousi verandu. Přívěs jako takový byl starý a mrňavý. V kuchyňce uvnitř seděly u sklápěcího stolu dvě ženy, jedna na nízké lavičce, druhá na chromované kuchyňské židli. Obě s naším příchodem vzhlédly. Mladší z nich nepřestávala té starší lakovat nehty.

Dolan přerušil ticho dotazem: „Je některá z vás Iona Mathisová?“

Ozvala se ta mladší. „To jsem já,“ ale dál leštila vrstvu tmavě karmínového laku na levém placi druhé ženy. Na stole mezi nimi jsem zahlédla dřevěné čistítko, smirkový pilníček, lahvičku s přípravkem na změkčování kůžičky nehtového lůžka, vatové tampony, kartáček a

umělohmotnou misku z poloviny naplněnou mýdlovou vodou. Starší z obou žen měla na dosah krabičku winstonek a balíček zápalek, zastrčený za celofánem cigaret. Popelník přetékal nedopalky.

Starší žena se na nás usmála a povídá: „Jsem Annette, Ionina maminka.“

„Nadporučík Dolan, policie Santa Teresy. A tady to je slečna Millhoneová, soukromá vyšetřovatelka.“

Iona nás sjela pohledem a zase se pustila do práce na ukazováčku své matky. Pakliže si Frankieho brala v šestnácti, nemohlo jí být víc než pětatřicet, takže byla přibližně v mém věku. No dobře, o dva roky mladší… ale záleží na tom? Představila jsem si sebe na jejím místě a uvažovala, co by se mi asi tak muselo stát, abych se rozhodla žít tady a živit se ostřihováním záděr a masírováním něčích zdeformovaných palců u nohou.

Iona byla všechno, jen ne hezká.

V jedné chvíli jsem se na ni pozorně zahleděla přes síť proti hmyzu, která vše poněkud zmatňovala, že se pokusím přijít na to, co jí to k té kráse vlastně chybí. Měla lesklé hnědé vlasy, zvlněné a sahající po ramena, a už nutně potřebovaly zastřihnout. Česala si je na pěšinku, což jí snad až příliš prodlužovalo obličej. Jinak měla plné rty, výrazný nos, hnědé oči a tmavé obočí, snad až pří-liš husté. Na horním rtu a na levé tváři měla jakési mateřské znaménko.

V mnoha ohledech vypadala pořád na šestnáct, ta kostnatá a svěšená ramena, ty bosé nohy, seprané a na kolenou odrané džíny, ta halena s indickými motivy v barvě rzi a čokolády…

Annette se najednou sklonila k dceři a sykla: „Holčičko, jestli se toho pána nezeptáš sama, udělám to já.“ Iona nereagovala, a tak Annette obrátila oči k Dolanovi. „Milej zlatej, děsně ráda bych, abyste nám pověděl, proč jste jako tady, poněvadž jsem z toho celá vyplašená.“ Už se jistě přehoupla přes padesátku, ale vypadala spíš na těch pětatřicet, rozhodně víc než Iona.

Jinak měla tentýž výrazný nos, ale patrně si ho nechala chirurgicky zmenšit, protože byl o něco drobnější a také jí tolik nevystupoval z obličeje. Vlasy si stahovala do ohonu a měla je rovněž hnědé, i když nebývalá sytost jejich odstínu napovídala o pravidelném barvení. Zřejmě chtěla zakrýt první šediny. Úpletové bílé tílko, které měla na sobě, dávalo znamenitě vyniknout jejímu bujnému poprsí. To vlivem nemalé tíhy podklesávalo a zavalovalo ne právě štíhlý pas a zakulacené bříško. K tílku si Annette oblékla červené kraťasy a obula červené plátěné střevíce s klínovým podpatkem. Nehty na nohou jí pokrýval stejný tmavě karmínový lak, který jí Iona nyní nanášela na ruce. V duchu jsem si říkala, že by udělala lépe, kdyby se tolik neodhalovala.

Dolan prohlásil: „Přišli jsme se zeptat na Ionina exmanžela. Můžeme dál?“

„Je otevřeno,“ ujistila nás Annette.

Dolan pootevřel rám se sítí proti hmyzu a vstoupil do přívěsu. Rychle ukročil vlevo, abych mohla vejít i já.

Uvnitř jsem se pohotově zorientovala a posadila se na bližší kraj lavičky s modrým omyvatelným čalouněním, na níž seděla Annette. Lavička měla navíc široké vypolštářované opěradlo, a tak se dalo předpokládat, že se patrně pomocí nějakého mechanismu rozkládá do podoby dvojlůžka. To se do interiéru mohlo hravě vejít, stačilo sklopit ten jednonohý stolek, u kterého seděly.

A bydlely v tom přívěsu ty ženy obě, nebo měla maminka svůj vlastní? Jinak s Dolanem jsme se předem dohodli, že ptát se bude pouze on, protože dostávat otázky od dvou lidí zároveň může být i pěkně matoucí. Proto jsem měla jen mlčky přihlížet, všeho si všímat a také si to zapamatovat.

Napravo za kuchyňkou bylo vidět ještě posuvné dveře, jež podle všeho vedly do koupelny. Za nimi jsem zahlédla manželskou postel, která zabírala v podstatě celý vedlejší pokoj. Jiný už v přívěsu nebyl. Takové malé bytečky mám k smrti ráda a bydlet v podobném by mi vůbec nebylo proti srsti, jen bych asi uvítala o něco větší pořádek. I tak se mi ale moc líbil ten jejich miniaturní dřez, ta zmenšená trouba, vařič s neuvěřitelnými čtyřmi

hořáky a v neposlední řadě chladnička, samozřejmě zabudovaná v lince. Připadala jsem si tam jako v domečku na hraní, kde si panenky dávají odpolední čaj a malé holčičky nevěří, že je to všechno jenom „jako“. Opět jsem se zadívala na Ionu, která zřejmě to své mizerné držení těla získala od toho věčného hrbení nad manikúrou.

Annette pokračovala: „Sice jste neřekli, o kterýho exmanžela se jedná, ale jestli jste nadporučík od policie, zřejmě myslíte Franka. Její druhej muž Lars zákon v životě neporušil. Dokonce ani silnici by nepřešel jinde než na přechodu, lona se z něj mohla zbláznit. No vždyť si to vemte! Najde si chlapa, co by snad moh bejt i Frankův opak, a nakonec se ukáže, že byl snad ještě horší. Měl vám totiž tu… jak se to řekne?… obsedantně kompulzivní poruchu. No hrůza! Všechno, co dělal, musel asi šestkrát zopakovat, aby se zas moh hnout dál. Dodělat něco mu kolikrát trvalo celý hodiny! Div jsem z toho nezešílela.“ Podívala se zblízka na malíček. „Hele, holčičko, myslím, že tady’s trochu přetáhla. Vidíš?“

„Promiň.“ Iona palcem setřela červenou šmouhu, kterou nedopatřením udělala na kůži.

Dolan se zeptal: „Nevadí, když si zakouřím?“

Annette sklouzla zkušeným okem k Dolanově levičce.

Snubní prstýnek na ní neměl, tak si nejspíš řekla, že bude starý mládenec. „Ale jedině pod podmínkou, že mi

připálíte,“ uculovala se. „Ionu by klepla pepka, kdybych si to někde rozmázla, a ona to ještě neměla hotový.“

Dolan se natáhl pro krabičku winstonek, klepnutím vysunul cigaretu a vložil ji Annette do úst. Když jí připaloval, svůdnicky mu přitom vzala ruku do dlaně.

Poté si také připálil, ale cigaretu z vlastní krabičky, takže mu nejspíš Annettina značka dvakrát nevoněla.

Annette mocně zašlukovala a vyfoukla kužel dýmu jako stará lokomotiva. Pak vzala cigaretu opatrně do prstů, aby o nic nezavadila nehtem, a odložila ji na popelník. „Pane bože, ta chutná! Štve mě, že se v poslední době nadělá s kouřením tolik cirátů! Co maj všechny ty řeči jako znamenat? Jejich zdraví to přece nejni, tak co?!“

Stočila pohled ke mně. „A co vy, vy kouříte?“

„Kouřila jsem. Kdysi,“ odpověděla jsem a doufala, že to neznělo moc farizejsky, jakkoli jsem si tak připadala.

Opět se obrátila na Dolana: „Tak do čeho se zas Frank namočil? Léta jsme o něm neslyšely, že jo, holčičko?“

Iona matku ignorovala a dál se soustředila na práci.

Dolan povídá: „Víte, je zase venku. Na podmínku.“

Annette se zatvářila, jako by dostala bolení břicha.

„Říkala jsem si, kdy k tomu asi dojde. Nikdy mi na tom pobudovi nezáleželo. Doufám, že jste nám nepřišli říct, že ví, kde je moje dcera.“

„Včera jsme s ním mluvili a vůbec se o ní nezmiňoval.“

„No, tak to díky bohu.“

„Máte strach, že se s ní pokusí spojit?“

„Přímo strach bych neřekla, ale ta představa se mi moc nelíbí.“

Dolan se zadíval na Ionu. „Kdy jste ho naposledy viděla? A nevzpomněla byste si případně na datum?“

Annette se do dcery chvíli vpíjela zlobným pohledem, a když se Iona ani tentokrát nevymáčkla, nadechla se a vyštěkla: „No tak, Ionko, odpověz přece pánovi! Co ti to zase přelítlo přes nos? Takhle jsem tě snad nevychovala!“

Iona se na matku zamračila. „Chceš mít ty nehty úplně hnusný, nebo jak?“

Annette oblažila Dolana úsměvem. „Pořád by ho akorát litovala. Franka se totiž zřekli rodiče. Otec, machr na zubní chirurgii, sice vydělal balík na zhnisanejch dásních, ale jinak byl jak z minulýho století. Ani matku Frank neměl o moc lepší. Měli ještě další tři syny, co se celkem vyvedli, a Frank ve srovnání s nima prostě neobstál. Vlastně byl lump už od narození! Iona se sice vždycky rozplývala, jakej nejni roztomilej, ale zeptat se mě, uslyšíte nejspíš pravej opak. Podle mýho názoru byl spíš neodbytnej, jestli vás to doopravdy zajímá.

Minimálně ke konci manželství už se choval vysloveně majetnicky. Šest měsíců jim to vydrželo.“

„Proč jste se rozešli?“

„Na to snad nemusím odpovídat, ne?“ mínila Iona. „Bil vás někdy?“

Ani tentokrát Ioně nebylo do řeči, ale naštěstí to pohotově vyřídila její matka. „Co já vím, tak dvakrát. Byl pořád v lihu –“

„Většinou, mami, ne pořád! Laskavě nepřeháněj.“

„Tak pardon. Takže znova! Byl většinou v lihu a v takovým stavu ztrácel poslední zbytky soudnosti. Iona mu proto řekla, že jestli se nepolepší, vykopne ho na mráz. Žili sice ve Venice v Kalifornii, přímo na jednom z těch kanálů, ale řiká se to tak, nebo ne? Všude tam byly ty kačátka, a i když celkem smrděly, byly hrozně roztomilý. Frank ale pořád chlastal a polepšit se odmítal, tak jsem holce poslala peníze, ať přijede.“

„Nedal to pak hned dohromady s Cathy Lee Pearseovou?“

„Ježiš, to bylo hrozný, že jo?“ pohoršila se Annette.

„Ještě dneska, když si na to vzpomenu, běhá mi mráz po zádech. Vždyť on jí před tou nehodou znal sotva tejden!“

„Vy tomu říkáte ,nehoda‘?“ podivil se Dolan a já cítila, že bude rozčilený víc, než na sobě dává znát.

Iona zašroubovala štěteček zpátky do lahvičky s lakem a pevně ji zavřela. „Ten tón jste si tedy mohl odpustit. A jen tak pro vaši informaci, to Cathy Lee Pearseová ho tehdy napadla! Byla to ziskuchtivá mrcha, nic víc nic míň. A taky byla pěkně náladová a výbušná.

Podle Frankieho měla sklony k násilí, zvlášť když pila, a přesně to tu noc dělala. Proto se na něj taky nakonec

vrhla.“ Iona luskla prsty. „Vzala na něj nůžky, tak co měl podle vás jako dělat? Nechat si od ní těma nůžkama podřezat krk?“

Výraz na Dolanově tváři nic neříkal. „No, mohl ji třeba chytit za zápěstí, i Víte, bodnout někoho čtrnáctkrát nožem, to už je přece jen moc. Člověk by si až řekl, že jedna dvě rány to klidně mohly spravit.“

Iona začala uklízet na stole. „O tom já nic nevím.“

„A neznala jste Cathy Lee Pearseovou náhodou osobně?“ Dolan očividně nechtěl promarnit příležitost, když se Iona konečně rozpovídala.

„Ale jistě. Frankiemu dohodil jeden kamarád práci pro známýho, co potřeboval vymalovat barák.

Přestěhovali jsme se tam, no a ona bydlela hned vedle.

Byla to hrozná koketa, pořád běhala venku v bikinách, a když byl Frankie zrovna na zahradě, natřásala před ním ty svoje kozy, no hrůza! Jinak z toho, co se stalo, měl Frankie děsný výčitky a taky říkal, že by si přál, aby se to dalo smazat, ale bylo už pozdě.“

„Slyšel jsem, že když přišel soudní proces, tak jste se k němu zase vrátila. Co jste tím sledovala?“

„Potřeboval mě, to je všechno. Všichni ostatní se k němu otočili zády.“

„Iona je holt celá já. Vidí ublíženýho člověka, a nemůže si pomoct. I Lars byl chudák. Jak musel pořád

všechno přepočítávat! Aspoň se ale hodil na krájení cibule, a raz, a dva, a tři…“

„Je to tak, Iono? Vážně jste považovala Frankieho za ublíženého?“

„Je to dobrej člověk, tedy když zrovna nepije a nefetuje.“

„Neříkal vám někdy, co se vlastně dělo potom, co zabil Cathy Lee?“

„Co jako myslíte?“

„No víte, pořád přemýšlím, co asi dělal od chvíle, kdy ji zabil, do okamžiku, než ho v Lompocu zadržela policie.

Celkem jsou to dva dny a my vůbec nevíme, co tu dobou dělal ani kde byl.“

Iona pokrčila rameny. „Tak to vám nepovím. Zrovna tehdy jsme se totiž s Frankiem rozešli.“

Annette o tom věděla své: „Měli nejkratší manželství na světě. Jen rozvod se vlek asi šestkrát tak dlouho, nebo se pletu?“

Iona se opět neobtěžovala s odpovědí a místo toho se obrátila na Dolana: „Od chvíle, co jsem se od něho odstěhovala, o něm nic nevím. Nevím, ani co dělal, ani kde byl.“

„Ale holčičko, přece jsi říkala, že se za tebou zase připlazil. Pamatuješ? Jak sis pronajala ten byteček v Santa Terese…“

„Mami!“

„Proč bys jim o tom nemohla povědět, když je to pravda? Věřte mi, nadporučíku, v první pomoci se naše Ionka vyzná, a to dokonce víc než dobře. Tak mu tehdy navařila a nechala ho u sebe přespat. Druhej den se sebral, že zas musí jet dál. Jak já na ni tehda naléhala, ať zavolá šerifa! Ale kdepak. Bála se, že když ho udá, vrátí se a bude se jí chtít pomstít.“

„Hele, mami, co myslíš? Je nějaká naděje, že kdy sklapneš?“

„Jen se snažím bejt nápomocná, což ty bys taky mohla.

No tak, nadporučíku, proč jste přijel, o co vám jde?“

„Domníváme se, že poblíž Lompocu mohl narazit na jednu stopařku. Možná ji tehdy cestou za otcem i kousek svezl.“

„Pane bože! Nemyslíte to náhodou tak, že zas někoho zabil?“

„To se teprve uvidí. Tělo té dívky se našlo poblíž lomu na kraji města. Teď zatím pátráme po tom, kdo vůbec byla.“

Iona na něho němě zírala. Nakrátko jsem získala dojem, jako by se nám chystala něco sdělit, ale zřejmě to zase spolkla. „Proč jste se na to nezeptal přímo jeho, když jste se teda včera viděli?“

Dolan se pousmál. „Na nic si prý nevzpomíná. Tak nás napadlo, že se o ní třeba zmínil před vámi.“

Iona se upřeně zadívala na matčiny nehty. „Slyším o tom prvně.“

Když bylo nad slunce jasné, že nám toho už víc neřekne, stočil Dolan oči k Annette. „Tedy vážně by mě zajímalo, jak jste mohly vy dvě skončit tady v Peaches?“

Potáhla z cigarety. „No, ve skutečnosti pocházíme z takovýho maloměsta kousek od Blythe. Ioniny prarodiče, teď myslím svou mámu s tátou, tady kdysi investovali do půdy; šlo asi o šedesát akrů a koupili to, tušim, v roce 1946. Tohle je poslední parcela, co z toho zbyla. To mě po jejich smrti napadlo zřídit tady kemp pro obytný přívěsy! Celkem chytrej tah, vzhledem k tomu, že nám patří ten pozemek, ne? Každopádně máme aspoň dneska každá kam hlavu složit a z ostatních přívěsů nám zase plyne nájem. Já k tomu ještě na půl úvazku vypomáhám ve zdejší kavárně a Iona má zas svůj salon, takže akorát vystačíme.“

„A co za město to bylo?“ zeptala jsem se.

Překvapeně se na mě podívala, jako by už dávno zapomněla, že tam jsem. „Co prosím?“

„To město, odkud pocházíte?“

„Jo ták. Ále taková díra; Creosote se jmenuje. Nejspíš jste o něm nikdy neslyšela. Je to asi dvě míle od hranic s Arizonou.“

„To si děláte legraci. Před dvěma dny jsem potkala člověka, a ten byl také z Creosote. Pudgie Clifton se jmenoval.“ Iona do mě zabodla zlobný pohled.

Annette opět ožila. „No ne! Pudgieho zná Ionka už od základní školy. Není to náhodou ten, jak jsi s ním chodila ještě před Frankem?“

„Nechodili jsme spolu, mami. Jenom jsme se kamarádili, a to je rozdíl.“

„Mně připadalo, že spolu chodíte. Jestli se dobře pamatuju, tak jsi s ním svýho času trávila všechny víkendy. Na nic ses nikdy neptala a byla jsi pryč.“ Když se po těch slovech Annette opět natahovala pro cigaretu, zavadila rukou o hranu popelníku a škrábla se do čerstvě nalakovaného nehtu. „Do háje! Podívej, co jsem si udělala!“

Strčila ruku Ioně pod nos a ta se zkušeně zadívala na vzniklou šmouhu. Naslinila si ukazovák a zlehka jím přejela po rudém laku. Tím skvrnku beze zbytku odstranila.

„To jste musela znát Pudgieho celkem dobře, ne?“

navázal Dolan.

„Většinou se zahazoval s lidma odjinud.“

„Až na ty víkendy, co trávil s vámi,“ podotkl Dolan.

Příkře k němu vzhlédla: „Helejte, párkrát jsme si vyjeli na výlet, jasný?! Prostě rád řídil mý auto. To ale

ještě neznamená, že jsem s ním spala. Byli jsme prostě kamarádi.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Iono, holka, jsi tam?

Strašně nerada ruším…“ venku pod plachtou postávala nějaká žena a dívala se na nás.

Iona prohodila: „Moje další zákaznice. Doufám, že se nebudete zlobit.“

„Ale vůbec ne. Počkáme a dopovíme si to, až tady skončíte.“

Annette se vymanila zpoza stolu, což provázel mlaskavý zvuk, jak se jí od omyvatelné lavičky odlepila kyprá stehna. Vstala jsem, aby mohla projít, a Dolan mezitím vyšel ven. Annette se vyklonila z přívěsu a mávala přitom na Ioninu zákaznici čerstvě nalakovanými nehty. „Koukni, holka! No jen se na to podívej! Odstín ‚Flambované třešně‘. Myslím, že je pro tvůj barevnej typ jako dělanej.“

Nám neznámá žena, přibližně čtyřicátnice, se na to moc nadšeně netvářila, zřejmě že její barevný typ nebyl nikterak výrazný.

Pak už Annette na svých „briketách“ s klapotem seběhla schody přívěsu a bez okolků se zavěsila do nadporučíka Dolana. „Ionce to nebude trvat dlouho. V

Moonlightu dělám dneska přes oběd, tak co kdybyste mě tam doprovodili a dali si třeba něco k jídlu? Zvu vás.“

To mi zvedlo náladu: „Fajn. Tak jdeme, ne? Od kolika do kolika vlastně pracujete?“

Annette se zamyslela: „Obyčejně jen přes oběd, ale otevřeno máme od rána od pěti do večera do deseti.

Jinak kromě Moonlightu je tady už jen jedna další restaurace, Mountain View se jmenuje –, a tak lidi choděj buď tam, nebo k nám; záleží na náladě.“

Pak jsme všichni tři zamířili po prašné vyježděné cestě k hlavní vozovce, kterou jsme vzápětí přešli. Po příchodu do bistra jsme se usadili u jednoho z prázdných stolů a poslechli si, co nám může Annette nabídnout: „V

podstatě máme akorát pití a sendviče, ale jestli chcete něco teplýho do žaludku, můžu vám osmahnout pár karbanátků.“

„Já jsem pro. A ty, Kinsey?“

„Jasná věc.“

„A co si dáte k pití? Máme kafe, čaj, Coca-Colu, Sprite.“

Dolan se moc dlouho nerozmýšlel: „Viděl bych to na tu kolu.“

„Přineste nám ji dvakrát.“

Annette zmizela za barem, zapnula plynový hořák pod grilovací ploténkou a hodila na ni dva karbanátky, které vytáhla z mrazáku. „Hned to bude.“

Dolan nadhodil: „Je tu dneska nějak mrtvo, co?“

„Tady je mrtvo každej den.“

Opět přispěchala k našemu stolu, tentokrát s miskou celeru, nakrouhané karotky a zelených oliv. Po kapsách měla rozstrkaný kečup a hořčici, které rovněž postavila na náš stůl. Když zase odběhla za bar, byly už karbanátky pečené, a tak začala chystat talíře. „Úplně jsem se vás zapomněla zeptat, s čím je chcete…“ omlouvala se, když nám je servírovala.

„Takhle to nemá chybu,“ ujistila jsem ji a zkropila hamburger hořčicí a kečupem a obložila ho olivami s cibulí. „Čtvrtlibrák“ se sýrem to sice nebyl, ale měla jsem hlad, tak nebylo nad čím přemýšlet.

Dolan se zase vrátil k tématu: „Připadá vám pravděpodobné, že je s Frankiem pořád ještě v kontaktu?“

„Myslíte, že by moh mít něco společnýho se smrtí toho děvčete?“

„Vůbec netuším. Ale doufáme, že nám Iona pár věcí objasní.“

Od přívěsů na protější straně se zvedl oblak prachu a do kolony vozidel ujíždějících po dálnici se vzápětí bleskově zařadilo auto s Ionou za volantem. Odbočila vlevo. Annette se vyklonila z okna a povzdychla si: „To by mě teda zajímalo, co to znamená.“

Dolan se zakousl do hamburgeru. „Hádám, že si s námi asi nepřála mluvit.“

13

S městečkem Peaches jsme se rozloučili ve dvě hodiny odpoledne, když už začalo být jasné, že se Iona jen tak neukáže. Čekání nám krátila obdivuhodně hovorná Annette a zodpověděla nám vše, nač jsme se jí zeptali. Skutečných informací jsme se sice touto cestou nedobrali, ale zato jsme se dokonale seznámili s jejími ryze soukromými názory. Frankieho neměla upovídaná Annette podle všeho vůbec v lásce. Jinak nám podle mě pověděla vše, co věděla. Zato Iona radši rychle vyklidila pole, abychom se jí nemohli už na nic zeptat. A třebaže Annette sobě i nám namlouvala, že se její dcera s Frankiem Miraclem už dávno nestýká, ruku do ohně bych za to nedala.

Zpátky jsme to vzali po dálnici číslo 14 a na křižovatce s patnáctou odbočili na dálnici číslo 138. Z té jsme po nějaké době sjeli na desátou východní, známou spíš jako San Bernardino Freeway. Dolan sice hořekoval, že to bude neúměrná zátěž pro jeho srdce, ale do Blythe se bohužel jinudy jet nedá. Ten bezmála tři sta kilometrů dlouhý úsek dálnice, táhnoucí se od východních výsp Los

Angeles až do Blythe u hranic s Arizonou, je totiž k uzoufání nudný. A tak Dolan asi tři hodiny držel statečně nohu na plynu, zatímco nám pod koly téměř neznatelně ubíhala vozovka. Výhled z okna člověka spíš uspával, jak byl monotónní. Kamkoli jste se podívali, těsnaly se na chlup stejné řadové domky a mezi nimi billboardy, průmyslové objekty či nákupní střediska.

Sem tam jsem zahlédla ještě železniční trať. Jinak dálnici lemovaly palmy, nejrůznější jehličnany a blahovičníky.

Cestou jsme míjeli další „kemp“ pro obytné přívěsy a vozidla, dále klub majitelů obytných přívěsů a vozidel a ještě koupaliště a lázně pro majitele obytných přívěsů a vozidel. V podstatě šlo o lán země, kde nechtěl nikdo a nic zapustit kořeny. V Orocopii jsme zastavili u benzinky, kde byl zdarma k mání časopis Obytné přívěsy a vozidla, což bylo šestnáct stránek kuponů na slevy v nejrůznějších bufetech, na slevy v cestovních kancelářích nabízejících zaoceánské plavby, slevy na kursy golfu, na umělý chrup a na ranní sety binga.

Kousek za Palm Springs získala krajina rovinatý ráz a naopak ztratila barvy. Kola našeho auta ukrajovala nekonečné míle a všemu kolem vévodil jen písek a kamení, jakási nesmrtelná křoviska a elektrické vedení.

Sem tam se v protisměru prohnalo auto. Kromě toho se po obou stranách vozovky zvedal jakýsi cípatý val, snad nízký horský hřeben, a bránil nám ve výhledu. Všechno

bylo proto béžové a šedé anebo světle zelené a pokryté prachem. Kalifornská poušť je totiž tvořená převážně světlou zeminou žlutohnědé, skořicové, hnědé a narůžovělé barvy. V jedné chvíli jsme projeli kolem státní věznice, na jejíž chmurnou přítomnost odkazovala mimo jiné i návěst s upozorněním, že se v dané oblasti nedoporučuje zastavovat stopařům. Předepsaná rychlost zakazovala překročit sedmdesát mil v hodině, i když jsme se na té rozlehlé pláni stejně nemohli zbavit dojmu, jako bychom stáli na místě. Mapa napovídala, že se kdesi vlevo rozlévá Saltón Sea a že je to široko daleko jediné skutečné jezero, neboť ostatní dávno vyschla.

Podivila jsem se: „Jak tady vůbec dokáže něco vyrůst?“

Dolan se usmál. „Pouštní život je nádhernou ukázkou přizpůsobivosti. Navíc Kalifornská poušť zaznamená jen jeden déšť do roka. Arizonská aspoň dva. Po zbytek roku jsou tu sucha. Jinde by za normálních okolností začalo po dešti okamžitě všechno klíčit, jenže z těch rostlin by ani jedna nepřežila, protože by ji ještě jako klíček spálil zdejší žár. Proto má většina semen takovej jako voskovitej obal, kterým těžko prosakuje voda, a tak klíčí se zpožděním. Ten vosk se postupně rozpustí, semínka začnou klíčit a rostliny, co z nich vzejdou, se stanou prvním článkem potravního řetězce. Pak přijdou králíci a pouštní krysy a z rostlin je najednou živý maso, aby si

měly na čem smlsnout šelmy. Tak například hadi žerou hlodavce a hada zase sežere rys.“

„Moc hezké,“ podotkla jsem.

„Ale funguje to. Tak trochu to připomíná zločin.

Každej jde každýmu po krku.“

V tomto duchu se naše konverzace nesla asi ještě patnáct minut, během kterých mi Dolan stačil vysvětlit, jak se páří a klade vejce nejrůznější pouštní hmyz, například černá vdova, další snovačky a slíďáci, kam patří například tarantule. Nakonec jsem zavrčela: „Zvedá se mi žaludek.“ To ho umlčelo.

Po příjezdu do Blythe jsme zamířili na jih po jakési dvouproudové státní silnici, jež nás asi po dvanácti mílích zavedla do obce Quorum s 12676 obyvateli, která vypadala na mapě jako malý kroužek. Jak jsme se blížili na dohled předměstí, Dolan zpomaloval. Domy tam měli prosté, zahrady rovné a v jakémsi obchodním centru města měla hlavní silnice neuvěřitelných šest jízdních pruhů. Výlučně přízemní zástavba budila dojem, jako by se místní obyvatelé domnívali, že budou-li jejich domovy namáčknuté k zemi, nedosáhnou na ně nemilosrdné sluneční paprsky. Všudypřítomné palmy zase zjevně nasazovaly na květ. U hlavní dopravní tepny nabízelo své služby něko-lik motorestů s nostalgickými názvy, jako motorest U Zálivu nebo motel Mořská lastura. I mezi ostatními službami jednoznačně převládaly ty související

s motorismem. Napočítala jsem totiž spoustu benzínek, autosalonů, autobazarů, pneuservisů, myček, prodejen obytných karavanů a samozřejmě autoservisů. Čas od času jsem zahlédla i zámečnictví a kosmetický salon, ale nic moc dalšího. I zde, podobně jako v Peaches, byla řada obchodů dávno mimo provoz; zbývaly po nich jen reklamní neony a vymlácené skleněné tabule.

U některých se mi povedlo rozluštit i původní název, jako bylo Jody’s Café, Rupert’s Auto Radiator a jakýsi obchod s nábytkem. Ohlédla jsem se vpravo a došlo mi, že tam i vedlejší ulice mají čtyři jízdní pruhy. Aby ne, když jediné, čeho tam měli vyloženě dostatek, bylo místo!

Ve městě naše kroky vedly jednak na quorumskou policejní stanici, jednak na pobočku šerifova úřadu pro okres Riverside, které stály hned vedle sebe na North Winter Street. Vyjednávání si vzal na starost Dolan, já zůstala sedět v autě. Con je chtěl seznámit s tím, že jsme přijeli a proč, ačkoli to nebylo vysloveně nutné. Nechtěl ale někomu za zády lézt do zelí. To mi připadalo celkem prozíravé, protože pomoc místních mužů zákona se nám ještě mohla hodit. Když se Dolan nakonec vrátil a přibouchl za sebou dveře, ztěžka vydechl: „Možná šlo o zbytečnou ztrátu času, ale tolikrát se mi to v životě už vyplatilo, že mi to za to vždycky bude stát.“

Pomalu se blížila půl šestá večerní a odpolední teplota rychle klesala. Dolan soudil, že bychom si měli

najít nějaký motel a rozhlédnout se po městě, kde nám dají něco k snědku. „Klidně se můžem navečeřet a jít si brzo lehnout a do toho autočalounictví se vypravit ráno, hned jak se probudíme.“

„Pro mě za mě.“

Většina motorestů vypadala na první pohled stejně a do všech zvaly znavené poutníky křiklavé neony s cenami, jež také nevypovídaly o nějaké konkurenci.

Nakonec jsme vzali zavděk motelem Výhled na oceán, jenž se mohl chlubit i bazénem, vyhřívanou lázní a televizorem, který mohli hosté sledovat dokonce zdarma.

Sotva jsme se zapsali, podal Dolan recepčnímu kreditku, vybral pro nás dva pokoje a dostal k nim klíče. Pak jsme opět sedli do auta a Dolan přeparkoval přímo před vchod k sobě do pokoje. Já bydlela za rohem. Pak jsme se na chvilku rozloučili, že si uklidíme věci.

Vstoupila jsem tedy do pokoje, kde to bylo cítit jako na veřejné pláži v Santa Terese. To znamená, že ve vzduchu visela mírná zatuchlina a zřejmě i neviditelné spory nejrůznějších plísní. Přistoupila jsem ke stolu a položila na něj tašku. Sportovní vak s oblečením jsem nechala na židli. V rychlosti jsem ještě pokřtila toaletu, hodila na sebe sako a zaběhla pro Dolana. Ani mě nepřekvapilo, že si stanovil za cíl povečeřet v restauraci s dobře zásobeným barem. Jenže žádnou takovou jsme nenašli, tak navrhl, že zajdeme někam do baru a pak do

pizzerie, kde nám zabalí jídlo i s sebou. Po předešlém nezdaru jsme se ale nejdřív vrátili do motelu a nechali si doporučit podnik od recepčního. Poslal nás do restaurace Quorum Inn, jež sídlila na High Street, jen o dvě ulice vedle. Poněkud jsem podcenila počasí, protože v poušti bývají noci opravdu velmi chladné. Chodila jsem se tedy po městě shrbená a celá schoulená a hlavou rozrážela poryvy větru, který se po těch širokánských ulicích proháněl jako zběsilý. Město mi najednou připadalo takové nechráněné, vydané na milost a nemilost povětrnostním vlivům a pouštním bouřím, před nimiž měly místní usedlíky chránit ty jejich beznadějně přízemní domky.

V podniku jménem Quorum Inn bylo při našem příchodu plno. Oblaka cigaretového dýmu halila vše, i hosty, kteří zřejmě zmoženi prací dostali chuť na skleničku martini se zelenou olivou a zobali k tomu slané oříšky. Stěny pokrývalo táflování z leštěné borovice a sedačky v boxech měly červený omyvatelný potah. Na stolech uprostřed místnosti ležely červenobílé kostkované ubrusy a z jídelního lístku jste si mohli vybrat buď steak, nebo hovězí. Mezi přílohami jsem našla hranolky, smažené cibulové kroužky a smaženou cuketu, a kromě toho jste si tam mohli poručit ještě americké, ve staniolu zapékané brambory s máslem, kysanou smetanou, slaninou a sýrem.

Asi hodinu jsme strávili vysedáváním na baru, kde do sebe Dolan obrátil tři manhattany. Já usrkávala trpké bílé víno, které jsem si ještě zředila ledem. Když jsme se konečně posadili ke stolu, objednal si Con půlkilovou dobře propečenou svíčkovou a já dvousetgramový kotlet.

V osm hodin už jsme byli zase zpátky ve Výhledu na oceán, jeden druhému jsme popřáli dobrou noc a rozešli jsme se do pokojů. V posteli jsem si chvilku četla, ale pak jsem usnula spánkem spravedlivých, žaludek plný červeného masa a hladinu cholesterolu v krvi nebezpečně vysokou.

Posnídala jsem jako obvykle misku cereálií, zatímco Dolan stačil spořádat míchaná vajíčka na slanině, lívance, čtyři šálky kávy a pět cigaret. Když z krabičky vytahoval šestou, neovládla jsem se: „Dolane, s tím budete muset přestat.“ Zamyslel se: „S čím?“

„No s pitím, s kouřením a s přejídáním. Jen si koledujete o další infarkt a já nemám zapotřebí kolem vás poskakovat a lovit z paměti, jak se dělá srdeční masáž. To jste nikdy nečetl varování ministra zdravotnictví?“

Nevrle mávl rukou. „Nesmysly! Můj děda se dožil devětašedesáti, a to přitom už od dvanácti kouřil balený cigára.“

„Jo, ale ve vašem věku za sebou neměl už dva infarkty.

To se s vámi klidně vsadím! Pořád jen plísníte Staceyho, ale sám nejste o nic lepší.“

„Ale to je přece něco jinýho.“

„To tedy není! Snažíte se ho udržet při životě a o totéž jde i mně u vás.“

„Kdybych chtěl slyšet tvůj názor, zeptám se. Tím si buď jistá. Přece mi nebude radit někdo o polovic mladší.“

„Nejsem o polovic mladší. Jak jste vlastně starý?“

„Je mi jednašedesát.“

„No, a mně třicet šest.“

„To je fuk. Můžu si dělat, co chci.“

„No jasně! Ale připomenu vám to, až zas Stacey začne vyhrožovat s tou sebevraždou.“

Dolan rozdrtil zbytek cigarety o dno popelníku.

„Tyhle řeči mě unavujou. Jde se do práce!“

McPheeovo autočalounictví sídlilo na Hill Street v centru města. Zaparkovali jsme hned naproti a chvilku se ještě sbírali z auta. Jitro se koupalo v jasném a značně nemilosrdném slunečním svitu, ale bylo celkem příjemně. Ani tak jsem se nedokázala zbavit dojmu, že odpoledne bude vinou zdejšího sucha neúnosné vedro.

Po západu slunce se zase dalo očekávat patrně stejné chladno, jaké mě podlomilo i večer předtím. Jinak za budovou servisu jsem zahlédla ještě menší parkoviště, kde stálo celkem šest aut překrytých plachtou. Obehnané

bylo pevným plotem z drátěného. pletiva s ostnatým drátem. Budovu jako takovou postavili z vlnitého plechu a z boku měla troje výsuvná vrata, jimiž do servisu vjížděli zákazníci. Vypadalo to tam také trochu jako u čerpací stanice, a dokonce tam měli i typicky rozpukaný asfalt. Na něčem tam pracovali dva muži.

„Vážné myslíte, že to auto, co tu hledáme, viděl tehdy C. K. Vogel u toho lomu?“

„Těžko říct, ale to jsme sem snad přišli zjistit, ne?“

opáčil Dolan. „Každopádně víme, že tady ho ukradli.“

„A jestli opravdu stálo kousek od toho lomu? Co pak?“

„Pak bude na nás najít nějakou spojitost mezi tím autem a Jane Doeovou.“

Tak jsme vystoupili, přešli přes ulici a stanuli před hlavním vchodem. Opřené tam bylo velké okno ze zrcadlového skla a pod ním stál betonový květináč, až na nánosy prachu prázdný. Zprava k servisu přiléhalo skladiště dřeva; zleva zase dálková odtahová služba, očividně disponující řadou vlečných vozidel a něko-lika menšími náklaďáky. Zkrátka, zóna obchodu a služeb pro řidiče dodávek a menších nákladních automobilů.

Zakázky přijímal McPhee v takovém nízkém přístavku, kde byly na podlaze černé a bílé dlaždice z PVC a na nich ztěžka spočívala prosklená vitrína plná příruček na opravu automobilů. Vedle stál kovový stůl, kovové kartotéční skříňky a rolodex. Na horní desce vitríny

s příručkami ještě ležely vzorníky potahových materiálů pro automobily i lodě, zkrátka „materiály vhodné pro vyšší zátěž“. Na jedné stěně zase visela dírkovaná překližka a na ní boční a zadní okna do obytných přívěsů, která měla nejrůznější tvary a velikosti a majitel považoval za nutné je vystavit. Kličkovali jsme mezi autosedačkami, jednomístnými i dvoumístnými, z nichž některé měly zjevně poškozené čalounění. Cestou jsem zavadila pohledem o nástěnku s nabídkou imitací kůží, které se pužívaly v interiérech vozů Ford, GM, Chrysler-Jeep Eagle, Honda a Toyota. Kromě toho nabízel McPhee i nejrůznější typy střech pro kabriolety, samolepící fólie pro tónování skel, koberečky a záclonky do oken.

Dveře do první ze tří propojených dílen zely dokořán a právě za nimi se nad něčím skláněli ti dva muži. Jeden z nich k nám vzhlédl. Odhadovala jsem ho tak na pětatřicet, byl středně vysoký, hladce oholený a měl poněkud zarudlou pokožku. Světlé a zajímavě žíhané vlasy by mu jistě záviděla nejedna žena, protože za podobné „melíry“ se u kadeřníka platí nehorázné sumy.

Nosil je ležérně rozčísnuté na pěšinku a po stranách mu spadaly do obličeje. Chrup měl snad úplně bezvadný a ústa mu rámovaly vrásky od úsměvu, připomínající dvě závorky. Při práci si ušpinil ruce a jeho nehty vypadaly jako negativní obraz prvotřídní francouzské manikúry.

Jakožto mechanik na sobě měl modrou plátěnou halenu,

džíny a těžké boty, pokryté pouštním prachem. Postavou připomínal středoškoláka, fotbalového přeborníka, což znamená, že vypadal jako člověk, který když si půjde zahrát fotbal se stejně starými protihráči, roznesou ho na kopytech. Uvažovala jsem, jestli by mě přitahoval, když mi bylo šestnáct. A opravdu, patřil tak trochu k tomu typu, do kterého jsem se dokázala rychle, beznadějně a platonicky zamilovat. Jenže jak jsem nad tím tak přemýšlela, ke stejnému typu patřili tehdy na střední škole snad úplně všichni.

Právě se pomocí klíče a kleští pokoušel rozebrat automobilovou sedačku, která ležela obrácená vzhůru nohama na podlaze. U stěny za jeho zády stál velký ponk zavalený množstvím umělohmotných krytů, hadiček, kelímků od kávy, rolí molitanu, beden s nářadím, plechovek od latexu, pneumatik… Nad hlavami se nám točily dva větráky a rozviřovaly všude syntetické pachy.

Muž měl u nohou košík na odpadky plný ústřižků. Druhý z mechaniků se skláněl vedle nad pultem a strhával staré čalounění z další sedačky. Kouřil, ale než na nás promluvil, vzal cigaretu ledabyle mezi prsty.

„Co byste potřebovali?“

Dolan si strčil ruce do kapes kalhot. „Hledáme Ruela McPheeho.“

„To je můj táta. Už je ale v penzi. Kdo jste?“

„Já jsem nadporučík Dolan od policie ze Santa Teresy a tohle je moje kolegyně slečna Millhoneová. Nějak jsem ale přeslech vaše jméno.“

„Cornell McPhee. To vy jste nám tu nechával ten vzkaz na záznamníku?“

„To byl můj partner detektiv Oliphant. Ve skutečnosti vám tam ty vzkazy nechal postupně čtyři, protože mu váš pan otec vůbec nevolal.“

„Tak to pardon. Nevěděl jsem, že je to tak naléhavé.

Jinak jsem to ale otci vzkazoval a říkal, že to vyřídí.

Zřejmě na to zapomněl.“

Druhý z mechaniků byl podle všeho starší a mohlo mu být tak přes padesát. Jakmile zjistil, že se ho náš hovor nijak netýká, okamžitě se zase vrátil k rozdělané práci.

„Otec žije ještě pořád tady?“

Cornell odložil klíč a utřel si ruce do kusu hadru. „No jistě. O co jde?“

„Rádi bychom zjistili něco o vozidle, které vám roku 1969 ukradli z autočalounictví.“

Cornell mírně povytáhl obočí. „To se vrátilo majiteli.

Patřilo jednomu člověku z Arizony.“

Dolan se pousmál. „To víme, ale z evidence motorových vozidel nám vypadlo, že je dneska to auto registrované na jméno Ruel McPhee.“

„Ale proč se k tomu zase vracíte?“

„Zajímá nás, jestli to auto nemohlo sehrát nějakou roli v případu vraždy, co se tehdy stala.“

„Vraždy?“

„Přesně tak,“ přikývl Dolan. „Právě na tom případu pracujeme. Znovu jsme ho otevřeli.“

„Pořád ale nechápu, o čem s ním chcete mluvit.“

„Máme svědka, co tvrdí, že den předtím, než se našlo tělo, viděl nedaleko místa činu parkovat červenýho mustanga. No, a nás zajímá, jestli to bylo to auto, co vám ukradli ze servisu.“

„Jestli chcete, běžte se zeptat přímo táty. Bydlej s mámou na Fell. Číslo 1520. Je to pár ulic odsud. Dvě křižovatky odsud odbočíte doleva na Ruby a pak už to nemůžete minout. Nemám jim zavolat, jestli jsou vůbec doma?“

„Díky, ale to nebude třeba. Když se nedozvoníme, zastavíme se později,“ prohlásil Dolan. Pak ukázal na sedačku, kterou se Cornell právě snažil rozmontovat.

„Jak dlouho taková výměna čalounění trvá?“

„Pár dní. Záleží, v jakém je stavu. Vy potřebujete vyměnit čalounění?“

„Možná.“

„A co máte za auto?“

„Chevrolet. Z roku 1979.“

„Kožený sedačky?“

„Ne, látkový.“

Cornell se zazubil. „Tak to si přes to radši hoďte prostěradlo. To budete mít lepší.“

„Taky jsem si říkal. Ale chtěl jsem si poslechnout názor odborníka. Dík za pomoc.“

„Není zač. Ani jsem se nezapotil. Hodně štěstí.“

Dům s číslem popisným 1520 v ulici Fell připomínal holandskou zemědělskou usedlost z červených cihel a patřila k němu ještě dvoumístná garáž, stojící na pravé straně příjezdové cesty. V dálce za domem jsem zahlédla nějakou další stavbu, zřejmě skladiště technického materiálu nebo druhou garáž. Případní hosté ale mohli parkovat na nevelikém asfaltovém prostranství před domem, z něhož vyrůstala ocelová konstrukce s košem na basketbal. Cornell patrně na střední škole ve volném čase pilně nacvičoval trestné hody. V duchu jsem si ho proto představila jako školního šampióna, krále plesu, popřípadě alespoň třídního pokladníka. Jinak ze zlatých stránek jsme vyčetli, že McPheeovi provozovali široko daleko jediné autočalounictví, takže na tom nejspíš byli finančně dost dobře, jakkoli byla jejich práce lopotná a nezáživná.

Dolan přirazil k obrubníku před vchodem. Došli jsme na zápraží a zazvonili na domovní zvonek. Otevřít nám přišla holčička, které mohlo být tak asi šest let, soudě podle množství chybějících zubů. Světlé vlásky měla

prakticky rovné, ale s věkem jí pravděpodobně měly ztmavnout. Na nose jí seděly brýle s umělohmotnými růžovými obroučkami a ve vlasech měla dvě sponky s růžovými a modrými květinkami. Modrorůžové měla též šaty, jejichž živůtek zdobily vpředu bílé volánky.

Dolan se nenechal vyvést z míry: „Zdravím, mladá dámo! Máš doma dědečka?“

„Počkejte chvilku,“ zakuňkala a zabouchla dveře.

Vzápětí je ale opět otevřela dívčina babička. Utírala si ruce do utěrky a přinesla s sebou sladkou vůni vanilky.

Celkově to byla dobře rostlá paní, na svět hleděla přes skla brýlí bez obrouček a zpod zástěry jí koukaly dlouhé květované domácí šaty. Obličej jí rámovaly prstýnky šedých vlasů, které nosila vzadu sestříhané. „Co potřebujete?“

„Dobré ráno. Hledáme pana Ruela McPheeho. V dílně jsme mluvili s Cornellem a ten nám dal tuhle adresu.“

„Ruel je vzadu. Nechcete jít dál? Jsem Edna, Ruelova žena.“

Otevřela dveře a nechala nás vejít. V předsíni nás čekalo ještě seznámení s McPheeovic vnučkou.

Jmenovala se Cissy a celou dobu před námi poskakovala jako hříbátko. Edna nás vedla domem a říkala: „Právě chystáme polévané košíčky na oslavu Cissyiných narozenin. Dneska je jí totiž šest. A odpoledne jí přijde na oslavu celá třída ze školky.“

Cissy najednou prohlásila: „Tyhle šaty mi šila babička.“

Dolan pohotově odpověděl: „No, ty jsou ale hezký.

Moc ti sluší.“

Na mě jako obvykle vybyla role tichého společníka, navzdory mlčenlivosti neustále připraveného zakročit, kdyby náhodou Ednu nebo dítě nečekaně posedl amok.

V kuchyni se Cissy vyšplhala na židli a ještě si klekla, aby dobře viděla, jak se ty dobroty vlastně pečou a co je k tomu třeba. Na stole opodál chladly dva plechy s právě upečenými muffiny, jejichž zlatohnědé nadýchané čepičky vykukovaly z košíčků ze skládaného papíru. Na lince vedle dřezu stála zase krabička od těsta v prášku a miska.

Místnost při takové příležitosti nemohla postrádat výzdobu, která se nesla ve vlasteneckém duchu, takže byla všude spousta červené, modré a bílé. Navíc měli v té kuchyni dost neobvyklé tapety s revolučně vojenskými motivy, jako byly výjevy z válek, děla, válečné trojstěžníky a samozřejmě vojáci v nejrůznějších bojových pozicích. Nábytek zvolili bílý a pracovní desky kuchyňské linky zase červené. Do postranního výklenku arkýřového okna umístili sedací soupravu, zavalenou bezpočtem polštářů, polštářků a úhledně složených přikrývek, vše samozřejmě v dokonalém barevném souladu.

K ledničce byly za pomoci magnetů ve tvaru ovoce připevněné dětské obrázky, namalované voskovkami či jen tak holýma rukama namočenýma do barvy. Kromě nich jsem si všimla ještě školních fotografií dvou dalších dívek, kterým mohlo být tak osm a deset let, a zřejmě šlo o Cissiny sestry. Všechny tři měly totiž tytéž blond vlásky a nesly nepřehlédnutelné Cornellovy rysy. Cissy se sklonila nad muffiny a div do jednoho z nich nezabodla nos. Edna ji okřikla: „Cissy, ani se jich nedotýkej! Musíme počkat, dokud nevychladnou, tak ne že budeš uždibovat!

A víš ty co? Vezmi pěkně tady pána a paní dozadu za dědečkem, ano? Až se vrátíš, budu mít už hotovou polevu.“

To vážně nebyla práce nadlouho. Na stole jsem si totiž všimla krabice s instantní fondánovou polevou. Byla na ní fotografie hebkého čokoládového víru, který vypadal jako mořský. Jako malá holka jsem si vždycky myslela, že právě od toho jsou na světě babičky, aby pekly dorty a zašívaly ponožky. To má tetička Gin vždycky říkala ,nejsem žádná dortová přebornice,‘ jako by ji to snad opravňovalo k tomu, aby nemusela vařit vůbec. Uvažovala jsem, jestli právě proto jsem nebyla celý život tak praštěná, jestli to náhodou nebylo kvůli tomu, že se mi v dětství nedostávalo domácího pečiva a

ostatních výdobytků kuchyně, kterou tetička vždy tak hrdě obcházela.

Cissy slezla ze židle a zatahala Dolana za ruku. Edně za zády na mě vrhl úpěnlivý pohled, který říkal, Pomoc!

Vydala jsem se tedy za nimi a zamířila přes trávník ke garážím. Byly otevřené postranní dveře, tak nás Cissy nechala napospas osudu a utíkala hlídat to své narozeninové pohoštění.

Uvnitř seděl na dřevěné židli Ruel McPhee a před ním stál na přepravce televizor zapojený do zásuvky ve zdi.

Kouřil cigaretu a sledoval televizní soutěž. V porovnání s manželkou byl přibližně poloviční, měl pohublý obličej, propadlý hrudník a nepříliš široká kostnatá ramena. Na temeni měl posazený slaměný klobouk a na nose bifokální brýle. Jak klobouk, tak brýle budily dojem, že mu co nevidět z té hlavy spadnou. Malinko, ale opravdu malilinko byl cítit, jako by si snad tenhle týden ještě neměnil ponožky. Dolan nás představil a v rychlosti Ruelovi vyložil, proč jsme přišli. Při pohledu na jeho cigaretu dostal chuť si zapálit.

Ruel celou dobu přikyvoval, a nespouštěl přitom oči z televizní obrazovky. „To už je let.“

„Podle údajů v evidenci motorových vozidel je teď to auto hlášené na vás.“

„To je pravda. Přivez mi ho sem tehdy jeden chlápek z Arizony, že jako chce přečalounit sedačky. Nechal jsem

ho na parkovišti vzadu za dílnou. Někdo se tam musel vloupat a spojit kontakty zapalování, protože když jsem přišel v pondělí do práce, bylo fuč. Absolutně netuším, kdy přesně ho ten zloděj ukrad. Naposled jsem to auto viděl v pátek odpoledne, pak už nic. Krádež jsem samozřejmě okamžitě hlásil na policii a už asi za tejden mi volali z úřadu šerifa odněkud ze severu, že se jako našlo. Ten chlápek, co si ho u mě nechával opravovat, jistej Gant, sice zaplatil odtah, ale když sem to auto přivlekli, zjistilo se, že to snad ani nemělo cenu. Ta kára vypadala, jako by s ní někdo válel sudy, dveře vobouchaný, předek nabouranej. Gant byl nasranej, no hrůza!“ Omluvně na mě mrkl, že použil takový výraz.

„Říkal jsem mu, ať požádá o náhradu pojišťovnu, ale nechtěl o tom ani slyšet. Měl totiž na triku pár bouraček a navíc už u toho auta jednou údajně zadřel motor. Podle něj to fáro nosilo smůlu. Tak jsem mu nabíd, že ho od něj ještě celkem za slušnou cenu odkoupím. On ale že si nevezme ani cent, že je to prej vrak. Tak dal tomu svýmu vraku sbohem a přepsal ho na mě.“ Ruel opět stočil pohled k televizní obrazovce, kde právě soutěžící jako zjednaní mačkali tlačítka a na monitoru před nimi naskakovala čísla odpovídající výši jejich sázek. Pak už jako vždy odpovídali překvapivě rychle na otázky, z nichž já nedokázala zodpovědět ani jedinou.

Dolan prohlásil: „A co se s tím autem stalo?“

„Podle toho, co jsem slyšel, do něj někdo strčil a shodil ho ze strže.“

„Měl jsem na mysli, kde je teď?“

„Jo, aha. Támhle vzadu. Až jednou vybyde čas, chcem ho s Cornellem dát do kupy. Zřejmě jste s ním už mluvili, ne? Má ženu a tři holky a s volným časem je na štíru.

Hlavně proto, že si na všechen dělá nároky Justine. Ale to bych předbíhal.“

„Justine je jeho žena?“

„Už patnáct let. Celkem těžko se s ní vychází. Edna má ale v tomhle směru svatou trpělivost. Ne jako já, já jsem pes.“

„Nemáte náhodou tušení, kdo to auto mohl ukrást?“

„Kdybych ho měl, řek jsem to už tehda na policii. Ale myslím, že to udělal některejch z těch bláznů, co kradou rychlý auta, aby se v nich povozili. Maloměsto, jako je tohle, zřejmě mládeži lepší zábavu neskýtá. Tak dranděj v cizích autech a zadním oknem vyhazujou za jízdy balónky naplněný barvou. Jo jo, ta dnešní mládež! To není, jako když jsem bejval mladej já. Mě by za něco takovýho táta seřezal, že bych se tejden neposadil. A příště bych si to sakra rozmyslel!“

„Ukradli vám ze servisu nějaké auto už někdy předtím?“

„Ani předtím, ani potom. Natáh jsem tam tehdy ale ten ostnatej drát, takže to možná bylo díky tomu.“ Přestal se dívat na televizi. „Co přesně vás zajímá?“

Dolan se zatvářil neutrálně. „Děláme pořádek v kartotéce a namátkou sem tam ověřujeme pár starších hlášení. Většinou je to jenom papírování.“

„Chápu.“ Ruel odhodil na zem špačka a zašlapal ho patou. Pak se sehnul, zvedl ho a hodil do sklenice od zavařeniny, která nedopalky již téměř přetékala. Sklenici nabídl poté i Dolanovi, jenž následoval jeho příkladu a přidal mu do sbírky další zploštělý filtr. Ruel k tomu poznamenal: „Mám zakázáno kouřit vevnitř, zvlášť když přijedou vnučky na návštěvu. Justine myslí, že by jim to mohlo poškodit plíce, tak mě Edna vždycky posílá sem.

Jinak Justine, když není po jejím, dovede bejt teda pěkně nepříjemná.“

„A proč na tom autě pořád tak lpíte?“

Ruel o krok ustoupil a zatvářil se, jako by byl Dolan úplný trouba. „Je to přece klasika. Mustang! Model z roku 1966!“

„Tehdy to ale zase taková klasika být nemohla. Vždyť bylo to auto jen tři roky starý,“ namítl Dolan.

„Říkal jsem vám přece, že jsem ho dostal zadarmo,“

hájil se Ruel. „Až jednou dostane generálku, budeme ho moct prodat třeba i za čtrnáct tisíc dolarů. A tomu už říkám slušnej vejvar, co myslíte?“

„Nevadilo by vám, kdybych se na něj podíval?“

„Prosím, poslušte si. Celkem jich tam vzadu mám pět; jedno je vážně moc fajnovej kousek, GT kupé ve stříbrným laku se stahovací vinylovou střechou, ale tu má bohužel trochu natrženou. Taky zatím ještě nejezdí a potřebuje trochu doladit karoserii, ale kdybyste měl zájem, udělal bych vám cenu. Třeba bysme se nakonec i dohodli.“

„Moje auto mi úplně vyhovuje, ale díky.“

Dolan si zapálil další cigaretu a spolu se mnou zamířil vzrostlou travou k vyježděné cestě zarůstající plevelem, která vedla ke druhé McPheeově garáži. Celá zahrada byla protkaná chodbičkami syslů, a tak se mi občas bořily nohy do hlíny. Průčelí a vjezdy druhé garáže směřovaly dozadu do polí, takže jsme se k ní blížili zezadu. Plevelem prosvítal dávno nepoužívaný úsek cesty, která tam kdysi vedla zřejmě proto, že se počítalo s přístavbou ještě dalšího domu. Kousek před námi se z travin ospale nořila tři další vozidla. Pro jistotu jsme se je rozhodli omrknout. Postupně jsme proto nadzvedli ochranné plachty a podívali se pod ně jako holkám pod sukně. Ty dvě, které jsem kontrolovala já, byly v dost špatném stavu a v nejlepším případě mohly jednou skončit jako zahradní dekorace. Jak jsme si je tak prohlíželi, prohodila jsem: „Myslíte, že tím autem někdo převážel mrtvou Jane do Lompocu?“

„Těžko říct. Klidně mohla bejt ještě naživu, ovšem pokud kdy byla v Quorumu. Stejně tak totiž moh to auto někdo ukrást a vzít ji až cestou.“

„Ale co jestli ji zabili tady? Proč by se vrah vláčel s tělem takovou dálku, když moh klidně popojet někam do pouště, vykopat jámu a pohřbít ji tam?“

Dolan pokrčil rameny. „Možná chtěl, aby se tělo když tak našlo podstatně dál od místa činu. To by pak dávalo smysl sednout do auta a pokusit se dojet co možná nejdál. Problém ale mohl nastat s hledáním místa, kde by se tělo dalo nepozorovaně vyložit a ukrýt. To vůbec nemuselo jít tak hladce, jak by sis možná myslela. Totiž jestli bylo tělo zavřený v kufru víc jak den, muselo se už začít rozkládat, a tak určitě nebylo o co stát. Navíc si vrah musel domyslet, že mohl krádež auta mezitím někdo hlásit, a tak si nemohl dovolit riskovat silniční kontroly.

Co kdyby se policisté jen tak pro zajímavost chtěli podívat, co veze v kufru? Lompoc je aspoň stranou hlavního dálničního tahu, takže když našel patřičně odlehlý místo, neváhal, aby se jí zbavil co nejdřív.“

„A co ten původní majitel? Jak můžeme vědět, že se do toho také nenamočil?“

„Vědět to nemůžeme,“ připustil, „nedá se to vyloučit, i když Gant je už deset let po smrti. Podle toho, co vím, mu v břiše praskla výduť.“

Mezitím jsme došli ke garáži. Dolan zkusil vzít za kliku postranních dveří, ale rez a zaschlý nátěr vykonaly své, a dveře nešly otevřít. Tak jsme garáž obešli, že to vezmeme vraty. Průčelí nabízelo hned dvoje, bohužel zavřená. Naštěstí v petlicích nevisely zámky. Dolan proto nekompromisně bodyčekoval ta napravo, která povolila, rozhrnula množství pavučin a spadaného listí a pustila nás dál. Dovnitř vnikl jasný kužel světla, v němž stříbřitě pableskoval právě rozvířený prach. Obě auta zaparkovaná uvnitř chránila nám již dobře známá plachta a ostatní volné místo zaplňovalo nejrůznější haraburdí. Pominu-li staré automobily, měl starý McPhee patrně ještě slabost pro prázdné plechovky a kanystry, drátem převázané balíky zažloutlých novin, dřevěné lískovky, krabice, lopaty, motyky, zrezivělé nářadí, ztrouchnivělé dřevo, kozy na řezání dříví a veteš všeobecně. V garáži kromě toho odpočívala (zřejmě již léta) starobylá sekačka na trávu, řada automobilových součástek a rzí prožraný, kdysi dávno tepaný zahradní nábytek. Také to tam potřebovalo vyvětrat a na můj vkus tam bylo příliš sucho. Dolan, jako by mi četl myšlenky, rychle zamáčkl cigaretu, zatímco já již pilně odkrývala plachtu z prvního automobilu. „Dost mi ta věc připomíná tu celtu, co do ní bylo zabalené tělo.“

„To tedy jo. Budem se proto muset zeptat McPheeho, jestli byla taková i tehdy na tom mustangu.“

Sklopila jsem oči a spočinula pohledem na ťuknutém pravém zadním blatníku červeného mustanga. „Mám ho.“

Společnými silami jsme z něho stáhli ochrannou plachtu a složili ji jako zástavu. A přestože se v podobných věcech moc nevyznám, na první pohled jsem získala dojem, že na to auto od chvíle, co ho v roce ’69

přitáhli z Lompocu, nikdo nesáhl. Opláchli sice hadicí sedačky, ale na spodku se pořád držela stará špína a stejně tak byla zašpiněná a poškrábaná celá levá strana.

Dveře u řidiče zase zůstaly promáčknuté dovnitř. Boční plechy byly notně pomuchlané. A zpod levého blatníku zase trčela nějaká větev. Při pohledu na ni se mi nějak rozbušilo srdce. Dolan vytáhl kapesník a opatrně přes něj stiskl zámek kufru. Víko se svižně otevřelo. Uvnitř viditelně chyběla rezerva, nechala po sobě jen prázdný úchyt. Jinak byl kufr zaplněný papírovými krabicemi se starými výtisky časopisu National Geographic. Dolan je jednu podruhé vyskládal na podlahu. Tím odkryl vnitřní polstrování, které bylo celkem čisté, až na dvě velké a dvě menší tmavé skvrny vzadu. Dolan se na ně zadíval víc zblízka. „Řek bych, že teď bude nejlepší zavolat na úřad šerifa, aby to auto zatím vzali do úschovy.“

Pak přistoupil k postrannímu vchodu a ještě jednou zkusil dveře otevřít zevnitř. Ujistil se tak pouze, že jsou opravdu beznadějně zarezlé, a zvolal: „Počkej tady. Hned jsem zpátky.“

Zamířil ke svému autu. Já mezitím vyšla ven a zadívala se na to nezorané pastvisko porostlé lučním kvítím. Neuniklo mi, že Dolan cestou velkým obloukem a zezadu obešel garáž, ve které podle všech předpokladů stále vysedával McPhee. I když jsem toho staříka přímo neviděla, občas ke mně z jeho garáže dolehla naprosto šílená hudba dávající tušit, že pořád ještě sedí na té své dřevěné židli a sleduje televizní soutěž. Vrátila jsem se zpátky k mustangu a s rukama za zády jej začala obcházet. Pohled skrz zaprášené a prasklé okýnko přinesl zjištění, že uvnitř dosud zůstaly ony černé kožené sedačky a že jsou celkem zachovalé, ačkoli odstín poněkud zešedl nánosy prachu.

Dolan se vrátil asi po šesti minutách, v ruce fotoaparát Polaroid a nohavice poseté žebráckými knoflíky. Fotoaparát mi podal a sáhl si pro tužku a balíček samolepicích štítků, které zřejmě rovněž přinesl z auta. Čtyři štítky vzal, naškrábal na ně své iniciály a datum, načež dvěma přelepil oboje dveře na jedné i druhé straně, dalším střechu a zbývajícím škvíru pod zámkem zavřeného kufru. Pak s polaroidem v rukou vůz obešel a pořídil několik snímků.

Jednotlivé obrázky, které z fotoaparátu okamžitě vyjížděly, mi postupně podával. Já vždy počkala, než se snímek na světle vykreslí, a pak jsem ho opatřila popiskem. Dolan pod mé popisky později připsal své

jméno, datum a přesný čas a uschoval je do obálky, kterou si strčil do kapsy bundy.

Zeptala jsem se: „Ví vůbec McPhee, co tady teď děláme?“

„Ještě ne.“

„A co bude dál?“

„No, ze všeho nejdřív se vrátím do motelu a brnknu detektivu Lassiterovi. Ten sem může poslat jednoho svýho pomocníka, co nám na to auto dohlídne, než přijede odtahovka. Šerifův úřad v Santa Terese zase požádám, ať nám sem co nejdřív pošlou odtah s plošinou.

Tím by snad mělo jít to auto bez úhony odtáhnout na odstavný parkoviště a zase zpátky.“

„A jak dlouho bude trvat, než se to vyřídí?“

Dolan se podíval na hodinky. „Teď je deset třicet.

Podle mě by to sem měli zvládnout nejpozdějc do šesti do večera. Zavolám soudci Ruizovi ze Santa Teresy a požádám ho o telefonický příkaz k prohlídce. A McPheeovi toho mustanga vrátíme s místopřísežným prohlášením, který nám mezitím opatří Stacey. Budu tu asi tak za hodinu.“

14

Na hlídce jsem nebyla, ani nepamatuji, a tak jsem už zapomněla, jak dlouhá taková hodina klidně může být.

Alespoň že to auto nebylo pojízdné. Radši jsem si sundala hodinky a pohřbila je hluboko v kapse, abych se ubránila pokušení na ně neustále nervně pomrkávat.

Usadila jsem se ve stínu, pohodlně se opřela o stěnu garáže a udělala si několik poznámek na kartičky, načež jsem sáhla do tašky pro rozečtený paperback.

Přečetla jsem asi půl kapitoly a zaslechla jsem bouchnout dveře od auta. Když jsem vyhlédla zpoza rohu garáže, uviděla jsem Cornelia, který vystoupil z bílé dodávky a zamířil přes parkovací plochu k zadnímu vchodu domu svých rodičů, kteří na něho nejspíš už čekali s obědem. I já měla hlad jako vlk, jenže jsem si potřebné živiny bohužel musela opatřit jen kdovíjak starou tyčinkou Junior Mint, kterou jsem si před odjezdem hodila na dno tašky. Doufala jsem, že onen drobný povlak, jímž byla potažená, mi alespoň zajistí dostatek vlákniny.

Jinak se od rána citelně oteplilo a vzduch intenzivně voněl květinami i plevelem. Občas kolem proletěl čmelák, takový miniaturní žlutočerný chlupatý vrtulník. V

slunečním svitu také tančila hejna mušek a také kolem nebezpečně kroužil ovád, hledající místo k přistání. Na můj vkus to bylo trochu moc divé zvěře najednou. Jsem totiž vysloveně domácký typ a místo aktivního pobytu v přírodě se klidně spokojím s pohledem na dobře vyvedenou pohlednici.

Slyšela jsem, jak se kdosi blíží travou. Vstala jsem, oprášila si kalhoty a hodila knížku zpátky do tašky.

Čekala jsem Dolana, ale namísto něj se ve dveřích objevil Cornell. Kouřil cigaretu, kterou jako by schovával v dlani.

Netvářil se moc nadšeně, že mě zase vidí. Oči mu těkaly z otevřených vrat na obnaženého mustanga, ze kterého jsme jistě zcela neodborně stáhli ochrannou celtu a ještě ho opatřili těmi podivnými samolepkami.

Moc jsem se ale nerozpakovala: „Zdravím! Jsem Kinsey. Viděli jsme se ráno.“ Stočila jsem pohled k příjezdové cestě v naději, že se třeba blíží šerifův pomocník, ale bohužel mi nebylo přáno.

„Vím, kdo jste. Co má znamenat tohle?“

„Za chvilku by měl dorazit pomocník šerifa.

Nadporučík Dolan se totiž domnívá, že možná tímhle autem vezl vrah naši oběť. Chce ho dát proto znovu ohledat.“

„A to znamená?“

Nasadila jsem co možná nejležérnější tón. „Nic zvláštního. Jen chce, aby se na to auto mrklo pár techniků.“

„A táta o tom ví?“

„Předpokládám, že ano,“ lhala jsem, až se mi prášilo od pusy. „Ale nejsem si jistá, co přesně mu nadporučík řekl. To byste se musel zeptat jeho.“

Cornell si povzdychl. Odhodil cigaretu a zašlapal ji do země. „A jak dlouho to všechno bude trvat?“

„Ne víc než dva dny.“ Modlila jsem se, aby mu nedošlo, že kvůli tomu budeme muset auto odtáhnout, a to dokonce až k nám na sever, a že ho pravděpodobně neuvidí několik měsíců. Nechtěla jsem ho zbytečně rozčilovat, protože s rozčilenými lidmi se samozřejmě mnohem hůř jedná.

Svěsil ramena. „A to vám zákon dovoluje sem takhle vtrhnout? Protože jestli vám to neuniklo, tak tady jste na soukromým pozemku, což samozřejmě platí i pro dům.

Všechno tady kolem patří mýmu tátovi, dokonce i ten plot.“

Ohlédla jsem se, kam ukazoval. „A vidíte, vůbec jsem si nevšimla, jak vlastně je ten váš pozemek veliký,“

poznamenala jsem. „Jinak s vaším otcem jsme samozřejmě mluvili a přímo se ho ptali, jestli můžeme toho mustanga vidět. Říkal, ať si posloužíme.“

„Nemyslím, že věděl, co to ve skutečnosti bude obnášet. A navíc mi o tom nic neříkal.“

„A je v tom nějaký problém?“

„No, ani ne. Vlastně vůbec. Jen mi to připadá divný.“

Sklopila jsem oči a zadívala se na špičky svých sportovních bot a rozpačitě jimi ryla v prachu. „Nevím, co na to říct. Ale třeba vám to líp vysvětlí nadporučík Dolan, až se vrátí. Já tu mám jen hlídkovat, dokud nepřijede šerifův pomocník. Přišel jste si pro něco?“

„Přišel jsem se podívat, co se tu děje. Táta vás viděl, jak sem zacházíte, ale pak už ne. A kde vůbec nadporučík Dolan je?“

„Jo ten… Tuším, že šel omrknout druhou stranu zahrady. Vašeho pana otce s tím asi nechtěl obtěžovat, když sleduje tu soutěž.“ Rozhostilo se mezi námi ticho a já se mu nebránila. Na společenskou konverzaci jsem se necítila a pokračovat v hovoru v dosavadním duchu se mi také nechtělo.

„Radši půjdu a povím o tom otci. Nadšenej z toho sice nebude, ale když myslíte.“

„Jen běžte a udělejte, co sám uznáte za vhodné.“

Cornell vycouval ze dveří a zamířil zpátky k domu.

Když došel až k příjezdové cestě, objevilo se za jejím zákrutem černobílé auto strážců pořádku. Po chvilce z něho vystoupil pomocník šerifa a podali si s Cornellem ruce. Chvilku se spolu bavili a pak se k nim připojil i starý

McPhee. Slamák měl tentokrát bezmála vmáčknutý do čela a zastiňoval mu oči. Už jen z držení jeho těla se dalo vyčíst, že si připadá jako kohout, kterému někdo obléhá smetiště. Když se s nimi dal do řeči, výmluvně přitom rozhazoval rukama. Obličeje všech tři se po chvilce obrátily na mě. Tu jsem však opodál za nimi konečně zahlédla nadporučíka Dolana. Parkoval u obrubníku.

Počkali tedy na něj a následovala další výměna názorů, na konci které se všichni jakoby sešikovali a hurá na mě.

Dolan mi pak představil šerifova pomocníka, který se jmenoval Todd Chilton. S Ruelem se zřejmě znal a osobně jsem se nemohla zbavit dojmu, že dávno. Jinak Chiltonovi bylo dost přes třicet, měl nakrátko ostříhané tmavé vlasy, které se mu na skráních a nad čelem mírně vlnily. V horku si povolil vázanku, a než mi podal ruku, rozepnul si horní knoflíček u košile.

Ruel se na mě v té chvíli zpytavě zadíval a zase stočil pohled k Dolanovi: „Ta jako patří k těm technikům, jak jste o nich mluvil?“

„Ne, je to soukromá vyšetřovatelka. Vaše auto odtáhneme do Santa Teresy a ohledání proběhne tam.“

Ruel se od něho odvrátil, oči navrch hlavy. „To jako chcete říct, že ho odtáhnete pryč odsud?“ Nevěřícně se zadíval na šerifova pomocníka. „To přece nemůžou, nebo jo?“ „Můžou, pane.“

„Ale to auto přece patří mně, je hlášený na moje jméno, tak na něj mám snad nárok, ne? Neřekli mi, co plánujou, protože jinak bych je samozřejmě vypoklonkoval.“

Chilton zasáhl: „Chápu vás, pane McPhee, a doufám, že si nadporučík Dolan uvědomuje, jaké vám tím působí nepříjemnosti.“

„Nepříjemnosti, pane bože! To auto tu trčí už osmnáct let. Jestli je pro policajty tak zatraceně důležitý, měli si ho vzít už tehdy!“

Dolan oponoval: „Že je tak důležitý, jsme se dozvěděli teprve před tejdnem. Vědět to už tehdy, samozřejmě jsme to udělali, jak říkáte.“

„Je to soukromej majetek! Jednou to auto patří mně, tak se sem prostě nemůžete jen tak přihnat a vzít mi ho.“

Zase se obrátil na šerifova pomocníka. „Chci, aby odešel.“

Chilton jen řekl: „S tím bohužel nic nenadělám. Má právo vám to auto odebrat.“

„Pak se seberte a běžte taky! K čemu nosíte ten nablejskanej odznak, když nás nedokážete ochránit o nic líp než tady tenhle?“ Ukázal prstem na Dolana.

Chiltonův postoj se viditelně změnil. Zpočátku mluvil smířlivým tónem, který však nyní získával na příkrosti.

„Promiňte, pane, ale vaše auto patří k důkaznímu materiálu policejního vyšetřování. Nemáte bohužel na

vybranou. Když na něm technici nic nenajdou, zase se vám bez újmy vrátí zpátky.“

„Zavolám právníkovi.“

To už se do toho opět vložil nadporučík Dolan: „Pane McPhee, dostali jsme oficiální příkaz k ohledání toho vozidla. Zavolejte si, koho chcete, ale věřte, že na to, co se děje, to vliv mít nebude. Nerad bych vás urazil, ale klidně si šetřte dech!“

„Mám přece právo na jeden telefonát!“

„Jo, ale jen když vás zavřou do vězení,“ odsekl popuzeně Chilton. „A tady vás uvěznit nikdo nechce. Jde jim jen o to auto. A slyšel jste, že figuruje v případu vraždy. Proto jim teď v podstatě maříte vyšetřování a zbytečně si tím koledujete o malér, což samozřejmě nikdo nechtěl.“

Cornell prohlásil: „Tak se na to vykašli, tati. Nech je, stejně to nakonec udělaj.“

Ruel se pak najednou vzdal. Sundal si z hlavy klobouk a plácl se s ním do stehna. „Lidi mi vždycky říkali, že žijeme v policejním státě, ale na vlastní kůži jsem to nikdy nezažil. A povim vám, že je to zatracená hanba, když se se slušným člověkem, dbalým všech zákonů, jedná jako s největší špínou.“

Vzdálil se. Cornell nás ještě jednou počastoval zlobným pohledem a ve stopách svého otce zamířil k domu.

Z ulice k nám v té chvíli dolehl pronikavý zvuk klaksonu místní odtahovky, která právě parkovala u obrubníku. Chilton zapískal na řidiče a jako zkušený dopravák ho navigoval směrem k nám. Muž za volantem zařadil rychlost a náklaďák se rozjel. V několika minutách vycouval nahoru po příjezdové cestě, kde to stočil na koleje vyježděné v trávě, jež vedly k přístavku, kde jsme stáli.

S Dolanem jsme přihlíželi, jak mustanga přitahují za přední osu řetězem nahoru na plošinu. Cornellova dodávka dávno zmizela a stejně tak jsme po celou dobu nezahlédli Ruela. Sotva spočinul mustang bezpečně nahoře, zamířil řidič zpátky na ulici, my jako ocásek za ním. Chvilku počkal, než nastoupíme do Dolanova auta, načež jsme se za něho pověsili a dál nespouštěli oči z mustanga.

Cestou mě napadlo: „Jen tak mimochodem, už jste mluvil se Staceym? Jak mu dopadla ta biopsie a rentgenové vyšetření, neříkal? Už by přece měli mít výsledky.“

Dolan se na mě bezvýrazně podíval. „Úplně se mi to vykouřilo z hlavy. Chtěl sem totiž stůj co stůj přijet, tak jsem se mu to snažil rozmluvit, a na tohle jsem v tom zmatku přirozeně zapomněl.“

„Chcete říct, že přijede za námi?“

„Jedině když si už nebudeme vědět rady. Radši bych ale, kdyby pěkně zůstal, kde je, protože tam nám ještě může být co platný.“

Po příjezdu na odstavné parkoviště jsme počkali, než mustanga spustí zase na zem a zamknou bránu. Dolan se nabídl, že vyplní potřebné papíry, a já se proto vrátila do auta. Za chvíli už jsme byli na cestě k motelu. Dolan si pískal a poklepával si do rytmu o volant.

„Jste nám nějak pookřál.“

„To jo. Mám z toho dobrej pocit.“

„A jak dlouho tak může trvat, než na něm začnou pracovat technici z forenzního?“

„Moc dlouho snad ne. Mandel povídal, že se teď nic moc neděje, takže je požádá, jestli by se do toho nepustili hned.“

„A co můžeme mezitím dělat my?“

„Nic. Ale jestli se jim podaří prokázat spojitost mezi mustangem a naší obětí, vezmem ty snímky jejího chrupu a obejdem s nima zdejší zubaře. Tak mizerný zuby si přece musel někdo zapamatovat.“

„A nešlo by si tím ukrátit to čekání? Nesnáším, když musím jen tak nečinně sedět. Víme, že tady to auto někdo ukradl a odjel s ním do Lompocu. A C. K. Vogel ho viděl kousek od lomu…“

„Pořád ještě nevíme jistě, jestli viděl právě tohle auto.

Třeba se mu jen podobalo; třeba tam někdo jen zastavil, aby si odskočil. Radši proto zbytečně nepředbíhej.“

„Ale řekněme, že to bylo tohle auto! Nenabízí se pak logicky, že v něm vrah převážel oběť?“

„Jak jsi na to přišla, když pro to zatím nemáme jedinej důkaz?“

„No tak, nadporučíku…“

„Myslím to vážně. I kdyby to bylo to správný auto, pořád to ještě nedokazuje, že ta holka byla z Quorumu.

Vrah jí moh zastavit pozdějc a ubodat ji až cestou.“

„Dobře. Dám na vás. Takže? Teď budeme jen sedět se založenýma rukama?“

„Jo.“

„Ale to může trvat i několik dní!“

„Klidně ti zaplatím autobus a můžeš se vrátit domů,“

navrhl spíš v žertu. „Tak jsem to nemyslela.“

„A jak tedy?“

„Napadlo mě, že byste třeba vy obstaral to sezení se založenýma rukama, a já to tu mezitím nenápadně omrkla.“

Zavrtěl hlavou. „Něco takovýho postrádá smysl dělat bez přípravy.“

„A co byste říkal na tohle? Dělala bych na tom zadarmo, ale vy byste dál sledoval, kolik hodin si odpracuju. Kdyby se mi to děvče podařilo vypátrat,

proplatil byste mi je. V opačném případě bych samozřejmě měla smůlu.“

Dolan si to nechal projít hlavou. Poklepával si přitom prsty o volant a pozorně sledoval vozovku před sebou.

„No…“ dal mi naději.

„No tak, Dolane! Pěkně prosím, smutně koukám. Jen dva prstíčky do toho strčím… vážně, přísahám. Budu se snažit.“

„Doprošování ti nesluší.“ Přestal si poklepávat prsty o volant. „Doufám, že ti nebude vadit, když si mezitím půjčím tvůj psací stroj a zahraju si na policejní sekretářku. Rád bych to měl totiž pěkně černý na bílým, dokud to mám ještě v živý paměti.“

Sotva jsem osaměla v hotelovém pokoji, vytáhla jsem ze zásuvky nočního stolku žalostně tenký telefonní seznam městečka Quoromu a našla v něm adresu místní veřejné knihovny. Měla takový honosný název, Quoromské oddělení Riversideské okresní veřejné knihovny, a sídlila na Hight Street. Podle miniaturní mapy na předsádce telefonního seznamu neměla být nijak daleko, jen nějakých pět bloků od našeho motelu.

Strčila jsem si tedy seznam do tašky, odnesla Dolanovi psací stroj a vyrazila na obchůzku města.

V knihovně jsem bez dlouhého přemýšlení zamířila do čítárny časopisů a informačních tiskovin a vyhledala

telefonní seznamy z let 1966, ’67, ’68 a ’69. Pak jsem vytáhla z tašky telefonní seznam aktuální a nalistovala „Zubaře“. Našla jsem jich v něm celkem deset. Jejich jména jsem následně porovnala s výčtem zubařů, kteří ve městě působili v inkriminovaných letech. Dva z nich, dr.

Towne a dr. Nettleton, v novém telefonním seznamu chyběli, což jsem přičetla na vrub tomu, že buď odešli do důchodu či z města, anebo umřeli. Čtyři jména nechyběla ani v jednom a celkem šest zubařů od té doby přibylo.

Většinou šlo o všeobecně zaměřené dentisty, jejichž celostránkové inzeráty ve zlatých stránkách slibovaly korunky, zubní protézy, plomby, ošetření dásní, můstky, kořenové

kanálky,

kosmetické

úpravy

chrupu

a samozřejmě zubní chirurgii všeho druhu. A jelikož mám ze zubaře fobii, zpotily se mi z té četby dlaně.

Naproti tomu mi byl předem sympatický chlapík, co nabízel: „Rajský plyn: Dentistické zákroky s uspáním.“

Jinak pravidelnou kontrolu u zubaře bych dokázala odkládat klidně až do smrti.

Čtvrtý ze seznamu všeobecných dentistů, dr. Gregory Spears, se v seznamu objevoval hned na dvou místech.

Jednou mezi všeobecnými zubaři, jak již bylo řečeno, a podruhé mezi specialisty na ortodoncii, na niž se ve městě s výjimkou jeho už nikdo jiný nespecializoval. V

podtitulu jeho inzerátu stálo „rovnání zubů“, kdyby náhodou někdo nevěděl, co znamená „ortodoncie“.

Opsala jsem si tedy jména a adresy všech čtyř stálic, zadívala se opět do mapy a rozvrhla si cestu. Jelikož bylo městečko Quorom opravdu malé, dalo se z knihovny k prvnímu zubaři z mého seznamu dojít pohodlně pěšky.

Spears měl ordinaci v prostorách bývalého obchodu na Dodsonské ulici. V čekárně nikdo neseděl. Jako recepční zaměstnával asi šedesátiletou paní Garyovou, soudě podle štítku se jménem na kapsičce její halenky.

Na stole měla obdivuhodný pořádek a i recepci jistě spravovala nanejvýš systematicky. Sloužila jí k tomu dlouhá, svislá kartotéka. Různobarevné záložky jednotlivých složek na ní vytvářely nepravidelné pruhy.

Na stěně také viselo křížkovým stehem vyšívané upozornění: „ZA ZÁKROKY PLAŤTE LASKAVĚ IHNED PO

PROVEDENÍ!“ Určitě tedy dovedla být ohromně milá, když jste se jí svěřili, že vám ta plomba vypadla právě uprostřed oběda v ženském klubu, ale výmluvy, proč nemáte na zaplacení, jistě prokoukla i přivřenýma očima.

Sotva vysunula dolní polovinu okénka, položila jsem na pult před ní průkaz dokládající, že mám oprávnění živit se jako soukromý detektiv. Dolan mě zase vybavil rentgenovými snímky chrupu Jane Doeové, z nichž dovedl i laik vyčíst, kolik měla plomb a ve kterých zubech. Kdesi v dálce zazněl v té chvíli vysokofrekvenční zvuk zubařské vrtačky, který mi už nejednou dopomohl ke ztrátě vědomí. Otřela jsem si zpocené dlaně do kalhot

a vyhrkla: „Dobrý den. Myslíte, žy byste mi mohla poskytnout jisté informace?“

„Určitě se o to aspoň pokusím.“

„Spolupracuji se dvěma detektivy od policie ze Santa Teresy a vyšetřujeme vraždu jisté Jane Doeové, jejíž případ odpočívá už od roku ’69 v policejních archivech.

Tohle jsou rentgenové snímky jejího chrupu. Víte, je totiž docela pravděpodobné, že žila někde tady, a nás napadlo, jestli třeba nepatřila mezi pacienty doktora Spearse. Ty zákroky jí podle všeho dělali, ještě než jí bylo osmnáct.“

Zadívala se na snímky. „Teď tam někdo je. Můžete se tedy vrátit třeba za půl hodiny?“

„Jednodušší pro mě bude, když tu počkám,“ řekla jsem. „Jak dlouho už pro pana doktora pracujete?“

„Od roku 1960, kdy si tu otevřel praxi. Jak jste říkala, že se ta pacientka jmenovala?“

„To právě nevíme. Nikdy se jí totiž nepodařilo identifikovat. Měla ale dost plomb a soudní dentista, co prohlížel její horní a spodní čelist, dospěl k závěru, že všechny ty zákroky podstoupila pravděpodobně dva roky před smrtí. Je to už dlouho, já vím.“

„Víte, pochybuji, že tu budeme mít kartu někoho, kdo sem už dvacet let nechodí.“

„A co se tak obyčejně dělá s takovými starými kartami? Likvidují se nějak?“

„Obvykle ne. Většinou se jen vyřadí z aktuální evidence, zapečetí a uskladní. Ale nevím, jak dlouho se ještě takhle archivují. Přece jen se jedná o stovky pacientů, uvědomujete si to?“

„Samozřejmě. Ten archiv je tady ve městě?“

„Jestli snad uvažujete o tom, že byste se ji pokusila vyhledat, tak to si opravdu budete muset promluvit s doktorem Spearsem. Ale nevím, nevím, jestli vám na něco takového přistoupí bez soudního příkazu.“

„Zdržíme se ve městě jen dva dny, tak to nechceme zbytečně komplikovat, víte?“

„Počkejte si a uvidíte, co vám na to řekne. Já o takových věcech nerozhoduji.“

„Chápu.“

Usadila jsem se v rohu čekárny, kde mě zaujal stoh časopisů. Nakonec jsem si mezi nimi vybrala poslední číslo Architectural Digest a chvilku si představovala, jak by asi vypadal můj byteček v novém barevném provedení, jestli by třeba vhodně zvolený barevný odstín opticky nezvětšil oněch osm set padesát stop čtverečních.

Po patnácti minutách vyšla z ordinace nějaká paní s opuchlým dolním rtem a automaticky zamířila k recepci, kde zaplatila za zákrok šekem. Počkala jsem, než odejde, vrátila časopis k ostatním a opět přistoupila k okénku.

„Tak co, zkusíme to znovu?“

Paní Garyová se odebrala do ordinace. Slyšela jsem, jak se baví s doktorem, jak mu vysvětluje, co bych potřebovala.

Po chvilce mě přišel doktor Spears uvítat osobně, na sobě bílý plášť. Otíral si ruce do papírového ručníku, který vzápětí odhodil do smetí. Měl šedé vlasy, modré oči a podával mi ruku. Když mi ji pak pustil, voněla mi pravačka mýdlem. A třebaže chápal, proč mi na tom tak záleží, příliš mi nepomohl.

Než jsem se o případu stačila detailně rozhovořit, dávno kroutil hlavou. „Bez jména se nikam nedostanu.

Vyřazené karty se totiž řadí abecedně. A jsou jich stovky.

Navíc paní Garyová říkala, že byla ještě nezletilá, což celou věc ještě komplikuje. Vůbec si nedovedu představit, jak ji chcete najít.“

„Měla hrozně moc plomb, předkus a výrazně křivý špičák vlevo nahoře,“ nevzdávala jsem to.

„Křivé zuby má většina mých pacientů. Moc rád bych vám pomohl, ale žádáte ode mě nemožné.“

„To je škoda. Doufala jsem, že si třeba vzpomenete, ale na druhou stranu chápu, v čem je problém. A co ostatní zubaři, co tady tehdy působili? Co myslíte? Třeba dr. Towne nebo dr. Nettleton? Nemohl byste mi o nich něco říct? Všimla jsem si, že tady oba měli koncem šedesátých let ordinaci.“

„Doktor Towne před dvěma roky zemřel, ale třeba by vám pomohla jeho vdova, tedy pokud má pořád ještě jeho starou evidenci. Doktoru Nettletonovi je už přes devadesát. Sice mu to pořád ještě pálí, ale moc z něj asi nedostanete.“ Obrátil se na paní Garyovou. „Vy znáte jeho rodinu, že? Kde dnes vlastně bydlí?“

„Žije u dcery, která se angažuje v naší církvi.“

„Tak co kdybyste tady slečně Millhoneové dala jeho adresu? Třeba si na něco vzpomene. Za pokus to určitě stojí, ať je to, jak chce.“

„Díky. Moc jste mi pomohl.“

Paní Garyová si našla v adresáři na stole adresu a telefonní číslo Nettletonovy dcery a obojí mi napsala na lísteček. Výraz její tváře však napovídal, že bude zázrak, jestli si doktor Nettleton vůbec vzpomene, jak se zavazují tkaničky od bot.

Tak jsem se s nimi rozloučila a na chodníku před vchodem do ordinace jsem ještě v krátkosti nahlédla do mapy a do seznamu, kdo je další na řadě. Rozmluva s dalšími třemi zubaři se nesla ve stejném duchu jako ta se Spearsem, ačkoli jsem ji pokaždé vylepšila jinou omáčkou. Jinak se mnou jednali zdvořile, ale mnoho optimismu ve mně tedy neprobudili. Snad mi opravdu chtěli pomoci, ale na druhou stranu měli moc práce a ani jednomu z nich se nechtělo procházet vyřazené složky, jestli náhodou Jane nepatřila k jejich pacientům. Jako by

nestačilo, že neznám její jméno! Nemohla jsem ani dokázat, že byla z Quoromu, případně že zde podstoupila ty početné dentistické zákroky. Celou dobu jsem proto alespoň doufala, že v nich mé kusé informace vyvolají třeba dávnou vzpomínku. Pak tady byla ještě ta adresa na Nettletona, ale už mě zmáhala únava, a tak se mi nechtělo se s tím lopotit.

Když jsem se vrátila do Výhledu na oceán, kde na mě už čekal Dolan, blížila se šestá večerní. Strašně nerada přiznávám, že jsem pohořela, ale přesně to jsem udělala, když mi přišel otevřít.

Reagoval neobvykle velkoryse: „Nelam si s tím hlavu.

Aspoň jsi to tady zmapovala.“

„Ale k čemu?“

„Zapomeň na to. Zkusíš to zase zítra. Třeba se na tebe nakonec usměje štěstí. Ale teď přišel čas zajít na večeři a na skleničku. Počítáš s tím?“

„No jasně, ale dej mi tak půl hodinky. Ráda bych zavolala Henrymu a taky se chci vysprchovat. Ale jestli’s chtěl jít do Quorum Inn, klidně jdi napřed a já přijdu za tebou.“

„Tak dobře.“

Henryho jsem zastihla, právě když byl na odchodu. V

rychlosti jsem mu vylíčila, jak se zatím vyvíjí náš výlet, a také jsem si postěžovala, že se nám pořád nedaří hnout

se z místa. Věděl, jak mě utěšit: „Jen tak mimochodem, přišel ti balík z Lompocu. Ráno jsem ho našel u tvých dveří. Tak jsem ho vzal k sobě.“

„Od koho je?“

„To tady nepíšou.“

„A jak vypadá?“

„Asi jako krabice na pánskou košili a váží zhruba kilo.

Ale bomba to nejspíš nebude, protože jsem k němu přikládal ucho, a netiká.“

„Teď si ve mně ale opravdu vzbudil zvědavost. Rozbal ho a podívej se, co to je!“

„Přece ti nebudu otevírat poštu. Nechám ti ho tu, až se vrátíš.“

„Kdyby sis to ale náhodu rozmyslel, máš moje svolení podívat se, co je uvnitř,“ ujistila jsem ho. „A jak se vlastně má Mattie?“

„Dobře. Nakonec se zdržela ještě jeden den navíc a rezervovala si pokoj v hotelu Diamondback Trail. Prý je tam horké vřídlo, kam jezdívala s manželem. Uvažovala taky, že by ráda namalovala jednu místní krajinku, jenže si nebyla jistá, jestli to místo ještě najde.“

„To by mohla být celkem zábava. Jel jsi s ní?“

„Kdepak. Na to mě moc zlobí kolena, tak jsem ji radši poslal samotnou. Navíc jsem už slíbil Mozovým, že jim pomůžu uchystat občerstvení k čaji, takže jsem nakonec celý den plnil rohlíky šunkou a pekl sušenky.“ Henry se

totiž celý život živil jako pekař a cukrář a i dnes ho člověk poměrně často potká zaprášeného do mouky.

Lidem ze sousedství pomáhá čas od času s rodinnými oslavami a s Rosie zase uzavřel dohodu, že jí bude dodávat domácí chléb, kdykoli budou na programu švédské stoly.

„Líbila se mi. Vypadala tak sympaticky.“

„Vážně nerad, ale budu muset končit, protože už takhle jdu pozdě. Kdy se vrátíš domů?“

„Zatím ještě nevím, ale dám ti včas vědět.“

Zavěsila jsem, vysvlékla se ze šatů jako had z kůže a zapadla do sprchy. Kam asi jde pozdě? vzpomněla jsem si opět na Henryho. Očividně měl naspěch a nemohl (nebo nechtěl) se mnou mluvit. Ale proč? Vyhýbal se mi snad, nebo si jen nepřál hovořit o Mattie? Je ale pravda, že jsem se chtěla nějak nenápadně dozvědět, jestli má o ni zájem a jestli má ona zájem o něho. Moc jim to spolu totiž slušelo a já se nějak nemohla zbavit dojmu, že mám právo Henrymu zasahovat do života, tedy alespoň takhle pozitivně. Za dobré znamení jsem považovala, když se zdržela o den déle, než plánovala, ale pak jsem si vzpomněla, jak pořád mluvila o manželovi. To se mi nelíbilo. Měla jsem ji za vdovu, ale klidně mohla být i rozvedená. Tak či tak, o tom manželovi se za tu krátkou dobu zmínila hned dvakrát, takže k němu možná stále něco cítila. A to nebylo dobré znamení ani náhodou.

15

Příštího dne jsem při snídani nad druhým šálkem kávy prohlásila: „Dopoledne zkusím vypátrat toho doktora Nettletona, ať můžu tuhle kapitolu definitivně uzavřít.“ Dívala jsem se přitom na Dolana, který do sebe házel Benediktova vejee. Ta byla na můj vkus až podezřele sytě žlutá, a tak se dalo tušit, že „mistr šéfkuchař“ patrně připravil zálivku z prášku.

Dolan vzal loupák, velkoryse namazaný máslem, a smočil ho ve žluté hmotě. „Myslel jsem, žes ty zubaře oběhala včera všechny.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Tady toho jsem nestihla. Je v důchodu a adresu mi dala recepční doktora Spearse, ale ještě jsem tam nezašla. Nemáte třeba zájem jít tam se mnou?“

„Takovou věc vyřídíš určitě i sama. Spíš bych potřeboval, jestli bys mě nehodila na úřad šerifa. Požádal jsem je totiž, jestli by se nám do archivu nepodívali na složky o pohřešovaných osobách, kdyby mezi nima náhodou byla naše Jane. Pak bych se rád vrátil do motelu, protože nám nejspíš bude volat Mandel. Včera večer

jsem s ním mluvil a on říkal, že člověk, co měl přitáhnout toho mustanga, se tady prý jen otočil a jel zas hned zpátky. Potřeboval se prý rychle vrátit, protože jel dneska ráno s manželkou na dovolenou, což se nám kupodivu celkem hodilo. Jinak Mandel říkal, že na tom autě začnou technici dělat hned ráno. Jak něco najdou, okamžitě zavolá. Kdyby to ale mělo trvat moc dlouho, ozvu se mu samozřejmě sám.“

„To zní slibně. Vyřídím to tedy s doktorem Nettletonem a zase se tu budu hlásit.“

*

Před úřadem šerifa Dolan zařadil neutrál a zatáhl ruční brzdu, načež vystoupil. Já mezitím zpředu obešla vůz a posadila se namísto něj za volant. Ani jsem se nevzpamatovala, a už si zapaloval cigaretu. Ujistil se, zda má klíč od pokoje, a šel si po svých. Posunula jsem si víc dopředu sedačku, nastavila zpětné zrcátko a pomalu přivykala starému prostornému chevroletu, který v porovnání s mrňousem broukem působil jako tank.

Bohužel mi přitom chcípnul motor. Otočila jsem tedy klíčkem v zapalování, lehce sešlápla plyn, chvilku ten vrtošivý automobil přemlouvala, načež se zakuckal a opět naskočil. Připadala jsem si jako malé dítě, protože jsem při pohledu na dlouhou přední kapotu zatoužila dát si pod zadek telefonní seznam města New Yorku. Navíc jsem stěží dosáhla na pedály.

Natáhla jsem se pro tašku, na klíně ji otevřela a v zápisníku si našla přesnou adresu doktora Nettletona.

Příslušnou ulici jsem poté vyhledala v mapě. Podle té městečkem Quorum procházelo v nejširším místě nějakých pětadvacet ulic, které ve směru z východu na západ protínalo pět větších bulvárů a ještě řada menších uliček, které v podstatě tvořily souřadnicovou síť, jež mi výrazně usnadňovala orientaci. Jinak dcera doktora Nettletona bydlela na Banner Way, v předměstské čtvrti rodinných domků. Povolila jsem tedy ruční brzdu, nanejvýš opatrně vycouvala z místa na parkovišti a připojila se na hlavní třídu. Cesta mi trvala jen čtyři minuty.

Dům, který jsem hledala, byl opět přízemní, postavený z červených cihel a připomínal zemědělskou usedlost, tím spíš že ho obklopovaly plně vzrostlé stromy. Součástí stavby byla i dvoumístná garáž, která se podle mých nejlepších odhadů nejspíš používala jako pokoj pro hosty. Na zápraží stála řada velkých květináčů s růžovými begoniemi, které tvořily jakési převislé gejzíry.

Zazvonila jsem a čekala, co se bude dít. Po chvilce mi přišla otevřít asi čtyřicetiletá žena. Zřejmě jsem ji vyrušila uprostřed ranní rozcvičky, protože se jí nápadně červenal obličej a také se zadýchávala. Odkudsi z hloubi domu ke mně doléhal hlas Jane Fondové, která právě

instruovala cvičenky před televizními obrazovkami, jak správně kmitat nohama.

„Přišla jsem za doktorem Nettletonem. Vy jste jeho dcera?“

„To jsem. A vy zřejmě budete ta soukromá vyšetřovatelka. Víte, volala mi Alana Grayová a říkala, že se asi zastavíte. Pojďte tedy dál.“

„Díky. Jsem Kinsey Millhoneová.“

„Těší mě, Vonda Landsbergová,“ představila se. „Táta je u sebe v pokoji. Jsou to až ty úplně poslední dveře vpravo na konci chodby. Kdyby vám to nevadilo, nechám vás tu teď samotnou. Určitě to najdete.“

„Bez problému. Ale očekává mě?“

„Těžko říct. Pořád mu to sice myslí, ale paměť mu bohužel moc neslouží. Manžela klidně porazí v šachu, ani nemrkne, ale na druhou stranu se celkem rychle vyčerpá, tak tam, prosím Vás, nebuďte moc dlouho.“

„Zdržím se maximálně patnáct minut.“

Vonda se zase vrátila ke cvičení a já vykročila ztemnělou chodbou k těm zadním dveřím. Byly pootevřené. Zlehka jsem na ně zatlačila, a když se otevřely, uviděla jsem před sebou doktora Nettletona.

Seděl v houpacím křesle z ohýbaného dřeva a díval se z okna, které bylo rovněž pootevřené. Zela v něm asi patnácticentimetrová škvíra. Na venkovní parapet nasypal kdosi slunečnicová semínka. Vedle hromádky

seděl na zadních pacičkách sysel a podezřívavě nakukoval dovnitř.

Starý pán vypadal dobře na devadesát; křehký a shrbený se jakoby utápěl v houpacím křesle, přes kolena přehozený vlněný pléd. Měl takový protáhlý obličej a obrovské ušní lalůčky, které mu plandaly u krku a připomínaly tekoucí vosk. Vlasů už mu mnoho nezbývalo, ale i to málo, co měl, očividně nezanedbával.

To bílé chmýří na jeho hlavě zářilo čistotou a úhledně mu přiléhalo k lebce. V uších měl naslouchadla pleťové barvy, což vypadalo, jako by si je ucpával žvýkačkou.

„Doktore Nettletone?“

Obrátil ke mně vlhké oči a přiložil si k uchu dlaň. „Co říkáte?“ Měl takový nakřáplý a chraptivý hlas, jako by se mu za ta léta zanesla průdušnice prachem. „Můžu na chvilku?“

„Kdo jste? Sestra, co mě má chodit kontrolovat?“

„Ne, soukromá vyšetřovatelka.“ Pak jsem si všimla, že opodál stojí dřevěná židle, a přisunula jsem si ji blíž k němu. Posadila jsem se. Má přítomnost ho očividně vůbec nevyváděla z rovnováhy. Zřejmě tedy dosáhl věku, kdy člověku přestane záležet na nějakém soukromí či životním prostoru. Poněkud jsem zvýšila hlas a následně mu vyložila, kdo jsem a co bych od něho potřebovala. Po celou dobu, co jsem mluvila, pokyvoval doktor Nettleton

hlavou a přidržoval si u ucha třesoucí se pravačku.

„Cože?“

Tak jsem si přisunula zapůjčenou židli ještě blíž a odvyprávěla mu to celé ještě jednou. V očích se mu sice zračila nemalá inteligence, ale bohužel se z nich nedalo vyčíst, jestli mě opravdu vnímá. Když jsem domluvila, celkem nadlouho se mezi námi rozhostilo ticho a já dostala strach, že starý pán patrně neslyšel jediné slovo.

Za oknem vzal sysel rychle do paciček slunečnicové semínko, zbavil je slupky a se zdviženým ocáskem rychle schroupal. Doktor Nettleton se při pohledu na to tak dojemně usmál, až jsem se málem rozplakala.

„Doktore Nettletone?“ Otočil se ke mně. „Ano?“

„Víte, zajímala by mě ta dívka. Co myslíte, nemohla patřit mezi vaše pacientky?“

Napřímil se a zadíval se na světelné obrazce, které vykreslovalo slunce na podlaze. „Asi rok předtím, než jsem odcházel do důchodu, ke mně docházela dívka, co by snad mohla odpovídat tomu vašemu popisu. Jinak do důchodu jsem šel v pětasedmdesáti, protože jsem už musel. Začínaly se mi klepat ruce a nadto jsem nevydržel stát celý den na nohou. Sice nevím, jak se to děvče jmenovalo, ale živě si vzpomínám, jak jsem jí vyčinil, když jsem viděl, v jakým stavu má zuby. Doslova jsem jí tehdy řek: ‚Tolik děr by tě taky mohlo stát zdraví, děvenko!‘“

Vytřeštila jsem na něho oči. Třeba mi jen špatně rozuměl. „Měla ten křivý špičák, jak jsem říkala?“

„No ano. Jako by nestačil ten nápadný předkus, ještě se jí špičák vlevo nahoře vytáčel směrem dovnitř a malinko přesahoval i ven. Víte, to je tenhle,“ dodal a ukázal si na ten svůj. „Navíc se jí ještě vlevo nevyklubal jeden zub moudrosti, tak jsem jí upozorňoval na problémy, které by s ním mohla mít, kdyby se prořezával moc dlouho. Samozřejmě měla na zubech množství zubního kamene a občas jí i krvácely dásně. Ty zuby byly její jediná vada na kráse, protože jinak byla vážně hezká.

Ale jestli mě paměť nešálí, byla dost problémová.“

„Co tím myslíte?“

„Těžko se to říká. Nebyla zkrátka nějak v pořádku.

Dokonce ji museli odebrat rodičům a svěřit do cizí péče.

No a pěstouni, ti s ní jistě měli plné ruce práce. Byla dost hlučná, neuměla se chovat. Myslím, že měla i sklony brát, co jí nepatřilo. Přišla například na kontrolu, a když odešla, najednou jsme nemohli najít třeba sešívačku nebo krabičku s kancelářskými svorkami. Když jsem jí konečně zaplomboval všechny ty kavity, konzultoval jsem její případ s doktorem Spearsem, co by doporučil z hlediska ortodoncie. Nevím, co se s ní stalo pak, ale pochybuji, že si ten předkus nechala srovnat. Přišlo mi, že na takové věci kašle. Což byla tedy škoda, jestli vás zajímá můj názor.“

„Nevzpomněl byste si na jméno té pěstounské rodiny?“

Zadíval se do zdi. „Takhle z hlavy si nevzpomenu.

Nechodili totiž ke mně. Bohužel jsem ale zapomněl, kdo byl jejich zubař.“

„A co ta dívka? Vážně byste si nedokázal vybavit její jméno? Aspoň křestní, nebo třeba jen příjmení… cokoli, čeho bychom se mohli chytit.“

Potřásl hlavou jako hřebeček, kterého obtěžuje moucha. „Než jsem se pustil do práce na jejím chrupu, musel jsem jí podat Sedativum. Dost špatně to snášela, ale to se někdy stává. Chovala se jako smyslů zbavená.

Dělal jsem jí ty zuby na čtyřikrát a stejně se se mnou vždycky prala. Zkoušel jsem i novokain, a ani ten nezabral. Tak jsem jí musel každý zub, co jsem jí spravoval, čtyřikrát opíchat.“

Otřela jsem si do džín zpocené dlaně, neboť jsem v tu chvíli podlehla hned dvěma fobiím současně, a sice fobii ze zubaře a fobii z injekcí. „Chodila někde tady na střední školu?“

„Asi musela, když to ukládá zákon, ne? Jinak to ale byla hezká holka, jak říkám, ale nesměla otevřít pusu. Jó, holt špatné zuby jsou pořádná vada na kráse, ale já jí to říkal. Každopádně vůbec nespolupracovala. Dvakrát dokonce nepřišla na kontrolu a v ostatních případech vždycky se zpožděním. Sestra, co pro mě pracovala, by

vám řekla, jak se to děvče jmenovalo, ale bohužel je už po smrti. Pořád nemůžu uvěřit, že jsem ji přežil. Byla čiperná a zdravá jako rybička; pracovala pro mě dvaatřicet let a ani jednou nebyla nemocná.“

„A na co nakonec zemřela?“ zeptala jsem se, jakkoli se to nevztahovalo k tématu.

„Srdíčko. Plela záhon macešek a najednou mezi ně spadla a byla mrtvá. Jako nic! Ale to dělá ta práce na zahrádce. Vážně pochybná náplň volného času. To já se radši držím pěkně doma. Vždycky jsem to tak dělal.“

„A ta dívka? Nevzpomněl byste si ještě na něco?“

Zamžoural na mě a poposedl si. „Cože?“

Zeptala jsem se proto ještě jednou: „No ta dívka? Jestli byste si ještě na něco nevzpomněl?“

Zadíval se pozorně na ruce, které už kdovíjak dlouho žily vlastním životem, a urovnal si pléd. „Ještě si vzpomínám, jak k nám jednou přišla její pěstounka a děsně vyváděla kvůli účtu za výkon. Omylem ho poslali jí; administrativní chyba, znáte to? Ztropila nám tehdy ale takovou scénu, že se mi z toho rozplakala recepční. Od té doby jsem tu ženskou nemohl vystát. Kdykoli k nám pak s holkou přišla, odmítal jsem se s ní jít pozdravit, i když v ostatních případech jsem si na to samozřejmě potrpěl.

Patří to ke slušnosti. Říkal jsem si, ať si tam klidně sedí sama. Sestřička mi pak jednou říkala, že snad ta žena pila. Vážně nechápu, jak jí na sociální péči mohli přiřadit

tomu děvčeti jako pěstounku. Podle mého názoru na to vůbec nebyla způsobilá, ale mě se samozřejmě nikdo neptal.“ Na okamžik se odmlčel. „A to je asi všechno.“

Zlehka jsem ho uchopila za paži. „Moc děkuju.

Skutečně, ohromně jste nám pomohl. Pro jistotu vám ale u dcery nechám své telefonní číslo, kdybyste si třeba ještě na něco vzpomněl. Zavolejte kdykoli.“

Jeho vodnaté oči zachytily můj pohled. „Hrajete šachy?“

„Bohužel ne, ale vaše dcera říkala, jak vám to jde.“

„Aby ne! Táta mě je naučil hrát, už když mi bylo sedm.

No, a dneska je mi devadesát tři roků. Zeťák ale hraje mizerně. Nemá na to hlavu, jestli víte, co tím myslím.

Člověku to vážně musí myslet. Musí být s to plánovat několik tahů dopředu, někdy dokonce i deset nebo patnáct! Rád bych vás to naučil, kdybyste měla zájem.“

„Obávám se, že to asi nepůjde, ale i tak díky.“

„Tak dobře.“ Chvilku byl zticha a pak roztřeseným prstem ukázal na sklenici od zavařeniny plnou slunečnicových semínek, která stála na prádelníku.

„Hodila byste tomu syslíkovi další hrst semínek? Dělá mi tu společnost, víte? Je kupodivu oduševnělejší než pár lidí, co znám, a celkem snadno se zabaví.“

Nabrala jsem hrst semínek a nasypala je na parapet.

Doktor Nettleton se mezitím opět sesul hluboko do křesla a na obličeji mu začínala být jasně patrná únava.

Když jsem brala za kliku, tiše za mnou zvolal: „Zapomněl jsem sice, jak se jmenujete, ale díky za návštěvu. Rád jsem si s vámi popovídal a doufám, že i vy se mnou.“

„Moc ráda, to mi věřte,“ ujistila jsem ho a měla jsem sto chutí naložit ho do auta a vzít s sebou. Jen jsem mu však zamávala, i když pochybuji, že si toho vůbec všiml.

Rozjela jsem se zpátky do motelu. Bylo jasné, že jsme narazili na správnou stopu. A třebaže si doktor Nettleton jméno té dívky nevybavil, ostatní informace, které mi poskytl, se zcela přesně shodovaly s tím, co jsme už věděli. A tu mě něco napadlo, že ještě nepojedu za Dolanem, ale vezmu to malou oklikou. Zpomalila jsem tedy a zastavila u obrubníku. Z tašky jsem vylovila mapu a našla v ní značku v podobě malého černého obdélníku nahoře s vlaječkou. Ještě na Chesapeake jsem to otočila o sto osmdesát stupňů a dál pokračovala ve směru, ze kterého jsem před chvilkou přijela.

Quorumská střední škola zvaná Quorum High, spadající do působnosti oblastního školského úřadu, sídlila v přízemním areálu a na pozemku, který zabíral celkem dva domovní bloky na severovýchodě města.

Okolní trávník moc udržovaně nevypadal a ani na stožáru před školou se netřepotala žádná vlajka. Učebny se patrně skrývaly v nízkých budovách, které vypadaly, jako by je dali postavit na klíč a ještě k tomu z materiálu,

který šel nejspíš snadno probodnout i obyčejným kružítkem. Na školním hřišti jsem napočítala celkem šest stromů, což bylo na výuku pěstitelských prací žalostně málo, ale sporadický stín jistě vrhaly. Hlavní budova vypadala jako přízemí mnohem většího a honosnějšího domu, který nějak zapomněli dostavět. Třeba ale škola právě sháněla dotace, a místní občany proto mohly pomalu dohánět k šílenství nekonečné televizní agitky, které si předplatila u místní televizní stanice. A nakonec opravdu mohli být ochotní platit, i když třeba jen za to, aby se na obrazovky vrátily jejich staré pořady, jako například sitcomy a nekonečné telenovely, místo kterých je charita ze školského úřadu zavalovala koncerty beznadějných rockových kapel zdejších studentů, kteří komponovali písničky bez jakékoli průpravy.

Auto jsem nechala na parkovišti, konkrétně na místě s nápisem NÁVŠTĚVA, zamkla jsem je a přes ušlapaný trávník vykročila k hlavnímu vchodu. Sotva se za mnou zavřely velké prosklené dveře, ocitla jsem se v jakési dlouhé chodbě. Všude panovalo hrobové ticho, i když tam jistě někde museli být nějací studenti. V těch podivných „buňkách“ venku totiž rozhodně nemohli být všichni, protože ani do jedné by se nevešla posluchárna či tělocvična. Proto jsem se domnívala, že pár tříd musí být i v téhle budově. Zavanuly ke mně důvěrně známé pachy potu, spalovaných hormonů a pískajících

gumových podrážek sportovních bot, pachy bolestného dospívání. Vždyť kdo by to neznal? Špatná pleť, bezmocnost, nedostatek lepších možností a naopak nadbytek sexuálního pnutí, na které byl i rozum krátký…

a najednou bylo člověku osmnáct! Kolik za tím bylo zmařených životů? Kolik potratů? Kolik dopravních nehod, při kterých ti kluci umírali dřív, než se na asfaltu dotočila plechovka s pivem, již jim náraz vymrštil z ruky?

Na vzdálenějším konci chodby jsem zahlédla cedulku, která napovídala, že někde tam najdu ředitelnu. A tu se mi sevřel žaludek. Měla jsem strach, jako bych snad nikdy nepřestala chodit do školy. Přitom škola nebyla nic pro mě, taková vymyšlenost! Přežila jsem jen díky tomu, že se ze mě stala rebelka, že jsem kouřila trávu a kamarádila se stejnými odpadlíky, jako jsem byla sama. A najednou jsem se dobrovolně vrátila, dospělá (tedy pomyslně) a hlavu plnou otázek, nad kterými mě v době školních let ani nenapadlo uvažovat.

Sekretářce ředitele nemohlo být mnoho přes třicet, měla hnědé oči a krátké jemné vlasy v barvě skořápek pekanových ořechů. Lícní kosti a nos měla poseté sotva patrnými pihami a oblékala se s nedbalou elegancí, což znamenalo, že měla béžové plátěné kalhoty, hnědý pulovr s krátkým rukávem a boty bez podpatku. Na visačce z plexiskla jsem si přečetla, že se jmenuje ADRIANNE RICHAPvDSOVÁ a že zde pracuje jako

ASISTENTKA ŘEDITELE, což bylo vysázené o něco menším písmem. Když mě uviděla, vstala a zamířila k přepážce: „Mohu vám nějak pomoci?“

„To doufám,“ odpověděla jsem. „Jsem totiž soukromá vyšetřovatelka ze Santa Teresy a se dvěma detektivy od policie se momentálně snažíme odhalit totožnost oběti vraždy, která se stala v srpnu roku ’69.“

„To jako tady?“

„To se ještě neví.“ Nadechla jsem se a v krátkosti jí nastínila, jak dívka, kterou se snažíme identifikovat, mohla asi vypadat. „Zatím jsme obešli místní zubaře, protože se nabízelo, že třeba některý z nich najde její starou kartu. No, a právě před chvilkou jsem mluvila s doktorem Nettletonem, který si myslí, že k němu snad mohla chodit. Bohužel si ale nevzpomněl na jméno. Tak mě napadlo, že kdybych si promluvila s několika zdejšími učiteli a tu dívku jim popsala, mohlo by se jim třeba něco vybavit. Nevíte náhodou, kdo tady tehdy učil?“

Zírala na mě a bylo poznat, že se rozmýšlí. Na chvilku jsem už měla dojem, že snad kápne božskou, ale jen se stáhla a sklopila oči. „To si budete muset promluvit s panem Eichenbergerem. Ten je tady ředitel. Záznamy o studentech jsou totiž tajné.“

„Já ale nechci žádný její záznam. Stačilo by mi jen jméno.“

„Pan Eicheberger říká, že takové informace nesmíme nikomu poskytovat.“

„Chcete říct, že ji znáte?“

Tváře jí zaléval ruměnec. „Jistěže ne. Jen jsem tlumočila školní nařízení.“

Zírala jsem na ni, lehce podrážděná. Jako sekretářka ředitele patrně nebyla zvyklá, aby jí někdo odmlouval.

Doufala jsem tedy, že mi nenapaří ředitelskou důtku.

„Nechápu, v čem je problém.“

„Za osobní údaje studentů tady zodpovídá výhradně pan Eichenberger. Jedině on to s vámi může probrat.“

„Tak dobře. A můžu s ním tedy mluvit?“

„Zeptám se, ale nejdřív kdybyste byla tak laskavá a nějak se mi prokázala.“

Sáhla jsem do tašky pro peněženku, otevřela ji a prostrčila pod přepážkou úzkoprsé Adrianne, aby si mohla prohlédnout kopii mého živnostenského oprávnění.

„Můžu si to půjčit?“

„Když mi to zase vrátíte…“

„Chviličku strpení.“

Přešla místnost a přistoupila ke dveřím s nápisem LAWRENCE EICHENBERGER, ŘEDITEL. Jednou na ně zaklepala a vstoupila. Přibližně za minutu se dveře opět otevřely. Na prahu stál pan Eichenberger a hned za ním vykukovala svědomitá Adrianne. Vrátila mi peněženku,

posadila se ke stolu a sklonila hlavu k hromadě dokumentů, takže to vypadalo, že neposlouchá, i když jí jistě neuniklo jediné slovo.

Pan Eichenberger už patřil mezi šedesátníky, vlasy měl prořídlé a bílé a na baňatém nose mu seděly brýle.

Pokožku měl spálenou od sluníčka a šířil kolem sebe vůni vody po holení, která byla cítit kadidlem. Jasně modrá košile, již si toho rána oblékl, báječně ladila s tmavou pletenou vestou a ručně vázaným motýlkem.

Choval se celkem škrobeně a jeho výraz dával tušit, že udělá všechno pro to, aby mi zkřížil plány. „Jestli jsem to správně pochopil, tak máte nějaké problémy s jednou naší studentkou.“

„To není tak docela přesné,“ oponovala jsem. V duchu jsem ale obracela oči v sloup. Nebylo divu, že jsem tak nesnášela školu, když jsem tam byla vydaná na milost a nemilost týpkům, jako byl tenhle. Přesto jsem mu s předstíranou trpělivostí vyložila důvod své návštěvy.

Pan Eichenberger na to řekl: „Paní Millburnová, nyní, když dovolíte, bychom si měli jednu věc ujasnit. Působím zde na škole od poloviny šedesátých let a v květnu odcházím do důchodu. Své práci se tedy věnuji od čtyřiceti let a dělám ji s chutí a láskou a nikdy jsem ani na minutu nezalitoval, že jsem tady. Nerad bych se chlubil, ale pamatuji si každého studenta, který kdy prošel těmito dveřmi. Dokonce si i zakládám na tom, abych

věděl, co jsou moji studenti zač a z jakého vyšli prostředí.

A přesně to ty děti potřebují, ne kamaráda nebo hodného strejdu, ale pevnou ruku, dospělého člověka, který by na ně dohlížel a měl na srdci jen jejich dobro.

Víte, připravujeme tady ty děti na vstup do skutečného života, ve kterém budou potřebovat především znalosti, minimálně znalost čtení a psaní. Ty jim budou zárukou toho, že se v životě neztratí a že si snad jednou najdou nějakou dobře placenou práci. Pokud zjistíme, že některý z našich žáků nemá předpoklady pro studium na vysoké škole, alespoň ho připravíme na uplatnění v jiných sférách. Záškoláctví, chuligánství, drogy, nic z toho tady u nás nemáme, a to jsme povážlivě blízko Los Angeles.“

Ohlédla jsem se přes rameno. Natáčel to snad někdo na kameru? Tedy ne že by nechoval k těm dětem obdivuhodné city, ale ta jeho řeč působila dost strojeně a se mnou neměla pranic společného. „Promiňte, ale souvisí to nějak?“

Vypadalo to, že se zase pomalu stává sám sebou, jako by se právě probral ze ztráty vědomí. „Ano. No, ehm, mluvila jste přece o někom ze studentů. Víte, pomohlo by mi, kdybyste mi toho pověděla víc. Jinak nemohu sloužit.“

Žádosti o pomoc ze zásady neodmítám, a tak jsem to panu řediteli odvyprávěla ještě jednou. Adrianne přitom čas od času významně zašustila lejstry.

Ještě jsem ani nebyla u konce, když Eichenberger začal kroutit hlavou: „Sem ne. Ne za mého působení. Ale zkuste se zeptat na Lockaby. To je zdejší zvláštní střední škola.“

„Opravdu? Nevěděla jsem, že tu něco takového máte.“

„Je to kousek odsud, na Kennedy Pike; taková bílá dřevěná budova a hned naproti je městský hřbitov.

Nemůžete to minout.“

„Nenapadá vás, na koho bych se tam měla obrátit?“

„Na paní Bishopovou. To je ředitelka a snad by vám mohla nějak pomoci.“

„Vy osobně jste tu dívku neznal?“

„Kdybych ji znal, tak jsem vám o tom pověděl. Přece jen vyšetřujete vraždu, a v takovém případě bych si žádné informace zatajovat nedovolil!“

„A vaše asistentka?“

„Paní Richardsová tady ještě tehdy nepracovala.“

„To je smůla. Ale říkala jsem si, že za pokus nic nedám,“ dodala jsem. Po těch slovech jsem vytáhla vizitku a zezadu na ni načmárala telefonní číslo do motelu. „Ještě se pár dní zdržím ve Výhledu na oceán.

Kdybyste si na cokoli vzpomněli, budu moc ráda, když zavoláte.“

„Jak jste mluvila o té pěstounské péči… na vašem místě bych se zkusil zeptat někoho ze sociální péče.“

„Díky. To je dobrý nápad. Určitě tam zajdu.“

Nyní jsem už další postup nehodlala riskovat bez konzultace s Dolanem. Proto jsem se již podruhé toho dopoledne rozjela do motelu. Zaparkovala jsem přede dveřmi Conova pokoje a zlehka zaklepala na dveře.

Zevnitř se nezřetelně ozývala televize a nikdo mi neotvíral, takže mě Dolan nejspíš neslyšel. Přiložila jsem tedy ucho ke dveřím, chvilku počkala a zkusila zaklepat ještě jednou. Ani tentokrát nic. Otočila jsem se a zadívala se přes parkoviště na recepci. Oči mi zbloudily k výklenku s několika automaty na kávu a na Coca-Colu. Po Dolanovi však nikde ani stopy. Ještě jednou jsem zaklepala na dveře jeho pokoje, tentokrát jako velitel zásahové jednotky protidrogové razie. Třeba byl Dolan jen ve sprše nebo tak něco.

Zamířila jsem tedy přes parkoviště na recepci a strčila hlavu do dveří. Na otáčivé židli tam seděla přibližně dvacetiletá recepční a listovala časopisem People. Vyrušila jsem ji právě uprostřed článku o princezně Dianě. Třebaže se ona dívka tak trochu kabonila a měla na můj vkus až příliš proříznutá ústa, byla hezká. Zřejmě za to mohly ty tmavé vlasy. Také používala tmavou rtěnku a černou řasenku, již si nanášela v takových vrstvách, až to vypadalo, že má ty řasy snad falešné. Zpod červeného sáčka s uhozeným vyšívaným emblémem na klopě jí koukala bílá unylá

halenka a tmavomodrá sukně, což musela být jistě pracovní uniforma, protože něco takového by si na sebe dívka jejího typu nikdy nevzala dobrovolně, ale jedině pod pohrůžkou, že dostane výpověď. Zřejmě proto měla tu sukni zkrácenou a také nosila rozepnuté tři vrchní knoflíky u halenky. Žvýkala žvýkačku, což je zlozvyk, který mně rozmluvili ještě na základní škole. Naše učitelka francouzštiny totiž prohlašovala, že člověk se žvýkačkou v puse vypadá jako dobytek, tak jsem ji už nikdy nevložila do úst. Vlastně jsem tu učitelku ani neměla ráda, ale její varování na mě chtě nechtě zapůsobilo.

Oslovila jsem ji: „Promiňte, nerada vás ruším, ale chtěla jsem se zeptat, jestli jste náhodou neviděla toho pána z pokoje číslo 130. Vím jistě, že mě čeká, ale nějak neotvírá.“

Naklonila se nad stůl, přesněji nad knihu hostí, a vrátila se o jednu stránku. Přitom zabodla jazyk do žvýkací pryže a takto jej pomalu začala vyplazovat, až to vypadalo, jako by jí ústy vyhřezl růžovoučký plicní „lalůček“. „Myslíte toho starouše?“

„Není zase tak starý,“ oponovala jsem poněkud dotčeně.

„Jo, jasně. Kdy že se to přihlašoval? Á, tady! No vidíte, a dostal důchodcovskou slevu. Ta dělá patnáct procent.

Kdyby nebyl starej, žádnou nedostane. Hranice je tady padesát let.“

„Mně je padesát.“

Podivila se: „Kecy. Vypadáte na čtyřicet.“ Vyfoukla obrovskou růžovou bublinu a nechala ji prasknout, aby svá slova ještě zdůraznila. Pak ke mně vzhlédla. „Jé, pardon. Vy jste si asi dělala legraci, co?“

„O to teď nejde. Chtěla jsem se zeptat,“ pokračovala jsem. „Nevzdálil se z nějakého důvodu z motelu?“

„Jo, šel si pro cigára, ale viděla jsem ho, jak se vrací.“

„A jak je to dlouho?“

„Hodina. Stavoval se tady, jestli nemá nějakej vzkaz, a pak už zapad k sobě do pokoje.“

„A volal mu někdo?“

„Se ho zeptejte sama, když jste takový kamarádi.“

„Brnkněte mu, prosím vás, na pokoj.“

„Klidně.“ Zvedla telefonní sluchátko, a než vytočila číslo, vyfoukla další bublinu. Musela telefon nechat zazvonit nejméně patnáctkrát. „Nejspíš zase někam šel.

Spousta lidí nevydrží dlouho na jednom místě. Maj moc energie. Pořád musej něco dělat, aby nezešíleli.“

„Zajímavý názor. A nemohla byste vzít náhradní klíč a zajít se se mnou podívat k němu do pokoje?“

„No to bych nemohla, protože tady kromě mě už nikdo není. Musela bych to tu nechat bez dozoru. Tak co

kdybyste se tam šla juknout sama, zadním oknem? Třeba sedí na hajzlíku.“

Celá ta věc se mi vůbec nezamlouvala. I tak jsem se vrátila ke dveřím Dolanova pokoje a ještě jednou na ně zaklepala, tentokrát asi tak silně jako cizinec zabloudivší k hradu doktora Frankensteina. Nic. Obešla jsem tedy budovu, odpočítala příslušný počet oken a zastavila se před tím, které jsem považovala za jeho. Bohužel v případě všech pokojů byla koupelnová okna příliš vysoko, takže jsem si mnoho nepomohla. Opět jsem se tedy vrátila ke dveřím a chvilku před nimi nerozhodně postávala a uvažovala o životě a o smrti. Proč jen mi, u všech všudy, neotvíral? Pak jsem najednou zajela rukou do tašky a vytáhla odtamtud peněženku. V kapsičce pod řidičským průkazem jsem tam totiž měla schovanou miniaturní sadu paklíčů. Univerzální šperhák s bateriovým napájením, který rovněž vlastním a který otevře úplně všechno, to sice nebyl, ale co naplat. Ten jsem nechala doma. Důvodem bylo, že kdyby ho u mě našla policie, nemuseli to ti uniformovaní pánové správně pochopit. Proto jsem nyní svírala v dlani dva staromódní šperháky a klíč na matky, které mám v záloze právě pro příležitosti, jako je tahle. Kromě toho jsem si ještě přihodila do tašky baterku ve tvaru propisovací tužky a skládací šroubovák, které jsem ale v případě tohoto vloupání ani nemusela vytahovat.

Pro jistotu jsem ještě jednou zaklepala a zavolala Dolana jménem, přesněji zařvala jsem jako tur. Pán odvedle to jaksi neunesl, otevřel dveře svého pokoje a vystrčil hlavu. „Hele! Zklidněte to, pro boha živýho! A když už budete v tom, mohla byste říct tomu kreténovi, co je vevnitř, aby si ztlumil telku? Už asi od deseti hodin tady takhle vyřvává a já už z toho mám hlavu v pejru.

Víte, jsou i lidi, co musej chodit do práce!“

„Promiňte. Je postižený,“ omlouvala jsem se a zlehka si přitom poklepala na ucho. „Utrpěl kdysi dost závažnou poruchu sluchu, chudák.“

Výraz toho pána se změnil a nepokrytou zlobu vystřídalo něco méně intenzivního. „Aha. To jsem nevěděl…“

„To nic. Lidi s ním vždycky takhle vyběhnou. Už si zvykl.“

Počkala jsem, dokud nezmizel, a pustila jsem se do práce. Lupiči ve filmech to většinou mají vyřízené za chviličku a používají pro ty účely kreditní karty, což je metoda, kterou já neuznávám. Nějak k ní nemám důvěru.

Kdysi jsem totiž znala jednoho zlodějíčka, kterému se ta kreditka ve dveřích zlomila, právě když je otevíral.

Náhodou ho přitom zpozoroval soused a přivolal policii.

A sotva můj známý kradař uslyšel policejní houkačky, vzal do zaječích, jenže tu půlku kreditní karty v zámku nechal. Bohužel patřila přímo jemu. Když pak policie

dorazila na místo a kartu vyndala, přečetla si celé jeho příjmení a posledních šest čísel bankovního konta, a druhý den seděl v base.

Odemykání zámků jinými nástroji než k tomu určeným klíčem ve skutečnosti vyžaduje cvik, velkou trpělivost a nemalou dávku zručnosti. A třebaže ve většině případů bývá mechanismus zámku založený na nějakém prostém principu, existují mezi nimi drobné rozdíly, a ty mohou o něco méně zkušeného zlodějíčka dohnat k šílenství. Osobně k tomu potřebuji víc pokusů.

Tak jsem šmátrala maličkým náčiním v zámku a jedním okem přitom pokukovala po parkovišti. Totiž jestli se měl Dolan co nevidět vrátit, nechtěla jsem, aby mě načapal, jak se mu vkrádám do pokoje. Stejně tak se mi nijak nezamlouvala představa, že mě třeba zpoza záclon šmíruje některý z uvědomělých hotelových hostí a co nevidět zavolá poldy. Pokud ale byl Dolan uvnitř v pokoji, byl nejvyšší čas zjistit, proč neotvírá. Cítila jsem, jak povolilo i poslední stavítko. Otočila jsem tedy klikou, zatlačila na dveře a vstoupila. „Nadporučíku?“

Ležel na posteli, oblečený a bez bot. Obrátil ke mně oči. Mělce dýchal a měl zsinalý obličej. Vypnula jsem televizi a zamířila k němu.

Promluvil na mě chraplavým, nakřáplým hlasem: „Slyšel jsem tě klepat, ale byl jsem v koupelně a bylo mi blbě. Moc se to nezlepšilo.“

„To vidím. Vypadáte hrozně. Necítíte náhodou bolest na prsou?“ Takhle zblízka jsem viděla, že má čelo i tváře orosené potem.

Téměř neznatelně zavrtěl hlavou. „Tady mě to tak jako svírá. Těžko se mi taky dejchá. Mám pocit, jako by mi na hrudníku seděl slon.“

„Do prdele.“ Okamžitě jsem vytočila 911.

16

Záchrance jako by to trvalo celou věčnost, ačkoli ve skutečnosti dorazili už za šest minut. Na jejich příjezd jsem upozornila recepční a sama se rozhodla počkat na parkovišti, aby věděli, kam mají jít. Když jsem konečně v dálce zpozorovala sanitku požárního sboru, začala jsem na ni zběsile mávat. Prudce to stočili mým směrem a vzápětí už se ozvalo skřípění brzd. Za volantem seděla žena, jinak posádka sestávala ze dvou mužů v jasně žlutých kabátcích s nápisem FIRE DEPARTMENT na zádech. Popadli nezbytnou výbavu a spěšně mě následovali do Dolanova pokoje.

Nechtěla jsem se jim plést pod nohy, a tak jsem postávala u dveří. Odsunuli nábytek a udělali si místo na práci. Jednali sice účelně a rychle, ale celou dobu se s námi i mezi sebou bavili, aby zbytečně nevyplašili Dolana. Ten ale musel být už tak dost vyplašený, neboť mu jistě neuniklo, jak je situace vážná. Jeden ze záchranářů mu povolil límec u košile a přiložil na prsa stetoskop. Také mu změřil tep a něco si poznamenal na papír na tvrdé podložce. Následně Dolanovi upevnil na

ruku manžetu přístroje na měření tlaku, nafoukl ji k tomu určeným balónkem a zadíval se na ukazatel, přičemž nespouštěl oči z hodinek. Kromě toho položil Dolanovi několik otázek, které se týkaly konkrétních příznaků a událostí, které krizi bezprostředně předcházely. Celkem mě překvapilo, když z Dolana vypadlo, že se mu podobná věc stala už včerejší noci, ačkoli nešlo o záchvat takové intenzity a asi do dvou minut odezněl. Pak se do věci vložila ona žena, dala Dolanovi pod jazyk nitroglycerinové tablety a začala si chystat cévky, zatímco další ze záchranářů přiložil Dolanovi na ústa masku kyslíkového přístroje.

Vyšla jsem ven. Asi za minutu vypochodovali z pokoje i záchranáři. Dolana vezli na pojízdných nosítkách a zastavili s ním až u zadních dveří sanitky. Otevřeli je a šikovně do nich Dolana i s nosítky přesunuli. Scéna zaujala pár kolemjdoucích, kteří ale většinou šli zase rychle po svých, sotva zjistili, co se děje. Byla jsem jim vděčná, že dovedu být tak taktní, protože nemocného člověka v takové situaci deprimuje už jen pomyšlení, že se do ní dostal, natož aby měl pocit, že z něj mají ostatní atrakci.

Jeden ze záchranářů nastoupil dozadu k Dolanovi a zabouchl za sebou dveře. Nemocnice byla vzdálená sedm bloků a cestu tam mi ještě v rychlosti stačil vysvětlit ten druhý. Vzápětí naskočil do kabiny vedle řidičky, ta

zařadila zpátečku, vycouvala z místa a se zapnutou houkačkou a blikajícím majákem zamířila na silnici.

Ujistila jsem se, že má Dolan zamčené dveře do pokoje, sedla do jeho auta a rozjela se za nimi.

Při mém příjezdu už sanitka parkovala před vchodem na pohotovost. Nechala jsem auto na hlavním parkovišti, a než jsem stačila dojít do čekárny, zmizel Dolan kdesi v zadním traktu oddělení. Obrátila jsem se tedy na sestru na příjmu, pověděla jí, kdo jsem, a informovala ji, že zdravotní pojištění Dolanovi hradí policie Santa Teresy.

Ostatní osobní údaje prý už zjistila od něho. Pak se zvedla od stolu a s psací podložkou v ruce zamířila pryč.

Na odchodu mi ještě naznačila, že paní doktorka přijde, jakmile ho ošetří.

Tak jsem se posadila do čekárny, což byla prostá a současně útulná místnost. Na zemi tam ležel světle zelený koberec, sem tam člověk zahlédl nějakou tu umělou pokojovou rostlinu, popřípadě stoh otrhaných časopisů. Na koberci se také povalovaly nejrůznější hračky pro děti. Kolem dokola podél stěn se táhly řady navzájem propojených židlí a v jednom koutě se temně leskla obrazovka vypnutého televizoru. Kdosi z personálu také přinesl velikonoční výzdobu, ošatku s kraslicemi naaranžovanými v jedovatě zelené papírové trávě. Ačkoli jsem netušila, na který víkend tentokrát Velikonoce připadly, měly zřejmě přijít co nevidět, tedy

pokud tam tu výzdobu nezapomněli od loňska. Zatímco jsem tam seděla a koukala před sebe, dostavili se dva jiní pacienti. Jedním byl muž samá modřina a odřenina, jenž se patrně vyboural na kole (soudě podle toho, že měl oholená lýtka a na sobě elastické šortky značky Spandex), a po něm přišla žena s ledovými obklady na pravém kotníku. Oba dva po chvilce odvedli na prohlídku do ordinace vzadu, kde ale patrně ještě museli počkat, až lékaři skončí s Dolanem.

Městečko Quorum se přitom nerušeně koupalo v jasném slunečním svitu, jako by se nic mimořádného nestalo. Osobně mi připadalo zvláštní sedět na pohotovosti takhle za bílého dne, protože podobné katastrofy se mi kdovíproč stávaly především uprostřed noci. Vlastně jsem ani nedokázala spočítat, kolikrát už jsem v životě takhle seděla v čekárně na pohotovosti, když ulice kolem zely prázdnotou a halila je tma.

Nervozita mě nakonec vypudila ze sedačky a vyhnala z čekárny na chodbu, kde jsem odchytila první sestru, která šla kolem, a vyptala se jí na telefonní automat.

Nasměrovala mě do nemocničního vestibulu, od něhož mě v té chvíli dělily dvě dlouhé chodby. Když jsem automat našla, připravila jsem si kreditní kartu a vytočila číslo na Staceyho domů. Telefon zazvonil dvakrát, načež to Stacey zvedl a já ho rychle zasvětila do situace.

„A jak mu je?“

„To nevím. Ještě jsem nemluvila s doktorama.

Kdybych tak do toho jeho pokoje vtrhla hned napoprvé!

Říkám vám, Stacey, měl úplně zsinalý obličej! Tu sanitku měl dávno zavolat sám, ale myslím, že si to prostě nepřipouštěl. Jako byste ho neznal!“

„To je absurdní. Ale přece tam na to teď nezůstanete sama! Jedu za vámi.“

„Neblázněte. Taky na tom nejste nejlíp. Radši pěkně zůstaňte, kde jste. Mám dost starostí i takhle.“

„Mně nic není. Dolan vám nic neříkal? Moje doktorka totiž ukázala ty rentgenové snímky nějakému hlavounovi a shodli se na tom, že ten stín, co na nich je, nic neznamená. Sice jsem zapomněl, jak tu věc nakonec nazvali, ale vážně to nestojí za řeč. I biopsie přinesla negativní nález, takže jsem v podstatě zdravý.“

„To myslíte vážně?“

„No ovšem. Proč bych vám o takových věcech lhal?

Prostě je to na ústupu. Aspoň prozatím.“

„Tak to máte štěstí, že jste si nakonec před týdnem nevystřelil ten mozek z hlavy, co? Dovedete si představit, jak by vás to teď asi štvalo?“

„Jenom těch osobních věcí, kdybych se tak nerozvážně nezbavil!“

„Jste se mě mohl zeptat.“

„Hmm. Když už o tom mluvíme, rád bych, kdybyste mi vrátila ty rodinné fotografie.“

„Tak na to zapomeňte! Najděte si jiné. Tyhle jsou teď moje.“

„No tak, Kinsey. Nechám vám je okopírovat.“

„Nedoprošujte se. Nestojím o fotokopie. Chci originály. Kromě toho jste udělal fáborky z bratrance Mortimera, a to se mi přitom tolik líbil.“

„Nikdy jste ho neviděla.“

„To vím, ale měl takový dobrotivý výraz.“

„Vy jste ale tvrdohlavá.“

„Dohoda je dohoda.“

„A co společné opatrovnictví? Že bychom se jako střídali? Jeden týden byste je měla vy, druhý já…“

„Možná…“ napínala jsem ho. „Neměl jste na to tolik spěchat.“

„Aspoň ta daňová přiznání že jsem nerozšrotoval, ne?

Na to jsem naštěstí měl dost rozumu, protože bych za to mohl dostat i doživotí, ať už to v mém případě znamená, kolik chce.“

„A co vaše oblečení?“

„Tak toho jsem se zbavil minulý týden. Budu proto asi muset zajet do bazaru humanitární pomoci a zase je vykoupit zpátky.“

„Vy jeden nevěřící Tomáši! Dolan vám přece říkal, že se to zase zlepší. Kdybyste ho tak poslouchal!“

„Co ten o tom ví? Sám v tom má zmatek. Nebo jsem vám snad neříkal, že si koleduje o další infarkt? Bylo to jako časovaná bomba.“

„Já vím. Sama jsem mu říkala to samé, ale bohužel s ním nešlo hnout. Ale co nakonec s vámi? Vážně je vám už dobře?“

„Báječně. Jsem plný energie. Proto jsem se koneckonců rozhodl za vámi stůj co stůj přijet. Sice ještě nevím, jak se tam dostanu, ale nějak už si poradím.“

„Doktorka vám dovolila řídit?“

„No jasně. Tak jako tak jí do toho nic není. Horší ale je, že jsem prodal auto a nechal propadnout řidičák.“

„To snad ne!“

„No jo. Vůbec se mi nechce dělat zase zkoušky. Myslel jsem, že co nevidět umřu.“

„A jak to vypadá s tím pronájmem vašeho domu?“

„Kruci, tak na to jsem dočista zapomněl. Tak jsem sice zdráv, ale zato bezdomovec. To jsou mi věci! Jen tak mimochodem, říkal vám Dolan, co se mezitím stalo tady?“

„Bohužel jsme nějak neměli příležitost si promluvit.“

„Trojnásobná vražda. Dneska ráno. Jedna zastřelená žena, její přítel a dítě. Exmanžel té paní se zdekoval někam na venkov a teď se skrývá. Na pátraní po něm nasadili celou zásahovou jednotku, protože ten chlap je údajně expert na přežití v divočině, no prostě militarista,

znáte to? Tím pádem se nedá říct, jak dlouho bude trvat, než se jim ho podaří dostat. Navíc hoši z forenzního jsou pořád ještě na místě činu, takže na nás se zase dostane, až nahážou do pytlíků všechny důkazy, co tam najdou, což ale může trvat klidně celé dny.“

„Tak proč se sem chcete harcovat? Až Dolana propustí, sedneme do jeho auta, vrátíme se domů a vy si klidně můžete ušetřit cestu.“

„V žádném případě. Můžu se tady ukousat nudou.

Pomalu tady na to začínám být alergický, div že jsem ještě nezešílel. Kromě toho, kdybyste sem přijeli, akorát bychom to otočili a jeli zase zpátky.“

„Za předpokladu, že existuje nějaká spojitost mezi tím mustangem a Jane Doeovou,“ poznamenala jsem.

„Věřte mi, existuje. I Dolan si to myslí. Když je člověk takhle dlouho u fochu, vypěstuje si na tyhle věci zvláštní čuch. Vážně přihořívá…“

„V tom s vámi, po pravdě řečeno, souhlasím. Dneska ráno jsem totiž mluvila s jedním místním zubařem, a ten si na to děvče vzpomněl, tedy aspoň na nějaké dost podobné. Údajně k němu chodila těsně předtím, než odešel do důchodu. Jinak tomu pánovi je dneska devadesát tři let a bohužel si nevybavil, jak se jmenovala, ale všechno ostatní překvapivě sedělo. Chtěla jsem si to ještě ověřit u ředitele Quorumské střední školy, ale ten mě poslal na jinou, kam zřejmě chodí problémové děti.

Zatím jsem se tam ale nedostala, cestou mě napadlo stavit se v motelu a oznámit tu novinu Dolanovi, jenže právě tehdy jsem ho našla s tím infarktem.“

„Zatím nic nepodnikejte, dokud nepřijedu. Dáme hlavy dohromady a uvidíme co dál. A kde vás najdu?“

„Budu někde tady. Když mě nenajdete v motelu, zkuste to tady v nemocnici. Jak vypadá Dolanovo auto, víte, takže stačí, když se budete dívat po něm. Tohle město je totiž tak malé, že ho nemůžete přehlédnout.“

„Počkejte, vezmu si k ruce papír a tužku a napíšu si na vás adresu, a hned jak budu mít auto, vyrazím na cestu.“

Nadiktovala jsem mu tedy jméno a adresu našeho motelu.

Ještě mě poprosil: „Udělejte mi, prosím vás, jednu laskavost a rezervujte mi tam na moje jméno pokoj.“

„A co kdybyste spal u Dolana? Když už za ten pokoj zaplatil.“

„Dobrý nápad. Takže domluveno.“

„Víte co, když už jsme u toho, i já bych na vás měla jednu takovou prosbu. Můžete se před odjezdem stavit u mě doma a přivézt mi koženou bundu, co visí dole ve skříni? Dám vědět Henrymu, takže vás pustí dovnitř a ukáže vám, kde je.“

„To je tam taková zima?“

„Na mě ano. Radši se dobře připravte.“ Koutkem oka jsem zahlédla, že z ordinace vyšla jakási žena v

chirurgické rubášce a s manilovou obálkou v ruce.

„Myslím, že už jde doktorka. Kdyby něco, ještě vám zavolám.“

Doktorka Flanneryová, která ten den sloužila na pohotovosti, byla nepříliš vysoká čtyřicátnice s krátkými, světle hnědými vlasy, vysokým čelem a úzkými rty.

Obličej jí protínalo několik hlubokých vrásek. Jinak měla takový načervenalý nos, jako by od chvíle, co se nalíčila, bez ustání smrkala. V kapse měla kapesník, a než mi podala ruku, ještě si jím v rychlosti otřela nos. „Promiňte.

Alergie. Jsem doktorka Flanneryová. A vy přítelkyně pana Dolana?“

Podala jsem jí ruku. „Ano, Kinsey Millhoneová. Jinak on je nadporučík, nadporučík Dolan.“

Sklopila oči ke svému výkazu. „No ano, vidíte.“

„Jak je na tom?“

„Prozatím se nám podařilo jeho stav stabilizovat, ale bohužel má kriticky ucpanou levou věnčitou tepnu. Proto jakmile si ho tu zaevidujeme, okamžitě zahájíme léčbu.

Mluvila jsem už s jeho kardioložkou ze Santa Teresy, a ta doporučila jednoho kardiochirurga z Palm Springs, jistého doktora Bechlera. Podle všeho už je na cestě. Až přijede, prohlédne ho a posoudí jeho elektrokardiogram, spojí se s ní a společně se dohodnou na dalším postupu.

Osobně bych to odhadovala na angioplastiku. To znamená, že mu do té tepny zavedou speciální katétr.

Volba samozřejmě bude na nadporučíku Dolanovi, ale osobně bych se na jeho místě dvakrát nerozmýšlela.“

Vytřeštila jsem na ni oči. „To mu jako rozříznou hrudník?“

Zavrtěla hlavou. „Tu cévku mu zavedou malým řezem v tříselní oblasti a nahoru se dopraví už tepnou.“

„A jak dlouho si ho tu necháte?“

„Záleží na tom, jak se to bude vyvíjet. Ale ne tak dlouho, jak byste si možná myslela. Dva dny.“

„Můžu ho vidět?“

„Ale samozřejmě. Teď jsem mu podala plnou dávku morfinu, takže necítí bolest. Má to účinky asi jako čtyři sklenky martini.“

„Tak na to už je celkem zvyklý.“

„Myslela jsem si to. Bavili jsme se o tom a já mu řekla, že s tím pitím bude muset přestat. Kromě toho by se měl také mírnit v jídle. A to platí i pro vás, tedy jestli se stravujete stejně. Co? Co ty čtvrtlibrové burgery se sýrem, hmm?“

„Takže na mě žaloval?“

Usmála se. „Hlavně tu na sebe, prosím vás, nechte nějaký kontakt. Uvedl vás totiž jako nejbližšího příbuzného, což současně znamená, že za ním můžete kdykoli přijít na návštěvu. Ale jen na krátkou. Co teď?

Chcete za ním jít se mnou?“

Společně jsme prošly lítačkami a dál jsem ji následovala jakousi chodbou s dokonale naleštěnou podlahou. Na koronární jednotce odhrnula doktorka Flanneryová závěs nad Dolanovým lůžkem a oznámila mu: „Máte tady návštěvu.“

Dolan cosi zamumlal v odpověď, načež doktorka Flanneryová roztáhla všech pět prstů, jako že mi dává pět minut. Přikývla jsem na znamení toho, že chápu, a ona se vzdálila. Podívala jsem se na Dolana. „Jak je vám?“

Měl zavřené oči a přihlouple se usmíval. Také se mu pomalu vracela barva. Všimla jsem si, že vlastně leží na jakýchsi robustních nosítkách, horní polovinu těla překrytou kusem bílého bavlněného plátna. Měl také zuté boty a napůl staženou jednu ponožku, jejíž špička volně plandala dolů. Vypadal tak jako malé dítě. Ještě pořád měl kyslíkovou masku a také byl napojený na řadu přístrojů na monitorování životních funkcí. Z každé ruky mu vedla cévka, jedna do stojanu s průhledným sáčkem, z něhož stačilo za minutu patnáctkrát ukápnout. Tu začal chrápat.

Vzala jsem ho za ruku a malinko za ni zatahala. „Jak se daří?“

Konečně otevřel oči. „Dobře.“

„Měl jste na kahánku, vy blázne! Proč jste nepřivolal pomoc?“

„Slyšel jsem, jak klepeš. Nemoh jsem se ale ani hnout.

Jsem rád, žes vrazila dovnitř.“ Mluvil opatrně a pomalu, jako by mu opíchali rty novokainem. „No jo, jak dostanu do ruky svoje šperháky… ale o tom před nikým ani muk.“

Zavřel oči a symbolicky si přiložil prst na ústa.

Pak jsem mu oznámila: „Volala jsem Staceymu a pověděla mu, co se stalo. Tvrdil mi, že mu na tom rentgenu nic nenašli a že sem tedy přijede.“

„Mně říkal to samý. Nemělo smysl se s ním hádat.“

„To mi povídejte. Pokoušela jsem se mu to rozmluvit, ale neustoupil ani o píď. Říkala jsem si ale, že když jste teď zavřený tady, snad by mohl přiložit ruku k dílu. Sice toho zatím moc dělat nemůžeme, ale třeba se nám to tu aspoň podaří trochu rozvířit. Vážně doufám, že technici z forenzního přijdou s něčím extra. Jinak mě napadlo, že by se třeba Stacey mohl zatím ubytovat u vás v pokoji, ale bohužel nemám klíč.“

„Moment.“ Dolan nakrátko ožil a vylovil z kapsy kalhot klíč od svého hotelového pokoje, který jsem si vzápětí hodila do tašky. Přitom mě napadlo, že si k němu ještě před Staceyho příjezdem skočím pro psací stroj.

Tu zašustil závěs a objevila se sestřička z příjmu, v ruce tu svou psací podložku a na ní svazek dokumentů.

„Mám tady vaše osobní věci, nadporučíku Dolane. Stačí, když mi to tady podepíšete, a můžete si s nimi dělat, co uznáte za vhodné.“

Zvedl se na loktech a znaveně jí pokynul, ať přistoupí blíž. „Ukažte, já se vám tedy upíšu.“ Zavtipkoval a otočil se na mě: „A co ty? Poradíš si sama?“

„Se mnou si nedělejte hlavu. Radši koukejte dbát pěkně na sebe a trochu si odpočiňte. Zastavím se zase večer. Buďte tu hodný.“

„Tak dobře, ujednáno.“

Před odjezdem z Quorumské všeobecné nemocnice jsem ještě v rychlosti zavolala Henrymu. Nebyl doma.

Tak jsem mu alespoň nechala vzkaz na záznamníku a seznámila ho s tím, že Dolan prodělal infarkt. Kromě toho jsem svého domácího upozornila, že se u něho pravděpodobně zastaví Stacey, a pro ten případ ho instruovala, kde má hledat mou koženou bundu.

Samozřejmě jsem mu slíbila, že zase zavolám, jakmile budu vědět víc. Z nemocnice jsem nakonec odcházela v půl druhé a pět minut a jen pomalu doklopýtala na parkoviště. Teprve až když jsem odemkla Dolanův chevrolet a svezla se za volant, mi došlo, jak velkému nervovému vypětí jsem byla celou dobu vystavená.

Zhluboka jsem se proto nadechla a protáhla si krční páteř. Takhle o samotě na mě ta úzkost nějak víc doléhala. V životě by mě nenapadlo, že jsem na Dolanovi tak moc závislá. Jak ráda jsem s ním chodila na obědy, jak ráda diskutovala o našich názorech! Dokonce mě bavily i

ty občasné hádky. Nepoutala mě k němu láska, ale spíš potřeba mít v životě někoho blízkého. Kdysi jsem znala dva podobné staré pány. Vycvičili mě a uvedli do oboru.

Třeba mi právě oni dnes tolik chyběli.

Prošla jsem si kartičky s poznámkami. Co se týkalo našeho dalšího postupu, v dané chvíli bylo asi nejrozumnější promluvit si s ředitelem té druhé střední školy. Tolik jsem si přála, aby Dolan nikdy neonemocněl, protože by to pak mohl vyřídit on. Jakkoli nerada jsem si to připouštěla, musela jsem přiznat, že na něho si muži tolik nedovolovali. Mano a mano. Stačilo, aby před nimi zamával tím svým odznakem, a šli mu na ruku. Přesto jsem si našla na mapě Kennedy Pike, nastartovala letitého chevroleta a vyjela z parkoviště. Když jsem se dostala na Main Street, zajela jsem ještě k benzínce, že vezmu plnou nádrž. Stála jsem tam, svírala tankovací pistoli a sledovala, jak v nádrži mizí další a další galony paliva a s nimi stoupá i celková cena. Trvalo to dokonce tak dlouho, až jsem získala dojem, že má snad ten starý koráb v nádrži díru. Jsem zkrátka zvyklá na volkswagena brouka, a ten má nádrž velkou asi jako kbelík od barvy.

Čerpací stanici jsem opouštěla o 29 dolarů 46 centů chudší a na hlavní se dala vpravo.

Když jsem dojela na Kennedy Pike, stočila jsem to západním směrem a cestou se pozorně rozhlížela, zda někde neuvidím bílou dřevěnou budovu a naproti ní

hřbitov. Zde byl Quorum nápadně rovinatý a všude, kam až oko dohlédlo, se rozprostírala jen pole a luka. Mezi nimi se jako nepravidelné švy vinuly řady stromů, které snad sloužily jako větrolamy. Konečně jsem před sebou uviděla hřbitov. Byla to stejně fádní placka jako všechno ostatní kolem, jen z ní místy trčely náhrobní kameny.

Většinou šlo ale jen o vodorovné kamenné desky zapuštěné do země. Takhle z dálky jsem zahlédla ještě něko-lik betonových laviček a pár kytic z umělých květin, které u několika hrobů nechali pozůstalí. Pozemek jako takový ohraničoval drátěný plot bez jediného zdobného prvku, který měl, asi v pětimetrových rozestupech zapuštěné do země cihlové sloupky. Jinak se mezi hroby tyčilo celkem sedm vzrostlých stromů neznámého druhu, kterým ještě nevyrašily listy, a tak jejich útlé holé větve působily na pozadí dubnové oblohy poněkud křehce.

Na druhé straně ulice, hned naproti hřbitovní bráně, stála zvláštní střední škola Lockaby. Uvažovala jsem, zda i ve studentech vzbuzovalo to místo stejnou melancholii, jakou probudilo ve mně: Mládí na jedné a smrt na druhé straně, tak blízko sebe, co by kamenem dohodil. Když člověk chodí na střední školu, hodiny i dny se neuvěřitelně vlečou a smrt je jen slovo, které čeká někde na konci. To my s Dolanem jsme naproti tomu až moc dobře věděli, že umřít může být i dílem okamžiku.

Auto jsem nechala na parkovišti a po stezce pro pěší zamířila k hlavnímu vchodu, situovanému uprostřed prostorného zápraží na konci nízkého širokého schodiště. Vypadalo to, jako by šlo o bývalou zemědělskou usedlost. Uvnitř jsem tušila jen samé malé pokoje načichlé zmařenými nadějemi. Vstoupila jsem do haly a uviděla před sebou osm dětí, které seděly na podlaze a snažily se obyčejnou tužkou zachytit na papír hlavní schodiště. Jejich učitelka ke mně sice vzhlédla, ale dál postupovala od studenta ke studentovi a občas utrousila nějakou chytrou poznámku o perspektivě.

Shora bylo slyšet další třídu. Vyučování kupodivu provázel smích, který se nesl dolů po schodišti jako zurčení potůčku lesem. Já si na žádnou veselou historku ze střední školy nevzpomínala.

Napravo, v bývalém salonu s dochovaným krbem, úřadovalo vedení školy. Krb jako takový i jeho obložení kdysi kdosi postavil z červených cihel a opatřil mahagonovou římsou. Od vstupních prostor kupodivu nebyla nikterak oddělená kancelář školní sekretářky, jejíž pracovní stůl směřoval do výklenku s velkým oknem. Přestala ťukat do stroje a podívala se na mě.

Vypadala celkem sympaticky; tmavé vlasy, příjemné obliny, něco ke čtyřiceti, i když těžko říci. Když mě oslovila: „Dobrý den, paní.“ Objevily se jí ve tvářích dolíčky.

Přistoupila jsem k jejímu stolu, usedla na jakousi volnou židli a prohlásila: „Dobrý den, hledám paní Bishopovou.“

„Ta má dnes celý den jednání na okrese, ale třeba to vyřídíte i se mnou. Mé jméno je Marcumová. Co byste potřebovala?“

„Mám jeden takový problém,“ nadechla jsem se a postupně jí pověděla celý ten smutný příběh. Vyprávěla jsem ho už tolikrát, že jsem už používala zkrácenou verzi, padesát či méně slov na téma Pátrání po totožnosti Jane Doeové. Kdoví, pokolikáté už jsem jí tu nešťastnou dívku popsala a současně jsem paní Marcumové vylíčila, jaká souhra náhod mě zavedla až na Lockaby.

„Nevybavuje se vám někdo takový?“

„Ne, mně ne, ale jsem tady zaměstnaná jen deset let.

Zeptejte se radši někoho z učitelů. Třeba paní Puckettové. Ta učí psaní na stroji a k tomu tady u nás dělá výchovnou poradkyni. Jestli si ona na tu dívku nevzpomene, pak už nikdo. Dnes je sice bohužel mimo školu, všichni totiž musíme jednou za pár měsíců k psychiatrovi. Kdyby se vám se ale chtělo vracet, můžete si s ní promluvit hned zítra ráno.“

„A když se na tu dívku náhodou rozpomene, je nějaká naděje, že o ní budete mít záznam?“

„Takhle staré záznamy tady nemáme. Před pár lety tady vypukl požár a my tehdy v tom kouři a následné

potopě ztratili většinu záznamů o studentech. Je vůbec div, že to tady nelehlo popelem úplně. To hasiči nás tehdy zachránili. Dorazili sem tehdy už za sedm minut a do půl hodiny oheň uhasili, takže se nestačil dál rozšířit.“

„A jak k tomu došlo?“

„Velitel hasičů říkal, že za to mohla elektrika. Měli jsme tady ještě staré rozvody, ty původní, z roku 1945.

Podle něj byl zázrak, že tady k požáru nedošlo už dřív.

Proto tady dnes máme čidla na kouř, čidla na teplo a k tomu samospouštěcí hasicí rozvody, zkrátka kompletní protipožární ochranu. Vážně, můžeme být rádi, že tady ten dům pořád ještě stojí. Navíc bylo štěstí, že nikdo neutrpěl žádné zranění ani nepřišel o život. A že shořelo pár lejster? Co na tom. Stejně se nám tu ty papíry hromadí tak rychle, že je ani nestačím zakládat do evidence.“

„A dětem se tady u vás líbí?“

„Aspoň to tak vypadá. Samozřejmě sloužíme jako magnet na potížisty, propadlíky, flákače, mladistvé delikventy. Když nad nimi jinde zlámou hůl, posílají je sem k nám. Vyučujících je tu jen pár, třídy jsou záměrně malé. Většina zdejších studentů pak nemá nejmenší předpoklady pro nějakou akademickou dráhu.

V podstatě jsou to ale hodné děti, jen jsou některé o něco pomalejší. Neudrží dlouho pozornost. Snadno se jich něco dotkne a často se dost podceňují. Klasický způsob

výuky a dril na běžných středních školách je většinou dost brzy podlomí. Tady naproti tomu klademe důraz na praktické věci. Samozřejmě v žácích rozvíjíme základní znalosti, čtení, psaní, matematiku –, ale současně je i učíme, jak napsat kupříkladu životopis, jak se obléci na přijímací pracovní pohovor, a základy společenského chování vůbec. Kromě toho mají i výtvarnou a hudební výchovu, aby získali opravdu ucelený přehled.“

„Podle mě by to tak mělo vypadat na každé škole.“

„Viďte?“

Na stole se jí rozezvonil telefon. „Vy to nezvednete?“

„Za chvíli zavolají zas. Bývám totiž často mimo budovu, tak jsou zvyklí. Neměla byste vizitku?“

„Ovšem.“

„Tak kdybyste mi na sebe dala telefon, zkusila bych zavolat Betty Puckettové, jestli by se s vámi třeba nespojila.“

„To byste byla moc hodná,“ ujistila jsem ji a naškrabala zezadu na vizitku jméno motelu, jeho telefonní číslo a číslo svého pokoje.

„Nemůžu sice přísahat, že tu dívku bude znát, ale jestli tady kdy studovala, Betty s ní jistě měla co do činění. Za to vám ručím.“

„Když dovolíte, měla bych ještě jednu otázku. Doktor Nettleton se domnívá, že ta dívka snad mohla vyrůstat v

náhradní péči, tak mě napadlo, jestli by třeba v tomhle směru nepomohli ze sociální péče.“

„To pochybuji. Zdejší pobočku před lety zrušili a těžko říct, jaká je naděje, že se kdy dostanete k jejich tehdejší evidenci. Podle mě bude uložená na okresním úřadě v Riverside, ale nic dalšího už mě nenapadá. Jestli je ale můj odhad správný, tak se ještě pěkně zapotíte, protože co se přístupu ke starým záznamům týče, jsou na okrese snad ještě horší než tady u nás na školách. A v případě mladistvých to platí dvojnásob.“

„To je smůla. Už jsem si dělala naděje, ale co se dá dělat.“

„Mrzí mě to.“

„Já to nakonec nějak vyřeším. Je to jen otázka času.“

Když jsem opouštěla zvláštní školu Lockaby, o nic moudřejší jsem sice nebyla, ale návštěva tam mi alespoň dodala odvahu. Venku jsem ještě chvíli poseděla v autě a poklepávala si do rytmu o volant. Tak, a co teď?

uvažovala jsem. V tom zmatku jsem se totiž dočista zapomněla zeptat Dolana, co přinesla jeho návštěva na quorumské policejní stanici a na úřadu šerifa, jestli náhodou nenašli v archivu nějaká zajímavá stará hlášení týkající se pohřešovaných osob. Říkala jsem si, že se ho na to budu muset zeptat při té večerní návštěvě. Pak jsem si v duchu zrekapitulovala, jak si vlastně stojíme.

Jediná věc, které jsme dosud nevěnovali dostatečnou

pozornost, byla ta nepromokavá celta. Zajímalo mě, jestli se náhodou jedna taková neztratila spolu s tím mustangem. Nastartovala jsem tedy, vycouvala z místa na parkovišti a rozjela se z Kennedy Pike zase zpátky do města.

Ten dům z červených cihel, jenž obývali McPheeovi, vypadal při mém příjezdu dočista opuštěně. Dveře byly zavřené, záclony zatažené a na parkovišti na zahradě nestálo jediné auto. Opatrně jsem ho přejela, na další křižovatce to otočila a zase se vrátila zpátky. Zastavila jsem na protější straně ulice. Představa, že zase uvidím Ruela, se mi sice moc nelíbila, ale koho jiného jsem se na tu celtu mohla zeptat? I když jsem se v průběhu epizody s jeho mustangem držela stranou, určitě si mě s tím strašlivým ponížením stále spojoval.

Seděla jsem proto v autě a uvažovala, zda by celou věc nešlo vyřídit po telefonu. To byl holý nesmysl.

Kdykoli to jde, vyřizuji podobné věci raději osobně. Už jsem to chtěla vzdát s tím, že návštěvu jednoduše odložím na zítřek, když tu kousek přede mnou zpomalilo auto a zabočilo na McPheeovic příjezdovou cestu. Za volantem seděla Edna.

Sotva zhasla motor, sklonila se k vedlejšímu sedadlu a začala si do náruče nakládat nejrůznější tašky a balíčky.

Chvilku jí to trvalo, načež vystoupila. Na rameni jí visela kabelka, v jedné ruce držela papírovou nákupní tašku a

ve druhé dvě přeplněné igelitky z místního obchodního domu. Dveře od auta zabouchla tak, že do nich vrazila bokem, načež auto obešla. Než otevřela kufr, odložila na zem ty igelitové tašky. Pak postavila na příjezdovou cestu i kabelku a papírovou nákupní tašku, zalovila v kufru a vyndala odtamtud další nákupní tašky s potravinami. Neuniklo mi, že zvažuje, zda to všechno pobere najednou, nebo se ještě pro něco bude muset vrátit. Zavětřila jsem příležitost, vystoupila z auta a zamířila přes ulici jejím směrem. „Dobrý den, Edno. To jsem já, Kinsey. Nechcete s tím pomoct?“

Překvapeně ke mně vzhlédla a malinko se přitom zamračila. „Zvládnu to sama.“

„Nemá smysl chodit nadvakrát. Tak co kdybyste vy vzala tohle a já ten zbytek?“ Sehnula jsem se, že jí pomohu s kabelkou, papírovou nákupní taškou a oběma igelitovými. „Jak tak koukám, musela jste celé dopoledne běhat po nákupech.“

„Sejde se mi tu dneska na večeři celá rodina a bohužel jsem trochu ve skluzu. Co nejdřív bych potřebovala dát maso do trouby.“ To už neznělo zdaleka tak přísně, ačkoli ze mě byla stále dost nervózní. Slušnost tedy nakonec přemohla rozpaky, které v ní má druhá návštěva očividně vyvolávala. To Ruel, ten by mě rovnou zabil.

Jeho ženě však mohl být nějaký odtažený mustang klidně ukradený. Stejně léta překážel v garáži, z čehož už mohla

být i pěkně otrávená. Nač vlastně její manžel pořád čekal? Vždyť ta jeho sbírka veteránů budila dojem pěkně pomýlené investice, když na jediném z nich neutáhl za celé ty roky ani šroubek.

Vykročila jsem tedy za ní po cestě vedoucí k zadním dveřím, a jelikož nic nenamítala, následovala jsem ji i na verandu a dál do domu. Kabelku jsem vzápětí odložila na umakartovou linku a čekala instrukce, kam s ostatními taškami. Ta jejich kuchyně, vyvedená v bílé, modré a červené, vážně působila jako óda na Ameriku. Využila jsem příležitosti a důkladně si tam všechno prohlédla.

„Co Ruel, kdy se asi tak může vrátit?“

Odložila tašky na kuchyňský stůl. „Řekla bych, že brzy. Ostatní, to znamená Cornell, jeho žena a děti a ještě moje dcera, mají dorazit na šestou. Ukažte, dejte ty tašky třeba tamhle,“ a pokynula směrem k sedačce ve výklenku arkýřového okna.

Odložila jsem papírovou tašku na kuchyňský stůl, načež jsem s oběma ige-litkami zamířila, kam mě nasměrovala. Na místě jsem odsunula pár polštářů a posadila se, jakkoli mě k tomu nikdo nevyzval. Podívala jsem se na hodinky. „Už jsou skoro dvě. Nebude vám vadit, když počkám?“

„Nevím, nevím, jestli je to dobrý nápad. Ruela jste hrozně namíchli, tak ho nechci znovu popouzet.“ Začala uklízet nákup a nechávala přitom stranou věci, z nichž se

chystala připravit večeři, například kus masa, který připomínal rovnou celý zvířecí hřbet, cibuli, mrkev, brambory, čerstvé zelené fazolky a veky. Najednou se podívala na mě: „Potřebujete od něj něco konkrétního?

Protože jste sama viděla, jak snadno se rozčílí. Strašně nesnáší, když na něj někdo zkouší nějakou habaďůru. No vážně, to jste mu nemohli s tím detektivem povědět pravdu?!“

„Vždyť ale Cornell věděl, proč jsme tady. Jasně jsme mu to říkali. Klidně to mohl panu otci tlumočit. Přece jen, vyšetřujeme vraždu! To myslíte, že si to rozmyslíme kvůli tomu, že se Ruel neumí ovl|dat?“

„Ale i tak.“

„Ale i co?“

„Prostě jestli vás tu najde, radost mít nebude.“

„Třeba byste mi ale mohla pomoct vy, takže by mě tu nakonec vůbec nemusel potkat.“

„A co potřebujete?“

„Víte, zajímalo by nás, jestli se spolu s tím autem neztratila taky jeho ochranná plachta.“

Zamyslela se a pak zavrtěla hlavou. „Jestli si dobře vzpomínám, tak ne. Aspoň manžel nic v tom smyslu nikdy neříkal. Možná bych se ho ale mohla nějak nenápadně zeptat a pak vám zavolat.“

„To byste mi prokázala velkou laskavost, zvlášť jestli se ukáže, že se v tom mustangu skutečně vezla zavražděná.“

Edna si přiložila ruku na srdce. „Neuvažujete snad o tom, že s tím můj muž měl něco společného?“

„To já nerozsoudím.“ Edna na mě ale přenesla svou nervozitu, tak jsem najednou stála na nohou a přála si odtamtud co nejdřív vypadnout. Když jsem se však shýbala pro tašku, zavadila jsem pohledem o červenobílomodrou přikrývku, která ležela úhledně složená na sedačce. Byla sešitá z různých pruhů látky a na některých byly na bílém pozadí natištěné tmavomodré kopretiny s červenými středy.

Zřejmě jsem vydala nějaký nezvyklý zvuk, protože se za mnou Edna zničehonic ohlédla a povídá: „Cože?“

„Kde jste k tomu přišla?“

„Dala mi to Justineina matka, Medora. Cornellova tchýně. Proč se ptáte?“

„Musím s ní nutně mluvit.“

17

Zdolala jsem pár schodů a ocitla se na zápraží domu Medory Sandersové, což byla prostá, šedě omítnutá krychle s mírně převislou střechou, jež zastiňovala malou betonovou verandu. Z okenních a dveřních rámů se dávno odlupoval bílý nátěr a jeho šupinky dopadaly jako lupy na nevysoké keře u obvodových zdí. Na konci příjezdové cesty stála oddělená jednomístná garáž a vrata měla zajištěná visacím zámkem. Přešlapovala jsem na místě, přes ruku přehozenou přikrývku, kterou mi velmi laskavě zapůjčila Edna. Šlo o klasický patchwork a ony kopretiny se modraly asi na sedmi blízko sebe umístěných dílech. Samozřejmě se nabízelo, že tu látku svého času prodávali po celé zemi, ale skutečnost, že jsem ji objevila právě zde, byla až příliš zarážející, než aby se mi chtělo věřit, že jde jen o bezpředmětnou shodu náhod.

Nenašla jsem zvonek, tak jsem otevřela rám se sítí proti hmyzu a zaklepala na skleněnou výplň dveří za ní.

Neuplynula ani minuta a za sklem se objevil ženský obličej. Patřil hubené a zanedbané paní se světle

zelenýma očima a plavými rozčepýřenými vlasy. Na tvářích a na špičce nosu měla tenké popraskané žilky. V

rychlosti si uhladila vlasy kloubnatou rukou, zastrčila si několik pramenů do nepořádného drdolu a pootevřela dveře. „Co si přejete?“

„Jste paní Sandersová?“

Měla na sobě seprané džíny a červený svetřík z nylonové příze a na rukávu jí utíkalo oko. Z každičkého póru jejího těla emanovaly výpary whisky a šířily se kolem ní jako jedovaté zplodiny. Váhala. Zjevně nechtěla hned připustit, popřípadě popřít, kdo je, dokud si neudělá jasno v tom, proč se jí na to vůbec ptám. „Nic od vás nekoupím, to říkám rovnou,“ ujistila mě.

Zvedla jsem přikrývku. „Nepřišla jsem vám nic prodat. Přišla jsem si s vámi popovídat tady o tomhle.“

Zadívala se na ni a pokusila se zaostřit, ale měla unavené oči a bloudily jí kdovíkde. Zkrátka a dobře vypadala, jako že je pořád v lihu. „Kde jste to vzala?“

„Půjčila mi to Edna. Zase jí to vrátím, ale nejdřív bych se vás potřebovala zeptat na pár věcí.“

„Proč vás sem poslala?“

„Říkala, že když jste tu deku šila, mohla byste o ní i něco vědět. Můžu dál?“

Medora se nad tím v krátkosti zamyslela a nejspíš si i přála, abych se sebrala a šla někam jinam. „Jen doufám,

že to nebude trvat moc dlouho. Mám na práci spoustu lepších věcí.“

Otevřela dveře a já se v tu ránu ocitla v obývacím pokoji, který byl malý a přeplněný. Na stropě jsem zahlédla jakési akustické obložení a kromě toho byl v pokoji ještě takový dost ubohý krb. Na římse nad ním se těsnal bezpočet sošek a cetek, jako jsou andílci, ostýchavé pastýřky a přehnaně roztomilé, šmajdající děti.

Medora za námi zavřela a prohlásila: „Ta Edna je ale vlezlá! Nechápu, jak s ní Justine může vydržet.“

„Vy dvě spolu snad nevycházíte?“

„To jsem neřekla. Edna je hodná ženská a vím, že to ve svý podstatě myslí dobře, jenže se pořád chová, jako by snad byla svatá. Znáte tyhle typy, ne?… nepijou, nekouřej a zásadně nedržej basu s těma, co to dělaj.“

„Cornell přece kouří.“

„Ale ne před matkou. Před matkou dělá, že je čistej jak čerstvě napadanej sníh,“ prohlásila Medora. „Ani karty Edna neschvaluje. Tvrdí, že je to ďáblovo dílo.

Takže když sem pak přijdou vnučky, hrajem celý odpoledne kanastu, žolíky nebo autobus. Osobně v tom teda žádný ďáblovo dílo nespatřuju.“

Přistoupila k pohovce a svezla se zhruba doprostřed.

Přitom se vedle ní zvedly matrace a jako by ji utopily. Na jednom konci pohovky se válela zmuchlaná a nejspíš

vlněná pestrobarevná přikrývka a na blízkém konferenčním stolku stál popelník plný nedopalků, řada lékovek s prášky na předpis, půllitrovka Early Times a vysoká sklenice s tajícími kostkami ledu. Všechno tam už na pohled působilo jaksi lepkavě a každou vodorovnou plochu pokrývala souvislá vrstva prachu. „Trochu jsem se potřebovala prospat. Posledních pár dní mi neni moc dobře. Jak že se to jmenujete?“

„Promiňte, měla jsem se představit. Kinsey Millhoneová.“

„Medora Sandersová,“ řekla, „ale to už nejspíš víte.

Teď mi ale povězte, co máte s Ednou společnýho?

Doufám, že nepatříte k tý jejich církvi. Víte, pořád se mě totiž snaží zlanařit.“

„Ne, z žádné církve nejsem. Nevadí, když si sednu?“

Mávla rukou směrem ke křeslu, tak jsem k němu přistoupila, sundala z něho štos starých novin a posadila se, přes kolena přehozenou přikrývku. Pokoj zdobilo několik kusů užitného umění, od pohledu rukodělných prací, mezi které patřil například jakýsi nástěnný goblén a několik vyšívaných polštářků poházených po pohovce.

Na podlaze před krbem zase ležela háčkovaná předložka s podobiznou skotského teriéra a v rámečcích na stěnách se

skvělo

několik

staromódních

výšivek

se

sentimentálními motivy zpracovanými křížkovým stehem. Medora přihlížela, nač se dívám. „Kdysi jsem se

hodně věnovala ručním pracem, ale pak mě začaly zlobit ty klouby.“ Pozvedla pravou ruku a ukázala mi lehce zdeformovaný palec a ukazovák, které se jí až příliš vytáčely směrem ven. Vypadlo to, jako by ji kdysi mučili při výslechu, a ona odmítala vypovídat. „Deky už nešiju, kdybyste snad náhodou měla zájem.“

Chvilku jsem rozkládala a překládala přikrývku ve svém klíně, až se mi nakonec podařilo dostat navrch ty modré kopretiny. „Zájem bych měla, ale o informace o téhle látce. Nevzpomněla byste si, kde přesně jste ji koupila?“

Zadívala se na potisk. „Kdysi jsem z toho ušila holce něco na sebe.“ Po těch slovech sáhla po krabičce camelek a jednu si vytáhla. Škrtla zapalovačem, ale nechytil, takže si nakonec připálila až napodruhé. „Koupila jsem to jako zbytek. Víte, nakupovat látky po zbytcích vyjde totiž levněji. Chodívala jsem tehdy tady ve městě pravidelně do jednoho obchodu, a tam měli těch zbytků vždycky plnej koš. Strašně ráda jsem ho prohrabávala. Dneska je ten obchod zavřenej, takže si klidně můžete ušetřit cestu.

Tehdy, jak jsem kupovala tuhle látku, jsem tam taky objevila kus nádhernýho tmavomodrýho taftu. Bylo ho asi pět a půl metru, tak jsem naší Justine nabídla, že jí z toho jako ušiju šaty na promoci. Málem zešílela. Prej že se radši zastřelí, než aby šla na promoci v doma šitejch šatech. Nedala jinak, než že si je musí jít koupit do

obchodu, tak jsem jí řekla, ať si je taky sama zaplatí.

,Peníze nerostou na stromech, Justine!‘ vpálila jsem jí to tehdy. Dneska si už děti věcí vůbec neváží.“

„Je to ostuda,“ souhlasila jsem. „Například chtějí nosit přesně to co všichni jejich vrstevníci! Nevím, nevím, jestli právě tudy vede cesta k jedinečnosti a individualitě…?“

„Máte recht. Já tehdy teda musela vystačit s málem, zvlášť když nás pak opustil její otec.“

„A to bylo kdy?“

„Někdy v létě roku ’69. Kdo si to má pamatovat?

Chytla ho tenkrát toulavá a povim vám, že jsem celkem ráda, že jsem se ho zbavila.“ Vzala do ruky lahvičku s léky, vysypala na dlaň jednu tabletku a položila si ji na jazyk. Pak se chopila sklenice s ledem a prášek zapila.

Sotva zjistila, jak je whisky u dna zředěná, znechuceně si odfrkla. „Beru léky na bolest. Kodein. No, a po whisky tak nějak líp zabírá. Každopádně bych ráda věděla, co tím vším sledujete?“

„Víte, snažím se odhalit totožnost dívky, kterou našli někdy tehdy zavražděnou. Měla na sobě totiž kalhoty ušité přesně z téhle látky, s těmi stejnými kopretinami.“

Medora se hořce uchechtla, což znělo spíš jako zakašlání, ježto měla kriticky zahleněné dýchací cesty.

„Sice jsem o žádný vraždě neslyšela, ale jednu věc vám teda řeknu. Ať s kopretinama, nebo bez nich, čeká vás

dost náročnej úkol. Tý látky se muselo prodat tisíce metrů.“

„V tom máte určitě pravdu, ale i tak si říkám, že za pokus to stojí. Jinak té dívce, co po ní pátráme, mohlo být tak patnáct až osmnáct let a k vraždě došlo v roce ’69, někdy na přelomu července a srpna. Oběť mohla měřit 1,6 až 1,65 metru a vážit 54 až 56 kilogramů. Zřejmě šlo o brunetu, ale podle všeho si barvila vlasy na blond.

Kromě toho měla předkus, výrazně křivý jeden špičák a zuby samou plombu.“

Úsměv z tváře jí vyprchal.

„Říká vám to snad něco?“

Medora si založila ruce na prsou a zamžourala jedním okem, protože jí do něho vnikl kouř z cigarety. „Tak nějak, jak říkáte, vypadalo děvče, co s náma před lety bydlelo. Jmenovala se Charisse Quinnová.“

Srdce mi dvakrát poskočilo a také jsem pocítila, jak prudce mi stoupla hladina adrenalinu. „A co se s ní stalo?“

„Co já vím, tak nic zvláštního, snad jedině že vzala dráhu. Jednou ráno jsem přišla do jejího pokoje a koukám, holka vůbec nespala ve svý posteli, sbalila pár nejdůležitějších věcí a šla. Když už jsme u toho, vzala si tehdy mou nejlepší cestovní tašku. Jinak samozřejmě ukradla všechno, co mělo aspoň nějakou hodnotu a zrovna to nebylo přitlučený hřebíkama.“

„Tělo zavražděné, kterou mám na mysli, se našlo poblíž Lompocu. Znáte to tam?“

„To je kousek od San Franciska?“

„Ne tolik na severu. Je to blíž Santa Terese.“

„Tam to těžko můžu znát. Vůbec necestuju. Kdysi mě to celkem bavilo, ale dneska se radši držím doma.“

„A proč vlastně žila ta dívka tady u vás?“

„Svěřili mi ji do pěstounský péče, teda jestli to říkám dobře. Došlo k tomu tak, že za mnou jednoho dne přišla sousedka odvedle, že by potřebovala pomoct. Sama měla doma odložených dětí hromadu a na okrese po ní chtěli, ať si osvojí ještě Charisse, jenže měla nemocnýho manžela, a tak se sotva zvládla postarat o ty děti, co už měla. Tak mě tehdy přišla poprosit, jestli taky nechci otevřít svůj domov, přesně takhle to tehdy řekla, ,jestli nechci otevřít svůj domov těm, kdo v životě neměli takový štěstí, jako potkalo mě‘. No, úplnej fór! Jenže mně Wilbur tehdy nepřispíval ani na nejnutnější výdaje. Ona mi ale pověděla, že prej sociálka na tyhle věci přispívá osmdesát i sto dolarů měsíčně, tak jsem nakonec souhlasila. Nebylo to sice moc, ale nám se tehdy hodil každej dolar.“

„A jak to fungovalo?“

„Moc dobře ne. Holka byla hrozně hubatá a drzá, i když teda naše Justine se v tom věku chovala úplně

stejně, to vám přiznám. Hádaly jsme se i bez Charisse, i když ta tomu rozhodně nepřidala.“

„A jak dlouho u vás vlastně bydlela?“

„Pět nebo šest měsíců, řekla bych. Přišla, tuším, někdy začátkem března.“

„A nevzpomněla byste si, kolikátého zmizela?“

Protáhla obličej. „Neříkala jsem, že zmizela. Říkala jsem akorát, že odešla z domova.“

„Promiňte. Špatně jsem se vyjádřila. Kdy tedy odešla?“

„V červenci, řekla bych. A víte, že mě nijak nepřekvapuje, že takhle špatně skončila. Byla vážně poděs! A taky dost na chlapy. Sbalila každýho, na kterýho narazila, a celý noci lítala někde venku. Domu se většinou vracela kolem třetí ráno a táhly z ní mentolový pastilky a marihuana. Varovala jsem ji, vtloukala jsem jí to do hlavy horem dolem, ale myslíte, že mě poslouchala?“

„A co se stalo s jejími rodiči?“

„To nevím. Osobně jsem je ale nikdy neviděla. Zřejmě to musely bejt feťáci nebo tak něco, když jim tu holku musela odebrat sociálka.“

„A jak byla Charisse stará?“

„Bylo jí sedmnáct, stejně jako Justine. Obě chodily na střední školu. Charisse samozřejmě po čase z normální střední školy vyrazili, a musela přestoupit na Lockaby.

To je škola pro hloupější a jinak problémový děti, nejčastějc mladistvý delikventy.“

Pobaveně jsem si vzpomněla na rozmluvu s ředitelem řádné Quorumské střední školy, s chvastounem Eichenbergerem, který se dušoval, že si pamatuje každého studenta, který kdy prošel těmi jejich dveřmi.

Co se mi to snažil namluvit? Vždyť Charisse jeho školu nejen navštěvovala, ale dokonce s ní byly takové potíže, že ji musel osobně vyloučit!

„Máte ještě nějaké další děti?“

„Akorát Justine.“

„A tehdy jste bydleli tady?“

„Tady bydlim od tý doby, co jsem si vzala Wilbura; to znamená od roku 1951. Máme jenom dvě ložnice, tak musely mít holky pokoj napůl. Dovedete si asi představit, jak z toho byly nadšený!?“

„Musela jste to mít těžké.“

„A jak! Ty dvě si vám vjely do vlasů snad kvůli všemu, hádaly se o šaty, o kluky, prostě byly jak dvě toulavý kočky. V jednom kuse na sebe prskaly, div si oči nevyškrábaly a vlasy nevyškubaly. No neslýchaný!

Justine nepřála Charisse svoje kamarády a kamarádky, a celkem jsem ji i chápala, abyste věděla. Akorát vyvolávala hádky a vždycky si musela prosadit svou.“

„Podle toho, co říkáte, asi neuměla být moc příjemná.“

„Ale uměla, ale musela si dát záležet. A k tomu byla ochotná, akorát když něco potřebovala.“

„A co váš manžel? Kde je tomu dneska konec?“

„No víte, sice jsme spolu žili, ale stejně byl půlku času pryč.“

„A co dělal za práci?“

„Najímali si ho u Searse na opravy domácích spotřebičů, myček nádobí, ledniček a tak. Dělal tehdy i o večerech a o víkendech a na svátky, ale my z toho nikdy nic neměly. To byl holt celej on! Člověk by si řek, že aspoň tu myčku manželce opatří, ale to on ne. Všechno jsem musela odřít těmahle rukama. Nejspíš proto mám dneska tak mizerný klouby. I záda mě z toho bolej.“

„Takže říkáte, že odešel přibližně ve stejné době jako ona?“

„Vlastně jo, ale nikdy jsem si to takhle nespojila.“

Zpytavě se na mě zadívala a potáhla z cigarety. „Doufám, že mi tu teď nezačnete tvrdit, že utekli spolu!“

„To sice nevím, ale podezřelé to každopádně je. Navíc jste říkala, že byla na chlapy, tak proč ne?“

„Už mu táhlo na padesát, to předně. Krom toho nechápu, proč by se zajímal o holku jejího věku. Co jsem si tak stačila všimnout, nevěnoval jí pozornost ani jako otec. Byl to sice syčák, to jo, ale že by kles až tak hluboko, to se mi nechce věřit. Vždyť to by bylo… jak tomu, hergot, říkáte?… sexuální zneužívání dítěte…“

„Když vás tehdy opustil, nenechal tu po sobě aspoň dopis na vysvětlenou, nebo tak něco?“

Zašlukovala a zavrtěla hlavou. „Ani ťuk. Prostě se jednoho dne sebral, odešel do práce a už se nevrátil. Ale když na to tak vzpomínám, prásknul do bot dřív než ona.

Pamatuju si to, protože už neviděl Justine v těch šatech na promoci, kterou měla přesně čtrnáctýho června.“

„A co jste dělala, když vás opustil?“

„Nic. Odešel, tak odešel,“ poznamenala filozoficky.

„A co Charisse? Šla jste na policii, když jste zjistila, že odešla?“

„Ještě ten den. I na policii, i na úřad šerifa. Dostávala jsem na ni peníze od státu, tak bylo jasný, že když to nenahlásím, sociální pracovnici z toho přinejmenším trefí šlak. Bohužel to dopadlo, přesně jak jsem čekala.

Přídavky na ten měsíc jsem musela vrátit a vzhledem k tomu, že od nás odešel Wilbur, mi nakonec nezbylo ani na nájem. Justine mi pořád říkala, že za to Charisse nemůže, ale to je celá ona. Udělá cokoli, jen aby to člověk neměl jednoduchý. Nic lepšího totiž neumí!“

„Takže její zmizení jste normálně ohlásila?“

„No, vždyť vám to povidám, ještě ten den. Strážník, co jsem s ním mluvila, ale ve mně velkou naději nevzbudil.

Sotva zjistil, že neutekla z domova prvně a že co nevidět oslaví osmnáctiny, akorát mi řek, že se nejspíš rozhodla postavit se konečně na vlastní nohy. Jinak mě ale ujistil,

že udělaj, co bude v jejich silách, ale že nic neslibuje. A úplně nakonec mi ten dobrák ještě poradil, že bude nejlíp, když na ni co nejdřív zapomenu.“

„Tak jste ho poslechla.“

„A co jsem jako podle vás měla dělat? Ani jsem neznala jméno její skutečný matky. Ale myslím, že jí tehdy nějak vyhmátla sociální pracovnice.“

„A kam podle vás šla? Domů k mámě?“

„To nevím a je mi to upřímně jedno. Když nás tehdy opustil Wilbur, měla jsem co dělat, abysme vůbec vystačily do vejplaty. Ale jestli vás to zajímá, tak už se mi pak nikdy neozvala. A on jakbysmet. Přitom jestli nezemřel, jsme pořád ještě manželé, nebo snad ne?

Šestatřicet let jsme svoji, tak by aspoň pohlednici moh poslat.“

„A co takhle jméno Charisseiny sociální pracovnice?

Na to byste si nevzpomněla?“

„To už se nepamatuju. Přece jen už je to let! Snad Tinkerová nebo Tailorova, tak nějak. Volala jsem jí tehdy a víte, co mi řekla? Prej že nikdy nedoufala, že u nás Charisse vydrží dlouho; tak vám byla ta holka problémová. Doslova to sice neřekla, ale myslela to tak.

Pěkně děkuju, říkala jsem si tehdy. Tolik jsem si vytrpěla, a ona na mě vyrukuje s tímhle!“

„Určitě jste se musela cítit hrozně.“

Opět se uchechtla a opět se u toho rozkašlala, jenže tentokrát si zakryla rukou ústa a asi minutu se potýkala se záchvatem kašle. Když se opět vzpamatovala, dopřála si pořádný hlt whisky. „To jo, zvlášť když jsem zjistila, že Wilbur vybral peníze ze všech našich účtů. Promiňte, ale kdy myslíte, že už budete končit? Protože jestli to nebude teď někdy, nalila bych si s dovolením další pití, jestli mi náhodou neuleví od toho kašle. Už máma mi doporučovala tenhle lék, whisku s medem, i když, po pravdě řečeno, z toho zabírá spíš ta whiska.“

„Už jen pár otázek a dám vám pokoj. Máte představu, jak mohla Charisse cestovat?“

„No, autobusem tedy rozhodně ne. Vím to, protože to prověřovala policie. Tím pádem bych myslela, že musela jet stopem. A dost možná jeli ve dvou, s jedním z těch chuligánů z Lockaby, co se s nima tak kamarádila.“

„Nevzpomínáte si, jak se jmenovali?“

„Nerozeznala bych jednoho od druhýho. Vypadali všichni stejně, jako strašáci do zelí, a měli hroznou pleť.“

„A slyšela jste o tom, že někdo tehdy ukradl auto z McPheeova servisu?“

„O tom slyšel kdekdo. Ruel moh zešílet.“

„A není možné, že to auto vzala Charisse?“

„To pochybuju. Neřídila. Dělala si sice řidičák, ale vyhodili ji od zkoušek. Nabídla jsem se, že jí s tím

pomůžu, ale už na ty testy nikdy nešla. Podle mě se bála, že je zase neudělá; měla strach, že pak bude vypadat jako blbec.“

„A jak tedy cestovala, když neuměla řídit?“

„Nechala se vozit, většinou od Justine, od Cornelia, ale i od všech ostatních. A tady narážíme na další důvod, proč lidem tak lezla na nervy. Byla děsná flákačka.“

„Pracovala někde?“

„Ta? Děláte si srandu? Ani po sobě nechtěla uklízet, a to jsem ji k tomu jaksepatří vedla.“

„Vím, že jsem se vás na to už jednou ptala, ale přece!

Nedokázala byste přijít na to, co to bylo za datum, kdy odešla?“

Medora ale jen zakroutila hlavou. „Byla jsem ráda, že už mi nevisí na krku.

Ale je to vážně divná představa, že byla celou tu dobu mrtvá. Osobně jsem si vždycky představovala, že se dávno vdala a teď má kupu dětí. Anebo že žije jen tak na ulici. Zajímalo by mě, kdo ji zabil.“

„No, to se právě snažíme zjistit. Její fotografii tu čistě náhodou nemáte, co? Docela by mě zajímalo, jak vlastně vypadala.“

„Já ne, ale zeptejte se Justine.“ Utichla a vzápětí se tak mocně rozkašlala, až jí do očí vhrkly slzy. „To se nedá snášet! Ten krk mě snad zabije. Dáte si taky skleničku?“

„Ne, díky.“

Přihlížela jsem, jak si Medora nalila do sklenice trochu whisky. Tak se jí třásly ruce, že si málem tu sklenici ani nedonesla k ústům. S nemalou úlevou polkla a dvakrát se zhluboka nadechla. „No jo! Už je to mnohem lepší. Holt whisky! Ta vyléčí úplně všechno.“

„Hmm. Tak já už asi půjdu. Ani nevíte, jak moc jste mi pomohla.“

„Chcete slyšet můj názor? Ať už se jí stalo cokoli, může si za to sama.“

Právě když jsem po příjezdové cestě mířila k Dolanovu autu, přes ruku přehozenou Edninu přikrývku, přirazil k obrubníku nějaký sedan a zastavil. Pak se otevřely dveře u řidiče a z vozu vystoupila nějaká žena.

Zamkla, klíčky hodila do kabelky a vykročila směrem k domu. Když byla asi v polovině příjezdové cesty, uviděla mě a zastavila. Stočila oči nejprve k přikrývce, pak ke mně. Určitě šlo o Justine. Měla totiž stejnou postavu jako Medora a podědila po ní i ty světlé a rozčepýřené vlasy.

Jakkoli neměla ani jedna z nich zvlášť výrazné rysy, jisté podobnosti jsem si všimla. Měly totiž podobně špičatou a malou bradu a stejný pohled v těch stejných, světle zelených očích. Podobně jako Cornellovi mohlo i jí být něco přes třicet.

„Promiňte,“ oslovila jsem ji. „Nejste náhodou Justine McPheeová?“

„To jsem.“

„Já

jsem

Kinsey

Millhoneová,

soukromá

vyšetřovatelka –“

„Moc dobře vím, kdo jste. To zřejmě vám můžeme děkovat za tu báječnou náladu, kterou má teď můj tchán, že?“ Chovala se vážně divně. Jako by se ovládala a rozčilovala zároveň, jako by její důmyslně volená slova měla trny.

„Moc mě to mrzí, ale nešlo to jinak.“

Zadívala se směrem k domu. „A co vlastně děláte tady?“

„Právě jsme si s vaší matkou povídaly o Charisse.“

Na tváři se jí nejprve mihl prázdný výraz, ale posléze jej vystřídal záblesk poznání. „O Charisse?“

„Přesně tak. Nevím, co všechno vám Cornell říkal, ale vyšetřujeme vraždu…“

„Mluvil se mnou o tom, ale o ni určitě nešlo.“

„Bohužel to tak vypadá, i když jsme tedy zatím definitivně neprokázali její totožnost.“

„Tomu nevěřím. Co se stalo?“

„Někdo ji ubodal a její tělo pak pohodil u cesty kousek od Lompocu. Psal se srpen ’69. Šerif tím případem pověřil celkem dost detektivů, ale i když na něm pracovali několik měsíců, nehnuli se z místa. Tak se teď znovu otevřel.“

„Ale jak jste se dostali až sem do Quorumu? Žila tu jen pár měsíců.“

„Prostě jsme šli rovnou za nosem. Máme velké štěstí, že jsme konečně zaznamenali průlom.“

„Co tím jako myslíte? Promiňte, že se tak vyptávám, ale nic z toho mi nedává smysl.“

„Chápu, že se taková věc asi těžko vstřebává,“

podotkla jsem. „Byla jsem u Edny. Na odchodu jsem si všimla tady téhle přikrývky a najednou mi došlo, že se ten vzor přesně shoduje s potiskem látky, ze které měla oběť ušité kalhoty. Edna mi pak pověděla, že tu přikrývku vyráběla vaše matka, tak jsem tady. Taky si myslíte, že tehdy utekla z domova?“

„No, vlastně ano. Určitě mě ale ani ve snu nenapadlo, že by mohla být mrtvá. I Cornell se starým pánem by vám určitě vyšli vstříc, kdyby věděli, kdo byla.“

„Snad máte pravdu. Jinak se právě snažíme rekonstruovat události, které se seběhly od chvíle, co odešla, do okamžiku, než našli její tělo.“

„A kdy že to bylo?“

„Třetího srpna. A někdy v červnu podle slov vaší matky utekla, i když přesné datum si nepamatuje.“

„Charisse odcházela z domova, kdy se jí zachtělo.

Měla tady z toho holubník. Dokud nezačala máma vyvádět kvůli té tašce, netušila jsem, že zmizela. Jinak ty kalhoty, jak jste o nich mluvila, ty šila máma mně.“

„To jste jí je tedy dala, nebo si je tak bez dovolení vypůjčila?“

„Určitě jsem jí je nedala. Jí jsem totiž nic dávat nemusela. Ustavičně mi brala věci.“

„A co dalšího tady ještě ukradla?“

„Na nic zvláštního si nevzpomínám. Každopádně zábrany nikdy neměla. Nikdy ji nezajímalo, komu a jak ublížila, jen když dosáhla svého. Na Quorumské střední s ní nikdo nechtěl nic mít.“ Překroutila si pásek od hodinek a při té příležitosti v rychlosti mrkla na ciferník.

„Máte naspěch?“

„Omlouvám se, ale jdeme dneska na večeři k babičce a k dědovi a já ještě musím vyzvednout holky ze školy. U

mámy jsem se chtěla zastavit jen na skok, protože si poslední dobou stěžovala, že se necítí moc dobře.“

„A zítra byste si čas našla? Moc ráda bych si s vámi totiž promluvila.“

„No, nevím, nevím. Sice bych vám ráda pomohla, ale na druhou stranu Ruel už tak dost běsní. Kdyby věděl, že se tu s vámi takhle bavím, zbláznil by se, a to jsem vám toho přitom moc neřekla.“

„Podle vás by nám ale sám vyšel vstříc, stačilo, aby věděl, kdo je to děvče.“

„Ale to by to musel vědět předem. Dá se dost těžko předvídat, a zvlášť teď to s ním nebude jednoduché, když si myslí, že jste z něj udělali idiota.“

„Hmm, tak si to ještě promyslete a dejte mi vědět.“

„Musím to probrat s Cornellem. Taky zuří, protože mu starouš pořád vyčítá, že je to jeho vina, že to auto odtáhli.“

„Nesmysl. To Ruel za to auto zodpovídá, on ho nechal celé ty roky rezivět v garáži.“

„To je sice pravda, ale vysvětlovat mu to nechci.

Akorát by se se mnou zase pohádal. Jako by nestačilo, že se do mě i tak pořád naváží!? Myslí, že jsem panovačná.

Pche! Jako by sám byl lepší!“

„Nemusí se o ničem dozvědět. Nechám to ale na vás.

Nechci, abyste si kvůli mně přidělávala nepříjemnosti.“

„Říkám vám to, jak to je. Nejspíš z toho nic nebude. A dávejte si na toho starocha pozor! Vypadá sice neškodně, ale je kluzkej jako had.“

„Hmm. Tak snad abych radši šla. Jinak bydlím ve Výhledu na oceán. Tak si promluvte s Cornellem a zavolejte. Vážně, budu ráda. I kdybyste si na nic nevzpomněla, nedá se vyloučit, že se něco vybaví jemu.“

„To pochybuju. Znal Charisse jenom prese mě.“

„Vidíte, když už jste to nakousla, vaše matka povídala, že to snad Charisse táhla s nějakou partou chuligánů z Lockaby. Zkuste se proto zeptat Cornelia, jestli by si na některého z nich třeba nevzpomněl. Budeme rádi za každé jméno.“

„To vážně myslíte, že se vám po těch letech podaří vypátrat jejího vraha?“

„No, můžeme se o to aspoň pokusit,“ prohlásila jsem.

„Proto doufám, že se mi ozvete.“

„Sice nemůžu nic slíbit, ale udělám, co půjde.“

Vrátila jsem se tedy do motelu a spojila se telefonicky s doktorem Spearsem. Zvedla mi to však jen paní Garyová, a tak jsem alespoň jí vyložila, co jsem se právě dozvěděla od Medory Sandersové. Na Charisse si vzpomněla, sotva jsem vyslovila její jméno. Vše si poznamenala se slovy, že to určitě vyřídí panu doktorovi.

Současně mě ubezpečila, že bude-li mít Spears čas, pokusí se nám dívčinu kartu najít ve vyřazené evidenci.

Pokud čas mít nebude, přislíbila starou evidenci prohledat sama. Děkovala jsem jí jako blázen. Když zavěsila, posadila jsem se na kraj postele a usmívala se od ucha k uchu. Ach, jak krásné jsou chvíle vítězství!

Nemohla jsem se dočkat, až to všechno povím Dolanovi.

Zbývalo už jen zjistit, zda se naše záznamy shodují s evidencí doktora Spearse, a všechny naše domněnky by se potvrdily. V nejmenším jsem nepochybovala, že jsme našli tu správnou dívku, ale přece jen to chtělo hmatatelný důkaz.

18

Otevřela jsem dveře a ocitla se ve vestibulu Quorumské všeobecné nemocnice. Vzápětí už jsem se ptala paní na informacích, kudy se dostanu na jednotku intenzivní péče. Nemocnice jako taková nepatřila mezi největší, ale zato byla celkem moderně vybavená, tedy soudě podle toho mála, co jsem z ní viděla. Když jsem nakonec vysupěla do příslušného patra, ukázalo se, že Dolana právě operují. Asi hodinu přede mnou totiž konečně dorazil onen kardiolog z Palm Springs a údajně div neobrátil všechno vzhůru nohama, aby operace začala co nejdřív. Alespoň jsem si tedy promluvila se sestrou, která měla právě službu a která se na Dolana informovala na operačním sále. Ta mě ujistila, že je vše na nejlepší cestě, ačkoli si Dolana na tom sále měli ještě nějakou dobu ponechat. Proto mi nakonec navrhla, ať se zkusím vrátit zase v sedm, protože byla naděje, že tou dobou už bude po všem.

Odcházela jsem vysloveně se zkaženou náladou. Bylo teprve půl páté, a já se ani nedostala k Dolanovi, a ani jsem netušila, kdy přijede Stacey Oliphant. V nejlepším

případě mi mohla zítra nebo pozítří volat Justine, ale na to se nedalo sázet. Neměla jsem si tedy s kým promluvit a současně do čeho píchnout. Tak jsem se vrátila do Výhledu na oceán. Auto jsem nechala na parkovišti a ještě si skočila do automatu pro dietní pepsi. Pak jsem si odemkla Dolanovým klíčem a vyzvedla si z jeho pokoje svůj obstarožní stroj Smith-Corona. U sebe jsem ho postavila na stůl a vytvořila si tak improvizovanou pracovnu. Sedla jsem k němu a pečlivě si zapsala všechny dosavadní poznámky, což mi trvalo téměř hodinu a půl.

Ve čtvrt na sedm večer jsem otevřela telefonní seznam a našla ve zlatých stránkách nejbližší pizzerii s roznáškou až do domu. Vytočila jsem jejich číslo a objednala si střední pizzu se salámem a feferonkami, přesněji papričkami jalapeno, a dvojitým sýrem. Do budoucna jsem si na podobné laskominy mohla nechat zajít chuť, protože Dolana s přihlédnutím k jeho stavu čekala přísná dieta, a tak jsem mu zbytečně nechtěla dělat chutě. Ze slušnosti jsem se proto rozhodla nacpat se až k prasknutí. Zatímco jsem čekala, až mi tu pizzu přivezou, skočila jsem si dolů do automatu pro další dietní pepsi. Večeři jsem si nakonec dala v posteli.

Opírala jsem se přitom o hromadu polštářů, sledovala televizní zprávy a připadala si dokonale dekadentně.

Chvilku po sedmé jsem zavolala do nemocnice a promluvila si se sestrou z jednotky intenzivní péče.

Pověděla mi, že pana Dolana už zase převezli zpátky na pokoj, to kdybych ho náhodou chtěla přijet navštívit. To jsem samozřejmě chtěla, a ne náhodou.

Když jsem zamykala pokoj a odjížděla do nemocnice, dávno se snesla tma a také znatelně poklesla teplota. I přes oblak smogu, který visel nad městem, jsem v dálce viděla hvězdy. Blikotavě zářily a byly tak maličké, že noční obloha připomínala černý a zezadu nasvícený arch papíru propíchaný špendlíky. Měsíc sice zatím nevyšel, ale poušť v jednom místě zvolna získávala stříbřitý nádech a také tam pomalu ustupovala tma. Zaparkovala jsem na parkovišti před nemocnicí a už podruhé toho dne vešla do vstupní haly.

Uvnitř se všude svítilo, a tak tam panovala v podstatě příjemná a útulná atmosféra. Navíc jsem nebyla zdaleka jediný noční návštěvník. Minula jsem obchod s dárkovými předměty a kavárnu, rychle došla k výtahům a vyjela jedním do druhého podlaží. Opatrně jsem nahlédla do několika pokojů, napůl soukromých. Ve všech byly zatažené závěsy a běželo nějaké televizní vysílání. Zřejmě v půl šesté se podávala večeře, protože na chodbách stály vozíky s množstvím podnosů a na nich jsem tu a tam zahlédla nedojedené zbytky od večeře: sterilované zelené fazolky, konzervy se steakem á la Salisbury (což je jen lepší název pro lančmít) a bezpočet

celofánových sáčků se solí, většinou nepoužitých.

Prakticky netknuté zůstaly také kostky jasně červeného želé, třesoucí se v plastikových kalíšcích. Říkala jsem si, že tedy dietní sestra musí být asi pěkně zoufalá osoba.

Všechny ty pokrmy totiž krutě připomínaly ty ze školní jídelny, což znamenalo, že jejich názvy se sice pěkně vyjímaly na jídelním lístku, ale o to méně chutnaly nebohým strávníkům. Polovina všeho končila ve smetí.

Na jednotce intenzivní péče vládlo ticho a i osvětlení tam bylo tlumené.

Dolan ležel v soukromém pokoji připojený hadičkami a drátky na množství přístrojů a monitorů. Jeden takový znázorňoval jeho základní životní funkce, podobně jako ukazuje třeba digitální návěst nad vstupem do banky venkovní teplotu a přesný čas. Jinak interiér zařídil architekt tak, aby pacienty zbytečně nestresoval, a tak všemu vévodily odstíny konejšivé modré a uklidňující světle zelené barvy. Kromě řady oken a nástěnných hodin však v pokoji nic dalšího nebylo, žádný televizor ani noviny, aby si vyčerpaný nemocný ještě ke všemu neudělal přehled o poklesu cen akcií, o všech vraždách, katastrofách a dalších osudových událostech.

Na paži měl Dolan modřinu po vpichu, neboť jej zbavili jedné té cévky. Za den mu také stačilo narůst pořádné strniště, připomínající roztřepené štětiny kartáče, kterým někdo už párkrát vydrhnul vanu i

umyvadlo. Nosem měl vyvedené dvě průhledné hadičky s přívodem kyslíku, ale jinak byl cele při smyslech, vrátila se mu barva, a dokonce i smysl pro humor. Samozřejmě vypadal unaveně, ale už ne jako napůl mrtvý. Dalo se čekat, že každou chvíli dostane zase chuť na skleničku a na cigaretu.

„Zdravím, nadporučíku! Vypadáte báječně. Jak je vám?“

„Už líp. Už si připadám zase jako člověk, tedy skoro.“

Najednou se za námi ozval nějaký šramot. Ohlédla jsem se a uviděla ve dveřích sestru, asi čtyřicátnici s tmavýma očima a lesklými hnědými vlasy se zlatým melírem. Ačkoli na sobě měla civilní šaty, její zdravotní pantofle s gumovou podrážkou a štítek se jménem na klopě hovořily jasně. Právě před námi stála Chris Kovachová, diplomovaná sestra. Prohlásila: „Omlouvám se, že ruším, ale dole na sesterně je nějaký člověk a tvrdí, že je váš příbuzný. Dívala jsem se ale do vaší karty a mezi blízkými osobami, na které se máme v případě potřeby obrátit, ho neuvádíte.“

Dolan se zatvářil nechápavě.

Já naproti tomu zvesela nadhodila: „To bude určitě bratr. Stacey! Volala jsem mu a říkala mu o tom infarktu, a on prý že okamžitě nasedá do auta a jede sem.“

Zadívala jsem se uhrančivě na paní Kovachovou.

„Samozřejmě vím, že by tu nadporučík neměl mít na

návštěvě víc než jednoho člověka, ale když jeho bratr právě absolvoval chemoterapii… našli mu nonHodkinův lymfom! Měsíce jsme se s ním neviděli. Tak myslím, že by bylo hezké se tu teď takhle pěkně sejít.“

Říkala jsem si, že báchorka z lékařského prostředí udeří na tu pravou strunu, ale podívala se na mě tak, že mi okamžitě došlo, že takové báchorky slýchá průměrně třikrát denně. „Jeho bratr? Ale vždyť mu vůbec není podobný.“

„Protože je plešatý. Když má vlasy, jsou si ti dva tak podobní, až je lidé občas považují za dvojčata.“

„Jo, a vy jste jeho dcera, že?“ poznamenala uštěpačně a pokývla hlavou směrem k Dolanovi.

„Hmm.“

„Což tedy znamenaná, že ten pán dole v hale je váš strýček. Strýček Stacey, je to tak?“

„Z matčiny strany.“

Zvedla varovně prst. „Tak dobře, ale jen projednou. A nesmí vám to trvat moc dlouho! Budu sledovat čas, tak ne že mi pak budete vykládat, že jste tu snad byli kratší dobu!“

„Děkuju vám, sestro,“ prohlásil s přehnanou vděčností Dolan.

Sestru Kovachovou to dokonce přimělo k pousmání, jakkoli se tomu bránila.

Za chvilku se už objevil na prahu Stacey. Měla jsem radost, že si sundal tu svou pletenou čepičku a nestyděl se za svou pleš, místy porůstající příliš jemnými chumáčky vlasů. Alespoň se sestra Kovachová mohla přesvědčit, že jsem jí přinejmenším v tomhle nelhala.

Dolan okamžitě spustil: „Jak ses sem dostal? Myslel jsem, žes prodal auto.“

„Přijel jsem autem z půjčovny, takovým nóbl fordem, co se řídí úplně sám. Až se divím, že mě nestavěli policajti. A jak vůbec je?“

„A to’s jel ještě ke všemu bez řidičáku!“

Stacey si přisunul židli, ale nabídl ji mně. „Chcete si sednout?“

„Klidně se posaďte. Já postojím.“

Měli jsme na tu návštěvu jen málo času, takže jsme podobné zdvořilosti přeskočili a rychle otevřeli téma Jane Doeové. Spustila jsem: „Myslím, že jsem se jí konečně dostala na stopu.“ A vzápětí jsem jim pověděla o přikrývce s tmavomodrými kopretinami, která mě dovedla do domu Medory Sandersové. „Podle toho, co říká Medora, se to děvče jmenovalo Charisse Quinnová.

Byla podle všeho pod státním dohledem a sociální služba roversideského okresu ji k nim do rodiny umístila do náhradní péče. Jak Medora, tak její vlastní dcera prohlašují, že s ní byly jen potíže: lhala, byla promiskuitní a neuvěřitelně hubatá. Sandersová dále

tvrdí, že u nich bydlela jen asi pět nebo šest měsíců a jednoho den se zničehonic sebrala a beze slova odešla.

To se stalo v létě roku ’69. Tady nejspíš stojí za zmínku, že zhruba ve stejné době od nich odešel ještě Medořin manžel, jistý Wilbur Sanders. Ptala jsem se, jestli to spolu nemůže nějak souviset, ale to se paní Sandersové vysloveně příčí. Doufejme tedy, že mezitím doktor Spears najde starou kartu té dívky a konečně potvrdí totožnost zavražděné.“

„A co přesné datum, kdy ta dívka odešla z domova?“

„To se pořád ještě snažím zjistit. Ale časově všechno dost sedí, nebo to tak aspoň vypadá. Přesto bych si ráda ještě jednou promluvila s Justine, protože ta by mohla výchozí časový rámec přece jen zúžit. Jo, a mimochodem, má za manžela Ruelova syna Cornelia, kdyby tomu snad někdo chtěl přikládat význam.“

Stacey ožil: „To je ten z toho autočalounictví?“

„To je on,“ ujistil ho Dolan. „Právě z jeho garáže jsme tahali toho mustanga.“ Stacey zamyšleně mhouřil oči. „A ta uprchlice? Určitě se jmenovala Charisse Quinnová?“

„Na sto procent,“ odpověděla jsem. „Proč?“

„Protože to jméno se objevuje v jednom ze starých policejních hlášení. Můžete se na to klidně sami podívat.

Asi týden po zahájení vyšetřování volala na úřad šerifa matka té dívky. Údajně se doslechla, že je její dcera

hlášená jako pohřešovaná, tak chtěla policii upozornit, že je holka rozhodně živá a zdravá.“

„Už si vzpomínám. Máte pravdu. Věděla jsem, že jsem to jméno někde četla, ale za boha jsem si nedokázala vybavit kde.“

Dolan to chtěl shrnout: „V tom případě se o žádnou Jane Doeovou jednat nemohlo, leda by vstala z mrtvých.

Takže říkáš, že ta matka volala tejden po tom, co se našlo tělo?“

„Volající se pouze představil jako Charisseina matka.

Klidně ale mohlo jít o někoho jiného,“ mínil Stacey.

„Záznamy takhle starých telefonátů asi k dispozici nejsou, co?“ uvažovala jsem.

„Nejspíš ne,“ soudil Dolan. „Přece jen už od tý doby uplynulo dost času! Jediná naše naděje proto je, že si někdo z šerifových lidí, když ta žena volala, zapsal její číslo.“

Stacey prohlásil: „Uvidíme, co nám řekne ten zubař.

Jestli najde tu starou kartu a ona se bude shodovat s naším záznamem, budeme mít jistotu, že obětí je Quinnová a že ten telefonát měl jen zmást stopu.“

„A co ten mustang? Už se něco zjistilo?“ vyzvídal Dolan.

Stacey se usmál a ukázal nám tři prsty. „V pantech kufru se podařilo najít tři blonďaté vlasy, a ty se na pohled dost podobají těm Jane Doeové. Jen nerad bych se

unáhlil, ale v podstatě to potvrzuje naši teorii, že se tělo převáželo právě tím mustangem. Někdo si dal také tu práci, a dokonale vyšůroval vnitřek automobilu, ale hoši z forenzního tam přece jen našli pár dobře skrytých otisků prstů včetně téměř kompletního otisku dlaně, který objevili na heveru. Vrah s ním zřejmě musel manipulovat, když v tom kufru uklízel.“

Také jsem si přisadila: „A co ty tmavé skvrny? Byly od krve?“

„Poslali jsme ty koberečky na rozbor do ústřední laboratoře v Colgate, ale výsledky nebudou dřív než za pár neděl. Ale stejně je štěstí, že máme dneska k dispozici technologie, o kterejch se nám dřív ani nesnilo.

Mohlo by totiž jít buď jen o její krev, nebo moh přispět svou trochou i vrah.“

„Takže se nabízí hned další otázka: Jsou ty skvrny vzadu v kufru stejného původu jako ty na celtě, co se našla na místě činu? Protože oběť, než ji ubodal, se mohla i nějakou dobu bránit,“ uvažovala jsem nahlas.

Stacey o tom měl své pochybnosti: „Možná, ale nesmíme zapomínat, že měla svázané ruce a ani koroner neuvádí, že by snad utrpěla nějaká poranění vypovídající o obraně.“

„Stejně ho ale mohla poškrábat,“ poznamenal Dolan.

„Doufejme. Problém ale je, že nám chybí podezřelý, kterému bychom pro srovnání odebrali vzorky.“

„Tak tady bych to trochu upřesnil: Zatím nám chybí podezřelý!“

Zvedla jsem ruku. „Nemohli byste se některý z vás zeptat Ruela na tu plachtu? Docela by mě zajímalo, jestli nebyla jeho.“

Dolan se podivil: „Proč se máme ptát my? Proč se ho nezeptáš sama?“

„No tak! Přece víš, že na mě by se okamžitě rozeřval.

A to by si ani na jednoho z vás nedovolil.“

„Srab!“

„To je lapálie.“

Usmála jsem se. „A já myslela, že od toho jste vy ‚drsní hoši‘ tady! Abyste dělali špinavou práci.“

„Já si ho podám,“ uchechtl se Stacey. „Na nemocnýho člověka, jako jsem já, si nikdo nedovolí.“

Dolan nevěřil vlastním uším: „Počkat, počkat, Stacey!

Nezneužívej svý situace. Navíc jsi nám oběma tvrdil, že ses už uzdravil! To já jsem tady nemocnej. No koukni se na mě, jak jsem dopad!“

„Tak se ho zeptáš ty, no. Jako by na tom snad záleželo.

Hlavně když zjistíme, odkud ta plachta vlastně pocházela.“

„A jak to jako chceš provést? Vždyť na tom pitomým hadru není ani cedulka s označením výrobce. Navíc nechápu, co to bude mít za význam.“

Já to patrně chápala: „Vrahem mohl být třeba řidič kamionu nebo dopravce. Ti podobné plachty někdy používají, na ochranu nákladu proti dešti.“ Najednou jsem se zarazila. „Ježiš, no jó!“

„Jaký Ježíš, no jó?“

„Ale, něco mě napadlo.“

„A co?“

„Jestli se ukáže, že obětí je Charisse a že ji vrah převážel v Rudově mustangu, vylučuje to teorii o Frankiem Miracleovi.“ Dolan se zakabonil: „A jak jsi na to přišla?“

„O Frankiem víme, že ukradl chevrolet Cathy Lee.

Jenže jak mohl jet současně dvěma auty, jedním z Quorumu a druhým z Venice, a ještě ke všemu přijet oběma současně do Lompocu?“

Viděla jsem, jak si to v duchu přepočítává. „Moh jet nadvakrát.“

„Ale prosím vás. To by pak musel zabít Charisse, odvézt ji mustangem do Lompocu, zbavit se těla, nechat auto na místě, někoho si stopnout a odfrčet do Venice a tam ubodat zase další oběť! Nezdá se vám to trochu moc?“

„Třeba měl komplice,“ nevzdával to Dolan.

„A k čemu? Ty dvě vraždy spolu nijak nesouvisejí, tedy pokud mi něco zásadního neuniklo.“

Stacey si rýpl: „Když on Dolan nesnese pomyšlení, že by snad byl Frankie bez viny.“

„O pomyšlení nejde, já nesnáším Frankieho,“

oponoval Dolan podrážděně. „Ale to, co říkáš, Kinsey, celkem dává smysl. Jak jsi na to vůbec přišla?“

„Už ani nevím. Bylo to jako při slovní úloze z matiky na střední škole. Sotva jsem uviděla takovou tu větu, že jeden vlak vyjíždí stokilometrovou rychlostí z Chicaga a druhý vlak bia, bia, bia… zatmělo se mi před očima a dál už si na nic nevzpomínám. Přes matematiku jsem na to ale rozhodně nešla.“

„Tak to ses asi musela tvářit dost nedůvěřivě, když ti pak vykládali, jak se ti ta matematika ještě v životě bude hodit, co?“

„S tím se mohli jít vycpat.“

V té chvíli se ve dveřích objevila Chris Kovachová a významně si ukázala na hodinky.

„Už jdeme,“ uklidnil ji Stacey a začal se zvedat ze židle. „Můžete klidně přijít zase zítra, ale jen po jednom.“

Cestou do motelu jel Stacey za mnou a forda z půjčovny nakonec zaparkoval na parkovišti hned vedle mě. Doprovodila jsem ho k Dolanovu pokoji a předala mu klíč. Odemkl a postavil na židli cestovní tašku. V pokoji mezitím stačili uklidit a stejně tak vrátili na původní místo i všechen nábytek. Hodiny ukazovaly za pět minut

půl desáté, tak jsem předpokládala, že bude Stacey asi už dost unavený a bude si chtít jít lehnout, tak jsem se mu chystala popřát dobrou noc. „Když budete chtít, můžem jít společně na snídani. V kolik myslíte, že budete vstávat?“

„Ne tak rychle. Strávil jsem několik hodin za volantem, a že jsem jel rovnou do nemocnice, ani jsem se nenavečeřel. A přitom na Main Street měl jeden podnik ještě otevřeno. Tuším, že šlo o rychlé občerstvení Arby’s, nebo se pletu?“

„Ne, ale otevřeno budou mít i v Quorum Inn. Tak co, nedal byste si spíš normální jídlo, pěkně u stolu?“

„Stoly mají i u Arbyho. Navíc jsem ještě nikdy nechutnal ten jejich speciální Arby-Q burger, nebo jak mu říkají?! Mám holt co dohánět, teď když jste mě naučila na všechny ty dobroty.“

Za chvíli už jsem proto seděla naproti Staceymu a přihlížela, jak v něm rychle mizí čtvrtlibrový burger, dvoje hranolky a sendvič s hovězí pečení a rozteklou žlutou hmotou, kterou u Arbyho vydávají za sýr.

Připadalo mi, jako by snad od našeho posledního setkání nějaké to kilo přibral. „Tohle teď provozujete často?“

„Několikrát denně. Dokonce jsem objevil i kurýrní službu, co rozváží i občerstvení, podobně jako Meals on Wheels. Pane jo, to je něco! Připadám si jako úplně nový

člověk. Přitom nebýt vás, nic z toho bych v životě ani neochutnal.“

„To jsem ráda, že jsem mohla pomoct. Sice si nemyslím, že by tohle stravování bylo nějak životu prospěšné, ale když říkáte.“

Stacey si otřel ústa do kapesníku. „Úplně jsem se o tom zapomněl zmínit Conovi, ale volal mi Frankieho kurátor Dench. Frankie podle všeho porušil podmínku.

Jak to tak vypadá, sebral se a nedovoleně se vzdálil z okresu.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Včera.“

„To mě tedy celkem překvapuje. Mluvila jsem s ním a vzbudilo to ve mně dojem, že si zatraceně dobře uvědomuje, co to taková podmínka znamená, a že se jen tak nenechá nachytat. Proto by mě zajímalo, co ho tak asi mohlo vyplašit.“

„Asi vaše návštěva. Con říkal, že Frankie sice vypadal, jako že je v klidu, ale člověk nikdy neví, že? A co máme v plánu zítra?“

„Asi bychom si měli promluvit s tím Ruelem. Mám dokonce i skvělou záminku. Ještě jsem totiž nevrátila Edně tu přikrývku, takže ji tam můžeme hodit a vy se ho při té příležitosti vyptáte na tu plachtu.“

Stacey se naklonil blíž: „Kinsey, jsme poldové. My nepotřebujeme žádné záminky. Prostě nám mají vyjít vstříc, a je to.“

„Hmm. To je pravda,“ připustila jsem plaše.

Když jsme opět přijeli do motelu, bylo již čtvrt na jedenáct. Kromě toho se zvedal vítr, a tak jsem se na parkovišti zimou celá schoulená klepala.

Stacey si ale na něco vzpomněl. „Počkat, mám tady pro vás v kufru tu bundu.“

Opřela jsem tedy o toho jeho forda z půjčovny a čekala, až Stacey vůz obejde a otevře kufr. Z něho vylovil mou koženou bundu a ještě nějaký balíček opatřený poštovním razítkem. „Co je to?“

„To posílá Henry. Prý to našel na prahu vašich dveří a řekl si, že nemá cenu čekat, až se vrátíte. Co myslíte, že to je?“ Podržela jsem si balíček na světle. „Vážně netuším.

Ale podle razítka soudím, že to přišlo z Lompocu, což znamená, že to podle všeho bude od tetičky Susanny.“

„Nevěděl jsem, že někoho máte.“

„To tedy nemám. No, vlastně jak se to vezme… teprve se o tom rozhoduje.“

„Chápu,“ řekl tiše. „Tak já vás teď nechám, abyste na to měla trochu soukromí. Dobrou noc.“

„Dobrou,“ houkla jsem za ním.

Odebrala jsem se do pokoje, rozsvítila si a odložila těžkou koženou bundu. Tašku jsem hodila na křeslo a posadila se na postel. Balíček s poštovním razítkem z Lompocu jsem přitom obracela v rukou jako horký brambor. Vzadu měl takové šikovné otevírání, a tak stačilo jen zatáhnout za tenký proužek papíru, a bylo to.

Tak jsem za něj zatáhla a nakoukla dovnitř. A za chvíli už jsem v rukou držela v kůži vázané album fotografií, které mi poslala teta. Vzpomněla jsem si, jak o tom mluvila, ale nevěřila jsem, že to snad doopravdy udělá. Pak už jsem ale obracela černé stránky z tvrdého papíru a užasle hleděla na černobílé fotografie, přichycené za papírové růžky. Některé z nich se odlepily, a tak fotografie visely na stránkách občas nakřivo, občas některou někdo zasunul do hřbetu. Pod každou také kdosi bílým inkoustem připsal, co znázorňuje, kdy a za jakých okolností byla pořízena.

Tak to tedy byli oni. Celá má „přízeň“. Maminka.

Různí strýčkové a tetičky. Svatba dědečka Kinseyho a babičky Cornelie StraithLeGrandové. Krtiny mně neznámých batolat v bílých slavnostních košilkách sahajících až na podlahu. Skupinové fotografie bratranců, služebnictva a rodinných psů. Jinak většina těch lidí se tvářila smrtelně vážně a zaujímala nepřirozeně toporné postoje, takže vypadali jako papírové panenky, které někdo zapomněl vystřihnout. Další snímek představoval

rodinné Vánoce a před obrovským vánočním stromkem se spoustou ozdob, svíček a řetězů na něm pózovala snad celá rodina. Po něm přišla momentka z letního pikniku s řadami dřevěných stolů, prostřených v trávě na zahradě.

Ženy na ní měly šaty dlouhé až na zem, zapínané vpředu na spoustu knoflíčků, a slaměné klobouky s umělými květinami a vypadaly jako vosy, protože nosily příliš sešněrované korzety, které jim dělaly dvakrát širší boky.

Na jiné fotografii stáli dva muži ve vojenských uniformách z doby první světové války. Jeden z nich se objevoval i na dalších rodinných fotografiích, po tom druhém jako by se slehla zem. Jinak muži měli na některých fotografiích bílé košile, černé vesty a černé buřinky; na jiných zase letní kabátce a slaměné hučky.

Ženám se zase u šatů s přibývajícími léty zkracovaly délky; zanedlouho měly všechny dočista nahé paže. A na Díkůvzdání v roce 1932 zase všechny holčičky vypadaly jako Shirley Templeová. Hospodářská krize se rodiny zřejmě nedotkla a čas plynul nerušeně dál.

Většina těch lidí byla už dnes mrtvá. Dospělí zestárli, děti se vdaly a oženily a měly vlastní děti. Dostala jsem se až k té fotografii z oslavy osmnáctin mé matky, která se konala 5. července roku 1935 a moje maminka na ní měla ty dlouhé bílé šaty. Fotograf tehdy pořídil ještě pár dalších momentek. Přísahala bych, že na jedné zvěčnil i mého otce. Stál opodál a upřeně se díval na maminku. A

třebaže jsem nikdy neviděla jedinou jeho podobenku, měla jsem pocit, že jsem ho bezpečně poznala. Potom byly ty černé stránky najednou prázdné a platilo to pro celou poslední třetinu alba. To bylo zvláštní. Uvažovala jsem nad tím a říkala si, jak je možné, že rodinnou historii někdo nejdřív tak pečlivě zaznamenával, a pak od toho zničehonic upustil.

I když… ale bylo to vůbec možné?

Tehdy spolu utekli moji rodiče. Viděla jsem totiž kopii oddacího listu s datem 18. listopadu 1935. Babička to neunesla. Celý život si myslela, že si její prvorozená Rita Cynthia vezme jednou někoho, kdo jí bude opravdu hoden, alespoň podle jejího názoru. Jenže moje maminka se místo toho zamilovala do obyčejného poštovního doručovatele, který si v době jejích osmnáctých narozenin ještě přivydělával po nocích jako číšník. Tím pádem se toho roku žádné Díkůvzdání zřejmě nekonalo.

A nekonaly se ani další rodinné oslavy, alespoň ne tak, jak bylo do té doby zvykem.

19

V sobotu ráno jsme se hned po snídani rozjeli se Staceym k McPheeovým. Byl jasný slunný den, vítr se alespoň prozatím nezvedal a všude kolem se táhly jen nekonečné pásy béžové či lehce nafialovělé země. Z ní v pravidelných rozestupech vyrůstaly kaktusy a keře trnovníků, až to vypadalo, jako by je tam pěstoval sadař.

V jejich stínu se, skrytí cizím pohledům, krmili rysové, lišky, sovy, jestřábi a kojoti tělíčky jiných obratlovců.

Kdysi jsem četla, že když mají kojoti mladé, asi polovinu jejich jídelníčku tvoří jen zajíci, takže sníží-li se výskyt zajíců, sníží se logicky i výskyt kojotů a rovnováha přirozeného potravního řetězce zůstane zase jednou zachována.

Když jsme dorazili na místo, chvilku jsme ještě postáli na ulici a já Staceymu ukázala garáž vzadu za domem, kde se našel ten mustang. Stacey přitom poznamenal: „To by mě zajímalo, proč kvůli tomu odtahu ztropil McPhee takovou scénu.“

„Zřejmě teritoriální chování. Na jeho místě byste třeba reagoval stejně.“

„Tak tím bych si zase tak jistý nebyl. Spíš mi připadá, jako by ten chlap věděl víc, než nám říká.“

„Třeba je to jen další starý blázen, co si musí vždycky prosadit svou.“

„A co je na tom špatného?“

„Stacey, já ale nemluvila o vás.“

S těmi slovy jsem stiskla domovní zvonek. Nějakou dobu jsme pak stáli na verandě a čekali, až nám přijde někdo otevřít. Ze zahrady za domem k nám doléhal křik a smích dětí, do kterého občas zaštěkal pes.

Když se ve dveřích konečně objevila Edna, tvářila se nějak zaraženě. „Aha, to jste vy. Nečekala jsem, že vás ještě kdy uvidím,“ poznamenala na uvítanou a snad ze slušnosti odvrátila oči od Staceyho napůl holé, napůl střapaté hlavy.

„Dobrý den. Tak jak se daří, Edno? Když dovolíte, tady tohle je detektiv Stacey Oliphant z šerifova úřadu v Santa Terese. Nejdeme nevhod?“

„No, právě se mi tu sešel náš výbor, to znamená Pomocný výbor zdejší baptistické církve, a máme celkem dost napilno.“

Zvedla jsem přikrývku. „Dlouho vás nezdržíme. Chtěla jsem vám jen vrátit tu deku.“

Vzala ji ode mne a zamumlala: „Díky.“ A už se za námi zase chystala zavřít. Položila jsem ruku na dveřní rám a

zabránila jí v tom. „Doufali jsme, že potkáme i Ruela. Je vůbec doma?“

„Je v garáži.“

„A nebude vadit, když si s ním promluvíme?“

Zatvářila se sice poněkud ztrápeně, ale nakonec se přece jen nechala přemluvit. „Tak snad abyste to radši vzali přes dům. Pojďte, zavedu vás k zadním dveřím.

Přece jen je to rychlejší než to obcházet.“

Vstoupili jsme, Edna za námi zavřela a vzápětí už jsme se za ní sunuli dlouhou chodbou.

„Mluvili jste už s Medorou?“ chtěla vědět.

„Ano, mluvila jsem s ní. Neuvěřitelně nám pomohla.

Ještě jednou díky.“

V kuchyni sedělo u stolu pět dalších žen, zavalených letáčky a podlouhlými bílými obálkami. Při našem příchodu jich všech pět vzhlédlo, a než jsme vyklouzli zadními dveřmi, dámy se na nás roztouženě usmály.

Edna ale jen v rychlosti uklidila přikrývku na sedačku do okenního výklenku a ani nás nepředstavila. Zřejmě se jí nechtělo vysvětlovat, proč jejich rodinu poctil návštěvou jeden přespolní detektiv a spolu s ním soukromé očko.

Na lince dávno čekala termoska s kávou, miska sladkých loupáků a čisté ubrousky a ta jediná volná židle zase jistě patřila Edně. Dvě z přítomných dam překládaly letáčky, jiné dvě je vkládaly do obálek. Poslední z nich obálky olizovala a lepila na ně známky. Připadala mi

nějak povědomá. Ty svědě hnědé vlasy, ty hnědé oči a ty sotva viditelné pihy na nose a tvářích… Ano, už jsem tu ženu někde viděla. Na Quorumské střední škole. Dělala asistentku ředitele Eichenbergera.

Zastavila jsem se proto: „Dobrý den. Jak se máte?“

„Díky, dobře.“

„Jsem Kinsey Millhoneová, ale vaše jméno jsem bohužel zapomněla. Nezlobte se.“

„Adrianne Richardsová.“

Edna chvilku váhala a najednou prohlásila: „Adrianne je moje dcera.“

„Aha. No, tak to vás moc ráda zase vidím. Tady tohle je detektiv Oliphant,“ ukázala jsem na Staceyho a nenápadně tak milé dámy přiměla, aby se rovněž představily. Manipulaci s lidmi ve skutečnosti nesnáším, ale co si má taková holka nešťastná počít, že?

Jedna z dam se nadechla a povídá: „Já jsem Mavis Brantová. A tohle je Chalice Lyonsová, tohle Harriet Keyesová a tamhle sedí Adele Opdykeová.“

Stacey smekl pomyslný klobouk, což se dámám očividně zamlouvalo.

Usmála jsem se na ně a rychle zase stočila pohled k Adrianne: „Tak vy jste Cornellova sestra? To jsem nevěděla. Jo, jo, svět je malej.“

„Viďte?“ Jen se na mě však suše usmála a obrátila se na ženu na opačném konci stolu. „Pardon, Harriet, nepodala bys mi zase pár obálek?“

Harriet nabrala štos obálek a přes Adele je poslala Adrianne, která měla spoustu práce s tím, aby měla zase co nejdřív spoustu práce. Musela být vdaná, protože jinak bych si na Quorumské střední škole na té její visačce logicky přečetla, že se jmenuje „McPheeová“, a logicky se jí zeptala na příbuzenstvo. Stře-lila po mně pohledem a začala se bavit se ženou, která seděla vedle ní. „Víte, rozhodně vás nechceme zdržovat,“ ujistila nás Edna, a tedy nás zjevně co nejdřív chtěla vyprovodit ze dveří.

Tak jsme jimi se Staceym proklouzli dozadu, sešli těch pár schodů z verandy a pomalu zamířili vzrostlou travou ke garáži. Zahradu brázdila v soustředných kruzích Ednina vnučka Cissy a v závěsu za ní se s hysterickým smíchem a vřískotem hnaly dvě další blonďaté holčičky, zřejmě Cissyiny sestry. Procesí uzavíralo poštěkávající psisko a doráželo dívenkám na kotníky. Právě když jsem se dívala, chňapnul ten voříšek Cissy za ponožku. Vrčel u toho a všelijak sebou škubal, a dokonce i packy do země zarýval, jenže Cissy neznala slitování a dál ho za sebou vláčela travou. V duchu jsem si už představovala nadcházející odpoledne zcela ve

znamení psího kousnutí, krve a protitetanových injekcí.

Po Justine nebylo ani vidu, ani slechu, a tak jsem usoudila, že nejspíš nechala děvčata u dědečka a u babičky a šla si něco zařídit do města.

Dřív než samotného Ruela jsme zaznamenali kouř z jeho cigarety. Jinak ale seděl na té stejné dřevěné židli a na hlavě měl týž slaměný klobouk, i tentokrát posazený hluboko do týla. Byl to malý stařík a na pohled vypadal naprosto neškodně, a tak se Stacey zjevně podivoval, jak jsem z něho mohla být tak vystrašená. Jinak Ruel McPhee spadal podle mého soudu do Staceyho věkové kategorie, a tak mu nemohlo být příliš mnoho přes sedmdesát. Opět sledoval televizi a opět se zaujetím malého dítěte. Dávali nějaké kreslené pohádky, které byly tak infantilní, že se dokonce i úplně malé holčičky raději venku honily se psem, a možná by se od něho i nechaly pokousat, jen aby se na ně nemusely dívat.

Ruel ani nezvedl oči, jen ucedil: „Tak koukám, že jste se nám zas vrátila. A copak to s sebou máte za kamaráda tentokrát?“

Stacey vystoupil do popředí a natáhl pravici. „Stacey Oliphant, pane McPhee. Dělám detektiva na oddělení vražd při úřadu šerifa v Santa Terese. Moc rád vás poznávám.“

Ruel mu podal ruku čistě z povinnosti. „Zřejmě jste mi zas přišli něco zkonfiskovat, co? Že se nestydíte, takhle sem vtrhnout a zabavit, co vás napadne!?!“

„Chápu, že se na to díváte takhle. Jenže zákon je zákon, s tím nic nenaděláme. My si ho nevymysleli; nás jen pověřili jeho výkonem,“ snažil se Stacey.

„To je fakt,“ souhlasil Ruel. „Vůbec nic nezmůžu.

Aspoň mi proto koukejte slíbit, že až se mi to auto zase vrátí, nebude na něm ani škrábnutí.“

„Tak moment,“ vložila jsem se do hovoru. „Jak byste si to jako představoval? Vždyť je to auto po bouračce!“

Ruel obrátil oči v sloup. „Myslel jsem samozřejmě kromě toho.“ Stacey se poněkud stáhl. „Pane McPhee, přijel jsem teprve včera a zatím se spíš jen rozkoukávám, ale kdyby vás to moc neobtěžovalo, rád bych se vás na něco zeptal. Že byste mě jako zasvětil…“

„Jí se zeptejte, když je tak chytrá. Já mám lepší věci na práci.“

„Už jsem se jí ptal. Říkala, že s tím autem to byl vážně kup.“ Vzápětí nám Ruel jako ze záznamu odříkal celou svou veselou příhodu o tom, kterak chudý McPhee ke štěstí přišel. „Dostal jsem ho úplně zadarmo. V roce ’69.

Přijel chlápek, že jako potřebuje vyměnit čalounění, a nechal auto u mě. Jenže mezitím ho stačil někdo ukrást, a on s tím autem pak už nechtěl mít nic společnýho.“

„Vážně je to pravda? Tak tomu tedy říkám dobrý obchod!“ žasl naoko Stacey. „A jak to, že vám tu to auto takových let jen tak stálo?“

„Se synem jsme ho chtěli dát do kupy, i když jak to vypadá, někdo si ho zapůjčil k nějakýmu trestnýmu činu, či co? Snad k vraždě, jestli se nepletu?“

„Ano, pane. Proto se na ně přirozeně chceme pořádně podívat.“

„Tak to byste měli dát řeč s předešlým majitelem.

Gant se jmenuje. Klidně moh to auto ukrást on. Napadlo vás to vůbec někdy?“

„A proč by něco takového dělal? To by se musel zbláznit.“

„Možné je samozřejmě všechno. Bohužel je ale po smrti.“

„Tak tomu říkám smůla! Protože kdyby byl naživu, votravovali byste teď jeho, a ne mě,“ neodpustil si Ruel.

Pak vytáhl krabičku zápalek, připálil si cigaretu a odhodil ohořelou sirku do té své zavařovačky. „Důležitý ale je, že ani já, ani Cornell o žádný vraždě vůbec nic nevíme. Jinak Cornell si přijede co nevidět vyzvednout holky a taky toho jejich příšernýho psa. Tak si s ním třeba můžete promluvit. Ale jestli vás zajímá můj názor, bude to ztráta času.“

„To se klidně může stát. U policie všechno ověřujeme, a tak při vyšetřování celkem často sledujeme stopu,

která nakonec nikam nevede. Kupříkladu jsme už nesčíslněkrát uvažovali o té plachtě, co do ní bylo zabalené tělo. S vámi o ní nikdo nemluvil?“

„A jakou plachtu máte na mysli?“

„Plátěnou. Vypadala dost podobně jako ochranný přehoz na auto nebo ten, co se používá při malování.

Slečna Millhoneová viděla pár podobných u vás v servisu, a tak ji napadlo, jestli se vám třeba jedna neztratila, když tehdy ukradli to auto.“

„Kdepak. Tak to nemůžu sloužit. Mám sice takovejch celt, jak říkáte, spoustu, ale ani o jednu jsem nikdy nepřišel, a kdyby jo, sotva by mi to vadilo. Plachty jsou levný. Běžte se podívat do K-martu, jestli mi nevěříte.“

„A co přímo ta na tom autě? Nevzpomínáte si náhodou, jestli na tom mustangovi nějaká byla, když vám ho ukradli?“

„Na to už jsem jednou odpovídal. Mám všechny ty plachty a přehozy na auta zaevidovaný.“

„A kde je kupujete? Ve městě?“

„Kde asi. Nebo tady snad někde vidíte tkalcovskej stav? Koukejte, vy dva! Jste jak psi, co si honěj vlastní ocas. Co kdybyste zkusili pro změnu zas něco novýho?

Plachty už mě unavujou.“

Významně jsme se na sebe se Staceym podívali a Ruel opět stočil oči k televiznímu přijímači. Stacey přešlápl z jedné nohy na druhou. „Nevzpomínáte si, čistě náhodou

– na jednu místní slečnu, na Charisse Quinnovou? Byla přibližně ve věku vašich dětí, tak jste ji třeba poznal přes ně…“

„Nic mi to neříká. To ji zabili?“

„Ano, pane.“

„Takový věci si nepamatuju.“

Zlehka jsem uchopila Staceyho za paži, naklonila se až k němu a pošeptala mu otázku, která mě právě napadla.

Přikývl a okamžitě ji tlumočil Ruelovi: „A jak to vlastně bylo tehdy s Justineiným otcem? Medora včera říkala, že ji snad opustil.“

„To nebyl chlap, ale mizera, jestli vás vážně zajímá, co si myslím.“

„Slyšeli jsme, že snad byl na ženské.“

„To tady věděl každej… teda kromě jeho manželky.

Nerad bych ji nějak pomlouval, ale má s tím pitím už vážně problémy, a to celý léta. To my s Ednou kořalku a alkohol vůbec nepijeme. Částečně proto si nás tak oblíbila Justine.“

„Naznačoval jste něco v tom smyslu, že byl její otec sukničkář. Jak jste na to přišel?“

„Pravidelně jezdil do Palm Springs za ženskejma.

Medoře akorát vždycky nakecal, že bude dlouho v práci, ale ve skutečnosti jel za děvkama.“

„A víte to bezpečně, nebo jde jen o místní klepy?“

„Vím to bezpečně, protože mi to sám řek. I Wilbur se stejně jako Medora rád napil, a když se zlískal, většinou na sebe pak všechno vyžvanil. Přitom to byl primitiv, ale zřejmě v tom uměl chodit. Tvrdil mi například, že když vešel do baru, všechny ženský mu okamžitě padly k nohám. Pak si objednal pití a nabídl skleničku i dámě, co seděla vedle něj. Když mu na to kývla, vytáhl na stůl prkenici, ale většinou v ní měl sotva stovku. Tak to nakonec zacvakala za něj v marný naději, že jí to pozdějc večer vrátí. Než se vzpamatovala, vlez jí do kalhotek, což se jí nakonec ještě líbilo. Nikdy bych nemyslel, že jsou ženský takhle blbý, ale když to říkal…“

„Tu mladou Quinnovou, jak jsme o ní mluvili, odebrali na soudní příkaz rodičům. Sociální pracovnice ji pak umístila do rodiny Sandersových.“

Ruel se obrátil a pozorně se na Staceyho zadíval. „Tak tuhle holku jste mysleli? Tu bych i znal. Léta jsem si na ni ale nevzpomněl. Quinnová. Přesně tak. To jste mi ale měli říct hned.“

„Její jméno jsme se dozvěděli teprve včera. Jak moc jste ji znal?“

„Leda z doslechu, jinak ne. Cornell říkal, že šla s každým, koho potkala. Prej ‚si nedělala násilí‘, přesně takhle to tehdy kluk přived. Vždycky je zatáhla do Tuley-Belle a spustila se.“

„Tuley-Belle?“

„To je takový staveniště na kraji města. Původně to měl bejt snad družstevní dům, ale chlápci, co ho v roce ’68 začali stavět, zbankrotovali a od tý doby to tam takhle stojí. Leon Tuley a Maurice P. Belle se jmenovali.

Maj to tam rádi děti, protože je to už částečně pod střechou a některý místnosti maj už hotový příčky.

Vodovodní a elektrický rozvody jsou sice dávno vytrhaný, ale to vzhledem k tomu, co se ty mladý chystali dělat, stejně nepotřebovali.“

„A neříkal vám třeba o mladé Quinnové něco Wilbur Sanders?“

„Znal jsem se s ním jenom proto, že to byl táta Justine.

Takže zase tak blízko jsme k sobě neměli. Cornell ale chodil s jejich dcerou, tak se naše rodiny občas stýkaly.

Medora u toho moc často střízlivá nebyla. Osobně mi bylo Justine dost líto. Vždycky seděla vedle nich a snažila se nedat na sobě najevo, jak moc je jí trapně a jak moc se stydí. Wilbur se vždycky za chvíli s omluvou vytratil, zatáh mě sem a začal mi popisovat ty svoje sexuální orgie. Podle mě se ale měl radši víc věnovat svý ženě.“

„A co Charisse?“

„O ní toho moc nevím. Wilbur o tom sice něco vykládal, ale ze zvyku nikoho nejmenoval. Jak říkám, vždycky když sem přijeli, na něco se vymluvil a zašil se tady. S sebou si přines placatku tmavýho rumu, tak jsme tu seděli a kouřili cigarety. On se postupně rozpovídal, až

nakonec nebyl k zastavení. Ale pokud vím, omezoval ty svoje zálety jenom na Palm Springs, aby se to nedomákla Medora.“

„Jestli tolik pila, nebylo by jí to jedno?“

„Ale to víte, že nebylo! Ženský nevěru dost těžce nesou. Jsou klidně schopný člověku vyškrábat oči.“

Zaslechla jsem, že se po příjezdové cestě blíží nějaké auto, tak jsem se ohlédla a uviděla Cornelia, jak právě parkuje svou bílou dodávku. Proběhl domem, a jakmile se objevil na prahu zadních dveří, rozeběhly se mu v ústrety jeho dcery a pověsily se mu na nohy. Za nimi hopkal psík a vypadal přitom jako basketbalový míč.

Následovalo hromadné objímání a pusinkování, což vysloveně nepříjemně umocňoval pronikavý štěkot čtyrnožce. Za chvilku se Cornell z toho chumlu vyvlékl a zamířil k nám. Cestou si pročísl vlasy prsty a zastrčil si za kalhoty cíp košile, kterou mu vytáhly rozpustilé dcerky.

„Ahoj, tati,“ pozdravil s radostí v hlase otce. Mně řekl: „Dobrý den,“ rozladěně jako housle vylovené z rybníka.

Představila jsem ho Staceymu a oba dva si podali ruce. Stacey pak prohlásil: „Právě jsme s vaším panem otcem mluvili o Charisse.“

Cornell se při vyslovení jejího jména zatvářil rozpačitě. „Justine mi to už říkala. Moc mě to mrzí.“

„Byli jste přátelé?“

„Ani ne, ale vídali jsme se ve škole. Pak ji ale vyloučili a šla na Lockaby.“

„Měla nějakého přítele?“

„Z těch, co jsem znal, s nikým dlouho nevydržela.

Jinak ale měla kluků celkem dost. Většinou to byli moji spolužáci.“

„A nevzpomněl byste si třeba na některého?“

Cornell se na chvíli zamyslel. „Řekl bych, že pro začátek byste mohli zkusit Tobyho Hechta a George Bauma.“

Stacey si začal zapisovat jejich jména. Cornell mu přitom koukal přes rameno a po chvilce jej upozornil: „Píše se to B-A-U-M, a ne B-O-M-B.“

„Mám to. Kde myslíte, že bych ty dva ptáčky našel?

Pořád ještě žijí tady ve městě?“

„George najdete úplně snadno. Prodává v Blythe v autobazaru, nový auta i ojetiny. O Tobym ale nic nevím.

Léta jsem s ním nemluvil.“

Ruel poslouchal, o čem se bavíme, a zničehonic se zvedl a prohlásil: „No, teď mě budete muset omluvit, ale musím se jít podívat na toho psa. Rád jsem si s váma popovídal.“

„Nápodobně,“ přitakal Stacey a opět smekl pomyslný klobouk.

Ruel se otočil a zamířil k domu, a sotva mu pod nohama zašustila ta vysoká tráva, obrátil se Stacey na Cornelia: „A co Wilbur Sanders? Viděl jste ho někdy?“

Cornell přešlápl z jedné nohy na druhou, zalovil v kapse a vyndal si krabičku cigaret. Zespodu na ni poklepal, vytáhl si cigaretu a ještě se pro jistotu rozhlédl, jestli nejsou někde na blízku Ruel s Ednou. „Nezlobte se, ale je to otec mojí ženy, tak bych o něm nerad říkal něco špatného.“

Stacey ho uklidňoval: „Nechceme po vás, abyste nám tu vykládal nějaké báchorky. Věřím, že to byl v jádru dobrý člověk.“

Bylo jasné, že dané téma zastihlo Cornelia nepřipraveného. „Vím jen, že i když od nich odešel, Justine si o něm nechce myslet nic špatného.“

„Zajímavé! A co špatného si o něm jako nechce myslet? Že podváděl její matku?“

„Tak to pozor, to jsem neřekl. Bylo toho na něj dost.“

„Teď asi myslíte to Medořino pití? No, ona tedy vážně pije způsobem, že by to rozvrátilo snad každou rodinu. A současně odevšad slyšíme, jak byla Charisse na chlapy.

Proto nám pořád nejde z hlavy, jestli náhodou nedostala zálusk také na něho. Co myslíte?“

„Já myslím, že jsem vám toho pověděl už víc než dost.

A před Justine bych o tom na vašem místě radši vůbec nezačínal. Je na tyhle věci hrozně háklivá.“

Po těch slovech zamáčkl Cornell cigaretu a nepokrytě odmítl vypovídat, jakkoli jsem se ho k tomu snažila přimět. I Stacey to na něho všelijak zkoušel, ale jeho snaha se minula účinkem. Z Cornelia už nic nedostal.

O něco později, když usedl za volant vypůjčeného forda, jsem nadhodila: „Co to jako mělo znamenat? Ten byl ale neochotný!“

Stacey kroutil hlavou. „Pořád nějak nevím, jestli to z jeho strany byla jen hodně špatná lež, nebo jestli se bál, že něco vyzvaní, a vyšel mu z toho tenhle paskvil.“

„Jak by nám mohl lhát? Vždyť skoro nic neřekl.“

„Asi by sis měla promluvit s Justine, víš, jak to myslím? Jako ženská se ženskou.“

Obrátila jsem oči v sloup. „No jasně. Už vidím, jak přede mnou zjihne a začne se mi svěřovat.“

„Ale co když jo. Teď už ale rychle do nemocnice za Conem. Den nekouřil, tak bych soudil, že už nejspíš poleze po stropě.“

„A co vy? Vás jsem neviděla s dýmkou v ruce od chvíle, co jste přijel.“

„Nechal jsem toho… je to takové moje předsevzetí, co mě má udržet při životě.“

Sestra z jednotky intenzivní péče, se kterou jsme se tak dohadovali předešlého večera, už měla po službě a do práce se měla vrátit zase až ve tři. Na tu, která ji přišla vystřídat a která se jmenovala Meredith Snowová, jsme

sice uplatnili veškeré své půvaby i diplomatické vlohy, ale obměkčit se nám ji nepodařilo. Tak jsem nakonec musela zůstat v čekárně. Za Dolanem do pokoje šel Stacey, ale měl povolených jen předpisových deset minut. Čekárna byla prázdná a pustá, a že tam neměli ani časopisy, zabavila jsem se tím, že jsem si z tašky obírala nejrůznější chlupy, vlasy, smítka a drobky, které se mi na ni nachytaly. Přitom se mi do ruky dostal quorumský telefonní seznam, který jsem kdovíproč pořád tahala s sebou. Seděla jsem tedy v té fádní čekárně a v myšlenkách se zatoulala až k té nepromokavé celtě.

Zajímalo mě, kde tak mohl ty své kupovat Ruel. A že byl telefonní seznam, který jsem držela v ruce, i včetně zlatých

stránek

dustý

přibližně

jako

krátký

paperbackový román, neváhala jsem a jednoduše nalistovala rubriku „Plachty a nepromokavé celty“.

Kupodivu obsahovala ještě dvě další kategorie, a sice „Pronájem“ a „Maloobchodní prodej“. Sice bych nemyslela, že si někdo „pronajme“ nepromokavou celtu, aby do ní zabalil mrtvolu, ale staly se už divnější věci.

Podle Dolana musel mít vrah naspěch a pravděpodobně i dost improvizoval, takže jít a půjčit si tu plachtu pro něho mohlo představovat celkem schůdné řešení. Ruel si své plachty sice „nepronajímal“, ale někdo jiný třeba mohl.

Rubrika „Plachty, pronájem“ odkazovala mimo jiné i na „Pronájem provozní techniky“ a na „Zahradnictví“. Ze sedmi uvedených společností pronajímaly čtyři jen samou těžkou techniku, jako jsou jeřáby, nakladače, hloubková rypadla, ruční nářadí, lakýrnické tlakové pistole, lešení, generátory, vzduchové kompresory a další praktické věci. Ty tři zbývající se zase specializovaly na zajišťování večírků a oslav, a pronajímaly tedy celty především jako součást stanů a nejrůznějších zahradních přístřešků. Pro jistotu jsem dole na stránce zahnula růžek, že se na ni ještě vrátím.

Přímo v rubrice „Plachty, pronájem“ byla uvedená pouze jedna jediná společnost, Diamond Custom Canvas.

Měli inzerát v rámečku a tím nejdrobnějším možným písmem v něm stálo, jaké přesně zboží jejich firma nabízí, což zahrnovalo: téry, buničiny, drátěné pletivo, polyetylénové fólie, tkaniny s příměsí ocelových vláken, lamináty a další polyesterové materiály s vinylovou povrchovou úpravou, plachty, svářečské masky, zástěny, koberce a další ochranné a balicí materiály. Sídlili na Robertsově ulici, která vedla souběžně s Main Street, oddělená jediným blokem domů. Než jsem od inzerátu stačila zvednout oči, objevil se Stacey.

Zavřela jsem seznam, ale podržela si na místě prst.

„To už uběhlo deset minut? Mám pocit, jako by to bylo míň.“

„Dolanovi přišla nějaká ženská odebrat krev, tak jsem se nenápadně vytratil.“ Pak si všiml telefonního seznamu. „Dobrá četba.“

„Svým způsobem ano,“ souhlasila jsem. „Chcete se tam ještě vrátit?“

„Ne, je děsně nervní. Hrůza! Jestli si co nevidět nezapálí, bude s ním k nevydržení. Tak mě napadlo, že sjedu do Blythe a pokusím se najít toho Bauma. Nemělo by to trvat nijak dlouho; není to ani dvacet kilometrů.

Nechcete jet se mnou?“

„Ne, mám v plánu něco jiného. Nehodil byste mě ale ještě do motelu? Půjčila bych si Dolanovo auto. Jinak jestli to stačíte vyřídit do oběda, můžeme se sejít v restauraci Burger King a pořádně se zase nadlábnout.“

„Ten váš plán se mi líbí.“

Společnost Diamond Custom Canvas sídlila v areálu dvoupodlažních cihlových a navzájem propojených budov. Rozpoznala jsem mezi nimi řadu skladišť, jeden opuštěný velkoobchod nábytkem a prodejnu zlevněných oděvů. Z dalších obchodů jich řada dávno nefungovala a měla na dveřích bytelné visad zámky. Ty zbývající zase budily dojem, že na ně udeřily zlé časy. Diamond Custom Canvas byly jedinou výjimkou. S přihlédnutím k lokalitě tam sice nemohly proudit davy kupujících z ulice, ale i tak byly obě telefonní linky obsazené. Postavila jsem se

proto na konec pultu a na půl ucha se zaposlouchala do hovoru jedné z telefonujících prodavaček. Právě s někým dohadovala množstevní slevu na zásilku dehtovaných celt. Druhá prodavačka mezitím zavěsila, vstala a zmizela postranními dveřmi. Dál jsem tedy čekala, až mě někdo obslouží, a při té příležitosti si to tam prohlížela.

Šlo o prostornou, i když ponurou místnost, která měřila na délku asi dvojnásobek vlastní šířky. Strop z pocínovaného plechu se klenul velmi vysoko, přibližně na úrovni druhého patra, a visely z něho dlouhé zářivky.

Nalevo ode mne vedly do vyššího podlaží dřevěné dekorativní schody, které někdo natřel jakousi odpudivou tyrkysovou barvou. Zadní stěna zčásti dvojitě prosklená propouštěla dovnitř alespoň tlumené světlo.

Na skle výplní se klikatily dávno uschlé potůčky vody, která tam tudy stékala snad vinou prasklého potrubí nebo díry ve střeše.

Vzala jsem do ruky ceník dvanáctiuncových khaki celt, které nabízeli v nejrůznějších velikostech a tvarech, pod různými výrobními čísly. V ceníku mimo jiné stálo, jakou hmotnost příslušně velká celta bude mít. Jen tak pro zajímavost, celta o rozměrech šest krát devět metrů měla vážit bezmála pětatřicet kilogramů, moc těžká, než aby ji člověk tahal s sebou, pomyslela jsem si. Hnědá, desetiuncová celta mohla sice vážit méně, ale zase na druhou stranu asi mnoho nevydržela.

Tu se z vedlejší místnosti vynořila ta druhá prodavačka. Rozhlédla se kolem, uviděla mě a přistoupila k pultu. „Co si budete přát?“

Mohlo jí být už přes padesát, příliš se líčila a také si barvila vlasy, stažené do ledabylého uzlu. Na sobě měla džíny a černé boty na vysokých jehlových podpatcích.

Dlouhé a dokonale oválné nehty jí zdobil temně rudý lak a na každém zářil ještě tenký bílý proužek. Hlavou mi prolétla vzpomínka na Ionu. Napadlo mě, že patrně povýšila manikúru na umění.

Nadechla jsem se: „Vím, že to možná bude znít divně, ale doufám, že mě nakonec pochopíte.“ Načež jsem jí pověděla o Jane Doeové, a především o té nepromokavé celtě, ve které se našlo její znetvořené tělo. Stručně jsem jí také vysvětlila, proč se domníváme, že mohla být místní a že ji vrah ubodal, popřípadě potkal někde tady.

„Pořád musím myslet na to, že kdyby se nám podařilo zjistit něco o té celtě, třeba se dostaneme na stopu vrahovi.“

„To jako myslíte, co dělal a tak?“

„Tak nějak. Jestli to třeba nebyl malíř pokojů nebo zedník…“

„Zedník ne,“ oponovala. „Ti většinou berou ty velký papírový role. Celkem by mi ale pomohlo, kdybych věděla, z jakého přesně materiálu byla ta celta vyrobená.

Co myslíte, bylo to režný plátno, bavlna, akryl nebo nějaká směs?“

„No, víte, to ve skutečnosti nevím, a to je právě to.

Protože jak tak koukám do toho vašeho ceníku, vyrábíte celt snad stovky druhů, takže ptát se mě na něco takového nejspíš postrádá smysl.“

„Ne tak docela. Spousta našich výrobků spadá do dost specifických kategorií, jako je například nákladová technika, kde se používají převážně plachty s ocelovou a jinou výztuhou. A ty byste si podle mě s obyčejnou celtou jen tak nespletla. Jsou totiž moc velké. Škoda, že jste tu plachtu nepřinesla s sebou. Aspoň jsem vám mohla říct, jestli byla od nás, nebo ne.“

„To je mi líto. Bohužel je kousek odsud na sever pod zámkem, uložená mezi ostatním důkazním materiálem.“

„No uvidíme, třeba vám i tak budu něco platná. Tyhle obyčejné celty se většinou vyrábějí běžným postupem, i když tedy nabízíme dva typy, osmiuncovou nebo desetiuncovou. Co myslíte, poznala byste kdyžtak tu vaši, kdybych vám je ukázala?“

„Můžeme to aspoň zkusit.“

„Dobře. Jsem Elfreida.“

„Já Kinsey. Dík za ochotu.“

Vystoupila zpoza pultu a s klapotem zamířila po betonové podlaze k velkému pracovnímu stolu, na kterém vedle sebe ležely dvě složené celty. Přispěchala

jsem za ní a ona postupně obě rozložila a rozprostřela na tom stole jako cíchy, které se právě chystá mandlovat.

„Tak co, je vám některá povědomá?“

„Asi to bude tahle,“ ukázala jsem na lehčí z nich a ona ji vzala a zvedla do vzduchu. Jasně jsem přitom zahlédla červené štěpování s malým červeným čtverečkem na konci švu v rohu. Ukázala na něj. „Sice to přímo není firemní logo, ale dáváme tuhle značku na všechny naše výrobky.“

„Pane bože! Vzpomínám si, že přesně takový čtvereček je i na té naší celtě.“

„Ve skutečnosti to není čtvereček, ale diamant.“

„Což se objevuje v názvu vaší společnosti.“

Usmála se. „Přesně. Jenže podle toho vůbec nepoznáte, kde ji dotyčný koupil. Sice to mohlo být tady v Quorumu, ale i kdekoli jinde. Problém totiž je, že dodáváme zboží do malířských potřeb v celé zemi, plus do obchodních řetězců, jako je K-mart nebo Target. Tím pádem o ní zřejmě nic moc nezjistíte. Kódy na ně bohužel nedáváme.“

„A kdo je kupuje?“

„Nejvíc ze všech asi malíři. Ale jen profesionálové.

Normální člověk, když si chce doma vymalovat, spíš jde a pořídí si igelit, co pak může vyhodit. Je to tak jednodušší.

Prostě ho vyhodí a nemusí se o nic starat. Řemeslníci naproti tomu potřebují materiál, co by se dal použít i

vícekrát. A naše plachty jsou kva-litní. Vydrží léta.“ Dál štěbetala jako pěnkavka, ale já se nějak zasekla u těch profesionálních malířů. Kde už jsem jen o malířích pokojů slyšela? Usoudila jsem, že odpověď patrně najdu v jednom z policejních spisů. Slečna se na mě tázavě zadívala: „Asi jste ztratila nit, že?“

„Promiňte. Nějak si nemůžu vzpomenout, kde jen jsem už narazila na toho malíře pokojů. Měla bych si to asi ověřit. Moc díky. Ani nevíte, jak jste mi pomohla.“

20

Opustila jsem výrobnu celt s logem diamantu a vrátila se do motelu. Před vchodem do pokoje mi ale parkoval úklidový vozík a mezi dveřmi se kupila hromada špinavého ložního prádla, jež právě svlékla pokojská. Ty dveře jím patrně zablokovala úmyslně. Nahlédla jsem dovnitř a pokusila se zjistit, kam až se s úklidem stačila dostat. Na matraci s igelitovou horní vrstvou se v nohou postele kupil komínek čistých cích a z koupelny řvalo rádio, přesněji nějaká stanice vysílající ve španělštině.

Telefon na nočním stolku signalizoval, že mám vzkaz. Tu spláchla toaleta a z koupelny vyšla pokojská, přes ruku přehozené mé provlhlé ručníky. Přistoupila k vozíku s čistícími prostředky.

Pozdravila jsem ji: „Dobrý den! Nechci obtěžovat, ale jak dlouho vám to ještě bude trvat?“

Usmála se od ucha k uchu a začala přikyvovat. „Hókej.

Sí. Una momento.“

„ Tak já přijdu zase za chvíli,“ utrousila jsem odevzdaně a zamířila přes parkoviště na recepci.

Recepční seděla na té své židli a opět žvýkala žvýkačku, na sobě tutéž zkrácenou sukénku. Ležérně si pohupovala jednou nohou, oči upřené na vnitřní dvoj stránku plátku National Enquirer.

„Na záznamníku mi bliká kontrolka, že mám vzkaz.

Můžete mi říct, kdo mi to volal?“

„Jak to mám vědět? Zjistěte si to sama; stačí vytočit šestku.“

„Když u mě v pokoji je teď pokojská, tak jsem přišla za vámi.“

Podívala se na mě tak, až jsem se málem začala stydět, že ji obtěžuji. „A co je to za pokoj?“

„125.“

Útrpně odložila noviny, natočila se i s židlí směrem k počítači, stiskla několik kláves a zadívala se na monitor.

Chvilku soustředěně žvýkala a pak se jí najednou rozzářily oči. „Jasně, už si vzpomínám. Volal vám jeden zdejší zubař, doktor Spears. Vy máte něco se zubama?“

„A nechal tu na sebe číslo?“

Vyfoukla obří bublinu, opatrně jí zatlačila do pusy a dala rty k sobě. Pak se uchechtla, když bublinu nechala uvnitř v ústech prasknout. „Nechal, jenže jsem si ho nezapsala. Je přece v seznamu.“

„Poslyšte, když jste sem nastoupila, zaškolili vás nějak?“

Dočista přestala žvýkat. „To jako jak?“

„Tak; prostě by mě zajímalo, jestli vám někdo vysvětlil, co taková kancelářská práce vlastně obnáší, jak se správně telefonuje, jedná s lidmi… a tak.“

„Ne. Víte vůbec, kolik mi tu platěj? Dostávám minimální mzdu. Tři dolary a třicet pět centů na hodinu.

A umět jednat s lidmi nepotřebuju. Strejda to tady vlastní. Ale kdybyste si na mě přece jen chtěla stěžovat, jmenuju se Geraldine.“

Nechala jsem to být.

Opustila jsem recepci a hned za dveřmi se dala vpravo směrem k automatu na chlazené limonády, u kterého jsem snad zahlédla telefony. Cestou jsem vylovila z tašky quorumský telefonní seznam a nabrala si také hrst drobných. Už za okamžik jsem nalistovala zubaře, vytočila číslo na Spearse a vklínila si sluchátko mezi bradu a rameno, abych mohla seznam opět uklidit do tašky.

Zvedla mi to paní Grayová. „Dobrý den, paní Grayová,“ pozdravila jsem na úvod. „Tady Kinsey Millhoneová. Vy pracujete i v sobotu? To se mi ani nechce věřit.“

„Potřebovala jsem vyplnit pár formulářů pro pojišťovnu a jindy bohužel nemám čas.“

„Doktor Spears mi tu nechával vzkaz. Není tam náhodou někde?“

„Bohužel je na golfu, ale důvod toho jeho telefonátu vám klidně můžu objasnit i já. Pan doktor totiž našel tu starou kartu, jak jste se tu na ni ptala. Mám ji tu před sebou na stole.“

„Vyřiďte mu, že jsem se do něho zamilovala,“ neznala jsem se vděčností.

„To ho asi k smrti vyděsí,“ poznamenala.

Zasmála jsem se. „A mohla byste pro mě udělat ještě jednu laskavost? Můžete tu kartu zalepit do obálky a poslat ji poštou vrchnímu detektivu Joe Mandelovi z šerifova úřadu v Santa Terese? Probere to se soudním dentistou a zase se nám ozvou.“ Po těch slovech jsem jí nadiktovala adresu a natisíckrát jí i doktoru Spearsovi poděkovala. Když zavěsila, v tichosti a zaníceně jsem děkovala bohu.

Teď mi nezbývalo než věřit, že se Spearsovy záznamy o Charisse Quinnové budou shodovat s nálezem na horní i dolní čelisti zavražděné a že se tak potvrdí její totožnost. Současně jsem si ale uvědomovala, že spoléhat na podobné záznamy se také nemusí vyplatit. V kartě mohly být třeba chyby nebo nemusela být kompletní.

Někdo mohl z nejrůznějších důvodů vynechat záznam o předešlé či další doporučené léčbě. Proto se mohlo ověřování její totožnosti klidně protáhnout. Kdyby se ale prokázalo, že se skutečně jedná o Charisse Quinnovou, mohla se policie Santa Teresy obrátit na okresní sociální

péči v Riverside a zažádat o vydání jejích záznamů. Z těch se zase dalo vyčíst, kdo byly dívčiny rodiče, kde se narodila a podobně. Vzato kolem a kolem jsem z toho měla dobrý pocit. Navzdory nemalým ztrátám jsme dělali pokroky.

Když jsem se vrátila do pokoje, dveře už byly zavřené a pokojská si prozpěvovala téměř na opačném konci chodby. Vstoupila jsem, hodila na židli bundu a tašku a zamířila ke skříni, kde jsem měla uložený cestovní vak.

Vytáhla jsem ho, položila na stůl a zalovila až hluboko na dně. Tam se ukrývala kopie původního policejního spisu.

Posadila jsem se a začala jím pomalu listovat. Věděla jsem, co hledám, ale netušila, kde přesně to najdu. Bylo to na dvacáté stránce. Šlo o policejní hlášení z 1. srpna 1969, jež do detailu popisovalo zatčení Frankieho Miraclea. Jako místo trvalého pobytu uvedl Frankie kalifornské Blythe, ale Venice kupodivu nikde nezmiňoval, asi že tam spáchal tu vraždu. Do kolonky zaměstnání napsal, že je pomocný dělník, a jako zaměstnavatele

uvedl

jistého

Lennieho

Roota,

provozovatele společnosti R&R Painting. Ta sídlila v Hazelwood Springs, čemuž odpovídalo i telefonní číslo.

Zahnula jsem tedy dole na stránce růžek a pokračovala dál. Ještě mě totiž zajímalo, jak se to mělo s tím domnělým telefonátem od Charisseiny matky.

A o padesát stránek dál jsem skutečně našla záznam z devátého srpna ’69, pořízený přibližně ve čtrnáct hodin, ve kterém šerifův pomocník Joe Mandel uváděl, že přijal telefonní hovor z quorumské policejní stanice v riversideském policejním okrese. Kolegy z Lompocu touto cestou kontaktoval jakýsi detektiv Orbison v reakci na dálnopis s popisem dosud neznámé oběti vraždy.

Shodoval se prý s popisem pohřešované mladistvé jménem Charisse Quinnová. Ta odešla z domova 27.

července. Šerifovi lidé z riversideského okrsku dále uváděli, že se dívka narodila čtvrtého října roku 1952, na výšku měřila 161 centimetrů a vážila 54 kilogramů. Jinak měla světlé vlasy, modré oči, propíchnuté uši a velmi mnoho plomb. Pěstounkou jí byla Medora Sandersová bydlící na adrese, kde jsem ji zastihla i já. Podle toho, co uváděl Orbison, přišla zmizení nevlastní dcery nahlásit devátého srpna ráno.

Mandel se po Orbisonově telefonátu dvakrát pokusil Medora kontaktovat, ale bezvýsledně. Pak mu jedenáctého srpna roku ’69, v osmnáct hodin padesát pět minut opět telefonovali z riversideského policejního okresu, že jim prý volala jakási žena a tvrdila, že má dceru jménem Charisse Quinnová, která se údajně stala obětí vraždy. Tato žena chtěla policii upozornit, že se děvče vrátilo domů živé a zdravé. Šerifovu pomocníkovi na sebe nechala telefonní číslo, kdyby se na ni ještě

potřebovali obrátit, které Orbison přeposlal Mandelovi.

Mandel ve své zprávě vzápětí naznačuje, že číslo vytočil, ale pouze se dozvěděl, že je to číslo neplatné. Pokud se pokusil zjistit, komu patřilo, nevyjadřoval se k tomu. Já pak ještě chvíli listovala policejním spisem, ale žádnou zmínku o Charisse ani o Medoře jsem v něm už neobjevila. Posadila jsem se a udělala si pár poznámek na kartičky, které jsem jen tak nahodile vyložila do několika řad.

Bylo zajímavé vidět díly té naší skládačky zase v jiném sledu. Od chvíle, co mi Dolan ten starý spis přinesl, jsem měla všechny ty zprávy dávno přečtené, některé dokonce i víckrát. Hlášení o nějaké pohřešované dívce patřilo mezi ně a vytržené z kontextu současných změn nic neznamenalo. I její jméno jsme zapomněli, sotva jsme je přelétli očima, až se opět vybavilo Staceymu. Totéž platilo pro zaměstnavatele Frankieho Miraclea. I tato informace se zpočátku jevila jako podružná. Teď však na stránce doslova bila do očí.

Celkově mě zarážely zejména tři věci. V první řadě skutečnost, že zmizení nevlastní dcery neohlásila Medora na policii tak brzy, jak se mi snažila namluvit.

Tím pádem bylo jasné, že ji budu muset ještě jednou navštívit a požádat o bližší vysvětlení. Dále mě zaujalo, že Charisse opustila Quorum 27. července, tedy přesně v době, kdy zabil Frankie svou přítelkyni Cathy Lee,

k čemuž došlo 29. července. Byla tedy na cestě, právě když prchal z místa činu. Přesto to nevysvětlovalo, jak se do Lompocu dostal ten mustang, pokud jej ovšem neukradla přímo Charisse. Medora mi sice tvrdila, že neměla řidičský průkaz, ale to ještě neznamená, že neuměla řídit. Pokud byl můj odhad správný, mohla dojet do Lompocu, tam nechat auto a pokračovat v cestě stopem. Do třetice všeho dobrého a zlého mě zajímalo, kdo se to mohl vydávat za Charisseinu macechu a telefonovat jejím jménem na policii. Mít s její vraždou něco společného Frankie, mohla mít ten hovor na svědomí Iona. Onoho 11. srpna, kdy k telefonátu došlo, už policie o Charisseině těle nějakou dobu věděla a právě se pokoušela odhalit její totožnost. A byl snad lepší způsob jak zmást stopu, než zavolat a prohlásit, že se jedna „bezvýznamná“ pohřešovaná dívka zase vrátila domů? Alespoň mně tedy připadalo, že právě ten telefonát způsobil, že se už dál v policejním spisu o Charisse neobjevila ani zmínka.

Odložila jsem kartičky a spis stranou a opět si vzala k ruce svého spolehlivého pomocníka, kterým se mi stal útlý quorumský telefonní seznam, který kromě Quorumu pokrýval i oblasti okolo Blythe, Mesa Verde, Hazelwood Springs, Palo Verde, Ripley, Creosote a ještě osmi dalších měst Arizony. Nalistovala jsem zlaté stránky a v nich vyhledala malíře pokojů. V dané oblasti působili pouze

tři, dva v Blythe, jeden v Palo Verde a poslední v Hazelwood Springs. Podle textu v inzerátu se Lennie Root alias R&R Painting specializoval především na byty, ale též na rodinné domy, vily a obchodní prostory.

Kromě toho byl Root pojištěný, poskytoval finanční záruku, disponoval platným živnostenským oprávněním a sliboval rozumné ceny, rychlost a odhad zdarma.

V seznamu jsem na něho samozřejmě našla telefonní číslo, ale nikoli adresu, což nejspíš znamenalo, že podniká z domova a místo sekretářky používá záznamník. Vrátila jsem se proto do sekce bytových stanic a zkusila najít pana Roota tam. A povedlo se. Ten život na maloměstě se mi pomalu začínal líbit. Vypátrat totiž někoho z místních nedalo vůbec žádnou práci. To paranoia velkoměst podobný úkol neuvěřitelně ztěžovala, neboť místní lidé často tajili osobní údaje a do seznamu je neuváděli. Už jsem se v tom sice naučila chodit, takže jsem si potřebné informace dokázala opatřit jinou cestou, ale ta nikdy nebyla tak schůdná. Tak jsem popadla bundu, hodila si přes rameno tašku a zamířila k autu.

Do restaurace Burger King jsem nakonec dorazila ve čtvrt na jednu. Staceyho ford z půjčovny už stál na parkovišti. Vstoupila jsem a začala se rozhlížet po lidech.

Seděl u stolu až úplně vzadu. I zde zdobily interiér

velikonoční dekorace, velké kraslice z tvrdého papíru a velcí papíroví zajíci. Stacey si mě všiml a zamával.

Vklouzla jsem na sedadlo naproti němu a prohlásila: „Nezlobte se, že jsem vás nechala čekat.“

„Stěžoval jsem si snad? Před chvilkou jsem měl Whopper a porci hranolek.“

„Hmm, tak to jste se měl. I já bych ale něco zakousla, tak doufám, že vám nebude vadit, když tu se mnou ještě posedíte.“

„Kdepak, ještě si něco dám. Ten Whopper chutnal dobře, ale moc mě nezasytil, tak mě napadlo, že bych udělal takovou jako studii, tedy srovnávací studii, ryze vědeckou, a ochutnal jak Whoppera, tak Big Maca, aby se vidělo, který z nich je lepší. Nebo ještě jinak, že bych udělal

ochutnávku

obyčejného

hamburgeru

a

cheesburgeru od McDonalda, plus ještě ,čtvrtlibráku‘ se sýrem a Big Maca. Co vy na to?“

„Seďte, já to vyřídím. Takže si dáte kolu a jednoho Whoppera?“

„Radši bych čokoládový koktejl.“

Po obědě (mém prvním a jeho druhém) jsem Staceymu pověděla, jak jsem pochodila v obchodě s celtami a co jsem ve světle nových informací vyčetla ze starého policejního spisu, především pak o Lenniem Rootovi. „A co jste se vy dozvěděl od toho George Bauma?“

„Byla to bída,“ poznamenal na úvod. „Ten chlap je totiž obchodník každým coulem, zuby má samou korunku a myslí si, kdovíjak to neumí s lidmi. Ze všeho nejdřív mě přemlouval, ať koupím jedno BMW, co tam měli, ale nekompromisně jsem odmítl. Důležitější ale bylo, že když jsem se před ním zmínil o Charisse, začal to všelijak zamlouvat. Zřejmě podlehl dojmu, kdovíjak rafinovaně to se mnou neskoulel; jako bych v životě neviděl nikoho se vytáčet. Podle mě s tou holkou spal, a poněvadž se ukázalo, že jí zavraždili, dostal vítr a chtěl se od toho co nejvíc distancovat. Když jsem mu řekl, kde jsme se o něm dozvěděli, málem se zbláznil. Pak už dělal všechno proto, aby se mě zbavil, a přitom utrousil i pár věcí, co by vás mohly docela zajímat. Dozvěděl jsem se od něj totiž, že Charisse byla náramná kamarádka s Cornellovou sestrou.“

„Ale, to je mi novinka!“

„Že jo? Říkal, že ty dvě potkával jednu dobu ve městě pořád. Myslí, že Charisse toužila po Cornellovi, a s Adrianne že kamarádila proto, aby k němu měla blíž.“

„To by mě tedy zajímalo, proč nám o tom Adrianne nic neřekla. Navíc jak jsem tak poslouchala Cornelia, získala jsem dojem, že on Charisse sotva znal. Justine to dokonce přímo řekla.“

„Zřejmě by stálo za to si promluvit s Adrianne, ne-li i s těma dvěma.“

„Chcete tam zajet? Já že bych zatím ověřila ty malíře…“

„Radši to nechám obojí na vás. Nějak mi docházejí síly. Potřeboval bych se vyspat. Až to vyřídíte, sejdeme se v motelu. To už bych měl být vzhůru, a jestli ne, máte svolení mě vzbudit. Společně pak zajedeme do nemocnice za Dolanem, ať má přehled, co se děje.“

Když jsem se rozloučila se Staceym, ještě chvíli jsem seděla v autě a rozhodovala se, koho si podám jako prvního. V dané chvíli jsem spíš měla chuť poslechnout si něco o přátelství Charisse a Adrianne, a ne se vybavovat s Justine, Cornellem, popřípadě úplně cizím malířem pokojů. Pak jsem se ale podívala do telefonního seznamu a zjistila jsem, že jméno Richardsová se v něm objevuje hned čtyřikrát a že ani u jednoho nestojí Adrianne. Jak se jmenuje její manžel, jsem netušila, a jelikož byla sobota, hledat ji ve škole postrádalo význam. Quelle bummeur.

Vylučovací metodou jsem tedy dospěla k tomu, že si buď promluvím s Rootem, nebo s mladými McPheeovými. A že Cornell s Justine bydleli podle údajů v telefonním seznamu jen čtyři křižovatky odsud, zvítězili na celé čáře.

Jejich dřevěný dům pokrýval jasně žlutý venkovní nátěr, okenní rámy vyplněné kosočtverečnými tabulkami nesly pro změnu barvu bílou a místy je zakrývaly tmavozelené okenice. Z truhlíků na oknech v průčelí

přetékaly růžové pelargonie a předzahrádku lemoval bílý prkenný plot. Zahlédla jsem otevřené dveře do dvojmístné garáže a v ní kousek od Cornellova ponku šestiletou Cissy s oběma staršími sestrami.

Zaparkovala jsem na ulici a po příjezdové cestě zamířila ke garáži, před kterou ležela hromada dětských bicyklů. Tu se na mě obrátila Cornellova tvář. Pozdravil mě, aniž se přestal věnovat rozdělané práci. „Dobrý den!

Tak jak to jde?“

„Výborně. Co to vyrábíte, psí boudu?“

„No jéje, a budu ji mít co nevidět hotovou. Jen ještě dodělám střechu. Holky už se nemůžou dočkat, až ji budou moct nabarvit. Znáte se vůbec?“

„S Cissy jsme se potkaly tehdy ve čtvrtek a všechny tři holky jsem viděla dnes dopoledne u vašich rodičů.“

„No jo, máte pravdu. Takže se už trochu znáte. Jinak tohle je Amelia a tohle Mary Francis.“

„Ahoj,“ pozdravila jsem je. Sice jsem vůbec netušila, která že je Amelia a která Mary Francis, ale tolik na tom zřejmě nezáleželo. Beztak mi všechny děti připadají stejné. „Je Justine doma?“

„Pere, ale klidně si za ní skočte dovnitř. Prádelna je hned za dveřmi. Cissy, běž a doveď tady paní za maminkou.“

Váhala jsem. Chtěla jsem se ho totiž na Charrise zeptat dřív, než s tím půjdu za Justine, ale v přítomnosti

jeho dcer jsem to nepovažovala právě za nejlepší nápad.

Navíc mě už držela za ruku Cissy a táhla mě k nějakým dveřím vzadu v garáži, tak jsem se podvolila a nechala se zavést do prádelny, která byla hned za nimi. Cissy se na prahu otočila a pelášila zase zpátky za otcem a psí boudou.

Justine jsem zastihla jen tak v ponožkách a olivově zelené teplákové soupravě. Byla ke mně otočená zády a právě dávala do pračky špinavé modré džíny a nějaké pracovní haleny. Vedle ní stála plně vytížená sušička, která kolem sebe šířila vlhký a voňavý odér. Z bubnu se ozývalo rachtání, jak se v něm otáčelo něco s knoflíky či s přezkami. Promluvila jsem: „Doufám, že nevadí, že jdu bez ohlášení.“

Nadskočila a vykřikla: „Sakra, to jsem se lekla! Vůbec jsem vás neslyšela přicházet.“

„Nezlobte se. Nechtěla jsem vás takhle překvapit, ale Cornell říkal, ať prý jdu klidně dovnitř. Ale mám pocit, že kdybych zazvonila na zvonek, stejně byste mě neslyšela.“

„Co tady děláte?“

„Jako obvykle. Jen tak čmuchám kolem. Můžeme si promluvit?“

„Přece jsem vám už pověděla všechno, co vím.“

„Prosím, vyslechněte mě!“

Upřela pohled do země a přemáhala vlastní nelibost, a jakkoli nerada ji nakonec také přemohla. „Dobře, ale nejdřív to tady dodělám a půjdeme do kuchyně, ano?“

Nic jsem nenamítala, tak nastrkala do pračky posledních pár kusů prádla, zavřela víko bubnu a nastavila příslušný program. Nakonec pračku uvedla do chodu, opláchla si ruce nad výlevkou a utřela si je do froté ručníku, který narychlo vytáhla z hromady špinavého prádla.

Pak jsem ji následovala do kuchyně, která zářila čistotou, což vysloveně kontrastovalo s nepořádkem v zanedbaném domě její matky. Osobně jsem nikdy tak docela nepochopila, jak to ty matky od dětí dělají, že mají pořád doma tak naklizeno. Justine mi nabídla kávu.

Patrně mi tím chtěla nějak vynahradit, jak na mě byla prve nepříjemná. Nabídku jsem bez váhání přijala, protože slibovala přinejmenším delší návštěvu. Tak mi nalila do šálku trochu černé tekutiny a postavila jej do mikrovlnné trouby. Zvlášť hezká tedy nebyla. Dýchala z ní taková ta povadlá krása a také vypadala, jako by už léta trpěla špatným krevním oběhem, jak byla pobledlá.

Ta zelená tepláková souprava sice dávala vyniknout odstínu jejích očí, které vypadaly živěji než naposledy, ale ani to příliš nepomáhalo. Tu cinkla mikrovlnná trouba, a ona šla a vyndala z ní můj hrnek s kávou.

Když se posadila naproti mně za stůl, přeteklo trochu kávy přes okraj. Podala mi papírový ubrousek a zeptala se: „Přišla jste kvůli něčemu konkrétnímu? Zatím jsme totiž neobědvali, tak bych potřebovala ještě skočit do samoobsluhy pro chleba a tak.“

„Dlouho vás nezdržím,“ ubezpečila jsem ji, zatímco jsem utírala rozlitou kávu. Měla jsem v plánu vzít to oklikou a na přátelství Adrianne a Charisse se optat čistě náhodou. „Už jste mluvila s Cornellem?“

„A o čem?“

„Měla jste přece strach, že se bude zlobit, jestli mi cokoli povíte.“

„To už jsme probrali. Povídal, že vás prý potkal u otce, tak je nejspíš vše odpuštěno. Měla jste štěstí,“ dodala ještě, zvedla se a došla pro cukr a plnotučné mléko, které postavila na stůl. Posadila se a zastrčila si dlaně pod stehna.

„Štěstí spíš bylo, že tam se mnou přišel detektiv Oliphant. S Ruelem si docela padli do oka. Vy jste už Staceyho viděla?“

Zavrtěla hlavou. „Sice se mi doneslo, že do města přijel ještě jeden detektiv, ale zatím jsem se s ním nesetkala. Zřejmě po tom dost jdou, co?“

„To ano. Berou to opravdu vážně.“

„Hmm, to je sice ctí, ale stejně pořád nechápu, jaký má smysl zabývat se tím ještě po tolika letech.“

„No jo, v tomhle jsou poldové dost zvláštní. Nikdy to nevzdávají. Jen vyčkávají.“

„Koukněte, nechci být hrubá, ale vážně už budu muset běžet. S holkama za chvilku nebude k vydržení.“

„Promiňte. Zkrátím to,“ řekla jsem. „Když dnes ráno mluvil Stacey s Cornellem, přišla řeč na jednoho vašeho spolužáka, na jistého George Bauma.“

„No jasně, znám George. A proč o něm vlastně mluvil?“

„Cornell si nejspíš myslí, že se zapletl s Charisse.“

„Zapletl?“

„To je jen lepší způsob jak vyjádřit, že s ní spal.“

„Pane bože, to ne. George měl holku, Swoozie Franksovou, co dělala roztleskávačku. Chodili spolu léta, tak od základní školy, a hned po maturitě se vzali.“

„Swoozie?“

„To je přezdívka. Zapomněla jsem, jak se jmenovala doopravdy.“

„A co když mu ta jeho Swoozie nechtěla dát, a on proto chodil za Charisse?“ Justine se zamračila. „To je nesmysl.“

„Proč? Vždyť jste mi tu všichni tvrdili, jaká to byla rajda!“

„Hmm, to sice byla, ale stejně bych to do George neřekla. Nebo to snad sám připustil?“

„Pokud vím, tak ne, ale zato se Staceymu zmínil, že snad Charisse měla blízko k vaší Adrianne. Docela by mě zajímalo, proč jste nám o tom nikdo z vás nic neřekl.“

„Protože to vůbec není pravda. Jak to vůbec mohl říct?

Je to blázen.“ Pochybovačně jsem nadhodila: „To já nevím, Justine. Vím jen, že říkal, že Charisse si brousila zuby na Cornelia a s Adrianne se kamarádila, aby se k němu mohla dostat. Člověk by si myslel, že se o tom Adrianne aspoň zmíní, teď když je Charisse po smrti.“

„Vždyť jste si ani nebyli jistí, jestli je to ona.“

„No, její totožnost sice ještě oficiálně nepotvrdili, ale zubař konečně našel tu její kartu. Chtěla jsem o tom povědět už dopoledne Edně, ale před tím jejím církevním výborem se to moc nehodilo. Navíc jsem právě tehdy zjistila, kdo je vlastně Adrianne. Asi si dovedete představit, jak mě to překvapilo. Nejdřív ji jen tak potkám na Quorumské střední škole, pak se dozvím, že je Cornellova sestra, a nakonec se ještě ukáže, že se kamarádila s Charisse.“

„Nekamarádily spolu. George neví, co říká. Charisse se kamarádila, jak vy říkáte, akorát s těmi chuligány z Lockaby. Ti byli spíš na její úrovni.“

„Vážně? Vaše matka mi totiž říkala, že byla Charisse dost otravná a jak se pořád vnucovala vám s Cornellem.“

„Občas jsme ji s sebou někam vzali, jenže s ní to vážně nešlo.“

„A věděla jste, že do něho byla Charisse udělaná?“

„No tak, prosím vás.“

„Proč by nám ale George lhal?“

„Neříkám, že lhal. Jen to špatně pochopil. Moc rozumu totiž nepobral. Ale stejně, i kdyby byla do Cornelia zamilovaná, mění to snad na věci něco? Holky v tomhle věku jsou pořád do někoho zamilovaný. Navíc Cornell byl u nás na škole středem dívčího zájmu.“

„Ale jaký jste z toho měla pocit? To vás to neštvalo?“

„Věděla jsem, že patříme už napořád k sobě, tak mi mohly být ostatní ukradené.“

„Já ale myslela konkrétně Charisse.“

„Ta nic neznamenala. Byla to děvka. Lhostejnější mi už být nemohla.“

„Páni, já zírám! Na střední škole jsem byla nejistota sama. To vy jste musela mít sebevědomí o dost větší!“

„Ani bych neřekla. Spíš v tom byl osud. Už když jsem viděla Cornelia poprvé, tak jsem si říkala, že je to ten pravý. To bylo na prvním stupni základní školy. Na druhém stupni jsme sice každý přešli na jinou školu, ale na střední jsme se zase potkali a těsně před maturitou jsme to nakonec dali dohromady.“

„Láska na první pohled.“

„Přesně tak.“

„V tom případě bylo lhostejné, jestli Charisse kamarádila, nebo nekamarádila s Adrianne, teď myslím z vašeho hlediska.“

„Charisse si mohla dělat, co se jí zlíbilo. Šlo to mimo mě.“ Podívala se na hodinky a gestem naznačila, že už má nejvyšší čas. S tak dokonalou neverbální komunikací mohla klidně dělat na psychiatrii.

Zvedla jsem ruku. „Ještě jednu, poslední věc, a pak už vás nechám jít! Nepřipadá vám trochu zvláštní, že váš otec odešel přesně v té době jako ona?“

Justine se na mě upřeně zadívala. „Nechápu, co tím myslíte.“

„No tak, Justine. Tak naivní zase nejste.“

„Chcete mi tu jako naznačit, že ti dva utekli spolu?“

„Vás to snad nikdy nenapadlo?“

„Jistěže ne. Otec odešel v červnu. Ona s námi tehdy už pár měsíců žila a pár si jich u nás ještě pobyla.“

„Ve skutečnosti jen do konce července, což dělá tak šest neděl. Co když spolu měli poměr?“

Justine se zasmála. „No, to snad ne! Nelíbí se mi ani představa, že spal s mou matkou, natož s někým, jako byla ona. To je nechutné.“

„Vám to sice může připadat nechutné, ale taková věc se, po pravdě řečeno, nestala poprvé. Historie je plná příkladů. I vaší matce jsem říkala: Charisse přece byla promiskuitní, tak proč by to nezkusila i na něho?“

Justine pevně semkla rty a upřeně se zadívala na podlahu. Rozčileně si zastrčila za ucho pramen vlasů.

Nedokázala jsem se na to dívat. „Podívejte, nikoho nesoudím. Nedržíme v ruce jediný důkaz. Všechno jsou to jen dohady, plané dohady.“

„Plané, ale krajně nevkusné,“ poznamenala a vstala.

„Myslím, že už vás radši nechám běžet. Možná bych si ale měla promluvit s Cornellem.“

„Nemyslím, že by o to snad stál.“

„Když jsem si šla popovídat s vámi, nic nenamítal.“

„Nechtěl být nezdvořilý.“

„Vlastnost, která mě u mužů vždycky dovede uchvátit.

Každopádně se tím teď ale nemusíte trápit, protože mám stejně na práci něco jiného.“

Městečko Hazelwood Springs vypadalo na mé mapě jako miniaturní tečka u dálnice číslo 78 a leželo asi šestnáct kilometrů od Quorumu. Bylo dokonce tak maličké, že jsem jím projela, aniž jsem to zaznamenala.

Stočila jsem to proto na nejbližší příjezdovou cestu, vycouvala zpátky na hlavní silnici a zase se vrátila. Nově objevený Hazelwood Springs byl jen supermarket, dvě postranní ulice, pár domů a dvě staromódní benzinové pumpy, kde člověka přijde uvítat obsluha, naplní mu nádrž, umyje přední sklo a ještě mu popřeje šťastnou cestu. U jedné jsem sice za celou dvacku doplnila palivo

do toho Dolanova korábu, ale chlapík, co mě obsluhoval, mi nakonec poradil, kde najdu firmu Lennieho Roota, takže to zase tolik nebolelo.

Lennie Root obýval bílý dřevěný dům, posazený na sloupech ze škvárobetonových tvárnic. Nízký prostor vzniklý mezi nimi využíval jako skladiště nejrůznějšího malířského náčiní. Nad vstupními dveřmi visela ozdobná keramická plaketa, na níž stálo ROOTOVI, MYRA a LENNIE.

Lennie mi přišel otevřít hned na první zaklepání. Šlo asi o šedesátníka s úzkým, protáhlým obličejem a velkými pytli pod očima. Hustou šedou kštici měl zlehýnka kropenatou červenými kapičkami barvy. Na sobě měl plátěné kalhoty a bílé tričko a přes ně dlouhou zástěru, která se zavazovala vzadu za krkem jako bryndáček. V ruce držel zmuchlanou bílou košili, jako by šlo o toulavého kocoura, kterého se právě chystá vyhodit ze dveří.

„Dobrý den. Jste pan Root? Kinsey Millhoneová. Víte, doufala jsem, že byste mi snad mohl zodpovědět pár otázek ohledně jednoho vašeho bývalého zaměstnance.

Frankie Miracle se jmenoval. Vzpomínáte si na něj?“

„Proč se ptáte? Protože jestli vás posílá OSHA nebo jestli jste od pojišťovny, tak to po vás budu chtít písemně, to zranění normálně nasimuloval!“

„Kvůli tomu jsem sem nepřišla. Jsem soukromá vyšetřovatelka a momentálně se zabývám případem jedné nevyřešené vraždy, která se teď zase začala vyšetřovat. Došlo k ní v srpnu v roce ’69. Frankie tehdy uvedl, že krátce předtím pracoval u vás.“

Přivřel oči. „Jak moc se vyznáte v žehlení?“

„V žehlení?“

„Manželka je mimo město, její matka se vrátí až příští pondělí a já mám jít večer k dceři na večeři. Tak bych potřeboval vyžehlit tuhle košili, jenže vůbec nevím jak na to. Manželka je vždycky pokropí vodou a zmuchlá do uzlu, ale dál už nevím. Kdy mi to ukážete, povím vám klidně, co budete chtít.“

Zasmála jsem se. „Tedy pane Roote, vy ale máte štěstí.

Tak dobře, ujednáno.“

Podal mi košili a za chvilku už mě vedl střízlivě zařízeným obývákem dozadu do kuchyně. V dřezu se kupila hromada špinavého nádobí a další použité sklenice, příbory a talíře stály také na lince. Na menším stolku kousek vedle stál umělohmotný koš plný vypraného prádla a za ním zely otevřené dveře do komory, kam v té chvíli zapadl Lennie a přinesl odtamtud žehlící prkno s květovaným potahem a skládacíma kovovýma nohama. Když je rozkládal, zavrzal kov o kov a znělo to jako milostná píseň nějakého exotického ptáka. Pak zapojil do sítě žehličku. Přistoupila

jsem k ní, nastavila termostat na bavlnu a čekala, až se žehlička nahřeje.

„Mě naučila už v sedmi letech žehlit tetička Gin.

Hlavně kvůli tomu, že sama žehlení hrozně nesnášela.“

Naslinila jsem si ukazovák a zlehka se dotkla žehličky.

Zasyčelo to. „Teď se dívejte!“ Vzala jsem košili za sedlo, nadzvedla je a urovnala na něm všechny záhyby a nežádoucí sklady.

„Tady se začíná?“

„Ano, pokud ovšem nemáte košili bez sedla. To se pak začíná límcem.“ Pak jsem košili napnula na žehlícím prkně a vysvětlila mu správný postup: nejdřív sedlo, po něm límec, pak manžety, oba rukávy a nakonec přední a zadní díly.

Pozorně mě při žehlení sledoval, až jsem nakonec košili pověsila na drátěné ramínko a zapnula na knoflíky.

Pak jsem z košíku s čistým prádlem vylovila další a podala mu ji, ať to tentokrát zkusí sám. Trochu mu to trvalo, protože to ještě neměl v ruce, ale napoprvé si vůbec nepočínal špatně. Očividně měl sám ze sebe radost, takže jsem si celkem dovedla představit, že se do toho ještě zabere a během odpoledne vyžehlí celý košík.

Následně vypnul žehličku, odsunul koš s prádlem stranou a pokynul mi, ať se posadím.

Když jsme seděli za stolem, prohlásil: „Tak co bych vám tak moh říct o Frankiem kromě toho, že to byl největší flákač, co kdy žil?“

„Jak dlouho pro vás pracoval?“

„Šest měsíců. Většinu dní byl ale v lihu; v opačným případě k ničemu.“

„Přijímal jste ho vy, nebo váš společník?“

„Nemám společníka.“

„Ale vaše firma se přece jmenuje R&R Painting. Tušila jsem za tím druhým ‚R‘ třeba vašeho bratra nebo syna nebo třeba otce.“

„Ne ne. Všechno je to jenom na mně. To druhý ‚R‘

jsem do názvu přidal, aby to dělalo lepší dojem na lidi.

Když je totiž od pohledu jasný, že jde o firmu jednoho jedinýho člověka, lidi si častou řeknou, že na to třeba sám nestačí, že tu práci prostě nezvládne. Takhle se s nima dohodnu na ceně, sepíšeme to, a když pak přijedu sám, už nemůžou couvnout. Jenže já jsem rychlej i důkladnej, jedním slovem pečlivka.“

„A proč jste tedy zaměstnával Frankieho?“

„Taková malá laskavost a současně největší chyba, co jsem kdy udělal. Člověk, co se na mě v tý věci obráül, se nějak znal s Frankieho bráchou a chtěl, abych kluka vzal.

Právě ho tehdy pustili z basy a nikdo mu nechtěl dát šanci. Moc nadšenej jsem tím sice nebyl, ale zrovna jsem

tou dobou přijal celkem velkou zakázku a vážně jsem potřeboval píchnout.“

„A ve kterém to bylo roce?“

„Někdy mezi Vánocema ’68 a létem ’69. Tvrdil, že prej už má v oboru zkušenosti, ale to lhal. Jako pomocník mi byl k ničemu, a to platilo i pro toho jeho kamarádíčka.

Takový lidi vážně nedělaj věznicím právě dobrou reklamu.“

„Říkáte kamarádíčka?“

„Jo. Clifton se jmenoval. Takový srandovní křestní jméno měl…“

„Pudgie.“

Lennie na mě namířil prst. „To je von.“

„To jsem nevěděla, že spolu tehdy Frankie a Pudgie takhle kamarádili.“

„No, když dělali pro mě, tak jo.“

To byla další nečekaná, i když jen útržkovitá informace. Už jsem se nemohla dočkat, až to povím Staceymu, jakkoli jsem v dané chvíli tak docela nechápala, co přesně to znamená, jestli vůbec něco! „Z

toho, co jste říkal před chvílí, jsem získala dojem, že snad Frankie zažádal o odškodné za pracovní úraz. On se nějak zranil při práci?“

„To tvrdí on. Jak jinak! Údajně snad spadnul z lešení nebo co, ale byl tam tehdy sám a podle mě si to vymyslel.

Vím, že si podával tu žádost, ale pak ho zničehonic zase zavřeli, tentokrát za vraždu. Tu jste myslela prve?“

„Ne. Jinou, pár dní po té první někdo ubodal mladou holku. Tělo se našlo nedaleko Lompocu a právě tam tehdy policie zadržela Frankieho. Nevzpomněl byste si, kdy přesně od vás odcházel?“

„V červnu. Vím to jistě, protože jsme s Myrou čtrnáctýho toho měsíce slavili stříbrnou svatbu, a on byl tou dobou už pryč.“

„A jak se mohl dostat do Venice?“

„Slyšel jsem, že si snad našel práci někde v Blythe, u zahradnický firmy, jinak řečeno, že někde za minimální mzdu sekal trávník. Dospělej člověk! Pak potkal nějakou šestnáctku a za tři neděle se brali. Zase přišel o práci, tak se přestěhovali do Venice, kde mu snad kamarád dohodil kšeft na malování.“

„Jasně.“

„A co se týká tý druhý vraždy, jak jste o ní mluvila, tak z tý ho taky podezříváte?“

„Řeknu to asi takhle. Policie ho má už dost dlouho na očích a nemůže se na to už koukat. Bohužel ale dosud nemáme v ruce jediný důkaz, že oběť vůbec znal, prostě nic, co by ho s tím zločinem spojovalo.“

„A jak jste přišla na mě?“

„Na místě činu se našla nepromokavá celta, kterou podle všeho vyrobila quorumská Diamond Custom

Canvas Company. Šla jsem se na ty jejich celty podívat a shodou okolností jsem si přitom vzpomněla, že jsem v policejním protokolu o Frankieho zatčení zahlédla zmínku o malířích. Uvedl vás jako zaměstnavatele.“

„Hmm, jenže tehdy pro mě už dávno nedělal. Ale kdyby to nezabalil sám, stejně bych ho vykop, což si asi moc dobře uvědomoval. Navíc mi krátce nato totálně vybouchla ta zakázka, co jsem měl rozdělanou. Byl to pro mě holt blbej rok.“

„Tu celtu byste už asi teď nepoznal, co?“

„Měl bych. Léta používám ty samý. Kupuju je v železářství na hlavní třídě. Máte ji tu s sebou?“

„Kéž by. Bohužel je ale pod zámkem v policejním skladu, uložená mezi ostatním důkazním materiálem.“

„Tak až ji zas uvidíte, podívejte se, jestli není pocákaná od barvy. Když pro mě Frankie dělal, používali jsme zrovna odstín nazývanej Pouštní písek. Jméno firmy, co nám tu barvu dodávala, jsem sice zapomněl, snad to byl Porter, i když dost možná taky Glidden. Když si opatříte vzorek tej barvy a ověříte to, třeba mu díky tomu tu vraždu nakonec přišijete. Osobně proti němu klidně budu svědčit.“

„Díky. Vážně, úplně jste mě ohromil. Máte paměť jako slon.“

„Ten Pouštní písek, to byl snad nejnešťastnější odstín, se kterým jsem kdy pracoval. Objednal jsem ho kvůli

největší zakázce, která mi kdy nevyšla. Tedy doteď,“

dodal. „Kdyby to tehdy nepohořelo, přišel jsem si na desítky tisíc.“

Malinko ve mně hrklo. „Nemluvíte teď čistě náhodou o projektu Tulley-Belle?“

„Jak to, že to znáte?“

„Zrovinka dneska se o tom jen tak mezi řečí zmínil Ruel McPhee.“

„Jó, Ruela znám. Za ty roky jsem pro něho už nejednou dělal.“

„A kde to místo najdu? Celkem ráda bych se tam podívala.“

„Jela jste kolem cestou sem. Stojí to hned vedle dálnice číslo 78, asi v půli cesty do Quorumu, na západní straně. Z dálky to malinko připomíná vězení. Nemůžete to minout.“

21

Vybledlý billboard u krajnice hlásal: LUXUSNÍ

BYTOVÝ KOMPLEX TULLEY-BELLE, BYDLENÍ ZÍTŘKA!

Očividně šlo o součást nabubřelé reklamní kampaně, za kterou se skrývaly špatně promyšlené investice a která snad měla v lidech vzbudit nákupní horečku. Přes jeden roh billboardu se ještě ke všemu táhl výrazný červený proužek s nápisem: K DISPOZICI UŽ POUZE 2 BYTOVÉ

JEDNOTKY! Pokud to byla pravda, ještě dnes se s firmou museli soudit majitelé těch ostatních bytů. Zpomalila jsem, sjela z dálnice a dál pokračovala po širokém pásu asfaltu, ze kterého snad měla jednou vzniknout čtyřproudová vozovka. Mezi zamýšlenými jízdními pruhy stály betonové květníky, prázdné jako okolní pustina. Stavitel si patrně představoval, že vysněný bytový komplex opatří honosnou branou a tou že se bude vjíždět na prostorné parkoviště obklopené pečlivě udržovanými trávníky a vzrostlými palmami. Od svého snu však upustil dřív, než vůbec architekt stačil dokreslit plány. Rostlinám se tam navíc moc nedařilo a jinak rovinatý terén v dálce zvolna přecházel do nevysokých

kopců Palo Verde Mountains. Kdovíjak daleko ode mě se ale tyčily, protože bylo neuvěřitelně jasno a suchý horký vzduch mohl vzdálenosti dost zkreslovat. A skutečně.

Rozestavěný komplex budov, vzdálený zdánlivě jen asi půl kilometru, byl nakonec daleko dva a půl kilometru.

Když jsem konečně zastavila na prašném prostranství před ním a zhasla motor, obklopilo mě ticho jako neviditelný štít. V ostrém poledním slunci vypadala ta skupinka nedostavěných věžáků jako opuštěný skalní hrad, kterým se prohání už jen meluzína. Mezi jednotlivými budovami se všude kupily hromady odpadků, ale jinak kolem vládl klid. Od Dolana jsem věděla, že se zde navzdory přívalovým dešťům nedrží vláha nijak dlouho, vždy rychle odtéká mnoha zkalenými potoky. Už z auta jsem proto uviděla početné klikaté strouhy, které ve zdejší propustné půdě vyhloubila dešťová voda a které se musely místy prokusovat i tvrdým betonem.

Vystoupila jsem z auta a zabouchla za sebou dveře.

Provázel to jen tlumený zvuk, jako by snad většinu slyšitelných frekvencí pohlcovalo samo ovzduší. Areál byl nesmírně rozlehlý a některé budovy téměř dostavěné; jiné sestávaly pouze z nosných sloupů a stěn a vše ostatní jim chybělo. Kousek dál za nimi jsem zase zpozorovala již položené základy, na které však už nestačil nikdo nic postavit. Všude vedly stopy od

pneumatik a já si při pohledu na ně představila, jak se tam asi za nocí slétali puberťáci jako tažní ptáci, jak se asi plížili tmou a rychle se utíkali schovat před nevlídnou matkou nocí do tepla již odizolovaných místností. Venku totiž pořád foukalo, vlasy mi cuchal silný skučící vítr. Tu za mnou zapraskal písek cesty.

Otočila jsem se a asi šedesát metrů za sebou uviděla vyzáblého šedivého psa, který vleže na břiše spokojeně trhal maso z právě zabité kořisti. Jenže jsem zjistila, že to není pes, ale kojot. Zvědavě se na mě zadíval, ale jen se zvedl, vzal do huby bezvládnou mrtvolku a někam s ní líně odkráčel. Zbarvením natolik splýval s okolním pískem, že se mi už za chviličku dočista ztratil z očí.

Otočila jsem se čelem k nejbližší budově a vešla. V

okenních rámech chyběla okna, ve dveřních zase dveře.

Moc to tam tedy ti squatteři nezařídili. V místnosti, která snad původně byla koncipovaná jako vstupní hala, ležely u stěn matrace, jedna vedle druhé jako lůžka v polním lazaretu. Na některých se povalovaly otrhané přikrývky, ale většina byla prázdná. Sem tam mezi nimi stála lepenková krabice, která nejspíš sloužila jako stolek na odkládání kuřáckých potřeb, popelníků a prázdných plechovek od piva. Přistoupila jsem blíž, že zkusím odhadnout, jaké drogy teď mezi mládeží frčí. Bezpečně jsem identifikovala marihuanu, hašiš a kokain, ale jasnou převahu měl samozřejmě nikotin, protože cigaretové

nedopalky početně převyšovaly ty od jointů nejméně čtyřnásobně. Korunu všemu nasadil použitý prezervativ, pohozený na liché ultramoderní tenisce na basketbal.

Pokusila jsem představit si, kolik asi nezletilých dívek zde přišlo o panenství a jaké to asi v takových podmínkách muselo být. Zřejmě ale byly namol opilé anebo jinak zfetované, a tak nejspíš vůbec netušily, co vlastně dělají, popřípadě co kdo dělá jim.

Tu ke mně zvenčí dolehl zvuk, který asi nejvíc připomínal třepotání křídel právě vzlétnuvších ptáků.

Našpicovala jsem uši ve snaze zjistit, co ten rámus asi způsobuje. Znělo to, jako by někde kousek ode mě povlávala ve větru taková ta červenobílá igelitová páska, kterou tam snad mohl kdysi někdo natáhnout, aby zabránil ve vstupu nepovolaným. Šramot to byl vážně dost znepokojující, jako když se někdo snaží oddělit od sebe dvě strany mikrotenového sáčku. Přistoupila jsem proto k nejbližším dveřím a rozhlédla se po chodbě.

Žádný igelit nikde široko daleko nešustil, všude jen zely prázdné dveře vedoucí do ještě prázdnějších místnosti, zalitých jasným slunečním svitem. Zastavila jsem se a zbystřila všechny smysly jako šelma na lovu. A najednou mi došlo něco, co mi mělo dojít hned. Komplex Tulley-Belle byl jako stvořený pro vraždu. Křik oběti nemohl být slyšet dál než na sto metrů. Pakliže by k vraždě došlo venku, skvrny od krve mohly snadno zmizet, stačilo jen

zpřevracet zem rýčem. Kdyby se naproti tomu odehrála uvnitř, podlahu šlo jednoduše vytřít hadrem a případné krví zbrocené přikrývky či matrace se zase daly spálit na hranici.

Tulley-Belle tak trochu připomínalo starověké ruiny, jako by na tom místě kdysi vznikla a zase zanikla nějaká velká civilizace. Dokonce i za dne ze všeho kolem dýchal zmar. Jasně jsem si uvědomovala, že jsem sama. Stavba stála tak stranou, že kdyby se někdo blížil autem, viděla bych ho na míle daleko. Pobudové a bezdomovci, kteří tam snad mohli bydlet, se zase jistě někde skrývali a dalo se čekat, že dokud nebude vzduch čistý, ani nos nevystrčí. Zamířila jsem zpátky k autu a musela jsem se přemáhat, abych neběžela. Když jsem konečně usedla za volant a zabouchla za sebou dveře, sotva jsem popadala dech. To musel vidět Stacey!

Když jsem se vrátila do motelu, přecházel přede dveřmi mého pokoje, sem a tam, tam a sem. Prolétlo mi hlavou, že se už patrně nemůže dočkat, až si dá zase do nosu v nějakém rychlém občerstvení, protože jiný důvod, kvůli kterému by snad mohl být tak rozrušený, mě nenapadal. Sotva mě uviděl, běžel mi naproti. Stáhla jsem okénko. Naklonil se dovnitř, na tváři úsměv od ucha k uchu a ukázal sám na sebe prstem. „Vidíte to? Vidíte, jak jsem rád, že vás zase vidím? Už jsem myslel, že tu

snad budu čekat věčnost. A víte, o co jde? Jde o to, že jsem momentálně ten nejšťastnější člověk na světě.“

„A čím to?“

O krok ustoupil a galantně mi otevřel dveře, jako že si mám vystoupit. „Volal Joe Mandel. Jak to tak vypadá, na daktyloskopii budou dneska přesčas. Pamatujete, jak jsem říkal, že si někdo dal tu práci a dokonale toho mustanga vyšůroval? No, tak k dokonalosti to tedy mělo celkem daleko, protože kluci z laborky na tom autě našli hned dva páry otisků; byly na ruční brzdě, na víčku od nádrže, na ráfku rezervy a na přihrádce u spolujezdce.

Jako by se řidič cestou naklonil, něco z ní vyndal a zase ji zavřel. Další, už o něco méně zachovalé otisky ještě odebrali z mapy Kalifornie, co ležela pod předním sedadlem.“

„Jak mohli po tolika letech najít čitelné otisky?“

Stacey nad tím jen mávl rukou. „Ti jsou schopní všeho. Dost ale pomohlo, že s tím autem celé roky nikdo nejezdil, že stálo v garáži, zakryté plachtou.“

„A čí ty otisky byly?“

Stacey se zatvářil poněkud útrpně. „Nač ten spěch?

Copak jsem se to právě nechystal říct?! Takže, oboje dvoje otisky porovnali s Charisseinými, ale bohužel. Tím pádem se nabízí, že když ji do toho kufru nakládali, byla už dávno mrtvá. Jinak rezervu patrně vyndali a hodili na zadní sedadlo, aby jí uvolnili místo. Ať už ale to auto

uklízel kdokoli, prokázal nám nesmírnou laskavost, odstranil všechny zbytečně matoucí otisky a ty, co minul, jsou kupodivu jak z učebnice daktyloskopie. První sadu Mandel prakticky okamžitě objevil v policejní evidenci. A hádejte, komu patří! Ani ve snu by vás to nenapadlo. Je to vážně fór!“

„Frankiemu Miracleovi.“

„To jsem taky říkal, ale netrefil jsem se. Tak komu, zkuste to ještě jednou?!“

„Stacey, jestli mi to okamžitě teď hned nepovíte, vrhnu se na vás a vymlátím z vás duši!“

„Pudgiemu.“

Vytřeštila jsem na něho oči. „Vy myslíte, že v tom měl prsty Pudgie?“

Stacey se zasmál. „To sice zatím nevím, ale je to docela dobře možné. Když mi to Mandel poprvé zavolal, málem mi vypadly zuby. Jenže když se nad tím člověk trochu zamyslí, docela to dává smysl. Ten Pudgie se asi musel dost zapotit, jak jste za ním tehdy byla ve vězení.

Nejspíš považoval celou věc za vyřízenou, a my s tím na něj najednou vyrukujeme po osmnácti letech zas!

A i když samozřejmě netušil, kolik toho víme a jestli jsme si ho s případem už vůbec spojili, prozíravě nás navedl na někoho jiného. Logicky znal všechny podrobnosti, a použil je, aby nás snáz přesvědčil. Samozřejmě to

neznamená, že ji zabil, ale podle mě přinejmenším ví, kdo to udělal.“

Přitakala jsem: „Opravdu zacházel dost do detailů.

Například si jasně vzpomínám, jak říkal, že byla mrtvá do něčeho zabalená. Byl si tím dost jistý, tak jsem předpokládala, že se mu nejspíš ve vězení svěřil Frankie.

Stejně tak věděl, že ji vrah ubodal.“

„A vy jste mu to neříkala?“

„Samozřejmě že ne. Tahal ze mě sice rozumy, ale zůstala jsem neoblomná. Ani se nedivím, že ho tak děsilo, aby se neprovalilo, že promluvil. Frankie by se zbláznil, kdyby se dozvěděl,– že na něj Pudgie ukázal prstem. A co ty druhé otisky? Frankiemu asi nepatřily, co?“

„Ne, a je to vážně na levačku. Dělá se mi z toho nanic.“

„To mně taky. Jinak právě jedu od toho malíře, od Lennieho Roota. Dozvěděla jsem se, že někdy začátkem roku ’69 přijal Frankieho i s Pudgiem na výpomoc.

Frankie se mu na to asi po šesti měsících vykašlal, to znamená někdy v polovině června. Zřejmě si ale zase hned našel práci v Blythe, kde vydržel celkem asi tři neděle. A zřejmě tam se seznámil a oženil s Ionou Mathisovou.“

„A co Pudgie? Kde ten zatím byl?“

„To nevím, ale můžu ještě jednou sjet za Rootem a znovu se ho zeptat. Soustředila jsem se spíš na Frankieho.“

„Takže Root nám může dosvědčit, že se Frankie zdržoval v Quorumu v době, kdy tu žila i Charisse?“

„Ne přímo v Quorumu, ale v Blythe, což je ale vysloveně kousek,“ upřesnila jsem to. „Přibližně koncem července, tedy v době, kdy zmizela Charisse, se Frankie přesunul do Venice, což je odsud pět hodiny jízdy. Tedy povím vám, hnala jsem se sem a pomalu se přikláněla k názoru, že náš člověk je Frankie, a vy zničehonic přijdete s takovým důkazem na Pudgieho, a všechno je jinak.“

„Ne nutně. Mohli to spáchat spolu. Jak vám tuhle Pudgie vykládal, že se s Frankiem vůbec neznali, jednoduše lhal.“

„To jo. Navíc Pudgie znal Ionu, tak proč ne i Frankieho? Klidně je mohla seznámit,“ uvažovala jsem, „a nebo to bylo ještě obráceně, a Ionu seznámil s Frankiem Pudgie.“

„Hmm, a není to vlastně jedno, když ty druhé otisky nejsou jeho? Představa, že se nám z toho vyvlékl, se mi ale vůbec nelíbí.“

„No jo, ale někdo s tím Pudgiem v tom mustangu jet musel. Co třeba Iona?“

Stacey se zachmuřil a podrbal se pod bradou.

„Moment. Tady bych trošku přibrzdil. Takový planý odhad si nemůžeme jen tak dovolit. Právě jsme posadili Pudgieho do auta s mrtvou Charisse v kufru, a přitom

tam ty otisky klidně mohl nechat až potom, a ne v době vraždy.

Neznal

Pudgie

náhodou

někoho

od

McPheeových?“

„Jestli to auto ukradl, ani je znát nepotřeboval.“

„Problém je, že jestli se Pudgie znal třeba s Cornellem nebo s někým jiným z rodiny, mohl se k autu dostat jakkoli a navíc naprosto legitimně. Nesmíme zapomínat, v jakém stavu se to auto vrátilo. Ruel klidně mohl Pudgieho požádat, jestli by jim ho třeba nepomohl odtlačit do garáže nebo opláchnout hadicí. Stejně tak se mohli v té garáži zašívat s Cornellem a kouřit. Existuje celá řada vysvětlení, jak se tam mohly dostat jeho otisky.“

„Ale jedině za předpokladu, že se znal s McPheeovými,“ dodala jsem.

„Přesně.“

Uvažovala jsem rychle. „Pudgie vyrůstal v Creosote, což je jen pětadvacet kilometrů na jih odsud. Myslím, že kousek pod Hazelwood Springs.“

„Moje řeč.“

„A přesto toho mustanga mohl ukrást, i jestli se znal s McPheeovými. Tehdy když ho v Lompocu zadržela policie, přece stopoval. Co když ukradl toho mustanga, odjel s ním do Lompocu, tam vyklopil tělo a shodil auto ze srázu?“

„A proč se nezeptat přímo jeho? Říkala jste přece, že když ho pustili z vězení, jel k sestře, nebo ne? Adresu na ni máte?“

„Ne, ale nebude problém si ji opatřit.“

Adresu Pudgieho sestry jsme opravdu získali celkem snadno, stačilo zavolat na vězeňskou správu Santa Teresy. Jinak jsme se rozhodli, že raději pojedeme fordem z půjčovny, protože Dolanův obstarožní chevrolet zapáchal jako přeplněný popelník. Když jsme pak uháněli po dálnici číslo 78 na jih, ukázala jsem Staceymu Tulley-Belle a pověděla mu, co se mi tam přihodilo. Okamžitě se tam chtěl jet podívat, přesně jak jsem předpokládala. Odložili jsme to ale na později, až bude víc času.

Městečko Creosote nebylo zdaleka tak rozlehlé jako Quorum, přesto mohlo být nejméně desetkrát větší než Hazelwood Springs, jímž jsme projížděli cestou. Údaj na návěsti s názvem obce napovídal, že má 3435 obyvatel, ale podobné statistiky bývají dost nespolehlivé. Co by kamenem dohodil, se táhla hranice s Arizonou, a tak se v Creosote žilo ve stylu Divokého západu. Pohled na město proto asi ze všeho nejvíc připomínal pohled na laciné filmové kulisy k béčkové kovbojce a člověk z toho měl až pocit, jako by se tam měl co chvíli zřítit ze střechy saloonu ničemný pistolník. Úzkou hlavní třídu lemovaly

obchůdky situované do dřevěných budov, které se těsnaly jedna vedle druhé a měly nejvýš dvě nebo tři podlaží. Namísto chodníků je spojovaly jakési prkenné lávky, z nichž se oddělovala dřevěná schodiště. Průčelí evokovala Potěmkinovy vesnice. Mohlo samozřejmě jít o zašlou slávu z dob, kdy město slavilo triumf jako centrum těžebního průmyslu, ale stejně tak se třeba jen chlubilo bohatou historií, jež byla ve skutečnosti chudá jako kostelní myš.

Stacey si nasadil tu svou červenou pletenou čapku, prý že je mu zima na hlavu. Podezírala jsem ho sice z ješitnosti, ale mohla jsem se mýlit. Dům Pudgieho sestry jsme našli na A Street, kousek od křižovatky se Třetí ulicí, a jednalo se o nevelikou krychli uprostřed pruhu trávníku. Vpředu měla malou verandu, na kterou se chodilo po třech betonových schodech. Uvnitř hučel vysavač. Stacey energicky zaklepal, ale nic se nedělo. Tak zaklepal ještě jednou, načež jsme slyšeli, jak někdo vypnul ten vysavač. Za okamžik se otevřely dveře a v nich se objevila Felicia Cliftonová, na sobě modré džíny a tričko. Jinak byla naboso a za pasem jí visel hadr na utírání prachu. Rezavé vlasy měla převázané modrým šátkem, taková poněkud vyšší a kostnatější Popelka. Jak ta se dovedla zmalovat! Horní i dolní víčka měla černou tužkou pomalovaná snad celá a také nosila falešné řasy,

které jí velmi zvýrazňovaly jasné modré oči. „Co potřebujete?“

„Hledáme Felicii Cliftonovou? To jste vy?“

„Ano.“

„Jsem Stacey Oliphant z šerifova úřadu v Santa Terese a tady tohle je slečna Kinsey Millhoneová…“

Zavřela oči. „Jestli jdete kvůli Cedricovi, tak už se vážně zabiju. Přísahám bohu, že to udělám.“

„Nic neprovedl, paní Cliftonová, alespoň pokud víme.

Jen jsme si s ním potřebovali promluvit. Je tady u vás?“

„Tak to tedy není. Včera večer, nebo dneska ráno, vážně nevím, odešel a ještě se nevrátil. Ani vzkaz mi tu nenechal, abych věděla, kde je nebo kdy se vrátí.“

„Nevadilo by vám, kdybychom šli na chvilku dál?“

Felicia na okamžik zaváhala. Rozhlédla se ulicí, jako by nás snad zpoza napůl zatažených záclon špehovali sousedé. „No, na zápraží vás jen tak stát nenechám.“

Pak jsme se zničehonic ocitli přímo v obývacím pokoji, který měřil přibližně tři metry na tři. Z našeho úhlu jsem dohlédla ještě do kuchyně, kromě které sloužily obyvatelům bytu ještě dva další pokoje spojené koupelnou, jinak nic. Alespoň mi to tak připadalo. Ve vzduchu se vznášely pachy a vůně čistících prostředků a na kuchyňské podlaze byly dosud patrné stopy, které tam zanechal vytírací mop. Nadto jsem zahlédla leštěnku na nábytek značky Pledge, saponát Comet, přípravek na

čistění záchodových mís Lysol a zřejmě ještě nějaké bělidlo.

„Tak se přece posaďte,“ vybídla nás.

Stacey tedy přijal místo na pohovce, já usedla na anatomicky tvarovanou židli ze žlutého plastu, která stála hned vedle. Felicia byla jako na jehlách, a tak jsem uvažovala, jestli uklízí proto, aby zaplašila nepříjemné myšlenky a úzkost, jako jsem to občas dělala já. Hned se poznalo, že se opravdu snažila, aby to doma pokud možno co nejvíc zútulnila, třebaže většina nábytku vypadala jako z druhé ruky, z bazaru nebo z výprodeje.

„A co vlastně děláte za práci?“ zeptal se Stacey pokud možno přátelským tónem.

„Vedoucí v čistírně. I celej můj život je jako čistírna, jenom pořád uklízím špínu po ostatních.“

Stacey poznamenal: „Dovedu si představit, že to asi máte s Cedricem těžké.“

„Ale no tak, klidně mu říkejte Pudgie! Každý mu tak říká. To jenom já pořád trvám na Cedricovi. Ani nevím proč. Je to k smíchu, zvlášť když člověk ví, co je zač.“

Posadila se na umělohmotnou židli, která patřila do páru k té mé. Natáhla ruku a urovnala štos časopisů, načež roztržitě přetřela stůl hadrem, ačkoli na něm nebylo ani smítko, ani drobeček.

Stacey si odkašlal. „Jste spolu jen sami dva?“

„Ano, jen my dva. A co si pamatuju, přitahoval problémy. Rodiče se nám rozvedli, když mu bylo osmnáct měsíců. Máma utekla s chlapem, co prodával pozinkovaný potrubí, a táta se do dvou let uchlastal.

Když se brácha narodil, bylo mi osm. Táta se už tehdy nedokázal starat ani sám o sebe, tak jsem Cedrica vychovávala já. Nejspíš si dovedete představit, jak to asi mohlo vypadat.“

„Celkem náročný úkol v takovém věku.“

„To tedy ano, a zřejmě jsem se s ním nevypořádala nejlíp. Od devíti let nevychází z problémů. Zřejmě jsem ho asi neměla pořád tahat z malérů, splácet za něj kauce a pokaždé to s ním zas a znovu zkoušet… Vůbec k ničemu to nebylo. Má talent akorát na to vyhýbat se práci; plus občas ukrást nějaké auto.“

„A co dělá od chvíle, co ho pustili z. vězení?“ zajímala jsem se.

„To co vždycky. Pije, kouří, půjčuje si ode mě peníze a všude, kam přijde, lže, až se mu od pusy práší. Výjimečně mi s něčím pomůže v domácnosti, ale to už na něj musím jó zařvat. To pak většinou aspoň umyje nádobí, popřípadě dojde na nákup. Občas mám pocit, jako bych čekala na zázrak.“

„A hledá si třeba práci?“

„Přinejmenším to tvrdí, jenže tady ve městě se toho stejně moc dělat nedá. Sice teď někoho shánějí v

mlékárně, ale o tom si zas myslí, že je to pod jeho úroveň.

Vůbec nechápu, jak na to přišel! Podle mě už klesnul tak hluboko, že něco pod jeho úroveň prostě neexistuje.

Alespoň tak to vidím já. Je jen otázka času, kdy zas něco vyvede. Sice nechápu, jak je to možné, ale tihle nenapravitelní darebáci maj k sobě vždycky nějakou hodnou ženskou, která je lituje. V tomhle případě jsem to já.“ „Znám ještě jednu takovou,“ poznamenala jsem a vzpomněla si na Ionu.

„Je v tom vina,“ poznamenal Stacey.

„Myslíte? Možná máte pravdu. Vždycky mu skočím na ten jeho upřímnej kukuč. Podívám se na něj a vidím ho, když mu bylo devět. Tehdy ho chytili, když vzal sousedce z domu odnaproti dva stříbrný rámečky na fotografie. Co si sakra představoval, že s nima udělá? Brečel ale jako malej a přísahal, že už to nikdy neudělá.“

„A jak dlouho mu to vydrželo?“

„Asi měsíc. Ani si už nevzpomínám, co ukradl hned pak, určitě nějaký podobný nesmysl. Přitom mu můžu kázat, jak chci, můžu na něj křičet, nadávat mu… ví přesně, jak na mě, vždycky si mě zase obtočí kolem prstu.

Určitě není žádný hlupák, jenom lenoch, že mu není rovno. Vždycky dělá jen to, co mu připadá v dané chvíli výhodné, ale vůbec nemyslí na následky. Mrzí mě to

a nevím, jak z toho ven. Mám mu vyřídit, aby vám zavolal, až se zase vrátí?“

„To byste byla moc laskavá,“ ocenil to Stacey a vzal si k ruce kuličkové pero. „Neměla byste kus papíru? Dal bych vám na nás číslo.“

„Klidně to napište tady na obálku toho Cosmopolitanu. Ty nevyhazuju.“

Stacey tedy na obálku časopisu naškrábal jméno našeho motelu, telefonní číslo a čísla našich pokojů.

„Kdybyste tam pro jistotu ještě připsal vaše jména, kdybych je náhodou zapomněla,“ řekla a znamenalo to, že se tak už stalo.

Stacey tedy pod ostatní údaje připsal i naše jména, zavřel pero a zastrčil si je zpátky do kapsy. Pak se zeptal: „A když takhle chodí ven, nevíte náhodou, kam? Klidně si uděláme procházku po okolí, zvlášť jestli je možnost, že bude někde k zastižení.“

„Na Vine je jedna taková hospoda, tedy spíš zapadák, a tam by to snad stálo za pokus. Jinak už mě nenapadá, kde jinde by mohl být, pokud ovšem nejel do Blythe.“

„A s kým se tak stýká?“

„S nikým, koho bych snad znala. Byl už totiž tolikrát ve vězení, že mu moc kamarádů nezbylo. Ve čtvrtek večer ale s někým telefonoval. Ten první hovor si vzal sám, takže o tom nic nevím, ale hned ten další jsem

zvedla já. Volala mu jedna žena, se kterou před lety chodil…“

„Nemyslíte náhodou Ionu Mathisovou?“ zeptala jsem se. „Přesně tu myslím. Jak to, že ji znáte?“

„Mluvila jsem s ní, je to pár dnů.“

„Je moc milá. Vždycky se mi líbila. Škoda, že s ní nevydržel. Ale slyšela jsem, že si nakonec vzala někoho jiného.“

„A proč vlastně Pudgiemu telefonovala?“

„To nevím, ale asi byla dost nabroušená, protože Cedric se jí omlouval jako blázen a pořád jí přesvědčoval, že nic z toho, z čeho ho obviňuje, neudělal. Pak si ho vzal k telefonu někdo další, podle všeho chlap, a začalo to zase nanovo.“

„Nebyl to Frankie Miracle?“

„To je klidně možný. Nevěnovala jsem tomu zase takovou pozornost. Telefon máme navíc v kuchyni, a když zazvonil, v televizi zrovna dávali můj oblíbenej pořad, tak jsem to jejich dohadování nevydržela moc dlouho poslouchat, šla jsem a zabouchla dveře.“

„A neříkal po tom telefonátu, že se snad večer někam chystá?“

„Ne, ale víte, on se mi většinou moc nesvěřuje s tím, co dělá.“

„A myslíte, že mohl jet za Ionou?“

„Panebože, jen to ne. Aspoň v to doufám. Opravdu dost zuřila. Jestli má dost rozumu, radši by se jí vyhnul.“

„To se mi vůbec nelíbí,“ poznamenala jsem, sotva jsme se Staceym zase seděli v autě. „Tak co takhle najít nejbližší benzínku a podívat se, jestli tam náhodou nemají telefonní automat?!“

„A kam chcete volat?“

„Do Peaches, Annette Mathisové. To je Ionina matka.“

Na hlavní jsme potkali čerpací stanice všeho všudy dvě. První patřila společnosti Chevron a stála na rohu První ulice a Vine. Druhou provozovala společnost Arco a objevili jsme ji na rohu Hollywoodské ulice a opět Vine, která se tedy vinula opravdu vtipně. Stacey zastavil u té druhé. Vzápětí jsme si oba prohledali kapsy a dali dohromady celou hrst drobných mincí. Stacey nakonec zůstal v autě a já zaběhla k telefonu a jako první vytočila číslo na informace. Operátor mi ochotně nadiktoval telefon do Moonlight Café, kde to po pár zazvoněních zvedla přímo Annette.

„Dobrý den, Annette!“ pozdravila jsem. „Tady Kinsey Millhoneová. Byla jsem u vás tuhle s nadporučíkem Dolanem –“

„Pamatuju se na vás,“ přerušila mě. „A jak se má pan nadporučík? Zapomněla jsem, jak se jmenoval…“

„Conrad, ale většina lidí mu říká Con. A když už se ptáte, právě včera ho schvátil infarkt. Teď proto leží v Quorumu v nemocnici.“

„Ne! To nerada slyším. Chudák! Jak se mu vede?“

„No, naštěstí má dobré doktory, a podle těch už je nejspíš mimo nebezpečí.“

„Díky bohu. Vyřiďte mu, že se za něj budu modlit.“

„Spolehněte se. Teď bych se ale ráda zeptala na něco Iony. Pracuje?“

„Kéž by, milá zlatá, kéž by! Chvíli po vás se sebrala a odjela z Peaches rovnou do Santa Teresy. Ještě ten den mi volala, že prej je u Frankieho. Nemůžu uvěřit, že může bejt ta holka tak blbá! Moje vlastní krev! Přitom jsem jí pořád říkala, ať se od něj kouká držet co možná nejdál.

Ale myslíte, že mě poslechla? Samozřejmě že ne.“

„A jak se to mohlo stát? Podle toho, co říkala posledně, ani pořádně nevěděla, kde Frankie bydlí.“

„Řečičky, milá zlatá, řečičky! Víte, na co jsem přišla?

Že s ním byla celou tu dobu, co byl zavřenej, normálně ve styku. Snad každej druhej den si telefonovali.“

„A co že se tak najednou sebrala a jela za ním?“

„Nedá na něj dopustit. A je v tom směru snad ještě horší než máma medvědice. Je skálopevně přesvědčená, že se smrtí toho děvčete, jak jste o něm mluvili prve, nemá nic společnýho. A jestli má, ochotně mu dosvědčí alibi.“

„Myslíte?“

„Co jako?“

„No, jestli myslíte, že by mu mohla dosvědčit alibi na ty dva dny bezprostředně po vraždě Cathy Lee? Zatím o nich mluvila nanejvýš zmateně a nejasně.“

„Iona věří, že někde existuje vysvětlení, ale osobně jsem ještě nic na ten způsob neslyšela. Navíc mi neuniklo, jak v ní hrklo, když jste se zmínili o tom lomu, kde našli to děvče.“

Oddálila jsem na moment sluchátko a nevěřícně se na ně zadívala. „Proč by v Ioně mělo kvůli tomu hrknout?“

„Moc dobře to tam zná. Jako malá si tam chodila hrát.

Kousek odtamtud totiž bydlí moje sestra, která má dvě děti, no a Ionka k nim jezdila jako holka na prázdniny.

Léto co léto tam strávila dva týdny. Do toho lomu jezdili na kolech a pořádali tam ty svoje války.“

„V Lompocu?“

„Copak to neříkám dost jasně?“

„A proč jste o tom nepověděla nadporučíku Dolanovi?“

„Zřejmě mě to tehdy nenapadlo, protože jinak bych mu to samozřejmě hned řekla.“

„A víte jistě, že jde o ten samý lom? V dané oblasti jich určitě bude víc.“

„Myslím, že právě to jela Iona zjistit.“

„A mluvila vůbec o Pudgiem?“

„V souvislosti s čím?“

„Zajímalo by mě, jestli o něm nemluvila po telefonu s Frankiem.“

„No, to nejspíš musela. Víte, Frankie a Pudgie spolu byli ve vězení, a to dost dlouho. Jestli tedy Frankieho někdo udal, s nejvyšší pravděpodobností muselo jít o něj.

Ionka si myslí, že se Pudgie s někým dohod a Frankieho napráskal, aby si sám přilepšil.“

„Panebože, to snad není pravda. O žádnou dohodu nešlo,“ kroutila jsem hlavou. „Prosím vás, udělala byste pro mě takovou laskavost? Kdyby se vám náhodou zase ozvala dcera, povězte jí, ať mi zavolá. Bydlím v motelu Výhled na oceán, pokoj číslo 125.“

„Neřekla bych sice, že se zas ozve, ale jestli zavolá, mileráda jí to vyřídím. I když k ní momentálně máte blíž než já.“

„Co prosím?“

„No, vždyť je v Creosote, milá zlatá! Jak už jsem říkala.

Hned jak odjela ze Santa Teresy, uháněla přímo za Pudgiem, aby si udělala ve věcech konečně jasno.“

„A Frankie jel s ní?“

„Panebože, to přece nemůžu vědět! Ale doufám, že ne.

Nic neříkala.“

Přímo nahlas jsem sice nevzdychla, ale asi jsem měla.

„To je teď jedno. Díky, Annette. Moc jste mi pomohla.“

„A že posílám nadporučíku Dolanovi velkou štípanou pusu, takovou jako za starejch časů, milá zlatá!“

„Vyřídím. A vy zase, prosím vás, nezapomeňte říct Ioně, ať se mi ozve. Tedy v případě, že zase zavolá. Kde teď bydlí, náhodou nevíte?“

„Samozřejmě že ne. Jinak už bych vám to dávno řekla.“

„Bezva. Ptám se jen pro jistotu, abych na něco nezapomněla.“

22

Pomalu jsme projížděli ulicí jménem Vine, což byla v Creosote hlavní třída a čítala nějakých deset domovních bloků. Hospoda na ní byla jediná, už od pohledu zařízená ve stylu Divokého západu, který tam vážně dýchal snad ze všeho. Zaparkovali jsme přímo před ní a vešli. Na prahu jsme se začali opatrně rozhlížet, nízký strop podepřený masivními trámy, prkenná podlaha posypaná pilinami, kamenné a hrubě omítnuté stěny. Jinak jsem v místnosti zahlédla ještě barový pult z leštěného mahagonu, opatřený typickou mosaznou podnožkou, asi osm stolů s bytelnými židlemi a stolní fotbálek. Na konci barového pultu ztěžka spočíval letitý Orange Julius, automat na džus, v jehož krychlové skleněné nádobě bez ustání vířila oranžová tekutina. Na spirálách grilu za barem se zase červenaly mastné klobásy a šířily všude kolem neodolatelnou, i když poněkud lacinou vůni.

Prokličkovali jsme se Staceym mezi stoly k baru a objednali si každý po párku v rohlíku. Podávaly se s hořčicí a hromadou sladkokyselého salátu, v němž bylo

tolik cibule, až nám oběma slzely oči. Jedli jsme mlčky a nenechali po sobě na talíři ani drobeček. Celkem mě potěšilo, že Stacey při jídle vydává tytéž slastné zvuky jako ve většině případů já.

Oběd nakonec spláchl colou a ještě si utřel ústa a prsty do ubrousku. „Sice teď budu nejméně půl dne krkat, ale i tak mi to za to stálo. Vůbec nechápu, kde se ve mně bere ta chuť.“

„Víte, Stacey, naposledy jsme jedli v poledne a už je po třetí.“

„Dáte si ještě něco?“ zeptal se barman, asi padesátník s plešatou hlavou připomínající vejce a nápadnou mezerou mezi předními zuby.

Stacey prohlásil: „Hledáme Pudgieho Cliftona. Jeho sestra Felicia říkala, že možná bude tady.“

„Dneska jsem ho ještě neviděl. Obvykle chodí už na jedenáctou, hned jak se otevře. Tak asi dorazí až pozdějc, minimálně ale s úderem šťastný hodinky. Dvě piva za cenu jednoho, to je příležitost, kterou si nikdy nenechá ujít!“

„A můžete mu, až přijde, vyřídit, aby se s námi spojil?

Nějakou dobu sice ještě budeme běhat po městě, ale k večeru už nás bezpečně zasdhne v motelu Výhled na oceán.“ S těmi slovy napsal Stacey pár řádek na ubrousek, který si barman založil mezi lahve s destiláty za svými zády. Počkala jsem, až Stacey zaplatí oběd (svůj

v pořadí třetí a můj druhý), načež jsme se odebrali zpátky k autu.

Vzápětí jsme už opět uháněli po dálnici číslo 78 na sever. V dálce nalevo před námi se tyčila matná silueta projektu Tuley-Belle. „Chcete se tam sjet podívat teď, nebo až cestou zpátky?“

„Radši pěkně hned.“

Po chvíli už proto Stacey odbočoval na onu čtyřproudovou vozovku a stejně jako já si okamžitě všiml, v jak dezolátním stavu je. Ujeli jsme sotva dva kilometry a najednou se všude kolem nás rozprostírala už jen poušť. Před komplexem Stacey zastavil a společně jsme vystoupili z auta. Stále nemilosrdně pálilo odpolední slunce, taková malá tečka vysoko nad našimi hlavami, a v jeho svitu byla vidět snad každá prasklinka ve zdi, každá nedokonalost té strohé stavby. Kupodivu jsem si to tam pamatovala nějak uklizenější, jako bych dočista zapomněla na ty hordy odpadků, na ta vymlácená okna a na změť stop po pneumatikách, pokrývající prašné parkoviště. Tu jsem za sebou vytušila pohyb a otočila jsem se. Natáhla jsem ruku, dotkla se Staceyho paže a přiměla nás oba k nehybnosti. Do zorného pole nám vběhli dva kojoti. Byli světle šedí, na kost vyhublí a v kohoutku měřili jistě víc než průměrný německý ovčák.

První z nich se zastavil a drze a s klidem se na nás zadíval. Šlo o pouštního kojota, který dorůstá poněkud

menší velikosti než druhy žijící u nás v Santa Terese.

Tam totiž věčná sucha, trvající kolikrát i několik let, výrazně snížila populaci hlodavců i dalšího drobného zvířectva, a tak se smečky kojotů začaly stahovat za potravou blíž k úpatím hor, blíž lidským příbytkům.

Často jsem je slýchala, jak se svolávají, jak se s pronikavým a děsivým štěkotem dorozumívají při pronásledování kořisti, která už nemá dost sil na to, aby jim utekla. Stejně tak jsem bezpočtukrát zahlédla i neumělé vývěsky s fotografiemi „ztracených“ kočiček a pejsků, které tímto způsobem zoufale a marně hledali jejich majitelé. Moc dobře jsem věděla, kam se ti jejich mazlíčci ztráceli. Kolikrát jsem cestou městem zpozorovala u silnice za soumraku kojota, jak nese v tlamě bezvládný uzlíček. Tady v poušti, kde vším prostupoval spalující žár a kde pršelo snad ještě méně, se kojoti živili už opravdu vším: ještěrkami, hmyzem, zdechlinami, hady.

Druhý běžel ještě chvilku dál, ale pak se také zarazil a upaloval se schovat za svého druha. Muselo jít o fenu, protože měla zakulacené bříško, patrně plné štěňat. Oba dva si nás chvíli měřili tím překvapivě oduševnělým psím pohledem. Dívala jsem se do jejich chladných žlutých očí a pomalu se ztrácela v těch bezedných zornicích. Nepřipadalo mi, že by z nás snad měli mít strach. Vstoupili jsme koneckonců na jejich teritorium a i

jim muselo dojít, že naše šance na přežití jsou v té pustině a divočině v porovnání s jejich vyloženě nulové.

Stacey zatleskal a oba zase pelášili dál, jako by se nic nestalo. Ještě chvíli jsme se za nimi dívali, až nám nadobro zmizeli z očí.

Tu se zvedl vítr, a třebaže jsem na sobě měla koženou bundu a třebaže tak pálilo slunce, dala se do mě zima.

„Pojďte, půjdeme se radši schovat dovnitř, než tady zmrznu.“

Vzápětí jsme už křižovali opuštěnými chodbami.

Staceyho přítomnost ve mně probouzela nebývalou odvahu, takže jsem si na průzkum troufla i dál do budovy. Zpočátku jsme sice chodili společně, ale pak jsme se rozdělili. Stacey se vypravil do vedlejší, už téměř dokončené obytné budovy, zatímco já opatrně vystoupila po provizorním schodišti do druhého podlaží. Nahoře jsem zamířila k velkému oknu bez okenního rámu a vyhlédla ven do krajiny; na míle daleko nerostlo nic než sporadické nízké keře a bodláky. Tu se opět kdesi ve větru zatřepotala igelitová páska. Vyklonila jsem se proto z okna a zadívala se napravo. Zahlédla jsem jej dole u země, zaprášený cíp igelitu, který se zachytil pod hromadou kamení. Na podobných jevech vyrostly mnohé duchařské historky. No vážně, překvapovalo mě, proč už si místní dávno nepovídají o tom, jak v Tuley-Belle straší.

Tu vyšel z budovy naproti Stacey a zamžoural do oslepujícího slunečního svitu. Uviděl mě a zamával. I já mu zamávala, načež mi zmizel za rohem budovy.

Odvrátila jsem se od okna, seběhla dolů po schodech a připojila se zase k němu.

Když jsme nakonec parkovali před motelem, blížila se čtvrtá odpolední. Převládal ve mně pocit, že už jsme toho pro jeden den udělali až až, tak jsem navrhla přestávku.

Stacey nic nenamítal, ale sám se rozhodl zajet do nemocnice za Dolanem, že mu bude mezitím dělat společnost. Sotva jsme se u dveří mého pokoje rozloučili, zapadla jsem dovnitř, převlékla se do tepláků a přezula do tenisek, že si konečně zase půjdu zaběhat. Naposledy jsem tuto svou dobrovolnou povinnost splnila ve středu, tedy den předtím, než jsme s Dolanem odjížděli ze Santa Teresy. Mezitím už stačila přijít sobota, tak jsem si říkala, že přišel nejvyšší čas na sobě zase jednou zapracovat.

Poprvé mi proto udělalo radost, že jim tam v té poušti tak fouká. A že byla téměř nulová vzdušná vlhkost, potila jsem se celé ty tři míle jako kůň.

Po návratu mi na záznamníku blikala signálka, že mám vzkaz. Vytočila jsem tedy šestku a telefonistka mi vzápětí oznámila, že mi volala Betty Puckettová.

Poznamenala jsem si její jméno i telefonní číslo, ale nějakou dobu jsem vůbec netušila, o koho se jedná. Pak mi to ale došlo. Byla to ona výchovná poradkyně

a současně učitelka psaní na stroji ze zvláštní střední školy Lockaby. Původně jsem mířila do sprchy, aíe pak jsem si řekla, že jí nejprve zavolám, a umýt se půjdu až pak. Když po chvilce zvedla telefon, okamžitě se na mě nabroušeně osopila: „Mrzí mě, že vás musím hned na začátku takhle peskovat, ale už třikrát jsem vám volala, tak už jsem celá nervózní, kdy se mi ozvete.“

„To se tedy vážně omlouvám, paní Puckettová, ale tohle je první vzkaz, co jsem tady od vás měla. Kdy přesně jste mi volala předtím?“

„Dvakrát včera a ještě jednou hned dneska ráno.“

„Za to určitě může zdejší recepční. Co se týče vyřizování vzkazů, je úplně strašná, a to platí v podstatě i pro všechno ostatní. Kdybych věděla, že jste volala, určitě bych se vám už ozvala, to mi věřte!“

„Dobře. Řekněme tedy, že to bylo, jak říkáte,“

připustila už poněkud mírněji. „Včera mi volala Patsy Marcumová, že prý jste u nás byla. Sice nevím, jestli vám budu nějak nápomocná, ale Patsy trvala na tom, že prý se s vámi mám spojit.“

„No, od chvíle, co jsme spolu mluvily, jsme udělali celkem pokrok. Jak to tak vypadá, jmenovala se ta naše zavražděná Charisse Quinnová. Vzpomínáte si na ni?“

„Nic mi to jméno neříká. Kdy přesně k nám ta dívka chodila?“

„Někdy od dubna nebo května roku ’69. Původně nastoupila na Quorumskou střední, ale podle toho, co jsem tak slyšela, ji odtamtud dost brzy vyloučili. Na Lockaby tedy musela nastoupit až někdy ke konci školního roku.“

„Toho jsem se bála. Právě tou dobou jsem totiž byla na nemocenské. Vím to jistě, protože jsem si schválně našla starý diář z toho roku a zběžně si ho prošla. Nebýt toho, absolvovala tehdy vstupní pohovor u mě.“

„Takže jste se s ní nesetkala.“

„Bohužel. Mrzí mě, že jsem vám nemohla pomoct.“

„Nápodobně. Už jsme toho o ní slyšeli dost, ale většinou jen samé pomluvy. Tak jsem doufala, že mi aspoň vy povíte něco objektivního.“

„Tak to vás zklamu. Byla její rodina odsud?“

„Pokud vím, tak ne.“ S těmi slovy jsem jí ve stručnosti vyložila, že Charisse umístili do náhradní péče k Medoře Sandersové.

„Znám Sandersovi, nebo jsem je spíš znala… Nevím, jak je na tom Medora dneska, ale tehdy měla dost vážné problémy s pitím.“

„A jak moc jste znala Wilbura?“

„No, párkrát jsem s ním mluvila. Chodili k nám do kostela, tedy když byla Medora zrovna střízlivá, což se moc často nestávalo.“

„Podle jejích slov od nich odešel někdy v polovině června a už se nikdy neozval. Tak nás napadlo, jestli třeba ten jeho odchod nějak nesouvisí se zmizením Charisse.“

„To bych neřekla. Sice za tím byla ženská, ale to jejich děvče určitě ne. Wilbur tehdy utekl s jednou slečnou od Searse.“

„Jak to víte?“

„Hmm, klepy se šíří rychle. Jednu dobu se tady o ničem jiném nemluvilo.“

„Tím spíš se mi nechce věřit, že o tom nevěděly Medora s Justine,“ poznamenala jsem.

„Nikdo asi nechtěl být poslem špatných zpráv. Jinak celkem nedávno jsem se dozvěděla, už ani nevím od koho –, že si snad Wilbur vzal tu ženu za manželku a žije s ní někde v Sacramentu, samozřejmě pod falešným jménem. Nechává si říkat snad Sandy Wilburson, nebo tak nějak.“

„Opravdu? To je ale zajímavé, protože Medora je přesvědčená, že zemřel.“

„Oficiálně se to tak dá brát.“

„Ještě na jednu věc bych se vás chtěla zeptat, dokud vás mám na telefonu. Sice je to už hodně dávno, ale přece jen, nevzpomínáte si na chlapce, co se jmenoval Cedric Clifton? Narodil se sice v Creosote, ale od devíti let s ním byly jen potíže, takže také mohl skončit v Lockaby.“

„Ano, znám Cedrica. Zvláštní, že se ptáte zrovna na něj. K nám do školy chodil v roce 1968, tedy rok předtím, než se staly ty věci, o které se zajímáte.“

„A proč je zvláštní, že se na něj ptám?“

„No, víte, mluvila jste o Sandersových. Tak s jejich dcerou chodil. Byl starší než ona, mohlo mu být tak devatenáct, a jí sotva šestnáct.“

„Justine a Pudgie Clifton? To se mi nezdá! Nechodila snad s Cornellem McPheem?“

„Ano, ale ještě předtím s Cedricem. Když se zakoukala do Cornelia, ‚dala mu kopačky‘, jak říkají naši studenti.

Oba, Justine i Cornell, chodili na Quorumskou střední, dokonce i do stejné třídy. Učila je moje sestra.“

„Panebože na nebi,“ žasla jsem. „Kam jsem se to dostala? Vždyť tady se znají snad úplně všichni.“

Betty Puckettová se zasmála. „Vítejte na americkém maloměstě! Ale co bych vám tak ještě pověděla o Cedricovi?“

„Provinil se někdy krádeží automobilu?“

„No samozřejmě. Tedy mimo jiné,“ dodala.

„Co myslíte tím ‚mimo jiné‘?“

„Krádeže, podvody, falešné šeky.“

„Ani jeden násilný trestný čin?“

„Ne, aspoň dokud byl na Lockaby. Co dělal pak, samozřejmě vůbec netuším.“

„Díky. Moc jste mi pomohla. A nezlobte se, že jste se mi nemohla dovolat,“ doplnila jsem závěrem.

Když jsem se sprchovala a myla si vlasy, přála jsem si, aby mě tekoucí voda dokázala stejně snadno jako prachu a špíny zbavit i zmatku, který mi působily všechny ty nahodilé střípky informací, všechny ty záhadně propletené události. Připadala jsem si, jako bych dostala za úkol najít nějakou pravidelnost ve shlucích hvězd Mléčné dráhy. Sotva jsem se tedy osprchovala a oblékla, posadila jsem se za stůl, že si udělám pár nových poznámek na kartičky. Když už jsem si nedokázala na nic vzpomenout, seřadila jsem kartičky podle chronologické posloupnosti, založila papír do psacího stroje a jala se datlovat souhrnnou zprávu. Samozřejmě stačilo trochu zatlačit na Staceyho či na Dolana, a jeden nebo druhý by to udělali za mě, ale už jsem se nemohla dočkat, až se mi to začne pěkně černé na bílém splétat dohromady.

Klávesy stroje ťukaly a na papíře se mi přitom spojovaly a zase rozpojovaly jednotlivé souvislosti. Nic z toho však zatím nedávalo valný smysl, Pudgie pracoval s Frankiem; Frankie se oženil s Ionou; Pudgie chodil s Justine, a ta se nakonec provdala za Cornelia. Iona pro změnu vyrůstala ve stejném městečku jako Pudgie a v době dospívání s ním dokonce kamarádila. Cornellova sestra Adrianne se zase přátelila se zavražděnou,

samozřejmě za předpokladu, že Charisse a Jane Doeová byly jedna a táž osoba. Další zajímavostí byly Pudgieho otisky na kradeném mustangovi. Věci braly opravdu divný spád! Seděla jsem, zírala na kartičky a přemítala o jednotlivých aktérech našeho dramatu.

Jen tak mimochodem jsem si uvědomila, že v roce 1969 jsem byla jen o dva roky starší než oni. V rychlosti jsem si proto zrekapitulovala léta strávená na střední škole, která jsem absolvovala zcela netknutá snad všemi akademickými disciplínami. Nikdy mě také nezvolili předsedkyní třídy, nikdy ani obyčejnou nástěnkářkou, nikdy jsem neprovozovala žádný sport a ani na ostatní nepovinné předměty jsem nedocházela. Stejně tak jsem nehrála ve školní kapele, nepatřila mezi roztleskávačky a ani ve sboru jsem nezpívala. Po většinu času jsem se spíš jen zadumaně ploužila po chodbách a připadala si ukřivděná. Výsledky jsem měla více či méně průměrné a ve volném čase jsem ve společnosti podobných vyděděnců kouřila trávu. Chodit proto na Quorumskou střední, daleko spíš bych se kamarádila s Pudgiem než s Justine a Cornellem. Přitom Cornell se ze školního krasavce postupně vypracoval na přičinlivého tatíka od rodiny, o kterou bylo třeba se starat. Justine po jeho boku také dospěla a nyní dělala na plný úvazek manželku a matku; Adrianne zase nastoupila jako asistentka ředitele na té samé škole, kterou všichni před léty

navštěvovali. Avšak i Pudgie měl spoustu práce, bohužel s tím, jak se vyhnout kriminálu. Co se mě týkalo, vyrostla ze mě (víceméně) spořádaná, zákonů dbalá občanka, která se zakázaných látek dávno vzdala a v posledních letech dokonce odmítala vkládat do úst jakékoli hořící předměty. Uvažovala jsem, jak do toho všeho vlastně zapadá Charisse. My ostatní jsme alespoň dostali možnost vzít si ponaučení z předešlých chyb, jež často zavinila jen mladická nerozvážnost. To pro Charisse neplatilo. Charisse dostala poslední příležitost v roce 1969 a z případné chyby už si nikdy žádné ponaučení nevzala.

Sotva jsem měla zprávu sepsanou, vzala jsem kartičky a zamíchala je, že si s nimi zahraji svou oblíbenou hru.

Podobá se pasiánsu a karty se při ní vykládají na stůl zcela nahodile a v naději, že třeba v jiném než chronologickém sledu vyplavou na povrch jiné souvislosti. Pravda většinou bije do očí, zvlášť pravda o vraždě. Věci, které spolu zdánlivě logicky souvisejí, spolu mohou souviset v jiném sledu, třeba i méně logickém, zato o to hrozivějším. I policie většinou postupuje zpátky po časové přímce a uvažuje, která z událostí předcházejících vraždě mohla být fatální. Pominu-li totiž náhodná zabití, kterých tedy poslední dobou přibývá jako hub po dešti, vražda se nestane jen tak bez důvodu.

Každá vražda má motiv, vždy! A v devíti případech

z deseti se stává, že když přijdete na to, proč oběť zemřela, odhalíte spolu s tím i vraha.

Nakonec jsem si všechny kartičky prošla ještě jednou, jestli jsem náhodou na něco nezapomněla. No jistě, zapomněla jsem dodatečně navštívit Medoru a zeptat se jí, proč zmizení Charisse ohlásila až s týdenní prodlevou.

Příslušnou kartičku jsem proto nechala navrchu, aby se mi připomínala, a pak jsem přes celý balíček přetáhla gumičku. Ta záležitost s Medorou sice nepatřila k těm zvlášť zásadním, ale vysvětlení jistě měla a já si je celkem přála slyšet.

V pět hodin jsem balíček kartiček hodila do šuplíku.

Přistál na černém pořadači se spisem o vraždě. Potom jsem vzala hotovou výslednou zprávu a založila ji do desek, a ty zase zastrčila do tašky. S taškou přes rameno jsem se vzápětí vypravila do kopírovací služby, kde mi zprávu rozmnožili. Když jsem se zase vracela do motelu, na Main Street jsem jako z udělání zahlédla Adrianne Richardsovou.

Přijela

nakoupit

do

tamního

supermarketu a právě na parkovišti před ním vystupovala z auta. Sešlápla jsem brzdu a automaticky stočila pohled do zpětného zrcátka, jestli mě náhodou v nejbližší chvíli někdo zezadu neťukne. K nelibosti všech zúčastněných motoristů jsem to znenadání otočila o sto osmdesát stupňů. Jeden z nich mi přitom zahrozil pěstí a z úst mu neslyšně sklouzlo jedno pěkně neslušné slovo.

Dělala jsem, kdovíjak se nestydím, a poslala mu vzdušný polibek.

Sotva jsem zaparkovala před supermarketem, vypravila jsem se dovnitř a začala se rychle rozhlížet mezi regály. Uviděla jsem ji v oddělení ovoce a zeleniny, probírala se žlutými muškátovými melouny, v puse seznam věcí, které má ještě koupit. Ve vozíku už měla umělohmotný košíček s miniaturními rajčaty, dva svazky šalotky a květák, který vypadal jako lidský mozek zabalený do celofánu.

Pozdravila jsem ji: „Dobrý den. Tak dlouho už si s vámi chci promluvit, ale vůbec jsem nevěděla, jak se s vámi spojit. Jak se, prosím vás, jmenuje křestním jménem váš manžel?“

„Peter. Ale jsme rozvedení. Žije teď v Reno.“

„Nevadí, když vás doprovodím?“

„Pro mě za mě,“ utrousila. Měla džíny, tenisky, pletenou soupravu z kouřově modré kašmírové vlny a vlasy sepnuté vzadu za krkem do ohonu nějakou obyčejnou sponkou. Vybrala jeden meloun, přičichla k němu a přidala ho k věcem do košíku. Dál pokračovala do oddělení mléčných výrobků. Tam se sklonila ke kartonu odstředěného mléka, zkontrolovala datum spotřeby, načež celý karton naložila do vozíku. „Co ode mě vlastně potřebujete?“ zeptala se nakonec.

„Víte, jedna věc mi pořád není jasná. Jak jsme spolu mluvily tehdy v kanceláři na Quorumské střední, to vás opravdu ani na chvilku nenapadlo, že třeba můžu myslet Charisse?“

„Vůbec. Proč by mělo? Je to už léta, co odešla.“

„Slyšela jsem, že jste prý byly velké kamarádky.“

„O tom, že bychom byly nějaké ‚velké‘ kamarádky, nic nevím. Chodily jsme spolu ale sem tam ven.“

„A neříkala vám třeba, že by chtěla pryč z města?“

„Ani jsem si nevšimla, že zmizela. Víte, nevídaly jsme se právě každý den.“

„Ale když jste na to pak přišla, to jste si o ni nedělala starost?“

„Nijak zvlášť. Říkala jsem si, že se o sebe určitě bez problémů postará.“

„A ozvala se vám pak ještě?“

„Ne, a ani jsem to nečekala. Říkám to, jak to je. Byla jsem o dva roky mladší a v podstatě jsme neměly moc společného. Se spoustou spolužaček se už dneska dávno nestýkám, a to jsem k některým měla o dost blíž než k ní.

Tak už to chodí.“

„Připadá mi, jako by s vámi ta vražda ani nehnula. To vás to vážně vůbec nerozrušilo?“

„Koukněte, budu teď upřímná. Mrzí mě, co se jí stalo, ale smutek držet nehodlám. Proč bych to dělala? Znala jsem ji sotva pár měsíců.“

„Povězte mi, jaké bylo vaše přátelství.“

„Nevím, na to se těžko něco říká. Přišlo mi, že je s ní legrace. Bylo jí jedno, co říká, a stejně tak jí nezáleželo na tom, co si myslí ostatní. Dávalo mi to pocit, že jsem i já taková rebelka. Ale dělala věci, na které jsem já neměla nervy. Já byla ta hodná, ona ta zlobivá. A protiklady se podle všeho přitahují, ne?“

Naše kroky se stočily víc vlevo, mezi regály se sterilovanou zeleninou, těstovinami, hnědou rýží a nejrůznějšími luštěninami. Natáhla ruku a přihodila do košíku sáček čočky.

„Znáte Pudgieho Cliftona?“ zeptala jsem se.

„Jistě. Chodil s Justine.“

„A jak dlouho jim to vydrželo?“

„Asi rok, ale možná míň. Vždycky jsem ho měla spíš za flákače, ale jí se líbil. Dokonce i když se rozešli, zůstali dál kamarádi.“

„Připadá mi, že se k ní moc nehodí.“

„A to nevíte, s kým jsem chodila já. To byla teprve uhozená partie!“

„Znal Pudgie Cornelia?“

„Všichni jsme se tady znali.“

„A co Frankie Miracle a Iona Mathisová?“

„Ta jména mi něco říkají, ale osobně je neznám.“

„Chodil k vám Pudgie tehdy často na návštěvu?“

Poněkud ji to zmátlo. „Celkem ano. Proč se ptáte?“

„Myslíte si, že je možné, aby toho mustanga ze servisu vašeho otce ukradl on?“

Nad tím se už musela trochu zamyslet. „Možné to je.

Kradl tehdy auta.“ Přistoupila k regálu s konzervami a přihodila do košíku rajskou omáčku a dvoje fazole s vepřovým.

„Podezírala jste ho z toho?“

„Snad mě to tehdy napadlo.“

„A zmínila jste se o tom někdy otci?“

„Ne. Přímo při činu jsem Pudgieho nenačapala, tak proč mu zbytečně zadělávat na malér, když to bylo takhle bez záruky. Nejspíš chtěl jen zapůsobit na Justine.“

„A nerozešli se ti dva právě?“

„No, to sice rozešli, ale on pořád doufal, že ji zase získá zpátky.“

„A věděla, že ukradl to auto?“

„Ani já to nevím. Všechno jsou to jen dohady a spekulace. Nechápu, kam tím míříte.“

„Víte, kromě toho, že si myslím, že ukradl to auto, tak si ještě myslím, že s ním do Lompocu svezl Charisse.“

Dovětek mrtvou v kufru jsem si nechala pro sebe.

„A co na tom?“

„Neptala jste se ho náhodou někdy, co myslí, že se jí stalo?“

„Jsem si jistá, že kdyby něco věděl, tak už to dávno řekl.“

„Její zmizení tedy vůbec nikoho neznepokojilo?“

„Moc ne. Medora to ohlásila, a tak jsme všichni spoléhali, že už to policie nějak vyřeší. Omlouvám se, jestli to zní moc krutě.“

V té chvíli se obrátila k řadě mrazicích boxů se zmrzlinami, mraženými koláči, pizzami a zeleninou.

Jedny z jejich prosklených dveří po chvilce otevřela a vytáhla sáček se zmraženým mladým hráškem.

Zamyšleně jsem se na ni v té chvíli zadívala. „Proč se pořád nemůžu zbavit dojmu, že víte víc, než mi říkáte?“

„Víte, kolik vím věcí, o kterých se s vámi nebavím?“

„Měla jsem na mysli Charisse.“

„Nechci dělat problémy. Už jsem to snad říkala, ne?“

„A komu byste jako měla dělat problémy?“

„To platilo obecně. Nikoho konkrétního jsem nemyslela.“

„No, doufejme, že je to pravda. A díky, že jste se mi věnovala.“

Dál pokračovala už sama. Stála jsem tam a mírně se podivovala, jak účelně si ta žena počíná.

Zamířila jsem do motelu. Staceyho auto zmizelo a ani vzkaz mi žádný nenechal, tak jsem si řekla, že ho chytím později, a rozjela jsem se do Quorumské všeobecné nemocnice. Dolan spal a vedle u postele měl tác od večeře. Po špičkách jsem docupitala k jeho lůžku, vytáhla z tašky manilovou obálku se strojopisem právě

vyhotovené výsledné zprávy a zastrčila mu ji pod přikrývku v nohách postele. Cestou zpátky jsem se ještě stavila na sesterně a promluvila s paní Kovachovou. Ta mi sdělila, že Dolana co nevidět převezou z jednotky intenzivní péče na běžné lůžkové oddělení. Já jí pro změnu pověděla, že jsem se u něho zastavila a že jsem mu v nohách postele nechala desky s aktuálními informacemi.

„Vyřídím mu to, spolehněte se,“ ujistila mě.

Když jsem se opět vrátila na parkoviště, právě přijížděl Stacey. Stáhli jsme proto oba okénka a v krátkosti si pohovořili. Předala jsem mu při té příležitosti další kopii výsledné zprávy, stručně ho seznámila s průběhem předešlé rozmluvy s Adrianne a také mu pověděla, co jsem zjistila od Betty Puckettové, což byly v podstatě jen drby o odchodu Wilbura Sanderse a jeho možné bigamii.

Stacey prohlásil: „To nerad slyším, že trávil Pudgie u McPheeových tolik času. Zatím bych ho ale nechal v klidu a dal si pauzu. Nerad bych narazil.“

„A jestli je znal? I tak mohl toho mustanga ukrást, nemyslíte?“

„Ale jak mu to dokázat? Myslel jsem, že to s konečnou platností vyřeší ty otisky,“ dodal posmutněle. „Ach jo.

Řeknu klukům, aby se nám mrkli na toho Wilbura. Najít

ho by nemělo dát moc práce. Taky mu uděláme čáru přes rozpočet, když už jsme v tom.“

*

„No jasně, Medora není zrovna ve formě. Tak by se celkem hodilo pohnat i jeho k zodpovědnosti. Ale kde jste vůbec byl? Stavovala jsem se v motelu, ale nenašla jsem vás tam.“

„Zašel jsem do kanceláří šerifa a dal řeč s několika místními detektivy. Slíbili mi odebrat pro srovnání otisky McPheeovým, abychom si je případně mohli škrtnout, ale bohužel je k tomu ještě budeme muset přemluvit.“

„A myslíte, že budou souhlasit?“

„Nevidím jediný důvod, proč by neměli. Jo, a jen tak mimochodem, rád bych, abyste se mnou zašla do baptistického kostela. Jsou Velikonoce a Edna říkala, že se tam sejdou úplně všichni McPheeovi. Mše se sice konají zítra hned dvě, ale osobně bych tam šel na devátou. Tím nemůžeme nic zkazit. Hned po mši půjde celá rodina k Edně na slavnostní nedělní oběd. A že jsou ty Velikonoce, viděl bych to na pečenou šunku.“

„Proč myslíte?“

„Edna je přesně jako moje matka. A my vždycky o Velikonocích měli šunku se sladkým bramborem a fazolovými lusky. Po té mši je doprovodíme domů, a když už je budeme mít všechny pěkně pohromadě, dáme řeč.“

„Nevím, nevím, Stacey. Spíš byste tam měl jít radši sám. Akorát budu zbytečně dráždit Ruela.“

„Chci vás tam. Slibuji, že to nebude trvat dlouho.“

Tu za mnou zastavilo nějaké auto a řidič krátce a zdvořile zatroubil.

„Uvidíme se v motelu,“ houkla jsem na něho ještě v rychlosti.

„Jsem tam za patnáct minut.“

K večeři jsme si ten den prostřeli v Dolanově pokoji, který Stacey už jaksi přijal za svůj. Seděli jsme přitom na manželské posteli a společně ujídali z dvojité porce smaženého kuřete a mačkaných brambor s omáčkou a těšili se na zákusek v podobě klasu vařené kukuřice.

Když jsme dojedli, posbírala jsem kuřecí kosti, prázdné tácky a umělohmotné příbory a vyhodila to všechno do smetí. Stacey ještě chtěl, abych se s ním podívala na nějaký film, který právě dávali v televizi, ale potřebovala jsem už nutně přestávku. No vážně, nejsem vůbec zvyklá trávit tolik času ve společnosti jiných lidí. „Kdybyste cokoli potřeboval, budu u sebe v pokoji. Jinak na shledanou ráno.“

„Domluveno. Zaklepu na vás v osm, abyste měla čas se osprchovat a vzít si něco na sebe.“

„Ale ne! Na něco jsem si vzpomněla… mám tady s sebou jen džíny.“

„To nevadí. Nemusíme za každou cenu dovnitř. Klidně můžeme posedět venku v autě a jenom je doprovodit na cestě zpátky.“

„A proč na ně rovnou nepočkat před domem?“

„Bohužel se nedá předem říct, jestli si to třeba na poslední chvíli nerozmyslí a nezajdou si na ten sváteční oběd někam do restaurace. Je to možná jediná naše příležitost k tomu si promluvit se všemi pohromadě.“

„Vy vážně myslíte, že by se Edna dobrovolně vzdala přípravy svátečního velikonočního oběda?“

„Nejspíš ne, ale i tak chci tu jejich rodinku vidět pěkně vyštafírovanou,“ zasnil se. „To se mi líbilo už jako klukovi.“

„Že vy jste se rozhodl nedat mi šanci se z toho vyvlíknout, že jo?“

Vlídně se na mě usmál. „Hezký večer.“

23

Když jsem odemykala dveře pokoje, zvonil telefon.

Rychle jsem tedy odhodila tašku a spěchala zvednout sluchátko. Stihla jsem to tak se čtvrtým nebo pátým zazvoněním. Ozval se z něho ženský hlas: „To je Kinsey?“

„Ano. Kdo volá?“

„Iona. Máma říkala, že jste volala a sháněla jste mě.“

„Kde jste teď, v Creosote?“

„V Peaches. Právě jsem přijela. Co jste potřebovala?“

„Nemluvila jste náhodou ve čtvrtek večer s Pudgiem Cliftonem?“

„Možná jsem mu volala, nevím,“ odvětila obezřele.

„Proč se ptáte?“

„Nechtěla jste se s ním sejít?“

„Proč bych to dělala? Je to zkrachovalá existence.“

„Jeho sestra mi říkala, že jste na něho snad byla naštvaná. Copak?“

„Do toho vám nic není. Týká se to jenom jeho a mě.“

„Dobře. Tak ještě jinak. Od vaší matky vím, že jste jako malá holka jezdila na prázdniny do Lompocu.

Kdovíproč mě napadlo, jestli jste třeba Pudgiemu někdy neřekla o tamějším lomu.“

Hrobové ticho.

„Vzpomněla byste si? Neříkala jste mu to? Myslím ten lom, kde se našlo tělo té dívky.“

„Jak můžu vědět, kde se našlo nějaký tělo?“

„Ale no tak, Iono. Nezkoušejte to na mě. Je mi jedno, jestli jste mu to řekla vy, nebo někdo jiný. Prostě mě to zajímá.“

„Možná jsem mu o něm řekla.“

„Možná jste mu o něm řekla, nebo doopravdy?“

„Tak dobře, řekla jsem mu o tom lomu, ale už hrozně dávno. Dokonce jsem ho tam i jednou vzala, když jsme si vyjeli na výlet.“

„A znala jste Charisse Quinnovou?“

„Ne.“

„A neměla byste se spíš zeptat, kdo to je?“

„Nejsem blbá. Dovedu si domyslet, že to asi bude ta holka, co ji našli zavražděnou tehdy, jak zemřela Cathy Lee. Ptala jsem se na to Frankieho, ale říká, že s tím nemá nic společnýho. Ani ji neznal.“

„Víte, taky není blbej,“ docházela mi pomalu trpělivost, „takže jestli to děvče zabil, sotva vám o tom bude vykládat.“

„Proč jste si na něj tak zasedla? To mu nemůžete dát svátek? Nic vám neproved.“

„O mě ale vůbec nejde, Iono. Jde o Charisse. Nemáte tam Frankieho náhodou někde? Moc ráda bych s ním mluvila.“

„Odjel. V pátek ráno. Večer už zase musel do práce, tak se nedalo nic dělat.“

„Krátká návštěva, co?“

„Co jako?“ odsekla podrážděně.

„Co jste mu říkala o Pudgiem?“

Opět jako by ztratila řeč, a tak mi chvíli pouze dýchala do ucha. „Iono?“

„Tedy jestli to vážně musíte vědět, tak jsem mu řekla, že Pudgie je hnusnej práskač. Frankie tušil, že ho někdo nabonzoval, a já si zase hned domyslela, že to udělal on, sotva jste vy prvně vyslovila jeho jméno.“

„To proto jste na něj tak naštvaná?“

„Jo, a nejsem sama. I Frankiemu pěkně hnul žlučí.

Sved na něj, co se stalo tý holce, aby si tím sám přilepšil.

Zkrátka taková menší dohoda.“

Pocítila jsem zděšení a po zádech mi přeběhl mráz jako miliony stonožek. „Kde jste to vzala?“

„Že je to pravda, že jo?“

„Ne.“

„Tak to tedy jo, protože Frankie si to ověřil. Má v okresní věznici člověka, co snad vyfasoval třicet dnů nebo kolik, a ten mu řek, že měl Pudgie návštěvu, nějakou

ženskou,

ještě

k

tomu

soukromou

vyšetřovatelku, tedy jedním slovem vás. Nebo se snad pletu?“

„To ne, ale Pudgie se se mnou na ničem nedohodl.“

„Ale dohodl. A víte, jak to vím? Protože hned den nato ho pustili.“

„Ale to bylo proto, že mu vypršel trest. Odseděl si zkrátka svoje, tak šel.“

„Ne ne ne. Ani náhodou. On se totiž milej Pudgie vrátil do cely a všechno vykecal. Každýmu vykládal, že pro něj uděláte něco extra, a než se kdokoli vzpamatoval, byl venku.“

„Chtěl, ať mu koupím cigarety, a já řekla ne. To je všechno. Žádnou dohodu jsme spolu neuzavřeli.“

„Ha, ha, ha. Ještě něco mi povíte?“

„Myslíte, že mě dokážete aspoň chvíli poslouchat, Iono? Protože bych vám teď ráda sdělila, že nemám vůbec žádnou pravomoc k tomu dostat ho z vězení. Tak jak bych s ním asi nějakou takovou dohodu mohla uzavřít?“

„Ale ten Frankieho člověk říkal něco jinýho.“

„Tak to ten člověk špatně pochopil. Protože rozhodně nejsem v pozici, abych s někým uzavírala podobné dohody. Nejsem policajt. Jen soukromá osoba, stejně jako vy.“ „Jo ták,“ hlesla.

„Jo, přesně ták,“ vyštěkla jsem. „A ujasnila byste to laskavě i Frankiemu, až s ním zase budete mluvit? Kdyby to náhodou potřeboval slyšet ještě ode mě, ať zavolá.

Mezitím ale ruce pryč od Pudgieho! Nic neudělal.“

Vyčerpaně jsem zavěsila. Poslední, co jsme teď potřebovali, byl Frankie Miracle na válečné stezce.

Kromě toho byla ta hádka nanejvýš malicherná, to jsem si musela přiznat. Pudgie na Frankieho ukázal prstem, o tom nebylo sporu. Co na tom, že tím sám nic nezískal?

Nejspíš potřeboval odlákat naši pozornost jinam, což se mu nakonec podařilo, i když jen dočasně. Náš zájem se k němu opět obrátil, když se na kapotě kradeného mustanga našly jeho otisky. Pokus o to svrhnout vinu na Frankieho na něho vrhl ještě větší podezření a krutě se mu vymstil. A Frankiemu se nedalo právě věřit, že by v případě zrady přihlížel k nějakým polehčujícím okolnostem. Krysa zůstávala v jeho očích krysou, a hotovo. Tak jsem si vzala k ruce poznámky, opět zvedla telefonní sluchátko a vytočila číslo na Felicii Cliftonovou do Creosote. Zvedla to ještě dřív, než se mi u ucha ozvalo vyzvánění: „Haló?“

„To je Felicia? Tady Kinsey Millhoneová. Jak to jde?“

„Moc dobře ne. Cedric se pořád ještě nevrátil domů, tak si o něho dělám celkem starosti.“

„Zase tak dlouho pryč není, ne? Říkala jste přece, že odešel někdy ráno. To je jen pár hodin.“

„Ráno, ale možná i večer předtím. Vím jen, že když jsem vstala, už tu nebyl. Tak nebo tak, už se mi měl dávno ozvat. Tohle se mu nepodobá.“

„A telefonovala jste do té hospody? Barman říkal, že nikdy nepropásne šťastnou hodinku.“

„Jerry ho taky neviděl. Tak nevím, kam mohl zmizet.“

„Třeba jen zůstal na noc u slečny.“

„To bych neřekla. Nedala jsem mu totiž peníze, takže by žádnou ani nemoh pozvat na pití. Ani auto mi nikam nezmizelo, tak musel jít nejspíš pěšky. Problém ale je, že pěšky moh dojít leda do hospody, ale jinam…? Viděla jste to tu sama. Žijeme uprostřed pustiny a s úderem šestý všude zavíraj.“

„Zkoušela jste už policii?“

„No, snad tím nic nezkazím,“ zdráhala se malinko.

„Jinak už jsem ale zkoušela dvě místní nemocnice, Quorumskou všeobecnou a tu v Blythe –, ale nikde ho v poslední době nepřijali.“

„Tak to je celkem dobrá zpráva, ne?“

„Snad.“

„A je možné, že odešel z města a nic vám neřekl?“

„To myslíte jako nadobro? Proč by to dělal?“

„Ehm. No, má na něj trochu spadeno Frankie Miracle, exmanžel Iony.“

„Do prdele! A ví o tom Pudgie?“

„Jsem si jistá, že si to moc dobře uvědomuje. A zřejmě proto se rozhodl, že se stáhne.“

„Bez peněz? Kam myslíte, že by mohl jít?“

„Dobrá otázka. Podívejte, co kdybyste pro všechny případy přece jen zkusila tu policii. Třeba ho sebrali. Co vy víte? Co když zase sedí ve vězení?“

„To už by mi volal, ať za něj jdu zaplatit kauci. To mi věřte.“

„Hmm, tak to musíme doufat, že se co nejdřív zase ukáže. A jestli ne, zavolejte. Třeba mě mezitím něco napadne.“

„Opravdu myslíte, že se mu nic nestalo?“

„Určitě bude v pořádku, ale přece jen… znepokojující to je,“ dodala jsem. Ještě chvilku jsme se navzájem utěšovaly a dodávaly si odvahy. Sotva jsem však zavěsila, musela jsem se sebe sama zeptat. Komu se tady co snažím namluvit? Nechtělo se mi věřit, že by snad Frankie riskoval pobyt ve vězení a Pudgieho napadl a způsobil mu újmu na zdraví (popřípadě na životě), ale na druhou stranu nebyl právě proslulý tím, že by se dokázal ovládat.

A těžko říci, čeho všeho mohl být schopný, když ho tak pěkně nastartovala Iona.

V neděli ve tři čtvrtě na devět ráno jsme se Staceym zaparkovali před quorumským baptistickým kostelem jako policejní hlídka ze špatného filmu. Slavily se

Velikonoce, a tak téměř všechny ženy a děti přišly ve svátečním. Ve většině případů to znamenalo, že měly pastelové šaty s květinovými motivy, s květinami v klopách a knoflíkových dírkách a s květinami za kloboukem, i když ty byly často umělé. McPheeovi přijeli do kostela postupně třemi automobily. My tam v té chvíli čekali už asi půl hodiny, skrytí v autě z půjčovny, které Stacey šikovně zaparkoval za přibližně metr vysoký živý plot. Přesto jsem se stále přikláněla k názoru, že jsme na ně raději měli počkat před domem, jenže Stacey si nejspíš potrpěl na dramatickou atmosféru. První z celé rodiny přijeli nejstarší McPheeovi. Zaparkovali a vystoupili z auta, že počkají na ostatní. Zanedlouho se k nim připojila Adrianne, která zacouvala autem na místo téměř vedle nich. Nakonec dorazili i Justine a Cornell se všemi třemi dcerami. Takhle pohromadě a ještě k tomu v nedělních šatech vypadali jako z rodinného alba. Edna měla dokonce i klobouk a Ruel si zase napomádoval vlasy, i když ten tmavomodrý oblek mu byl přece jen trochu veliký. Jejich tři vnučky, které měly dost podobné šaty, klobouky a bílé rukavice, rovnou zamířily dozadu za kostel, kde stála nízká budova nedělní školy.

Se Staceym jsme se nehnuli z místa. A že zůstalo při mši dokořán několik oken, zpříjemňovaly nám čekání zvuky varhan a nejrůznější chvalozpěvy. Kázání už tak dobře slyšet nebylo. Stacey jako by s tím počítal, přinesl

čerstvé Palo Verde V|lky Times, a tak jsme si po zbytek obřadu pročítali místní novinky. „A co ten Pudgie? Už jste o něm něco slyšela?“ zeptal se po chvíli.

„Vůbec nic. Včera večer jsem tam volala, ale Felicia říkala, že se ještě neukázal. Odpoledne to tedy zkusím znovu. Při troše štěstí už bude doma a my si s ním konečně budeme moct zase promluvit. Vsadím se s vámi, že už bude mít připravenou nějakou teorii, jak se asi na McPheeovic mustanga mohly dostat ty jeho otisky.“

Přečetla jsem úvodník a pár kreslených vtipů a Stacey mezitím nahlas předčítal inzeráty na prodej neuvěřitelně laciných nemovitostí, což ho zjevně nesmírně bavilo.

Zvedla jsem oči. „Do toho byste měl jít, Stacey. Jste teď přece bezdomovec, tak proč byste se sem nemohl přestěhovat?“

„Je tu moc horko. Spíš jsem myslel, že se nastěhuju k Dolanovi.“

„No, to se mi líbí. Potřebuje vedle sebe někoho, kdo by na něj dohlížel a trochu ho krotil.“

„Znepokojuje mě akorát jedna věc. Že pak budu muset chodit k McDonaldovi tajně.“ Pak to zašustilo a Stacey obrátil na další stránku, kde byla sportovní rubrika.

„Ani vám by neuškodilo to trochu omezit.“

„Hmm. Když už o tom ale mluvíme, kam to bude dneska? Taco Bell, Long John Silver’s, Jack in the Box anebo ten McDonald?“

„Čekala bych, že spíš McPhee.“

„Myslel jsem až potom. I chlapi musí občas jíst.“

Po skončení mše jsme chvíli čekali, než se celá rodina McPheeova opět naskládá do aut a zamíří k domovu, načež jsme se na ně pověsili. Ruel a Edna ale kupodivu odbočili už o ulici dřív. „Co to má znamenat? To nás jako chtějí setřást?“ podivovala jsem se a ohlížela se za nimi.

„Dělají to tak týden co týden, vždycky před nedělním obědem zajdou navštívit někoho upoutaného na lůžko.“

„To snad ne!“ žasla jsem. „Existuje něco, o čem byste nevěděl?“

Otevřít nám přišla Justine, která měla patrně ještě s Adrianne dávat pozor v kuchyni, než se vrátí Edna. V

celém domě voněla pečená šunka, kterou paní McPheeova patrně dávala do trouby, už když odcházela do kostela. Kromě toho mi k nosu zavanula vůně ananasu, třtinového cukru a karamelu, který z něj vznikal, jak ze sladkých zapékaných brambor odkapávala šťáva a připékala se na dno trouby. V obývacím pokoji seděly u konferenčního stolku všechny tři Justineiny dcery a hrály nějakou společenskou hru, a ani se u toho moc nehádaly. Na zemi opodál jsem zahlédla košíky s jejich velikonoční nadílkou a dlužno dodat, že už ochutnaly nejednoho čokoládového zajíce a nejedno do staniolu zabalené čokoládové vejce. Jinak dostala každá

ještě žlutou plyšovou kachničku. Na jídelním stole se zase leskl sváteční porcelán a uprostřed stála váza s kyticí velikonočně nazdobených lilií, jejichž těžkou vůni jsem cítila i ze svého místa.

Justine nás vedla dál chodbou. „Jsme teď všichni v kuchyni. To víte, nedělní oběd!“

„Chápu,“ pokýval uznale hlavou Stacey.

V kuchyni panovalo vedro k zalknutí a částečně za to mohl velký klokotající kastrol, ve kterém se vařily zelené fazolky. Patrně netřeba podotýkat, že jsem měla hlad jako vlk, a tudíž jsem doufala, že to budeme mít se Staceym co nejdřív z krku a konečně vezmeme ztečí některou z poboček řetězců rychlého občerstvení. Už dávno jsem se smířila s tím, že Staceyho nepředělám, protože to zkrátka nebyl úkol pro mě. Vždyť jsem ho na ty věčné hamburgery sama naučila, tak jsem mu teď ze slušnosti mohla alespoň dělat společnost při jejich konzumaci.

U linky stála Adrianne a ohýbala gumová tvořítka na led, takže se z nich uvolňovaly ledové kostky a padaly do skleněného džbánu. Prázdné tvořítko pokaždé podala Cornellovi, který je naplnil vodou a uložil zpátky do mrazáku. Když tam zavřel poslední, utřel si ruce do utěrky. Justine mezitím vytáhla z kredence misky a na každou položila list hlávkového salátu. Poté otevřela chladničku a vytáhla odtamtud formičky se ztuhlým

ovocným želé, které v rychlosti opláchla horkou vodou.

Přes rameno se přitom zeptala Staceyho: „A co jste vlastně potřebovali?“

„Rád bych, aby u toho byli i vaši rodiče, abych se nemusel opakovat. Jinak nevím, jestli s vámi o tom už mluvil nadporučík Dolan, ale budeme od vás ode všech potřebovat otisky prstů. Detektiv Bancroftová z šerifova úřadu slíbila, že si na vás najde čas hned zítra ráno.“

Cornell se opřel o linku a založil si ruce na prsou.

Také si sundal sportovní sako a povolil si vázanku. „To jako proč?“

„Abychom vás mohli případně vyloučit. Na tom mustangovi totiž mohl kdokoli z vás nechat otisky. Proto když nějaké najdeme, potřebujeme je mít s čím porovnat, abychom je mohli když tak vyřadit. Ušetří se tím dost času i nepříjemností.“

„To jako chcete říct, že budem muset smočit palec v inkoustu a otisknout ho na kus papíru jako banda kriminálníků?“ rozčiloval se Cornell.

„To zase ne, pane. Nic takového. Tohle je vysloveně rutina, ale dost nám to pomůže. Nadporučík Dolan by vám to jistě řekl, ale bohužel ho hospitalizovali v Quorumské všeobecné nemocnici. Asi jste to už ale slyšeli.“

Cornelia Dolanův zdravotní stav patrně vůbec nezajímal. „A co když řekneme ne?“

„Nevidím důvod, abyste to dělali. Jde o zcela běžnou praxi.“

„No, pro mě zas tak běžná není.“

Adrianne se na něho otráveně podívala. „Panebože, Cornelii, co ti to udělá? Proč kolem toho děláš takový rozruch?“

„Žádný rozruch nedělá,“ opáčila Justine. „Jen by rád věděl, proč musíme takovou blbost podstupovat.“

„Osobně bych tomu tedy blbost neříkal,“ přisadil si Stacey. „Ale být to na mně, klidně bych se na to vykašlal.

To nadporučík Dolan pořád trval na tom, jaký je to bezvadný nápad. A tady do těch věcí my mu nemáme co mluvit. Bude to ale trvat jen pár minut a vy to navíc máte kousek, ne? Kolik, deset ulic? Jestli ale chcete, sednu do auta a klidně vás tam odvozím a zase vás postupně přivezu zpátky.“

„O to nejde,“ vrtěl hlavou Cornell.

„A o co tedy?“ zeptala se Adrianne. „Proč kvůli tomu tak vyvádíš?“

„S tebou se nebavím. Kdyby mě zajímal tvůj názor, zeptal bych se tě.“

„Tak to pardon.“

„No jo, tak já tedy půjdu, no. Jen nemám rád, když se mi říká, co mám dělat.“

Stacey se na něho podíval. „Víte co? Mám tady v autě sadu na odebírání otisků, která není na bázi inkoustu.

Inkoustové otisky jsou sice hodnotnější, ale na druhou stranu vás celkem chápu. Jestli chcete, vyřídíme to klidně hned.“

„To už je jedno. Půjdu zítra, i když mě to trochu štve.“

„Moc si toho vážíme. Vyřídím tedy detektivu Bancroffové, ať s vámi na zítra s celou rodinou počítá.“

„Počkat! Máma s tátou maj jít taky?“

„Vzhledem k tomu, že ten automobil patří vašemu otci, nikoho asi moc nezaskočí, jestli se ňa něm najdou jeho otisky. A totéž platí i pro vaši matku. Tak nemusíte hned plašit, když se to dá tak jednoduše vysvětlit.“

„Pane bože na nebi!“ hlesl Cornell. Poté odhodil utěrku a zmizel zadními dveřmi, které se za ním hlučně přibouchly. Vsadila bych nevímco, že si venku okamžitě zapálil, aby se trochu zklidnil.

Jeho sestra za ním nevěřícně zírala. „Co mu je?“

„Nech to plavat. Prostě má mizernou náladu,“

uzavřela to Justine.

Adrianne se na mě po očku podívala a zase se obrátila jinam.

Na oběd jsme zašli se Staceym do restaurace Long John Silver’s a dali si tam smaženou rybu pokapanou vinným octem barvy ledového čaje a k ní bramborové lupínky. Hned vzápětí jsme se rozjeli do nemocnice navštívit Dolana. Neviděla jsem ho od pátečního večera, a

tak mě celkem překvapilo, jak rychle se nám zotavuje.

Když jsme přišli, procházel se po chodbě, na sobě nemocniční papírové pantofle, noční košili a dlouhý župan ze světlé bavlněné látky. Nadto byl osprchovaný a oholený a ještě vlhké vlasy měl sčesané ke straně.

Sotva nás uviděl, zvolal: „Pojďte, zajdeme do čekárny na konci chodby. Z toho pokoje už mám pomalu vyrážku.“

„Vypadáte bezvadně,“ ujistila jsem ho.

„To je součást nátlaku, co vyvíjim na doktory, aby mě pustili dřív domů.“ Tak nějak divně se šoural, ale nejspíš za to mohly ty příšerné papírové pantofle.

„A na kdy to zatím vidíš?“

„Možná na zítra. Čeká mě sice ještě rehabilitace, ale doktor říkal, že bude lepší, když ji podstoupím až doma,“

odpověděl Staceymu. „Jinak ráno volal Joe Mandel, že pro nás má dobrou zprávu. Konečně prej dostali toho chlápka, co spáchal tu trojnásobnou vraždu.“

„To je opravdu dobrá zpráva,“ kvitoval to Stacey, „protože teď budou mít aspoň dost času na nás.“

Čekárnu jsme měli celou pro sebe. Nahoře u stropu visel televizor, z jehož obrazovky k nám shlížel oněmělý kazatel, neboť byl vypnutý zvuk. Vzadu za ním stál pěvecký soubor. Takhle potichu jsem si snad poprvé všimla, s jakým odhodláním ti sboristé v bílých róbách vlastně zpívají. Jinak nadporučík Dolan neměl stání, což

jsem připisovala na vrub chuti na cigaretu. Práce a kouření pro něho zůstávaly neoddělitelně spjaté, a tak si jedno bez druhého už nejspíš nedokázal představit.

Mluvili jsme samozřejmě o případu, a třebaže jsme nic nového nezjistili, ochotně jsme si to celé už poněkolikáté zrekapitulovali.

Dolan nakonec prohlásil: „Takže Pudgie se nám vybarvil! Tak si na něho konečně došlápneme.“

„Ztráta času,“ namítl Stacey. „Je to starý přítel rodiny, takže ty jeho otisky se dají celkem snadno vysvětlit. Sice nemusí být to vysvětlení pravdivé, ale bohužel mu nic nedokážeme.“

Chvilku jsme ještě klábosili, ale Dolana pak začala zmáhat únava, tak jsme se rozloučili.

Zbytek nedělního odpoledne jsme se Staceym strávili každý ve svém pokoji. Nevím, čím se zabavil on, ale já si chvíli četla, trochu se prospala a ještě si tupými a mírně rezavými nůžtičkami na nehty přistřihla vlasy. V šest večer jsme se vypravili na večeři do dalšího rychlého občerstvení, tentokrát do restaurace Taco Bell. Málem jsem už dostala chuť na naklíčenou vojtěšku a mrkvový džus; zkrátka na něco zdravého, co neobsahuje umělá barviva a aromata, konzervační látky a přepálený omastek. Staceymu se ale od doby jeho příjezdu vrátila barva do tváří a také kilo nebo dvě přibral.

Z nemocnice propustili Dolana v pondělí odpoledne, právě když se podávala večeře. Se Staceym jsme ho přijeli vyzvednout přesně v pět. Trpělivě jsme počkali, než mu lékař udělá přednášku o zásadách správné výživy a životosprávy po infarktu, což znamenalo, že mu řekne, aby přestal kouřit, začal se řádně stravovat a věnovat nějakému nenáročnému cvičení. Když konečně vyšel z ordinace, měl na sobě civilní šaty a těšil se ven.

U auta se rozhodlo, že si sedne dopředu vedle Staceyho, zatímco já se uvelebím na zadním sedadle.

Mnoho zavazadel neměl, jen manilovou obálku s kopiemi výsledků z elektrokardiografie, koronarografie a se shrnující zprávou o postupu léčby. Sotva otočil Stacey klíčkem v zapalování, Dolan prohlásil: „Banda šílenců.

Uměj akorát přehánět, aby v člověku vzbudili dojem, že už se bez nich v životě neobejde. Nechápu, co je špatnýho na tom příležitostně si zakouřit.“

„Nezačínej zas. Budeš pěkně dělat, co ti řekli.“

„Ty máš tak co povídat! Jestli si dobře vzpomínám, tak sis taky dělal, co se ti zachtělo, a na doktory si přitom zvysoka kašlal.“

Stacey zhasl motor a rozhodil rukama. „Tak takhle to tedy je! Teď hned se sebereme a půjdeme nahoru za doktorem. Schválně, co ti na to řekne!“

„Co to s tebou je? Vždyť je snad jasný, že se budu řídit tím, co mi řekli… tedy v podstatě. A teď už koukej

nastartovat, ať se hneme z místa. Nesmím se rozčilovat.

Dokonce to tu mám i černý na bílým,“ řekl a zašustil přitom obálkou.

„To tedy nemáš. Četl jsem to.“

„Ty sis přečet moji kartu?“

„Ovšem. Zahlíd jsem ji v přihrádce na dveřích k tobě do pokoje. Věděl jsem, že si budeš vymýšlet.“

Naklonila jsem se dopředu, položila si ruce na opěradlo přední sedačky a strčila hlavu mezi ně. „No tak, pánové, jestli se budete hádat, vystoupím a půjdu pěšky.“

Všichni tři jsme umlkli a oni si to chvíli rozmýšleli.

Nakonec promluvil Dolan: „No tak dobře. Stejně mi to akorát zvyšuje krevní dak.“

Náladu Dolanovi poněkud spravil oběd, na který jsme zašli do restaurace Quorum Inn, a tak napětí mezi těmi dvěma mírně polevilo. Dolan si jako správný kardiak objednal grilovanou rybu pokapanou citronem a k tomu v páře dušenou zeleninu a prostý hlávkový salát. Jídlo zapil sklenkou červeného vína, které mu prý páni doktoři dovolili. Po dni plném rychlého občerstvení jsme si i my se Staceym s chutí poručili grilované kuře se salátem a tou samou v páře dušenou zeleninou, jakou si dal i Dolan.

Jenže i úplně cizí člověk by na nás poznal, že nám nechutnalo zase tolik, jak jsme se snažili předstírat. Než nám pak přinesli kávu, samozřejmě bez kofeinu, vyčerpali jsme i všechna témata. Alespoň jsme se

domluvili, že Stacey odveze zítra Dolana vypůjčeným fordem zpátky do Santa Teresy a mně že v Quorumu zůstane Dolanův chevrolet. Jinak případ ustrnul na mrtvém bodě. Čekali jsme, až se vyřídí potřebné papírování, až přijdou výsledky, až McPheeovým odeberou pro srovnání otisky prstů; zkrátka a dobře, čekali jsme na průlom, který také nemusel přijít. I já proto nejspíš měla sednout do auta a vrátit se zpátky s nimi, ale co kdyby… co kdyby náhodou vzaly události nečekaný spád. A právě pro ty případy jsem se k nim měla připojit až teprve za den za dva.

„Co budu do té doby dělat?“ zajímala jsem se proto.

„Nechci tady jen tak nečinně sedět.“

„Hlavně koukej, ať se nedostaneš do maléru!“ radil Dolan.

„A jak by se mi to asi povedlo? Vždyť se tady vůbec nic neděje.“

V úterý v osm ráno jsem jim naposledy zamávala a počkala, než vyjedou z parkoviště a zmizí za zatáčkou. Do pokoje jsem se vrátila se smíšenými pocity. Byla jsem trochu sklíčená a současně se mi ulevilo, že jsem konečně zase sama. Podobně jsem reagovala i ve chvílích, kdy mě opouštěl Robert Dietz, který se vždy přihnal jako bouře, převrátil mi život naruby a zase si spokojeně odjel. Není to zkrátka lehké, když člověka někdo opustí. Doma bych

se v takové chvíli pustila do úklidu, ale v motelu to bohužel nešlo. Tak jsem alespoň posbírala těch pár kousků prádla, které jsem stačila ušpinit, ujistila jsem se, že mám v tašce dost drobných, a zamířila do veřejné prádelny, která sídlila o pár křižovatek dál. Opět se mi potvrdilo, že neexistuje nic tak nudného, jako když člověk musí sedět a čekat, než pračka i sušička absolvují všechny body programu, než nakonec vyplivnou čisté a suché prádlo. Přitom kdykoli se někdo odváží nechat peroucí se svršky bez dozoru, někdo mu je buď zcizí, nebo vytáhne z pračky a nechá ležet na hromadě na zemi. Tak jsem tam tedy nečinně seděla a dívala se, jak se mi perou spodní kalhotky. Bylo to sice příjemnější než se hrabat v kartotéce, ale ne zase o tolik.

24

Ani ne deset minut po příchodu z prádelny mi někdo zaklepal na dveře. Vyhlédla jsem se ven kukátkem a uviděla tam stát Felicii Cliftonovou. Otočená zády ke mně se rozhlížela po parkovišti. Otevřela jsem a ona ke mně obrátila obličej. Byla velmi bledá, nenalíčená a vypadala celkem nenápadně. Přesto měla bez těch černých linek a falešných řas o dost hezčí oči, i když nebyly zdaleka tak výrazné a velké. Na sobě měla džíny, mikinu a sportovní boty, do kterých vklouzla jen tak naboso, takže budila dojem, jako by se snad oblékala ve spěchu. I ty zrzavé vlasy si stáhla do ohonu jen ledabyle.

„To je ale milé překvapení! Pojďte dál,“ vybídla jsem ji. Vstoupila a zachytila se rukou o dveřní rám, aby nezavrávorala. Nejdřív jsem myslela, že je snad opilá, ale ve vteřině mi došlo, že ji něco velmi rozrušilo a že je celá rozklepaná. „Co se děje, Felicie? Něco s Pudgiem?“

Beze slova přikývla. Přistoupila jsem k ní, vymanévrovala ji ze dveří, které jsem tiše zavřela se

slovy: „No tak, už jste v bezpečí. Je to v pořádku. V klidu si vydechněte.“

Posadila se na židli ke stolu a položila si hlavu na kolena, jako by měla co nevidět vydechnout spíš naposledy.

Vůbec se mi to nelíbilo, a navíc jsem nemohla vědět, jak se to bude vyvíjet dál. Raději jsem proto zašla do koupelny, vzala ručník, namočila jej a přinesla Felicii.

Vděčně jej přijala a přiložila si ho na obličej. Napůl zavzdychala, napůl zasténala.

Posadila jsem se do nohou manželské postele, takže jsme se téměř dotýkaly koleny. „Něco se mu snad stalo?“

zeptala jsem se, ačkoli ve mně její chování vzbudilo podezření, že je spíš mrtvý. Nechtěla jsem to ale zbytečně říkat nahlas, dokud to neudělá ona.

„V sedm volali. Myslí, že je to on. Někdo se na něj má podívat, ale já nemůžu.“

„A co se stalo?“

„Nevím. Řekli jen, že mám přijít.“

„Kam? Do města na úřad šerifa?“

Přikývla. „Je to hrozný. Je pryč už několik dní. Jenže kdyby byl jenom zraněný, tak po mně přece nebudou chtít, ať přijdu na stanici, ne? Prostě by mi řekli, kde je.“

„To není jisté. Volali vám do práce?“

„Ne, ještě jsem byla doma. Otvírám až v osm. Dávala jsem si v klidu kafe, jen tak v županu, a najednou

zničehonic zazvonil telefon. Ani nevím, jak jsem se sem dostala. Vzpomínám si jen, jak nasedám do auta, ale z cesty si už nic nepamatuju.“

„Zajedeme tam radši společně. Mým autem. Vaše necháme tady na parkovišti. Jen si posbírám věci a můžeme jet. Vy zatím hlavně dýchejte!“

Zhluboka jsem se nadechla a zase vydechla, abych jí to názorně ukázala. Byla totiž tak sevřená úzkostí, že mohla co nevidět bezděky přestat dýchat. V rychlosti jsem proto popadla bundu a tašku, vyvedla ji ven ze dveří a zabouchla je za námi. Neměla u sebe ani kabelku, jen klíčky od auta, které řinčely jako řetězy pekelníků, protože se Felicii strašně klepaly ruce. Vzala jsem klíčky do dlaní a ztišila ten hluk. Překvapeně ke mně vzhlédla a pak se upřeně zadívala na ty klíče, jako by je viděla prvně. Zastrčila je do kapsy džin. Pak už jsem jí otevírala dveře na straně spolujezdce. Když se posadila, obešla jsem auto a vklouzla za volant. Sotva naskočil motor, zapnula jsem topení a nastavila je na maximální výkon.

Sice nebylo nijak chladno, ale došlo mi, že ji vinou úzkostného vypětí co nevidět schvátí zákeřná „vnitřní“

zima. Seděla tam vedle mě se shrbenými rameny, dlaně vklíněné mezi stehna, a klepala se jako ratlík na cestě k veterináři.

Úřad šerifa sídlil ve stejné budově jako policejní stanice. Šlo o dvoupodlažní stavbu z červených cihel,

vzdálenou od Výhledu na oceán coby kamenem dohodil, což tedy v Quorumu nic neznamenalo. Na ulici před ní jsem našla místo na zaparkování, obešla jsem auto, otevřela dveře na straně spolujezdce a pomohla jí vystoupit. Jakmile se zase postavila na nohy, poněkud se vzpamatovala. Neuniklo mi, že je pořád ještě dost rozrušená, ale jízda automobilem a skutečnost, že se kolem ní něco děje, jí pomohly získat nad sebou alespoň částečně kontrolu. Přitom ještě nic nevěděla s určitostí.

Děsilo ji jen očekávání, vidina toho, že se stalo něco zlého.

Vešly jsme do budovy. Felicia se posadila na dřevěnou lavici na chodbě, že počká. Já se vypravila najít příslušnou kancelář. Byla zařízená způsobem, aby nikoho nic nerozptylovalo a zbytečně neodvádělo od práce, což znamenalo, že podlahu pokrývalo fádně béžové linoleum, za přepážkou stály šedé kovové stoly, otočné kancelářské židle a šedé erární kartotéční skříňky. Od počítačů umístěných na stolech se vinula změť kabelů, které mizely kdesi pod pracovní deskou. Na nástěnce na protilehlé stěně viselo množství lístečků s poznámkami, ale takhle z dálky jsem na nich nedokázala nic rozluštit.

Mimo to jsem si ještě všimla zarámované fotografie okresního šerifa, kalifornského guvernéra a samozřejmě prezidenta Spojených států.

Za stolem seděl strážník v uniformě, kterému jsem bez okolků oznámila, že venku na chodbě čeká Felicia, kdo to vlastně je a proč jsme přišly. Odkázal mě na detektiva Lassitera, který už za okamžik vyšel z vedlejší kanceláře a v krátkosti se mnou pohovořil. Šlo přibližně o čtyřicátníka, hladce oholeného, dokonale upraveného a trochu předčasně šedivějícího. Na sobě měl civilní šaty, ale pod šedým kabátem sportovního střihu mu na opasku viselo pouzdro se zbraní. Mluvil tiše a postupně mě zasvětil do situace. „Přihlásila se nám jedna žena.

Telefonicky. Bydlí nedaleko Hazelwood Springs, asi šest kilometrů naším směrem, hned u dálnice číslo 78. Znáte to tam?“

„Vím, který úsek myslíte.“

„Dobře. Ta paní chová psy, a že tam v kopcích všude okolo žije dost kojotů, nechává ty psy většinou zavřené na zahradě, aby je měla na očích. Včera ale popeláři zapomněli zavřít vrata a jeden ten pes jí utekl. Celou noc o něm nevěděla, a když se pak ráno vrátil, nesl v hubě kost. Tedy vlastně lidskou paži. Jeden z našich mužů si vzpomněl, že Felicia telefonovala kvůli Cedricovi. Většina z nás ho sice zná, ale chtěli jsme, aby se na to podíval ještě někdo jiný.“

„Viděla jsem ho jen jednou, a nejsem si právě jistá, že bych dokázala poznat jeho paži. Pokud to ovšem nebude ta potetovaná,“ dodala jsem a v duchu si vybavila

Pudgieho bohatě ilustrovanou levačku, kterou jsem však také viděla jen jednou, na návštěvě v okresní věznici v Santa Terese. Měl na ní tu prsatou paní s černými rozevlátými vlasy, pavučinu, lebku se sombrerem a ještě onu soulož, kterou si tedy také mohl nechat vytetovat spíš na zadek.

„Máme tu na něho příkaz k zatčení z roku 1981, zavinil smrt při dopravní nehodě. A když pominu policejní fotografie, máme k dispozici poměrně přesný popis toho jeho tetování, který tedy celkem odpovídá.“

„A nešlo by z té ruky odebrat otisky?“

„Většina prstů je ohryzaná, ale samozřejmě to zkusíme, jen co s ní bude hotový koroner.“

„A kde je zbytek těla?“

„To je právě to. Vůbec nevíme.“

Zadívala jsem se na něho přimhouřenýma očima, v hlavě neodbytný nápad, který mě samotnou překvapil.

„Já bych možná věděla.“

Intuice je vážně zvláštní věc. Přesto se lze u některých z těch nečekaně odhalených informací dopátrat původu, přesto lze občas zpětně dešifrovat, který vjem či údaj člověku v podvědomí splynul se kterým a vykrystalizoval nakonec do podoby ryzí, jasné myšlenky. V jiných případech je intuice zkrátka intuice, což znamená, že na nás případná informace vybafne z hlubin nevědomí.

Vzpomněla jsem si v té chvíli na třepotající se igelit a na

kojota, který líně trhal cáry masa z něčeho, co jsem v té chvíli považovala za nějakou menší kořist. „Myslím, že bude v Tuley-Belle. A zřejmě se tam na něm už pár dní pasou mrchožrouti.“

Po příjezdu k opuštěnému komplexu jsme s Felicii strávily asi hodinu v autě. Zaparkovaly jsme proti větru, protože hnilobný zápach, stejně výrazný jako pižmo skunka, už zkrátka nešlo nevnímat. Čekaly jsme, než ostatky ohledá koroner. Pach krve k tělu jistě v několika hodinách přilákal kojoty, a tak toho z Pudgieho patrně už mnoho nezbývalo, a zejména asi z obličeje ne. Právě kvůli tomu nemohli dokonce ani ti největší cynikové z řad zúčastněných mužů zákona nějak najít svůj profesionální odstup. Pudgie měl tak často oplétačky se zákonem, že už ho s mnohými místními policisty pojilo jakési neviditelné pouto. Pravda, Pudgie byl sice lump, ale ne žádný úchyl či jinak nebezpečné individuum.

Zkrátka patřil k těm, pro které je trestná činnost jen snazším zdrojem obživy než normální zaměstnání.

Nakonec detektiv Lassiter přece jen přistoupil k našemu autu a zeptal se Felicie, zda si nepřeje vidět tělo.

„Není právě v dobrém stavu, ale máte právo ho vidět.

Nerad bych, abyste pak o jeho smrti jednou pochybovala.“

Podívala se na mě. „Běžte vy. Jestli je v tak špatném stavu, nemusím tam.“

A byl.

Ležel v mělké prohlubni hned za tou budovou, kterou jsem osobně procházela. Tělo někdo překryl neprůhlednou igelitovou fólií a tu zatěžkal několika kameny. Už když jsme s detektivem Lassitérem přicházeli, nesly se k nám po větru ty třepotavé zvuky povlávajícího igelitu, přesněji růžku fólie zakrývající Pudgieho tělo.

„Kde se ta fólie vzala?“ zajímala jsem se.

„Byla natažená ve dveřích v zadním traktu budovy.

Ještě je na ní vidět, jak ji někdo z toho dveřního rámu serval.“

Stačil jediný pohled na mrtvé tělo a věděla jsem, že je to Pudgie. Tedy ne že by mě to nějak zvlášť překvapilo.

Příčinou úmrtí byla četná poranění hlavy, přesněji řada úderů zasazených nějakým tupým předmětem přímo do lebky. Popraskala jako vaječná skořápka a vyhřezl z ní mozek.

„A vražedná zbraň?“

„Právě ji hledáme.“

Stanovit přesný čas smrti za daných okolností nešlo.

Muselo se tedy počkat až na soudní pitvu. Felicia ho ale naposledy viděla v pátek večer, mezi půl desátou a desátou hodinou, když vypnula televizi a šla si lehnout.

Klidně mohl zemřít ještě té noci, ale pořád nebylo jasné, jak se dostal do Tuley-Belle. Nabízelo se ale, že v Creosote nasedl k někomu do auta a nechal se svézt.

Zřejmě muselo jít o někoho, koho znal a komu důvěřoval, jinak by k ničemu takovému nesvolil. V duchu jsem uvažovala, jak dlouho mohlo trvat kojotům, než ho našli a sesedli se kolem něj, vidličky a nože v pacičkách, bryndáčky pod chlupatými bradičkami. Jistě kolem také dávno kroužili dravci a havrani, obcházeli lišky a rysové a čekali, až na ně konečně přijde řada. Příroda je zkrátka velkorysá. Pudgie sice špatně skončil, ale hostina mohla začít.

Celou oblast stačili mezitím už uzavřít. Nesměl tam nikdo, kdo se přímo neúčastnil vyšetřování a mohl znehodnotit některý z důkazů. Opodál parkovala koronerova dodávka a šerifovi pomocníci zase v rojnici pročesávali okolí, jestli někde neobjeví další kosti a ostatky, vražednou zbraň či jinou stopu, kterou za sebou mohl zanechat vrah. Jedním ze strážníků, kteří oblast prohledávali, byl i šerifův pomocník Chilton, kterého jsem znala od McPheeových. S Felicii jsme seděly v Dolanově autě, ačkoli ji na místě činu už k ničemu nepotřebovali. Měla jsem dokonce podezření, že by páni detektivové uvítali, kdybych ji odvezla domů. Ještě když jsme čekaly na stanici, poslali do Tuley-Belle hlídku, aby ověřila mou domněnku. Když se ukázalo, že byla

správná, příslušný strážník zatelefonoval na stanici a Felicia se v několika minutách zprostředkovaně dozvěděla dost na to, aby pochopila, že jde opravdu o jejího bratra a že je znetvořený k nepoznání. Přesto trvala na tom, že pojede s námi, a jakkoli mu už nemohla pomoci, neztrácela své odhodlání.

Pozorovala jsem hemžení na místě činu a trochu mi připomínalo film, který jako bych už dřív viděla. Některé detaily se sice změnily, ale zápletka zůstávala pořád stejná. Cítila jsem se pod psa. Nechtěla jsem myslet na ty kojoty, které jsem v Tuley-Belle potkala při předešlých dvou návštěvách, ani na zvuky, které jsem tehdy zaslechla. Pudgie byl už tou dobou nepochybně po smrti.

Sice jsem ho nemohla zachránit, ale mohla jsem alespoň předejít nežádoucímu rozkladu. Kromě toho mě skutečnost, že Pudgieho zabili právě na tomto místě, ještě upevnila v přesvědčení, že v Tuley-Belle našla smrt i Charisse.

Ve dvě hodiny nakonec detektiv Lassiter opět zamířil přes nedostavěné parkoviště naším směrem. Vystoupila jsem z auta a šla mu naproti. Potkali jsme se asi na půli cesty. „Za chvilku budou tělo převážet do Quorumu.

Řekněte když tak Felicii, ať si zavolá do márnice. Sotva dokončíme pitvu, tak si ho může převzít pohřební služba, tedy pokud se s nimi nedohodne jinak. Ještě se jí můžete

zeptat, jestli nezná nějakého faráře, kterého bychom případně měli vyrozumět.“

„Ovšem. Uvidíme, co mi na to řekne.“

„Spolupracujete pořád se Staceym Oliphantem?“

„Ano. Jsou teď s nadporučíkem Dolanem na cestě do Santa Teresy. Měla jsem se sice co nevidět vydat za nimi, ale za současných okolností myslím, že zůstanu.“

„My zatím budeme vycházet z předpokladu, že spolu ty dvě vraždy souvisejí, ale samozřejmě počítáme i s důkazem, který to třeba vyvrátí. Taky bych řekl, že nám sem asi budou chtít poslat někoho ze Santa Teresy, viďte?“

„To je skoro na beton,“ přitakala jsem a ve stručnosti ho seznámila s tím, co nás vlastně přivedlo do Quorumu a jak jsme od té doby už pokročili. A jelikož ho už o věci informoval Stacey, nemusela jsem zacházet příliš do detailů, pokud ovšem nešlo o novější poznatky. Jeden takový představoval i Frankie Miracle. „S nadporučíkem Dolanem jsme se cestou do Quorumu stavovali v Peaches u Frankieho bývalé ženy. Iona Mathisová se jmenuje.“

„Tu známe,“ prohlásil. „Neteř patří ke stejné církvi, tedy alespoň vždycky patřila.“

„Hmm. Matka Iony nám říkala, že sotva jsme odjeli, Iona sedla do auta a rozjela se za Frankiem do Santa Teresy. Napadlo mě, jestli se třeba nevrátil zpátky s ní,

ale jistá si tím nejsem. Iona tvrdí, že v pátek v noci byl v práci v Santa Terese.“

„To by mělo jít snadno ověřit. Znáte jméno firmy, která ho zaměstnává?“

„Bohužel ne, ale spolehlivě ho bude znát Stacey anebo Dolan. Stejně tak byste si asi měli promluvit s tou Ionou.

Ve čtvrtek večer totiž volala Pudgiemu a podle toho, co říkala Felicia, byla pěkně nabroušená.“ V té chvíli jsem si dovolila malou odbočku a pověděla mu o tom, jak je Iona přesvědčená, že Pudgie udal Frankieho a něco tím pro sebe získal. „Felicia neví jistě, jestli Pudgie odcházel z domova už pátek večer, nebo až v sobotu ráno, ale říkala, že před Ionou mu telefonoval ještě někdo jiný, i když nevěděla kdo. Vzal si to tehdy sám.“

„S Ionou si promluvím co nejdřív… možná ještě dneska. A kde zastihnu vás?“

Pověděla jsem mu, že ve Výhledu na oceán. „Jak se vrátím do motelu, zavolám těm dvěma. Budou z toho paf.

Stacey vám určitě říkal, že se na tom mustangovi našly Pudgieho otisky. Tak jsme předpokládali, že tu dívku buď sám zabil, nebo přinejmenším ví, kdo to udělal. A teď to vypadá, že nám ho zabili, aby ho umlčeli.“

„Nevýhoda toho, když je někdo spolupachatel,“

poznamenal Lassiter. „Kdybyste cokoli zjistila, dejte nám vědět.“

Zavezla jsem Felicii zpátky k motelu. Celou cestu nepromluvila, jen tiše seděla s hlavou opřenou o sedačku a měla přivřené oči. V ruce žmoulala kapesník, kterým si občas osušila oči. Měla napuchlá víčka, obličej samou rudou skvrnu a ty její zrzavé vlasy jako by zármutkem ztratily lesk. Jestli plakala, plakala tiše. Věděla už, na čem je, a přesto, nebo právě proto, že to bylo to nejhorší, čeho se obávala, seděla vedle mě zcela netečná. Patrně se postupem času už smířila se svým osudem a jen čekala, kdy přijde zdrcující úder.

Nevydržela jsem mlčet: „Jestli vás to nějak utěší, pár lidem na něm záleželo.“

Zvedla ke mně oči a znaveně se usmála. „Myslíte?

Snad máte pravdu. Měl v životě smůlu; a většinu ho strávil ve vězení. Zajímalo by mě, proč… co to znamená…“

„Tyhle otázky už osobně radši neřeším, vzdala jsem to. Hlavně ale nesvalujte vinu na sebe!“

„To tak trochu dělám. Zřejmě nikdy už se nezbavím dojmu, že jsem ho špatně vychovala. Problém ale je, že nevím, jestli jsem na něho byla moc tvrdá, nebo naopak moc měkká.“

„Pudgie se sám rozhodl. Vy za nic nemůžete.“

„Víte, co vám řeknu? Je mi jedno, co udělal. Ke mně se vždycky choval slušně. Možná se na mně trochu

přiživoval, ale na druhou stranu mi nikdy nic neukrad, víte? Byl to prostě můj malej bráška a já ho milovala.“

„Já vím. Patříte k nějaké církvi? Ráda bych jim zavolala.“

„V tak malým městě, jako je tohle, se podobné zprávy šíří rychle. Myslím, že až přijedu domů, už tam na mě bude pastor čekat. Doufám jen, že se nesesypu. Už teď se sotva držím.“

Po příjezdu k motelu jsem zaparkovala hned vedle jejího auta a obě jsme si vystoupily. Objala jsem ji a ona mi na okamžik spočinula hlavou na rameni. Pak se odtáhla, oči zalité slzami, a vysmrkala se do kapesníku.

„Nesmíte být tak hodná, je to pak ještě horší,“ zavzlykala.

„Můžete řídit?“

„Nějak to zvládnu.“

„Zítra zavolám.“

„Díky. Vážím si toho, co jste pro mě udělala.“

Vstoupila jsem do pokoje. Očividně jsem se právě minula s pokojskou, protože v koupelně visely čisté ručníky a také jsem měla krásně nastlanou postel.

Natáhla jsem ruku k nočnímu stolku a zvedla telefonní sluchátko. Staceymu však odpojili telefon, což mě mírně pobavilo. Zřejmě pod dojmem toho, že umírá, přestal platit složenky. Tak jsem vytočila číslo na Dolana a nechala mu vzkaz na záznamníku. Poprosila jsem ho, jestli by mi co nejdřív on nebo Stacey nezavolali. Hodiny

ukazovaly tři odpoledne, a tak i v případě, že se cestou zastavili někde na oběd, museli nejpozději do hodiny dorazit do Santa Teresy. Ze strachu, abych jejich telefonát nepropásla, jsem neopouštěla pokoj. Chvíli jsem si zkoušela číst, ale vůbec jsem se na to, jaký div?, nemohla soustředit a pořád jsem se v myšlenkách vracela k Pudgieho vraždě. V duchu jsem si přehrávala rozmluvu s Ionou Mathisovou a marně si lámala hlavu nad tím, jak přišla na to, že Pudgie Frankieho udal na základě nějaké pochybné dohody se mnou a že ho díky tomu pak pustili z vězení. Doufala jsem, že tím svým zcestným názorem nějak nepomohla Pudgiemu do hrobu. Protože jestli ano, nesla jsem za jeho smrt odpovědnost i já. Z toho pomyšlení se mi udělalo nanic.

Zula jsem si proto boty a zalezla si pod deku, kterou jsem si přetáhla až přes hlavu. Opět jsem sáhla po knížce a opět si chvilku četla v naději, že tak přijdu na jiné myšlenky. Bylo mi teplo, v pokoji vládlo ticho, a tak jsem se zanedlouho přistihla, jak se mi klíží oči. Proto mě nakonec zvonění telefonu dočista vylekalo, takže jsem sebou prudce trhla a sluchátko zvedala s bušením srdce.

Do žil se mi vlil adrenalin a zase se odplavil. Volal Dolan.

Posadila jsem se, přehodila nohy přes bočnici lůžka a přejela si rukou po tváři. Tak tak jsem přemohla zívnutí.

„Jaká byla cesta? Zníte tak nějak unaveně.“

„Už jsem se v životě cejtil i líp,“ poznamenal. „Stacey mě tu asi před půl hodinou vysadil a jel si na úřad šerifa promluvit s Mandelem. Cestou zpátky se chtěl zastavit u sebe doma a vzít si věci. Pak nejspíš bude chtít na večeři.“

„Ubytuje se u vás?“

„Dočasně. Víš přece, že pronajal barák. Minimálně měsíc tam nemůže. Zřejmě myslel, že už bude pod drnem, ale ten nahoře si z něj nejspíš jenom tak vystřelil.

Tak jsem mu nabíd, jestli by se na čas nenastěhoval sem ke mně. Aspoň než si něco najde. Společnost celkem uvítám.“

„To je dobře. Podle mě vám to oběma jen prospěje, tedy jestli se vydržíte nehádat.“

Dolan se od srdce zasmál. „My se nehádáme, jde jen o výměny názorů,“ upřesnil to. „A jak to vypadá tam u tebe? Mrzí nás, že jsme tě tam nechali tak trčet. Zabavila ses, doufám, nějak.“

„Zabavila, a jak!“ Poté jsem ho do detailu obeznámila s okolnostmi Pudgieho vraždy. Asi v polovině mého vyprávění mě přerušil: „Počkej, právě přišel Stacey. Chci mu to taky říct.“

Zakryl rukou mluvítko, abych to nemusela poslouchat znovu, a v rychlosti zasvětil Staceyho. I přes tu Dolanovu dlaň jsem ho slyšela žasnout.

Pak mu dokonce vyrval sluchátko: „To je naposled, co jsem vás někde nechal samotnou. Co se to tam sakra děje?“

„Vím jen to, co jsem vám řekla.“

Nejdřív mě zasypal řadou otázek týkajících se Pudgieho a potom jsme stočili řeč na Frankieho. Slíbil mi, že udělají všechno, aby ho vypátrali, a že se také pokusí ověřit, jestli má na tu páteční noc skutečně tak neprůstřelné alibi. „Tady se to ale jinak vyvíjí dobře. Stav chrupu Charisse naprosto odpovídá zubnímu nálezu Jane Doeové, takže alespoň tohle se nám potvrdilo. A pánové z forenzního se navíc dušují, že i ty vlasy, co jsme našli, patřily jí. Tím pádem se už akorát potřebujeme dopátrat těch otisků, co by odpovídaly těm druhým z McPheeovic mustanga, a můžeme se zase směle pustit do práce. A co vlastně McPheeovi? Už byli u šerifa?“

„Předpokládám, že ano. Ale ráno tam pro jistotu ještě zavolám,“ odpověděla jsem. „A kdy myslíte, že se sem zase vrátíte?“

„Co nejdřív to půjde. Jen co to tady trošku srovnám, nasedám do auta a jedu za vámi.“

V pozadí cosi zabručel Dolan.

„Dobře,“ řekl Stacey. „Dolan říká, že prý nechal v kufru zbraň, tak by ho zajímalo, jestli tam pořád ještě je.“

„Do kufru jsem zatím ještě nepotřebovala, ale při nejbližší příležitosti tam nakouknu. A co s ní mám podle něj pak dělat?“

Dolan opět cosi nezřetelně řekl Staceymu.

„Říká, že na ni máte dávat pozor, abyste mu ji, až se vrátíte, mohla zase vrátit.“

„To je snad jasné.“

Dolan opět sdělil Staceymu cosi, čemu jsem vůbec nerozuměla.

Stacey utrousil: „Moment,“ a obrátil se na Dolana.

„Krucinál! To mi pořád musíš něco vykládat, když s ní telefonuju?“

Následovalo další nezřetelné brblání z Dolanovy strany.

„Nesmysl. To tedy nepůjdeš!“ zazněla Staceyho odpověď. „Ten chlap mě jednou přivede do blázince.

Tvrdí mi tady, že si poradí sám, ale tomu nevěřím. Jen se k němu otočím zády, poběží si koupit cigarety. Podle mě by ho měli držet pěkně pod zámkem.“

Slyšela jsem někde vzadu bouchnout dveře.

„Nápodobně, dědku!“ řval Stacey. „No nic, kvůli tomu odjezdu se vám ještě ozvu. Abyste mi mohla na recepci rezervovat pokoj.“

Když zavěsil, vzpomněla jsem si ještě na Henryho.

Místo něj mi to ale zvedl záznamník. Nechala jsem mu tedy alespoň vzkaz, že jsme se minuli a že se zase

přihlásím. Asi hodinu jsem si pak ještě četla a nakonec si telefonicky objednala pizzu. Nějak se mi nechtělo chodit na jídlo ven. Za běžných okolností si klidně zajdu do restaurace sama a chuť k jídlu mi to nijak nekazí, ale Quorum mi bez Staceyho a Dolana přece jen připadal takový cizí. Vyděsila mě ta Pudgieho smrt. Vyšetřovat osmnáct let starou vraždu byla jedna věc, čerstvá vražda úplně jiná. V prvním případě už čas bez ohledu na motiv jistě zmírnil rozbouřené vášně a život šel dál. Vrah si pošpinil ruce krví, a tím to prozatím skončilo. Nečekala bych, že bude mít důvod zabít ještě podruhé, ale Pudgieho smrt jasně dokládala, jak moc jsem se v tomto směru mýlila. V sázce bylo přece jen příliš mnoho.

Osmnáct let si někdo užíval života postaveného na lži, a najednou jsme se objevili my a s námi i riziko, že se toto status quo změní.

Když jsem dojedla, hodila jsem krabici od pizzy do smetí a zapnula si televizi. Vydržela jsem se na ni však dívat jen chvíli, protože mě neskutečně otravoval ten nahraný smích. V devět už jsem byla jako na trní a pustila jsem se opět do práce. Tedy dělat si takhle pravidelně poznámky, říkala jsem si, přece jen uklidňuje. Posadila jsem se proto za stůl, otevřela zásuvku a…

Někdo posunul věci uvnitř!

Chvíli jsem od toho nedokázala odtrhnout oči, ale pak jsem se začala pozorně rozhlížet kolem, jestli tam

náhodu někdo nebyl. Jenže jestli nebylo to pravé slovo.

Kdo, měla jsem se spíš zeptat, mohl přijít až sem do pokoje a hrabat se mi ve věcech? Poznámky jsem si naposledy dělala v sobotu odpoledne. Ten den jsme se Staceym jeli do Creosote a cestou zpátky se zastavili v Tuley-Belle. Když jsme se vrátili do Výhledu na oceán, dohodli jsme se, že si dáme menší přestávku. Z ní mě vyrušila svým telefonátem Betty Puckettová z Lockaby, načež jsem se osprchovala, převlékla a začala si na kartičky sepisovat všechny útržky informací, které jsem si vybavovala, drobné epizody, otázky, odpovědi a bezděčné poznámky. Kartičky jsem nakonec srovnala do balíčku, ten přetáhla gumičkou a uložila do šuplíku, přesně na černý šanon se spisem o vraždě. Jenže ty kartičky teď ležely pod ním! Taková maličkost, ale já si to pamatovala naprosto přesně.

Za pomoci tužky jsem šanon nadzvedla a kartičky zpod něho vysunula. Opatrně jsem ho ze stran uchopila a stáhla z něho tu gumičku. Jasně jsem si vzpomínala, jak jsem nechávala textem navrch kartičku, která mi měla připomínat dodatečnou návštěvu Medory Sandersové.

Teď byla obráceně, obrácená nepopsanou stranou vzhůru jako všechny ostatní karty.

Někdo tu určitě byl. A ten někdo měl v ruce můj spis o vraždě a pročítal si mé poznámky.

Vyplašeně jsem se zvedla, téměř jako by mi do židle pustil elektrický proud. Obešla jsem celou místnost a pozorně přitom prohledala každý metr čtvereční včetně cestovního vaku s albem rodinných fotografií, které spočívaly netknuté na dně skříně. S výjimkou zásuvky ale vypadalo vše v pořádku a na svém místě, jako jsem si to pamatovala. Uklízely snad zdejší pokojské i v zásuvkách?

A pokud ano, proč by přitom četly mé poznámky na kartičkách? Ta, se kterou jsem mluvila, hovořila pouze lámanou angličtinou, ale mohlo jít i o jiného zaměstnance. Už jen těch pokojských museli mít pravděpodobně víc, protože pracovaly na směny a potřebovaly se střídat. Možná nějaká jen podlehla zvědavosti a doufala, že na nic nepřijdu. Moc jsem tomu nevěřila, ale nemohla jsem nic dokázat.

Opět jsem přetáhla přes balíček gumičku a vrátila jej do zásuvky, kterou jsem opatrně zavřela pomocí tužky.

Těžko mohlo někoho napadnout, že si budu tak důkladně pamatovat, jak byly věci v zásuvce uspořádané. Pokud to ale neudělala pokojská, kdo to byl a jak se tam dostal?

Dveře do pokoje jsem přece nechávala zamčené. Zamířila jsem do koupelny, vytáhla si tam z krabice jeden papírový kapesník a s ním v ruce přistoupila ke dveřím.

S ubrouskem na klice jsem je otevřela. Zvenčí jsem si je pozorně prohlédla, zejména kování klíčové dírky a vložku zámku, ale nenašla jsem na nich žádné škrábance

či rýhy, žádné stopy po násilném vniknutí. Okna zůstala zajištěná zevnitř a očividně ani je nikdo nepoškodil.

Přesto se tam mohl kdokoli snadno dostat. Pokojská, která v pokoji uklízela v sobotu, měla tehdy mezi dveřmi tu hromadu špinavého ložního prádla, takže je měla patrně celou dobu dokořán. A zatímco drhla v koupelně umyvadlo a záchodovou mísu, poslouchala dost nahlas rádio. Klidně tam proto mohl kdokoli tiše vklouznout a prohledat mi stůl, protože stál hned za dveřmi. Pachatel by sice v takovém případě neměl dost času, aby si prošel celý spis o vraždě, ale kartičky byly stejně mnohem důležitější. Zapisovala jsem si na ně vše, co jsem o případu zjistila, vše, co pro mě mělo nějaký význam. Po jejich přečtení by kdokoli získal dokonalý přehled o tom, kde všude jsem byla, s kým vším jsem už mluvila a co jsem na základě toho zamýšlela udělat. Vědět, jaký bude můj další tah, mohlo pro někoho představovat zcela zjevně výhodu, protože mě mohl předejít a znemožnit mi získat nějakou zásadní informaci.

Zavřela jsem dveře a opět se vrátila ke stolu. Tam jsem se zadívala na balíček s kartičkami s Medořiným jménem navrchu. Nemyslela jsem sice, že ví víc, než mi pověděla, ale měla jsem dojem, že je další rozmluva s ní nějak na místě. Také mě napadlo zavolat detektivu Lassiterovi, ale co bych mu asi tak vykládala? Že mi někdo o centimetr posunul kartičky s poznámkami? No

ne! Sotva se dalo čekat, že do Výhledu na oceán pošle okamžitě lidi, ať odeberou otisky. V nejlepším případě by mě uchlácholili tím, co už mě stejně napadlo. A sice, že mi do té zásuvky vlezla pokojská, když prováděla úklid.

Bezva. Jenže ona tam kromě těch posunutých kartiček (což by mi museli věřit) vážně nebyla žádná jiná stopa po vloupání. V pokoji nikdo nic nepoškodil, nic neukradl, a tak se tam z pohledu mužů zákona žádný zločin nekonal.

Popadla jsem tedy tašku a bundu a měla se k odchodu. Ve dveřích mě ale ještě něco napadlo. Šla jsem a vytáhla ze skříně album rodinných fotografií, donesla je ke stolu a uložila do zásuvky namísto vyšetřovacího spisu a kartiček. Tento, dalo by se říci, jediný cenný majetek jsem následně zavřela do kufru Dolanova auta a rozjela se za Medorou. Cestou mě poněkud hřálo u srdce pomyšlení, že s sebou vezu i Dolanovu zbraň, starý dobrý Smith & Wesson.

25

Večer byl chladný, počasí větrné a cesta k Medoře tak krátká, že se v Dolanově korábu ani nestačilo nahřát topení. A jelikož v celém Quorumu neměli vyšší než dvoupodlažní budovy, proháněly se tam větry přivanuvší z pouště, divoce a nespoutaně a nic je nedokázalo zastavit. Nad hlavou se mi klenula třpytivě černá obloha posetá hvězdami, které však neskýtaly takovou útěchu, jakou by člověk očekával. Příroda nám zkrátka dovede připomenout, že jsme ve skutečnosti jen maličcí a nicotní. Že žijeme jen krátce. A že ona je věčná a světu bude vládnout ještě dlouho potom, co se naše kosti obrátí v prach.

Auto jsem nechala na příjezdové cestě. Okna Medořina domu byla ztemnělá, jen v obývacím pokoji podle všeho svítila lampa. Zamířila jsem přes trávník ke vstupním dveřím a uvědomila si, že jsou dokořán.

Vycházel z nich kužel světla, který se rozšiřoval a zase zužoval podle toho, odkud právě vanul vítr a jestli je malinko nepřivřel. Váhavě jsem zaklepala na dveřní rám.

„Medoro?“

Zevnitř se nic neozývalo. Otevřela jsem lehká dvířka se sítí proti hmyzu a ještě jednou zavolala: „Medoro?“

Sice jsem se tam nechtěla jen tak vkrádat, ale daná situace ve mně probouzela neklid, zvlášť s přihlédnutím k tomu, že se i ke mně nedávno kdosi vloupal. Pokud si četl mé poznámky a uviděl její jméno, klidně mohl jít hned vzápětí za ní. Opřela jsem se tedy do dveří, vklouzla dovnitř a zase je tichounce zavřela. Pokoj jsem našla zšeřelý, jen na odkládacím stolku svítila neveliká lampa.

Medora ležela natažená na gauči, na zádech, a měla ruce zkřížené na prsou. Chrápala a s každým výdechem se od ní zvedla vlna alkoholových výparů. Kdyby se probudila a našla mě tam, zřejmě by se dost vylekala, ale na druhou stranu se mi zase nechtělo odcházet, dokud jsem neměla jistotu, že je v pořádku. Na hraně popelníku spočívala rozkouřená cigareta, dávno vyhaslá a ukončená dvoucentimetrovým válečkem popela. Led ve vysoké sklence už také dávno roztál a lékovky, kterých měla tak požehnaně, vypadaly plné a také měly zavřená víčka. Tím pádem se snad nepředávkovala, i když její slabost pro alkohol kombinovaný s analgetiky s sebou nesla značné riziko.

V celém domě bylo chladno a také jsem zaznamenala značný průvan. Přešla jsem do kuchyně a rozsvítila.

Zadní dveře zely dokořán otevřené, takže měly na svědomí ten průvan a unikalo jimi teplo ze všech

ostatních místností. Zvedla jsem hlavu a našpicovala uši, jestli do toho ticha přece jen nezazní nějaký nezvyklý zvuk. A jak jsem tam tak stála, kousek po kousku jsem očima propátrala celý Medořin byt. Jakkoli byly zadní dveře otevřené, nenesly sebemenší známky poškození, žádné dřevěné odštěpky, žádné rýhy v zárubních, žádné střepy namísto skleněných výplní. Okna měla Medora zase všechna do jednoho zavřená a zajištěná západkami.

Na kuchyňské lince se kupily konzervy, krabice s cereáliemi a sušenkami, balíčky papírových kapesníků, toaletní papír, papírové utěrky a nejrůznější čisticí prostředky. Nádobí Medora nemyla podle všeho tak týden a neživila se prakticky ničím jiným než cereáliemi a polévkami. Koš na smetí přetékal odpadky, ale až na ten nepořádek nic nenapovídalo tomu, že se dovnitř někdo vloupal.

Opět jsem stočila pohled k Medoře a s mrazením v zádech jsem si uvědomila, jak je vlastně ta žena zranitelná. Kdokoli tam mohl kdykoli vejít a okrást ji, znásilnit, nebo třeba i zabít. A kdyby tam nešťastnou náhodou vypukl požár, patrně by si toho ani nevšimla.

Přistoupila jsem k zadním dveřím a zavřela je na zámek.

Potom jsem obešla celý dům, který sestával kromě obýváku už jen z jedné malé omšelé koupelny a dvou dalších nevelikých pokojů. Jinak domácnost spravovala

Medora způsobem, který znemožňoval stanovit, jestli místnosti někdo prohledával.

Vrátila jsem se do obýváku a sklonila se k ní.

„Medoro, to jsem já, Kinsey. Jste v pořádku?“

Ani se nepohnula.

Položila jsem se jí dlaň na paži. „Hej.“ řekla jsem.

Nic. Zlehka jsem jí zatřásla, ale ani to zřejmě nezabíralo. Utápěla se v temných hlubinách alkoholového opojení, kam nedolehne žádný zvuk a ani světlo tam neproniká. Opět jsem jí zatřásla. Něco zamumlala, ale jinak nereagovala. Nezdálo se mi ale moudré nechávat ji tam jen tak ležet, když byla v takovém stavu. Začala jsem se tedy rozhlížet po telefonu, až jsem jeden objevila na stěně v kuchyni, zavěšený poblíž dveří do předsíně. Vzápětí už jsem prohledávala nejrůznější zásuvky a hledala telefonní seznam. V něm jsem si našla číslo na Justine a vytočila je. Zvedla to na čtvrté zazvonění.

„To je Justine? Tady Kinsey. Vážně vás nerada ruším, ale právě jsem přijela k vaší matce. Bylo otevřeno, tak jsem vešla. Zřejmě je namol opilá. Nejspíš jí nic není, ale nemůžu ji probudit. Nemohla byste sem přijet? Nechce se mi ji tady nechávat, dokud ji sama neuvidíte.“

„Krucinál! To snad ne! Jsem tam, co nejdřív to půjde.“

Rychle zavěsila. Vážně jsem ji nechtěla obtěžovat, ale takový už je život. Zase jsem se vrátila do obýváku a

posadila se na kraj konferenčního stolku. Vzala jsem ji za ruku a jemně s ní zaklepala. „Medoro, proberte se.

Můžete vstát?“

Nejisté otevřela opilé oči, které zpočátku vůbec nedokázaly na nic zaostřit. Nakonec se ale Medora poněkud vzpamatovala a dezorientované se rozhlédla po místnosti.

„To jsem já, Kinsey. Slyšíte mě?“

Zamumlala něco, čemu jsem nerozuměla.

„Medoro, brala jste si něco na bolest? Zkusila byste se teď, prosím vás, zvednout?“ Podepřela jsem jí hlavu dlaní s tím, že se ji pokusím posadit. „Zkusíme si teď sednout, ano? Ale budu potřebovat, abyste mi pomohla.“ Nejspíš to pochopila, protože se vzepřela na jednom lokti, takže jsem ji pak snadno vyhoupla do sedu. Spočinula na mě pohledem, v očích naprosto zmatený výraz. „Co se děje?“

„Já nevím, Medoro. To byste mi měla říct spíš vy. Co abych vás teď zvedla na nohy, že byste se zkusila projít?

Myslíte, že to zvládnete?“

„Na co? Je mi dobře. Nepotřebuju se procházet.“

„Tak dobře, tak seďte a popovídáme si. Víte, nechci, abyste mi znovu usnula. Vzala jste si něco?“

„Spala jsem.“

„Já vím, že jste spala, ale dveře byly dokořán, tak jsem o vás měla strach. Vzala jste si nějaké prášky?“

„Předtim.“

„Kolik? Ukažte mi které! Tyhle?“

„Jo, a ty vostatní taky.“

Sjela jsem pohledem etikety na lékovkách: Valium, tylenol s kodeinem, perkocet, xanax. „To není dobrý nápad. Neměla byste brát všechny ty léky najednou, zvlášť když se předtím napijete. Je to nebezpečné. Cítíte se dobře?“

„Mám je od doktora Belkera.“

„Ano, ale nemůžete je užívat, když pijete. To vám nevysvětloval?“

„V tom případě bych je neměla brát vůbec. Piju každej den.“ Zasmála se mé prostoduchosti a celou věc tím uzavřela.

Podobným způsobem jsme se bavily, dokud nepřijela Justine. Z Medory padaly krátké, úsečné věty a já ji zasypávala otázkami. A třebaže to nebyla nijak oslnivá konverzace, účel splnila a Medora neztratila kontakt s realitou. Justine přijela asi za patnáct minut, kdy už byla Medora celkem bdělá a měla nad sebou alespoň zdánlivě vládu.

Justine si svlékla kabátek a přehodila ho přes židli.

„Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho, ale čekala jsem na Cornelia. Nakonec jsem to ale nevydržela a zavolala jsem sousedce, jestli by mi na holky aspoň nedohlídla.“

Medora k Justine vzhlížela se směsicí pokory a rozpaků. „Neříkala jsem jí, ať ti zavolá. To bych nikdy neudělala.“

Justine se posadila vedle matky a vzala ji za ruku.

„Mami, kolikrát už jsme si spolu tohle prožily? To mi nemůžeš dělat. Mám taky vlastní život.“

„Nic jsem neměla, jenom skleničku a jeden prášek na spaní.“

„To ti nevěřím. Kolik sis toho vzala?“

„Jako obvykle.“

„Víš co? To je jedno. Necháme toho. Že já si radši nešetřím nervy! Jsi v pořádku?“

„Nic mi není. Nemusela ses sem hnát a nechávat tam holky samotný.“

„Prý jsi měla dveře dokořán. Tak co to bylo?“

„Zavírala jsem je. Určitě. Vzpomněla jsem si, cos mi říkala.“

„Víš co? Zkusíme tě teď dostat do postele. Spolu si promluvíme až pak, až budeš zase víc sama sebou.“

„Jsem sama sebou,“ chabě se hájila, zatímco ji Justine zvedala na nohy. Dost vrávorala.

„Nepotřebujete pomoct?“

Justine jen zavrtěla hlavou, rozhodnutá dopravit matku stůj co stůj do ložnice. Cestou se musely vyhnout dost ostrému rohu konferenčního stolku, následně přejít celý obývák a předsíň. Slyšela jsem, jak se spolu

dohadují. Justine ukládala matku do postele, a ta se jí stále omlouvala.

Asi za pět minut se vrátila zpátky do obýváku a reflexivně si třela ruce. „Je to s ní čím dál tím horší, to mi věřte. Vůbec si s ní nevím rady. Panebože, tady je ale zima!“

„Když jsem přišla, bylo to horší.“

Přistoupila k radiátoru a zadívala se na termostat.

„Vypnuto. Co to má znamenat? To jako šetří na topení?

Není divu, že je pořád nemocná. Před dvěma měsíci měla zápal plic.“ Nastavila příslušnou teplotu a ve vteřině zahučelo kdesi v kotli.

Usedla na pohovku a mírně podrážděně zavzdychala.

„Už ani nespočítám, kolikrát jsem s ní o tom už mluvila.

Vždycky jde třeba se smetím nebo pro noviny do schránky a pak se buď zamkne, nebo naopak zapomene zavřít vůbec. Když pak přijde takováhle větrná noc, dveřmi lomcuje průvan, a ona o tom ani neví.“

„Víte, nejsem si jistá, jestli šlo jen o tohle, a mám z toho husí kůži. Mohla byste se tu tedy, prosím vás, rozhlédnout, jestli třeba něco nechybí? Co když tu někdo byl?“

„Co by tady kdo dělal? Vždyť tu není co ukrást.“

„Chápu, ale stejně se mi to tady nezdá. Můžete to pro mě udělat, aspoň v rychlosti?“

„Tak dobře. Klidně pojďte se mnou, jestli chcete.

Nebude to trvat dlouho, ale aspoň se taky podíváte.“

Sklonila se nad stůl a vzala do ruky láhev od whisky.

„Tohle chybí.“

Podala mi ji a sáhla po sklenici a lahvičkách s pilulkami, které stály hned vedle. „Její doktor nemá rozum. Přitom jsem s ním o tom tolikrát mluvila. Jenže je to její starý kamarád a ona za ním vždycky přijde a zase ho překecá.“

V kuchyni vylila zbytek whisky do dřezu a přitom se tam zběžně rozhlédla. Pilulky vysypala do odpadkového koše. Dopadly na dno a zarachotily jako krabička lentilek.

Vzápětí za nimi putovala i prázdná láhev od whisky.

„Tady do toho se pustím až pak,“ poznamenala a pokynula směrem k hromadě špinavého nádobí. „Jinak to tu vypadá celkem normálně. Sice je tu svinčík, ale o nic větší než obvykle.“

Následovala jsem ji do koupelny a druhého pokoje, kam také letmo nahlédla. Tam musela mít pokojíček jako malá holka, pokojíček, který byla nucená sdílet s Charisse. Stála tam u sebe dvě lůžka, ale většinu zbývajícího prostoru zaplňovalo všelijaké harampádí, nejrůznější krabice, hromady šatstva. Málem jsem se jí svěřila, že se ke mně patrně někdo vloupal, ale pak jsem si to rozmyslela. Neměla jsem jediný důkaz a nechtěla jsem, aby si myslela, že jsem úplně paranoidní. Navíc mi

pak mohla začít pokládat otázky, na které jsem tedy vůbec nechtěla odpovídat.

Cestou zpátky do obývacího pokoje prohodila: „Slyšela jsem, co se stalo Pudgiemu? Vážně hrozné.“

„Koukám, že se tady zprávy šíří rychle.“

„To ví dávno každý, věřte mi.“

„A vám to pověděl kdo?“

„Todd Chilton. Dělá pomocníka šerifovi a –“

„Znám ho. A on vám volal, nebo co?“

„Vzpomněl si, že jsem s Pudgiem kdysi chodila, a myslel, že bych to měla vědět. Podle toho, co říkal, na něho byl asi hrozný pohled. Aspoň jsem z toho získala ten dojem. Povídal, že právě vy jste přišla na to, kde by mohl být.“

„Dřív, nebo později by si ho stejně někdo všiml,“

poznamenala jsem a v duchu si vybavila ten zápach. Něco málo jsem jí o tom pověděla, ale to podstatné jsem vynechala. Detektiv Lassiter by jistě o vyšší informovanost veřejnosti nestál.

„Proč jste sem vlastně přijela?“

„Chtěla jsem se vaší maminky na něco zeptat. Vím, že je to maličkost, ale stejně by mě to zajímalo. Totiž jak jsem s ní mluvila prvně, tak mi říkala, že zmizení Charisse hlásila ještě ten den, kdy odešla. Jenže podle policejního záznamu jí to trvalo celý týden. Napadalo mě, že by tu nesrovnalost třeba mohla nějak vysvětlit.“

„Ona vám neříkala o tom vzkazu?“

„Od Charisse? Pokud si vzpomínám, tak ne.“

„Zřejmě na to nějak zapomněla. Bere toho tolik, že už jí mozek nejspíš vypovídá službu. Na tom vzkazu stálo, že se rozhodla navštívit svou pravou matku a že se do tří dnů vrátí. Tak jsme pořád čekali, kdy přijde, jenže uběhl týden, a ona se neobjevovala a máma si začala dělat starosti. Tak se obrátila na policii.“

„Vy jste ten vzkaz viděla?“

„Jistě. Nechala ho na posteli.“

„A byl to její rukopis?“

„Podle mě ano.“

„A neschovala si ho vaše matka?“

„To pochybuju. Proč by to dělala?“

„A můžete se jí na to zeptat?“

„Hned teď?“

„To by bylo vůbec nejlepší.“

Vzdálila se z obýváku a zamířila zpátky do ložnice své matky, kterou podrobila celkem razantnímu výslechu. I přesto Medora odpovídala jen zmateně. Pak jsem slyšela, jak Justine otevírá a zase zavírá nejrůznější zásuvky. Za okamžik už stála zase ve dveřích obývacího pokoje.

„Nechce se mi tomu věřit. Ona si ten vzkaz opravdu schovala, prý aby ji pak ze sociální služby neobviňovali z toho, že se Charisse sebrala a odešla. Říkala si, že kdyby

se jí na to ptali, prostě by jim ukázala ten vzkaz jako důkaz, že Charisse odešla z vlastního popudu.“

„Úžasné. No vážně, moc ráda bych ho viděla.“

„No, v tom je právě ten problém. Matka si nemůže vzpomenout, kam si ho založila. Napadlo ji, že by mohl být v prádelníku, ale tam jsem ho nenašla. Jenže jak ji tak znám, může být úplně kdekoli. Je hrozná bordelářka.“

„Tak ho můžeme zkusit najít, až se zase postaví na nohy.“

Podrážděně se na mě podívala. „Jasně. Podívejte, mám doma děti. Cornell už by sice měl být touhle dobou doma, ale stejně… Radši bych to tady teď proto pozhasínala a doprovodila vás k autu. Už je dávno tma.“

Počkala jsem, než všechno ještě jednou překontroluje a než se ujistí, že jsou zadní dveře skutečně zamčené. Pak v domě zhasla všechna světla, vyjma menšího lustru v předsíni. Zkusmo vzala za kliku vstupních dveří, načež je za sebou opatrně zabouchla. Z kapsy kabátku vylovila klíčky od auta a zamířila přes zahrádku k fordu sedanu, který parkoval na příjezdové cestě hned za Dolanovým autem.

„Už jste se s rodinou vypravili na úřad šerifa kvůli těm otiskům?“

„Edna tam byla v pondělí, ale já si na to ještě nenašla čas. Ale nejspíš tam skočím zítra, protože mám ve městě ještě další zařizování.“

„A co ostatní?“

„Adrianne říkala, že to taky zkusí někdy během týdne.“

„A co Ruel s Cornellem?“

„Na mě se nedívejte. Já je do toho nutit nebudu. Mně do toho nic není.“

„To máte pravdu. I tak díky. Došlápnu si na ně sama.“

Cestou do motelu jsem pořád jedním okem pokukovala po zpětném zrcátku. Široké ulice města Quorumu byly opuštěné, obchody zavřené a ve většině domů se nesvítilo. Po příchodu do pokoje jsem se samozřejmě důkladně přesvědčila, zda je všechno netknuté a na svém místě. Knížka, kterou jsem nechala rozečtenou ležet na posteli, na ní stále spočívala a stejně tak i přikrývka byla zmuchlaná tak, jak jsem ji odkopala.

Na stole svítila lampa, jejíž hřejivé světlo dodávalo místnosti na útulnosti. Okna byla zavřená a zajištěná západkami a i závěsy zůstaly pečlivě zatažené. Nechtěla jsem, aby mě někdo okukoval. Ještě to tak! Pak už jsem se svlékla a vklouzla do vytahaného trička nadměrné velikosti, které používám jako noční košili. Jen jsem si opláchla obličej a vyčistila zuby, šla jsem si lehnout.

Říkala jsem si, že mi nedovolí usnout všechny ty paranoidní myšlenky, co mě pronásledovaly, ale zřejmě

se jen tak něčeho nezaleknu, protože jsem v mžiku usnula, jako když mě do vody hodí.

Ve dvě hodiny a šest minut ráno zazvonil telefon.

Automaticky jsem se natáhla pro sluchátko a na hodiny se podívala, až když jsem je měla přitisknuté u ucha.

„Haló?“

„Kinsey?“

„Co je?“

„Tady Iona.“

„Hmm.“

„Frankie s vámi chce mluvit.“

„O čem?“

„O Pudgiem.“

„Dejte mi ho.“

„Chce s vámi mluvit osobně.“

Natáhla jsem ruku a rozsvítila lampu na nočním stolku, jejíž světlo se mi nepříjemně zabodlo do očí, takže jsem je s leknutím zamhouřila a přidělala si tím nejspíš na obličeji pár dalších vrásek. „Proč mi telefonujete v tak nekřesťanskou hodinu? Spala jsem.“

„Zavolala bych vám i dřív, ale právě sem přijel.“

„Právě kam přijel?“

„Do Quorumu. Chce se s vámi sejít v místní nonstop restauraci. Víte, kterou myslím? Tu na Main Street.

Jmenuje se Čínský pes.“

Útrpně jsem zavřela oči. „Neurazte se, ale doufám, že nepočítáte s tím, že se teď uprostřed noci seberu a půjdu s Frankiem Miraclem někam na večeři, že ne? Protože jestli ano, tak na to zase honem zapomeňte.“

„A co kdybysme přijeli my k vám? Voláme z budky. Je to jen kousek.“

„Jak daleko?“

„Ve vedlejší ulici.“

„Proč voláte vy, a ne on?“

„Protože se bojí, že odmítnete.“

To mě rozesmálo. „On se mě bojí? Iono, ten člověk je vrah! Ubodal k smrti jednu ženu, nebo už si nevzpomínáte? Vrazil do ní nůž, a celkem čtrnáctkrát!“

„Ale už si to odpykal. Zavřeli ho za to do vězení, a teď se snaží.“

„Kecy. Proč se s vámi vůbec dohaduju? Jestli sem ale chcete mermomocí přijít, promluvím s ním, ale jenom skrz okno se sítí. Víc vám nabídnout nemůžu.“

„Tak dobře.“

Zavěsila jsem a šla si do koupelny vyčistit zuby. A jelikož Výhled na oceán nepatřil k těm ubytovacím zařízením, kde dávají hostům k dispozici župany (štěstí, že vůbec dávali k dispozici ručníky!), natáhla jsem si alespoň mikinu. Pak jsem se ale zamyslela a ještě si navlékla džíny. V tu chvíli už dovnitř přes zatažené záclony zasvítily přední reflektory automobilu. Zhasla

jsem lampu a přistoupila k oknu a uviděla Frankieho, jak vystupuje z bílé nákladní dodávky. Iona zůstala sedět za volantem a čekala, nejspíš aby nemuseli vypínat motor a neměli v autě zimu. Frankie vystoupil a zabouchl za sebou dveře. „Bezva. Klidně všechny probuď. Aspoň se nebudu tolik bát.“

Dívala jsem se, jak kontroluje čísla jednotlivých pokojů, dokud se nedostal až k tomu mému. Jak se blížil, pootevřela jsem malinko okno. „Dobrý den, Frankie!“

„Dobrý den. Můžu dál?“

„Ne.“

„No tak. Přece tady nemůžu jen tak stát. Je hrozná zima.“

„Nežádala jsem vás o předpověď počasí. Vím, že je zima. Ale pokud vím, chtěl jste se mnou mluvit, tak poslouchám… a pospěšte si.“

„Tak dobře,“ odsekl rozladěně a zapálil si cigaretu. A třebaže venku svítila jen málo výkonná žárovka, viděla jsem ho celkem jasně, ty jeho mírně zvlněné světle hnědé vlasy, tu hladkou dětskou tvářičku. Jinak tam tak rozpačitě přešlapoval a v jednom kuse se ohlížel přes rameno. „Slyšel jsem, co se stalo Pudgiemu. Tak jsem vám přišel říct, že s tím nemám nic společnýho.“

„To vám taky slouží ke cti.“

„Vy si nechcete poslechnout zbytek.“

„Ale jistě.“

„Byli u mě totiž poldové, nadporučík Dolan a nějakej jeho kamarád. Když mi o tom říkal domácí, nejdřív jsem si myslel, že mluví o vás, ale vysloveně říkal, že to byl nějakej starej pán.“

„Stacey Oliphant.“

„Jo, to je von.“

„Ti jsou v pořádku. Vážně, féroví chlapi. Měl jste si s nimi promluvit.“

„Policajty nesnáším. Jsou to svině. Radši to řeknu vám.“

„A k čemu myslíte, že vám to bude? Stejně se vás za chvilku zeptám na to, na co by se vás zeptal nadporučík Dolan.“

„Vás zajímá, kde jsem byl v pátek v noci, že jo? V

Santa Terese. Měl jsem noční. Od jedenácti do sedmi jsem trčel v práci. Říkám vám pravdu.“

„A já myslela, že jste byl s Ionou.“

„Kdo vám to říkal?“

„Nebo jste s ní snad nebyl, když ve čtvrtek večer telefonovala Pudgiemu?“

„To jo, ale v pátek ráno jsem jel zase zpátky do Santa Teresy.“

„A viděl vás někdo v práci?“

„Ve dvě třicet ráno při vytírání? Jsem tam od úklidu, ne abych se s někým vybavoval. Navíc přesně z toho

důvodu mám tu práci tak rád. Je při ní klid a člověka pořád nikdo nevotravuje.“

„Byl jste tedy úplně sám.“

„V tu dobu? No samozřejmě. Kdo by tam tak asi byl?

Všude se tam zamyká.“

„Já nevím. Nějaký další uklízeč? Úředník pracující dlouho do noci? Tak velká budova přece nemohla být úplně prázdná!“

„Tak předně, jinej uklízeč už se mnou nedělá. Jsem na to sám. A pak, i kdyby v tom baráku někdo byl, jak bych o tom asi moh vědět? Šest pater je celkem dost, ne? Dá to taky spoustu práce. Navíc makat tam pozdě do noci nějakej ouřada, sotva bude vstávat od stolu, aby dal řeč s někým mýho formátu. Prostě mě nikdo neviděl. Ale byl jsem tam celou noc. Budete mi muset věřit.“

„To jste sem jezdil jen kvůli tomu, abyste mi řekl tohle?“

„No co je? Klidně jsem ji moh požádat, ať mi dosvědčí alibi, a ona by to udělala, ani by se nerozmejšlela, ale chtěl jsem s vámi hrát na rovinu.“

„To jste moc hodný. A dál?“

„Ionu napadlo, že byste se za mě třeba mohla přimluvit.“

„Ale no tak, Frankie! Přece nejste zase takový hlupák.

Moje slovo nemá u nikoho žádnou váhu, nikoho nezajímá, co si myslím, i když Iona mě obviňovala, že

jsem dostala Pudgieho z vězení. No vážně, to byste mě rozesmáli.“

„Ti dva vás maj rádi.“

„Tím jsem si jistá, ale co z toho? Klidně jim to všechno vyřídím, ale ruku na srdce! Jestli nemáte pořádné alibi, nějaká moje přímluva vám nepomůže. Na to můžete vzít jed.“

„Ale věříte mi, že jo?“

„Řeknu to asi takhle; nic by mi neudělalo větší radost, než kdyby to, co říkáte, byla pravda. A myslím, že i mí dva kolegové budou nadšením bez sebe, až jim o tom povím.“

Odhodil cigaretu a nedopalek zamáčkl špičkou boty do země. „Ale zkusíte to, že jo?“

„Hned zítra zavolám nadporučíkovi Dolanovi. Teď se ale koukejte co nejrychleji vrátit do Santa Teresy, než vás začne postrádat váš kurátor.“

„Už jedu. A díky.“

„Není zač.“

Než stačil Frankie dojít k autu, zavřela jsem zase okno a zajistila je západkou. Pak se ozvalo bouchnutí dveří, Iona zařadila zpátečku a kužely světel, které prosvětlovaly záclonami, vykreslily na stěny tytéž obrazce jako před chvílí, jen pozpátku. Nevěřícně jsem kroutila hlavou. Ten byl ale roztomilý! Kde byl ten drsňák, kterého jsem znala odposledka. A pokud šlo o tu

jeho povídačku, nevěděla jsem, co si o ní myslet, nevěděla jsem, zda mu věřit, či nikoli. Možná chtěl být upřímný, ale když mu o něco šlo, uměl také dokonale manipulovat s lidmi.

Ráno jsem se pro jistotu přestěhovala do jiného apartmánu. Číslo 125 už znalo nepříjemně mnoho lidí, a tak jsem se tam necítila bezpečně. Namísto něj jsem si vybrala pokoj v patře, přímo uprostřed chodby. Nikde v dohledu nestál jediný automat na limonády, jediný automat na kávu, jediný automat na cukrovinky. Tím pádem tam vyjma hotelových hostů neměl nikdo co pohledávat. Přízemí bylo naproti tomu zlodějům, násilníkům a dalším deviantům volně přístupné. Nahoře panoval klid, a nechat pokojská při úklidu zase dveře dokořán, nejspíš by to ani nevadilo. Kdyby se tam totiž někdo chtěl vloupat, musel by vyjít nahoru po schodech a předstírat, že je jen zbloudilý host, a na to nemá hned tak někdo nervy. Kromě toho jsem měla z patra skvělý výhled na parkoviště, i když Dolanovo auto jsem nechala v ulici za rohem, aby mě podle něj nemohl nikdo vypátrat.

Ve čtvrt na deset dopoledne jsem vytočila číslo na Dolana domů. Telefon zvedl Stacey a já mu vzápětí pověděla, jaký mám strach, že se ke mně někdo vloupal a patrně si přečetl i všechny mé poznámky. Poradil mi, ať

se přestěhuji do jiného pokoje, tak jsem mu řekla, že už se stalo. Jinak Dolan šel na kontrolu k té své kardioložce, jak mi Stacey hned nato sdělil. Na oplátku jsem ho informovala o eskapádě s Medorou, o vzkazu od Charisse a samozřejmě o Frankieho noční návštěvě. K tomu mi řekl, ať si na sebe radši dávám pozor, což jsem mu ochotně slíbila. Pak dodal: „A jak si na tom stojíme s těmi McPheeovic srovnávacími otisky?“

„No, moc dobře to tedy nevypadá. Pokud vím, tak tam zatím byla akorát Edna, ale nikdo další.“

„Co to má jako znamenat? Představa, že se nás rozhodli ignorovat, se mi tedy moc nelíbí. Běž tam a pěkně jim zase pohroz! Řekni jim, že to vypadá blbě, že to až budí dojem, jako by někdo z nich něco skrýval.“

„A jak si vede Dolan?“

„Dobře. Tedy aspoň bych řekl. Rozhodně si počíná líp, než bych čekal.“

„Takže myslíte, že vám to spolu bude klapat?“

„To se teprve uvidí. Klidně jsem mohl dopadnout i hůř, i když po pravdě řečeno, ten chlap se dovede člověka něco natrápit… ale dovedu si představit, že totéž říká i on o mně.“

„Tím pádem se k sobě báječně hodíte, ne?“ podotkla jsem. „Líp než řada manželských párů, co znám.“

„No, to už snad stačilo. A co ještě se tam u vás stalo?“

„Od včerejšího ohledání Tuley-Belle jsem s nikým nemluvila, ale můžu zajet na úřad šerifa a popovídat si s Lassiterem.“

„To rozhodně udělejte a zase se nám ozvěte. Chtěl jsem se s ním už také spojit, ale měl jsem smůlu. My se tady mezitím pokusíme zjistit, kdepak se v noci z pátku na sobotu zdržoval náš milý Frankie.“

„Bezva. A pozdravujte ode mě Dolana. No vážně, celkem mi tu chybíte.“

„Nápodobně. A dávejte na sebe pozor!“ dodal a rozloučil se.

Vyzvedla jsem si auto a rozjela se na šerifův úřad, vzdálený sotva pár bloků. Tam jsem potkala pouze Todda Chiltona a nějakou úředníci v civilních šatech.

Chilton právě rozmlouval s jednou z těch baptistek, které jsem potkala u Edny. Šlo o přibližně sedmdesátiletou paní ve světlezeleném kompletu. Nejspíš také poměrně nedávno navštívila kadeřníka, protože měla vlasy naondulované tak, že připomínala ochmýřenou pampelišku. Přišla zaplatit pokutu za nedovolené parkování. Právě vyplnila šek, vytrhla jej z šekové knížky a položila na přepážku. V rychlosti jsem k němu stočila oči a přečetla si, jak se jmenuje: Adele Opdykeová.

„Dobrý den, Adele. Jak se máte? Pamatujete si mě ještě vůbec? Setkaly jsme se tuhle u Edny McPheeové.

Ráda vás zase vidím.“

„Taky vás ráda vidím, děvenko.“ Malinko však znejistěla, protože si uvědomila, že jsem stála tak blízko za ní, že jsem si mohla přečíst a domyslet, proč tam přišla. „Ne, abyste si myslela, že je ta pokuta snad moje.

Kdepak, to je manželova práce. V pátek večer zaparkoval u kina před požárním hydrantem. Bál se, aby mu neutekl začátek. To je celý on. Pořád nosí domů pokuty za parkování, jako bych mu to snad pořád nevysvětlovala.“

Todd Chilton poznamenal: „Tak proč to za něj pořád platíte? Tak ho přece nikdy nenapravíte.“

„Pravda, pravda, svatá pravda. Jsem na něj moc hodná. Měla bych ho pěkně nechat, ať si to obstarává sám. Jenom by mu to prospělo.“ Podívala se na mě.

„Vím, že jste ta soukromá vyšetřovatelka, ale nějak jsem zapomněla vaše jméno. Edna vyprávěla, jak jste u ní našla tu látku.“

„Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se. „A co vy, už jste zalepily všechny ty obálky?“

„Zalepily a odeslaly a možná se je už podařilo i doručit.“ Opět se obrátila na Chiltona. „Tak jak pokračuje vyšetřování? Chudák Cedric! V životě měl takovou smůlu, a ještě ke všemu ho potkal takovýhle strašný konec.“

„To víte, sloužíme všichni přesčasy, děláme, co je v našich silách. Dost nám pomáhá i městská policie, takže by se nemělo nic zanedbat.“

„To je dobře,“ řekla a zastrčila zpátky do kabelky šekovou knížku. „No, čeká mě ještě spousta zařizování, tak abych běžela. Tohle jsem chtěla mít z krku nejdřív.

Ale ráda jsem si s vámi popovídala.“

Sotva se za ní zavřely dveře, zeptala jsem se: „Hledám detektiva Lassitera, ale tady ho nejspíš nenajdu, viďte?“

„Ne, odjel do Tuley-Belle. Koroner myslí, že to Pudgie schytal snad nějakým pracovním nástrojem, ale pořád tam nic nemůžou najít. A Lassiter tvrdí, že vražedná zbraň tam určitě někde bude, třeba zahrabaná do písku, pohozená ve křoví… Má tu sice hromadu vzkazů od detektiva Oliphanta, ale řek bych, že budou muset ještě počkat. Vím, že spěchá na ty McPheeovic otisky, ale máme teď stejně všechny lidi v terénu. I kdyby sem přišli, neměl by jim je kdo odebrat.“

„Hmm. Všechno pěkně popořadě. Staceymu povím, že mu někdo od vás během dne zavolá, ano? Určitě si rád poslechne, jak se to tady vyvíjí.“

26

Vyšla jsem před úřad šerifa, posadila se do auta a zamyslela se nad tím, co se vlastně skrývá pod pojmem „pracovní nástroj“. Takže pracovní nástroje se jako vražedné zbraně hodí pro muže i ženy a obstarat si nějaký nepředstavuje sebemenší problém. Většina lidí pracovní nástroje ještě ke všemu už vlastní, a nemusela by si je tudíž ani obstarávat. Jakkoli jimi lidé nedisponují zase tak často, jako například kuchyňskými noži, pořídit je lze lacino, k dostání jsou téměř všude, postrádají zrádné pohyblivé součásti a jejich držení není v rozporu vůbec s ničím, natož se zákonem. K tomu, aby si člověk mohl koupit, dejme tomu, šroubovák, nepotřebuje žádné zvláštní povolení a stejně tak po něm prodavač v železářství nebude chtít ani výpis z účtu, ani z trestního rejstříku.

Nějaký ten pracovní nástroj jsem v minulém týdnu už viděla. Samozřejmě, na světě jich byly v oběhu miliony a ani pravděpodobnost, že snad nějaký z nich udělal Pudgiemu díru do lebky, nebyla právě vysoká, ale za pokus to stálo. Takže kde všude jsem viděla nějaké

pracovní nářadí? V McPheeově autočalounictví, v obou jeho garážích a ještě v garáži Cornelia, který je jistě musel používat, když stavěl tu psí boudu. Otázkou tedy zůstávalo: Mělo smysl některé z těch míst znovu navštěvovat? Jevilo se mi to jako ztráta času, když si odmyslím, že jsem stejně neměla nic lepšího na práci.

Navíc zatímco detektiv Lassiter a jeho muži pilně pročesávali pustinu v okolí Tuley-Belle, vrah mohl z použitého „pracovního nástroje“ dávno smýt krev a zbytky mozkové tkáně a zase ten kus nářadí uklidit, kam patřil.

Tím pádem nemuselo jeho objevení vůbec nic znamenat a stejně tak nemuselo vůbec nic znamenat, kdyby se jej objevit nepodařilo. No, tak to bychom měli.

Jednu hloupost jsem si mohla odškrtnout a druhá se mi pomalu líhla v hlavě. Chtělo to ale vážně něco!

Nastartovala jsem a zamířila zpátky do Výhledu na oceán. Chtěla jsem zavolat Felicii a zeptat se jí, jak to zvládá a jaké kroky zatím podnikla v souvislosti s Pudgieho pohřbem. Na telefonu mi však blikala signálka, že mám vzkaz. Vytočila jsem proto šestku a dozvěděla se, že mi v deset hodin telefonoval nadporučík Dolan. Bylo teprve za deset minut půl jedenácté, tak jsem ho při troše štěstí mohla ještě stihnout. Zvedl sluchátko s prvním zazvoněním.

„Dobrý den, nadporučíku, tady Kinsey! Jak se daří?“

„Dobře. Mrzí mě, že jsem tu nebyl, když jsi naposled volala.“

„To nic. Ale jestli si budeme pořád takhle telefonovat, Stacey sem ani nemusí jezdit. Pomalu mám pocit, jako bych se s vámi bavila víc, než když jste byli tady.“

„O tom před ním radši vůbec nemluv. Nemůže se dočkat, až se tam zase vrátí a pustí se konečně do práce.“

„Tak co se děje?“

„Nic zvláštního. Prostě se nudíme. Nemáme do čeho píchnout. Počkej, už přišel Stacey. O něčem s tebou chtěl mluvit.“

Předal sluchátko Staceymu, načež jsme se zasypali zdvořilostmi, jako bychom spolu nemluvili celé dny.

Nakonec řekl: „Poslední dobou musím pořád myslet na toho Bauma. Soustředili jsme se na řadu jiných věcí a na něj jsme úplně zapomněli. Přitom by stálo za to zeptat se ho, co vlastně ví. Charisse podle všeho zabil někdo, koho znala, tak nebude na škodu, když si trochu rozšíříme záběr vyšetřování, ne? Udělala byste to pro mě?“

„Samozřejmě. Dejte mi adresu toho autobazaru, kde pracuje, a já ho poctím návštěvou.“

Ještě před odjezdem do Blythe jsem zavolala Pudgieho sestře. Zřejmě se už cítila lépe. A třebaže stále působila dost zničeně, alespoň neplakala. Organizování pohřbu a další zařizování, které jí Pudgieho smrt

uchystala, na ni zřejmě účinkovalo jako terapie. Na pozadí jsem také zaslechla nějaké hlasy. „Máte návštěvu?“

„Ano, přátele. Všichni jsou tak milí. Navíc je tu se mnou od včerejška sestřenice a ještě mi přijede jedna. Z

Phoenixu.“

„A co mše?“

„Ta bude v pátek. Taky jsem už domluvila kremaci, ale tělo pořád ještě ohledává koroner. Večer se mi tu ale sejde pár lidí, tak jestli chcete, přijďte taky. Ten páteční obřad asi za moc stát nebude, ale říkala jsem si, že zase něco bych zařídit měla. Pastor v tom pořád vidí ,oslavu jeho života‘, ale podle mě se to moc nehodí, když ho většinu strávil po kriminálech.“

„To záleží jen na vás,“ řekla jsem. „A co večer? V kolik to tak začne?“

„Mezi pátou a osmou. Mám půjčený velký kávovar a bude spousta jídla.“

„Dorazím asi tak na sedmou. Mám něco přinést?“

„Ne, jen to ne! A myslím to vážně. Už teď toho mám tolik, že to nikdy nemůžu spotřebovat,“ protestovala.

„Jestli ale potkáte někoho, kdo ho znal, vezměte ho s sebou. Všechny zvu. Myslím, že by měl Cedric radost, kdyby věděl, že se tu kvůli němu sešlo nějak víc lidí.“

„Jasná věc.“

Autobazar Franks Used Cars vypadal jako jakýkoli jiný autobazar, který jsem zatím viděla. Sídlil v areálu, kde musel dříve fungovat autoservis, a jako předváděcí místnost využíval patrně někdejší dílnu. Ještě na ulici před ním stály řady nablýskaných automobilů s bílými nápisy a cenami na předním skle. Většina na sobě neměla ani smítko a leskla se, až z toho přecházel zrak. Proto jsem nakonec ještě ráda nechala Dolanův koráb v postranní uličce.

George Baum tam byl docela sám. Když jsem přišla, seděl za stolem a ukusoval ze sendviče s tuňákem. Jako talířek mu sloužil obal z voskovaného papíru, z něhož sendvič před chviličkou vyndal. Nechtěla jsem ho rušit při jídle (sama bývám v podobných chvílích dost mrzutá), ale zavětřil obchod, což rozhodlo. Sotva jsem usedla do křesla pro zákazníky, okamžitě přestal žvýkat, nedojedený sendvič zase zabalil a uschoval do hnědého papírového sáčku, ve kterém si zřejmě z domova nosil svačinu. Všimla jsem si na něm vybouleniny ve tvaru jablka a zavětřila jsem domácí koláčky či ovocné košíčky.

Na stole před sebou měl ve stříbrném rámečku fotografii celé své rodiny: George, Swoozie (která pořád vypadala dost energicky) a tři dospívající Mackové v sakách a kravatách. Fotografie byla barevná a pořízená patrně celkem nedávno, soudě podle účesů a stylu oblékání. A třebaže patřil George sotva mezi

pětatřicátníky, byl už celkem při těle a ten hnědý oblek nadměrné velikosti mu dělal pitvorně malou hlavu. Jinak s těmi zuby měl Stacey pravdu, rovné a dokonale bílé, no zkrátka jako perličky. Jinak nosil nakrátko ostříhané vlasy a voněl nějakou svěží vodou po holení, bohužel moc intenzivně.

Představila jsem se a dívala se, jak George Bauma pomalu, leč jistě opouští počáteční nadšení. Uvědomil si totiž, že z toho žádný obchod nekouká, že jsem z něj jen přišla tahat informace. „Ten autobazar je vašeho tchána?

Nevěděla jsem, že pracujete pro něj.“

„Vy Chestera znáte?“

„Ne, ale doneslo se mi, že jste si vzal Swoozie Franksovou, tak jsem si dala dvě a dvě dohromady.“

„A co vás sem přivádí? O Charisse už jsem, tuším, s někým mluvil.“

„To byl můj partner, detektiv Oliphant. Právě jeho napadalo, že bychom si měli ještě jednou promluvit.“

„A čeho se to týká tentokrát?“

„Potřebujeme znát jména chlapců, se kterými Charisse chodila. Jinak tím ,chodila‘ myslím ‚spala‘, to abyste věděl, o čem mluvím.“ Křečovitě se usmál. „To po mně nemůžete chtít.“

„Proč ne?“

„Nemá smysl se mě ptát. Stačí se podívat do ročenky naší střední školy, opsat si jména všech studentů mužskýho pohlaví a máte to.“

„To bych samozřejmě mohla,“ připustila jsem, „ale radši bych to slyšela od vás. A toho, jak se jmenuje?, jo, Tobyho Hechta, toho klidně přeskočte. Cornell říkal, že o něm léta nikdo neslyšel.“

„Protože ho zabili ve Vietnamu.“

„Tak to mě mrzí. A kdo jiný vás ještě napadá?“

V reakci na to George zakroutil hlavou. „Nevím, jak to spolu souvisí. Prostě spala se spolužákama, co na tom?

Co za význam má pídit se po tom, kde teď žijou?“

„Mě nezajímá, kde jsou oni. Mně jde o Charisse. Někdo ji totiž zabil, víte? A proto jsem si sem s vámi přišla promluvit.“

„To chápu. To je samosebou. Ale kdybych si myslel, že snad některej z nich vypadal na to, že je schopnej spáchat vraždu, tak bych vám to pověděl.“

„Když dovolíte, Georgi, něco vám teď povím. Člověk, co ji zabil, se před pár dny sebral a zavraždil Pudgieho Cliftona. A chcete vědět proč? Protože Pudgie věděl něco, co vědět neměl. Nevím sice přesně, co to bylo, ale bohužel ho to stálo život. Tím, že budete zatloukat, se proto vystavujete dost velkému riziku. To je naprosto zbytečné a nesmyslné, zvlášť když vám jde jenom o to

neshodit partičku nějakých nadržených pitomců, co jste s nimi chodil na střední školu.“

„Se spoustou z těch pitomců, jak vy říkáte, uzavírám obchody. A víte, rád bych vám pomohl, ale upřímně řečeno, nechci si přidělávat problémy.“

Dívala jsem se na něho a nevycházela z údivu. Ten člověk se totiž zčistajasna začal potit. Nikdy v životě jsem nic podobného neviděla. Prostě jsem mu něco vykládala, a on se najednou začal potit jako kůň. Tak mu povídám: „Dobře. Zkusíme to tedy jinak. Budeme mluvit čistě o vás.

Vy jste s ní měl nějaký intimní vztah?“

„Swoozie by mě zabila.“

„Nikdy jste to s Charisse nedělal?“

„Na to radši nebudu odpovídat.“

„Což znamená, že dělal.“

Zarazil se, sáhl do kapsy pro kapesník a otřel si s ním pramínek potu, který mu stékal po tváři. „Georgi?“

„Tak jo, dobře, ale zůstane mezi námi. Jestli se to někdy provalí, mám po manželství. Swoozie si totiž myslí, že jsem byl panic. Říkal jsem jí, že byla moje první.

Nenáviděla Charisse. Všechny holky ji nenáviděly.“

„Poslouchám.“

„Byl jsem trochu suchar. Znáte ty typy, chytrý, vážný a nezkušený. Dělal jsem, že už to mám za sebou. Kluci se totiž pořád bavili o sexu, tak jsem se začal tvářit, jako že vím, o co jde, ale ve skutečnosti jsem neměl páru. Pak se

najednou objevila Charisse. Chovala se ke mně vážně mile. Měl jsem ji rád, fakt upřímně –, a tak když pak se mnou chtěla, no, víte co –, tak jsem si řek, sakra, vždyť mi to přece neuškodí. Cítil jsem se pak mnohem líp, zvedlo mi to sebevědomí.“

„Kolikrát?“

„Třikrát. Se Swoozie jsem chodil už prakticky od dětství a věděl jsem, že si ji jednou vezmu a že už nedostanu šanci zkusit to ještě s nějakou jinou. Nechtěl jsem poznat v životě jenom jednu ženskou.“

„A co bylo pak?“

„Nikdy jsem toho nelitoval, ale bál jsem se, že na to přijde Swoozie. Navíc už jsem měl domluveno, že nastoupím u jejího táty.“

„To se vám asi dost ulevilo, když pak Charisse zmizela.“

„No, to tedy jo. To přiznávám, ale nebyl jsem sám.

Stejně na tom byla spousta jinejch kluků včetně pana Čistýho.“

Usmála jsme se: „Pana Čistého?“

„No jasně. Cornelia. Říkali jsme mu tak, protože jak dělal pro svýho tátu, měl pořád špinavý ruce. Drhnul si je vám mejdlem s přídavkem louhu, ale stejně to nepomáhalo.“

Úsměv z tváře mi rychle vyprchával. Georgeovo vysvětlování jsem už dávno neposlouchala, neboť mi došlo, co mi to vlastně sdělil. „Cornell spal s Charisse?“

„No jasně. Justine ho ale pořád uháněla do manželství.

V životě se neměla o koho opřít… víte, teď mám na mysli její rodinu. Stála fakt za hovno –“

„Já vím,“ přerušila jsem ho.

„Myslela si, že ji snad Cornell spasí, úplně jako by si vám ho vymodlila. A držela se ho jako klíště, dokud ho nedotáhla k oltáři.“

V krátkosti jsem se nad tím zamyslela. „Slyšela jsem, že se Charisse líbil.“

„No jasně. A taky žárlila na Justine. Ta totiž měla v porovnání s ní mnohem lepší život, a tak jí začala Charisse závidět.“

„A Justine o tom věděla?“

„Ale kdepak, co vás nemá! Charisse si to uměla spočítat. Žila u nich doma s Justine pod jednou střechou, a nestála o to, aby ji vyhodili na dlažbu.“

„Tvrdíte, že se Cornell dostal do stejně neřešitelné situace jako vy?“

„Přesně. Dokonce na tom byl ještě hůř. Všichni v něm totiž viděli hrdinu, učitelé, trenéři, studenti… zkrátka na koho si vzpomenete. Vzhlíželi jsme k němu.“

„A kdo kromě vás o tom ještě věděl?“

„Adrianne. Aspoň myslím. Jednou je spolu načapala v Tuley-Belle, čirou náhodou samozřejmě. Nebylo o čem pochybovat.“

„A jak to víte?“

„Protože mi to pověděla.“

„Proč vám? Byli jste snad blízcí přátelé?“

„Ne, to zas ne. Chodili jsme spolu na kroužek. A jednou o víkendu jsme s tím kroužkem jeli na výlet a já si všim, že je nějaká rozrušená. Tak jsem se jí přímo zeptal, a ona mi pověděla, co se stalo. Uvažovala, že by o tom měla promluvit s pastorem, ale rozmluvil jsem jí to. Říkal jsem jí, že není na světě od toho, aby spasila Cornellovu duši. Byl už dost velkej na to, aby si to vyřešil sám.“

K Felicii do Creosote jsem onoho středečního večera přijela přesně v sedm hodin. Ztemnělá ulice byla plná aut, která parkovala po obou stranách a zbývalo mezi nimi jen málo místa. Nevěřila jsem, že s Dolanovým korábem mezi ně zvládnu zacouvat, tak jsem zajela za roh a vrátila se k domu pěšky. Přímo před vchodem parkovala Cornellova bílá nákladní dodávka, hned za ní tmavý ford sedan jeho ženy. Na nebi visel tenký srpek měsíce a suchý vzduch až nepříjemně chladil do tváří.

Jako obvykle foukal vítr. Proháněl se korunami stromů, pohupoval střapatými palmami a šelestil přitom jejich vějířovitými listy, jako když vyplašíte krysy zpod hustého břečťanového podrostu. V každém okně

Feliciina nevelikého domku se svítilo. Navzdory jejím protestům jsem nesla růžovou krabici, a v ní vydatný čokoládový dort.

Otevřít mi přišla sousedka. Ihned se mi představila a také mě zbavila růžové krabice s dortem, kterou odnesla do kuchyně. Zůstala jsem stát na místě a rozhlížela se po místnosti. Pro začátek jsem napočítala celkem osm květinových věnců, z nichž polovina obsahovala lilie, co zbyly od Velikonoc. Felicia zvolila příhodně tlumené osvětlení,

které

obstarávaly

menší

lampičky

a samozřejmě svíce. To působilo moc hezky, nebýt toho, že tam všude bylo krutě přetopeno. Smuteční shromáždění to ale celkem připomínalo, i když zatím chyběl nebožtík. Felicia to však chtěla pojmout jen jako přátelskou sešlost, což mi připadalo rozumné.

Jakkoli sobecky a bezohledně to za daných okolností vyzní, úplně jsem si zapomněla přibalit své víceúčelové černé šaty, což je v podstatě kus nemačkavé látky s dlouhým rukávem, na míru šitý přesně pro takové příležitosti. Jenže kdo to mohl vědět? Jako správný škrt jsem nechtěla utrácet za nové, tak jsem se aspoň vypravila do bazaru místní charity. Tam jsem mezi hromadou obnošeného šatstva našla jedny celkem elegantní černé vlněné kalhoty a jedno krátké a rovněž černé sáčko z nějakého úplně odlišného materiálu. K

tomu jsem si koupila ještě černé placaté botky a jedny

(nové) černé punčocháče. Přes rameno mi sice visela hnědá kožená taška, což bylo s přihlédnutím ke zvolenému oblečení menší módní faux pas, ale nedalo se nic dělat. Už jsem v životě vypadala i lépe, ale také hůř.

Těžko říci, kolik lidí přišlo a zase odešlo před mým příjezdem, ale v dané chvíli tam truchlících postávalo žalostně málo. Vlastně ani nešlo v pravém slova smyslu o truchlící. Spíš se jednalo o zvědavce, drbny a vyžírky, které přilákala vidina, že se zase jednou zadarmo navečeří. Dostavili se samozřejmě i Pudgieho příbuzní a poznali se podle toho, že se mírně podivovali, jak to že Pudgie nenašel smrt v přestřelce při ozbrojené loupeži.

Pak jsem zahlédla Cornelia. Rozmlouval se svou sestrou a oba přede mnou uhnuli pohledem, což ve mně vzbudilo dojem, že se se mnou patrně nechtějí bavit. Justine jsem nikde neviděla a ostatní pro mě byli úplně cizí lidé, pominu-li Felicii, která si v kuchyni povídala s nějakým neznámým mužem. Doufala jsem, že snad potkám George Bauma, kterému jsem před odjezdem z autobazaru dala Feliciinu adresu, ale nejspíš nechtěl riskovat setkání s Cornellem, když to na něj všechno prozradil.

A jelikož jsem tam neznala nikoho, kdo by se se mnou chtěl bavit, uklidila jsem se do kouta, na druhý konec místnosti, kde stály švédské stoly. S tím jídlem tedy Felicia v žádném případě nelhala. Nabízely se snad

všechny lahůdky, které kdy člověk stvořil, a tak tam na tácech spočívaly šunkové nářezy, krekry se sýrem, brambůrky a studené omáčky, saláty a zálivky plus bezpočet zákusků, koláčů a dortíků. Uprostřed stolu ztěžka seděla mísa na punč, naplněná korálově červenou tekutinou, která podezřela připomínala pověstný Hawaiian Punch. Opodál osaměle stála láhev bílého suchého vína, již jsem pohotově odzátkovala. Vrchovatě jsem si z ní naplnila průhledný umělohmotný pohárek a rychle z něho upila, aby to nevypadalo, že jsem se tam přišla zadarmo opít.

S kelímkem v ruce jsem zamířila mezi hloučky ostatních návštěvníků v naději, že se mi podaří odchytit Adrianne a že si s ní někde v klidu a stranou popovídám.

Cornelia jsem před chviličkou zahlédla odcházet na cigaretu, tak jsem si s ním alespoň nemusela dělat starosti. Postupně jsem proplula obývákem a ocitla se v kuchyni, kde jsem potkala Felicii. Právě nesla talíř se sušenkami. Dotkla jsem se zlehka její paže a prohodila: „Tak jak to zvládáte?“

Rezavé vlasy měla sčesané z obličeje. „Už je to lepší.

Horší to bude, až všichni zase odejdou. Ještě si vás, doufám, najdu. Teď ale musím vyřídit tohle.“

„Adrianne jste neviděla?“

„Myslím, že šla ven,“ prohlásila. „Cedric by měl radost, kdyby vás tu viděl.“

„Přece si to nenechám ujít,“ opáčila jsem, ale byla dávno v trapu.

Odložila jsem kelímek s vínem na linku a zlehka zadačila na rám se sítí proti hmyzu, instalovaný ve dveřích na zahradu. Adrianne seděla vzadu na verandě, jen tak na schodech. Posadila jsem se tedy vedle ní a postavila mezi nás svou tašku. „Není vám nic?“

„Ne nic. Jen jsem z toho všeho smutná, to je všechno.“

„Chtěla bych se vás na něco zeptat.“

„Panebože, proč už toho nenecháte? Teď není právě vhodná chvíle.“

„Buď si promluvíte se mnou, nebo s policií. Můžete si vybrat.“

„Sakra. Co ještě chcete? Už mě tahle věc unavuje.“

„To mě taky. Bohužel jsme ji ještě nevyřešili.“

„Vy možná. Pro mě tady není co řešit. Ale ptejte se, ať to mám z krku. Už bych chtěla jít domů.“

„Věděla jste, že Cornell spal s Charisse?“

Úkosem na mě pohlédla a rychle odvrátila oči. Dost dlouho mlčela, ale nakonec se přece jen rozhoupala.

Promluvila a mně se ulevilo. „Nejdřív ne.“

„Odkdy?“

„Opravdu to musíme rozebírat? Je to už osmnáct let.“

„Prý jste je načapala v Tuley-Belle. Náhodou.“

„Díky, Georgi Baume. Proč se ptáte, když znáte odpověď?“

„Protože to chci slyšet od vás. No tak. Povězte mi, co přesně se stalo. Sama jste před chvilkou říkala, že už je to osmnáct let, tak co na tom?“

„Panebože na nebi,“ povzdychla si znechuceně.

„Chodili jsme tam s partou. Vysedávali jsme tam, povídali si a hráli všechny ty hloupé hry. Ten pátek, co mám na mysli, jsme hráli na schovávanou. Cornell s Charisse byli zalezlí v jedné místností v patře, a mě bohužel napadlo se zrovna tam jít schovat. Vlezla jsem tam a hned je uviděla.

Zděsila jsem se a on taky.“

Odmlčela se. Nejdřív jsem si myslela, že je to celé, ale opět se nadechla: „Zřejmě jsem byla naivní, ale Charisse jsem měla opravdu ráda. Nedocházelo mi, že mě jen využívá, aby se dostala k němu.“

„A co vám v tu chvíli řekla?“

„Co mi asi tak mohla říct? Přistihla jsem je přímo při činu. Rozhodně se za to ale nijak neomlouvala. Říkala jsem jí, že je to od ní podraz, ale jen nad tím pokrčila rameny. Můj názor ji nezajímal a nezajímal ji ani názor nikoho jiného. Pak jsem ji nesčíslněkrát prosila, ať ho pustí k vodě, ale byla úplně posedlá. Nenáviděla jsem ji za to. Málem mu zkazila život.“

„Jak to?“

Opět umlkla. „To se zeptejte jeho. No vážně, je to jeho věc, ne moje.“

„Zkusím teď hádat, ano?“ navrhla jsem. „Přišla za ním s tím, že je těhotná.“

I nyní reagovala mlčením.

„Je to pravda?“

„Ano. Vzala si do hlavy, že si ho vezme. Ještě dřív než za ním s tím ale přišla za mnou.“

„Proč?“

„Myslela, že jí pomůžu. Říkala jsem jí, ať se na to vykašle, ale pohrozila, že jestli se za ní u něj nepřimluvím, poví všechno mámě a tátovi.“

„Věděl o tom ještě někdo jiný?“

„Ne. Charisse si byla jistá, že si ji vezme, aby se vyhnul ostudě. A jakmile by si ji jednou vzal, nemohl nikdo nic dělat, což se samozřejmě týkalo Justine.“

„A on byl ochotný na to přistoupit?“

„Neměl na vybranou. A sama víte, jak úzkoprsí jsou naši rodiče, zvlášť máma. Kdyby se o tom dozvěděli, sami by ho nutili, ať se s ní ožení.“

„Tak co bylo v plánu?“

„Nic nebylo v plánu! Všechno si to vymyslela. Chtěla, aby spolu utekli. Dokonce věděla, kde by je oddali, i když nebyli ještě plnoletí.“

„To mu docela zatopila.“

„Vážně z toho měl hrůzu. Říkala jsem mu, ať neblázní.

Jak mohl vědět, že je to dítě vůbec jeho? Stačilo mu

přemluvit pět šest kamarádů, aby mu dosvědčili, že s ní taky spali, a byl z obliga.“

„Zajímavý nápad, Adrianne. Na to jste přišla sama?“

„A co jsem podle vás měla dělat? Měla jsem čekat, až bráchovi zkazí život?! Navíc to byla pravda. Proč by to měl odnášet akorát on? Dělal jen to, co všichni ostatní.

Tak co je na tom tak špatného?“

„Klid. Chápu vaše rozhořčení. Je tu ale jeden háček.“

„A jaký?“

„Nebyla těhotná.“

„Ale ano, byla.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Četla jsem protokol o soudní pitvě.“

Němě se na mě zadívala a ruka jí přitom vystřelila k ústům, jako by ji přitáhl za provázek loutkoherec. „Ne, sakra! To snad ne! Ona si to vymyslela?“

„Zřejmě. Ale co jste si vůbec myslela, když se pak vypařila? Že se sebrala a odešla, aby vás ušetřila ostudy?“

„Nevěděla jsem, že lhala. Myslela jsem si, že se rozhodla jít na potrat.“

„To by ale nejdřív musela být těhotná.“

Opět utichla, a když už to trvalo moc dlouho, zeptala jsem se: „Když jste se pak dozvěděla, že její zmizení nahlásila Medora na policii, nedostala jste strach, aby ji nenašli?“

„No, doufala jsem, že ji nenajdou, ale bála jsem se.“

„Přece ale existoval způsob, jak jim v tom zabránit.“

„Komu zabránit?“

„No policii, která po ní okamžitě začala pátrat.“

„Nevím, kam tím míříte.“

„K jednomu takovému telefonátu…“

Podívala se na mě, na tváři nic neříkající výraz.

Neznala jsem ji totiž tak dobře, abych jí vyčetla z očí, jestli mě vodí za nos, či nikoli.

Proto jsem řekla: „Na úřad šerifa volala tehdy nějaká žena, která se vydávala za Charisseinu matku a tvrdila, že se zase vrátila živá a zdravá domů. Přitom vyšetřovatelé z Lompocu a odsud z města by si ty dvě, Charisse a Jane Doeovou, jistě co nevidět spojili. Jenže pak přišel ten telefonát, a bylo po všem.“

„No, já jim tedy nevolala. To přísahám.“

„Mě o tom přesvědčovat nemusíte,“ poznamenala jsem, zvedla se a oprášila si zezadu kalhoty. „Ještě si promluvíme.“

„Upřímně doufám, že ne.“

Rozčilená a napjatá jsem se zase vrátila do kuchyně.

Věděla jsem, že si zahrávám, ale nějak jsem si nemohla pomoci. Ti lidé si už svá tajemství hýčkali příliš dlouho.

Přišel čas si na ně pěkně posvítit a odhalit, co který skrývá. Asi ze všeho nejvíc jsem byla zvědavá, kde se tu noc, co zabili Pudgieho, toulal Cornell. To rozhodně stálo za to zjistit.

Zatímco jsem byla pryč, někdo mi vyprázdnil kelímek s vínem. Hodila jsem ho tedy do odpadků a zamířila do předsíně. Cestou jsem nahlédla do pokoje, ve kterém musel spávat Pudgie. Stálo tam obyčejné lůžko, potažené obyčejným prostěradlem, a v nohách mělo složenou deku a polštář. Snad vinou té strohosti to tam docela připomínalo vězeňskou celu. V okně nevisely žádné záclony, jen bílá roleta, zatažená asi do poloviny. Stěny nezdobil jediný obrázek, nikde jsem neviděla nic osobního. Otevřené dveře šatníku skýtaly pohled na naleštěnou tyč, ale ramínka na ní už nevisela. Felicia ji zřejmě vyklidila, všechen Pudgieho majetek naházela do krabic a pak nejspíš vytočila číslo toho zdejšího charitativního bazaru. Trochu mě to zklamalo. Jsem od přírody zvědavá, a tak jsem se už těšila, jak se mu pěkně pohrabu ve věcech. Nevím, co jsem čekala, že najdu, snad smysl jeho života, který on nenašel, snad klíč k tomu, proč musel zemřít… Přímo se vzkazem, kam odtamtud naposledy odcházel, jsem sice nepočítala, ale doufala jsem alespoň v maličkost, která by mě přivedla na to, čím se chtěl Pudgie v životě zabývat.

„Baf,“ překvapil mě kdosi.

Ohlédla jsem se. Nalevo ode mne stála Justine a hodnotila místnost stejně zkoumavým pohledem jako já.

Tu se zarazila u mého sáčka. „Co je?“

„Ale nic. Taky jsem kdysi mívala podobný kabátek.“

„Vážně? Už ho mám dlouho,“ zalhala jsem vyplašeně, a když už jsem byla v tom, prášila jsem dál, „tak mě napadá, co dělal Cornell v pátek večer? Mám pocit, že jsem ho viděla v centru.“

Zmateně a odmítavě se na mě usmála. „Byl doma s dětmi. Já měla nějaké zařizování pro církev.“

„Takže byl doma sám?“

„Ale ne. Přece tam s ním byly holky. Říkala jsem vám to.“ „Hmm, tak to je vážně zvláštní. Určitě nezašel ani do videopůjčovny? Přísahala bych, že to byl on.“

„To není možné. Odcházela jsem v devět, sotva jsme uložili holky. On uklízel prádlo, a když jsem se tak asi kolem půlnoci vrátila, spal na gauči.“

„To církev funguje tak dlouho do noci?“

„Nebyla jsem přímo v kostele, ale u Adele. Dodělávaly jsme tu poštu. Proto musel Cornell hlídat.“

„Ale já myslela, že nějaká pošta se vyřizovala v sobotu u Edny.“

„To bylo pár posledních obálek. Začínalo se v pátek.“

Cornellovi by stačila i hodina na to, aby dojel do Creosote a zpátky a cestou v Tuley-Belle rozdrtil Pudgiemu lebku, ale to jsem si radši nechala pro sebe.

Mohla to klidně udělat i ona. Tři hodiny čistého času bylo víc než dost. Vzpomínala jsem, co přesně říkala Adele, jak tehdy přišla zaplatit za manžela tu pokutu za nedovolené

parkování. Dostal ji v pátek večer, když cestou do biografu zaparkoval před požárním hydrantem. Bohužel jsem si ale nevzpomínala, jestli byla Adele v tu chvíli s ním, či nikoli. Proto jsem rychle změnila téma: „Nedáte si víno? Ráda přinesu i vám.“

„Ne, díky. Nepiju alkohol. Už jsem si toho užila dost.“

„Hned jsem zpátky.“

Ve dveřích do obýváku jsem se s někým srazila.

Vyhrkla jsem: „Pardon.“ A když jsem vzhlédla, uviděla jsem Todda Chiltona. Neměl na sobě uniformu, a tak mi dalo celkem práci ho poznat. On podobné problémy nejspíš neměl: „Dobrý den. Tak jak to jde? Nevěděl jsem, že tu budete. Můžu s vámi na moment mluvit?“

„Ovšem.“

Stáhli jsme se stranou a najednou začala hrát muzika.

Někdo si zřejmě dal tu práci a nahrál na kazetu Pudgieho oblíbené písničky, tedy pokud mezi ně patřil ten provařený šlágr od Chubbyho Checkera, Come on, baby, let’s do the twist… který právě burácel pokojem. Nikomu to nepřišlo nemístné a já byla celkem ráda, protože v tom hluku alespoň nikdo neslyšel, o čem si s Chiltonem povídáme. Skláněl se ke mně s dlaní u ucha, aby mi vůbec rozuměl.

„Už se našla vražedná zbraň?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Až do šesti jsme to tam prohledávali, ale museli jsme to vzdát. Nemá smysl plížit se tam

potmě. Jinak detektiv Lassiter slíbil, že hned zítra ráno zavolá panu Oliphantovi. Když jsme byli v terénu, nakupila se mu na stole hromada papírů, tak má plno práce.“

„A co noviny? Řekla bych, že o Pudgieho vraždě určitě už psaly.“

„No jo. Dneska ráno to vyšlo. Hrozně to rozmázli, že se jako přihlásí víc dobrovolníků. Právě jsem o tom mluvil s Cornellem. Všude je tam jenom samá poušť a nějaká taková zbraň, kterou ho snad zabili, by se tam schovala vážně snadno. Zatím jsme prohledali celou oblast směrem za staveniště, takže se teď chystáme postupovat směrem k dálnici. Přijďte taky, jestli se vám budete chtít. Budeme potřebovat každou ruku.“

„Díky za nabídku. Možná se objevím.“

Pak Chilton odešel. Rozhlédla jsem se po místnosti, jestli někde neuvidím Cornelia. Uviděla jsem ale jen Adrianne, která právě vstoupila do dveří. Znechuceně se na mě podívala a zase se vzdálila. Zřejmě jsem si v její přítomnosti měla dávat větší pozor na jazyk. Děsilo mě pomyšlení, že snad bratrovi poví, co všechno vím. Byla toho schopná.

Opět se kolem mě mihla Felicia. „Co nevidět se vedle zakrojí do toho čokoládového dortu. Tak kdybyste měla chuť… Vypadá vážně lákavě.“

„Dám si až za chvilku. Neviděla jste Cornelia?“

Podívala se kolem. „Před chvilkou tady byl. Možná šel do kuchyně. Viděla jsem ho mluvit s Adrianne. Třeba jel vyzvednout holky k paní na hlídání a za chvilku se zase vrátí. Slyšela jsem, že je v tomhle zlatej.“

„To věřím. Díky.“

Přistoupila jsem k oknu s výhledem do ulice a zamžourala do tmy. Tmavý sedan, kterým jezdila Justine, tam stále parkoval, ale Cornellova bílá nákladní dodávka zmizela. To se mi nelíbilo. Připadalo mi, že odjel nějak narychlo. Možná jel opravdu jen vyzvednout dcery z opatrování, ale stejně tak moc dobře věděl, že se policie chystá přitvrdit, pokud šlo o pátrání po vražedné zbrani.

Vyběhla jsem před dům, kde byla v porovnání s přetopeným obývacím pokojem ukrutná zima. Sáčko z bazaru, které patrně kdysi patřilo Justine, velkou ochranu před chladem neskýtalo, tak jsem si jen nadhodila tašku na rameni a poklusem zamířila k Dolanovu autu.

Odemkla jsem a usedla za volant. Rychle jsem strčila klíček do zapalování a otočila jím. Stařičký chevrolet se ale jen zakuckal, a nenaskočil. Zkusila jsem to tedy opět.

Zase smůla. Dvakrát jsem sešlápla plynový pedál, ale hned jsem dostala strach, abych to „neuchlastala“, jak se říká. Chvilku jsem tedy čekala a zkusila to opět. Startér se roztočil, motor zaburácel a já mohla za skřípotu štěrku konečně odjet. V marné naději, že mi bude větší teplo,

jsem také zapnula topení. Spěch a suchý chladný vzduch mě rozechvívaly až ke konečkům prstů.

V minutě jsem ale už uháněla po dálnici číslo 78

směrem na sever, směrem do Quorumu. S večerem doprava ještě prořídla a já v jedné chvíli získala dojem, že jsem v dálce před sebou zahlédla Cornellovu dodávku.

Byla-li to ona, dělila nás čtyři další auta a dost mi bránila ve výhledu. Pořád jsem se proto nakláněla a všelijak mžourala, abych ho neztratila z očí. Před Tuley-Belle najednou vůz přede mnou zpomalil. Když jsem se podívala pořádně, zjistila jsem, že kvůli Cornellovi. Ten stál a blikal levou směrovkou. Když dal přednost všem protijedoucím vozidlům, odbočil vlevo.

Pomalu jsem projela kolem té nedostavěné brány a dívala se za ním, dokud jeho zadní reflektory nepohltila tma. Pak jsem ujela ještě asi sto metrů, sjela ke straně a zaparkovala v odstavném pruhu. Zhasla jsem světla a zatáhla ruční brzdu, ale motor jsem nechala běžet. Seděla jsem a uvažovala, co podniknout. Kdybych se vydala za ním, byla bych blázen. Budovy komplexu Tuley-Belle dělila od hlavního tahu asi tříkilometrová vzdálenost, a odlehlejší místo aby pohledal. Navíc skýtaly řadu úkrytů, které musel perfektně znát, zatímco já je neznala vůbec.

Ohlédla jsem se přes rameno a zadívala se do tmy. V

dálce jsem zpozorovala dva nejasné kužely světel, namířené mým směrem. Tím pádem z nějakého důvodu

nedojel až k budovám, ale otočil to a zaparkoval s čumákem natočeným směrem k dálnici. Po chvíli jsem kousek napravo od té čtyřproudové vozovky zahlédla snad ještě matnější svit, takovou malou světelnou šmouhu. Co tam u všech všudy dělal? Zahrabával snad vražednou zbraň? Nebo ji naopak vyhrabával, aby ji mohl odnést? Ale že by tak riskoval? S klidným srdcem. Věděl totiž, že se šerifovi muži na noc stáhli a že to tam začnou znovu prohledávat až zase ráno. Todd Chilton mu navíc jistě přesně popsal, kterou část dané oblasti už jeho muži pokryli. Jestli tam tedy někde byla ukrytá vražedná zbraň, mohl ji buď chtít přenést do míst, která už šerifovi muži prošli, nebo jednoduše odvézt pryč úplně. Jenže proč by tam ten „pracovní nástroj“ měl vůbec být? Že by proto, že se bál mít tu zatracenou věc u sebe doma? Nebo proto, že neměl čas ji někam vozit a tam se jí zbavovat?

Ať už se chystal k čemukoli, zřejmě se domníval, že je tohle jeho jediná a poslední příležitost to vyřešit.

Natáhla jsem ruku, uvolnila kryt ze stropního světla a vyšroubovala žárovku. Pak jsem vystoupila a opatrně za sebou zavřela dveře, aby nebouchly. Obešla jsem auto a otevřela kufr. Strach, aby se v něm nerozsvítilo, jsem rozhodně neměla, protože Dolanovi nefungovalo vzadu na autě nic, včetně koncových světel. Chvíli jsem v kufru poslepu šmátrala, až jsem nahmatala Dolanův Smith & Wesson, bezpečně zapnutý v pouzdře. I s pouzdrem jsem

ho vytáhla, opatrně spustila víko kufru a vrátila se zase za volant. Posadila jsem se, dveře dokořán, a zalovila jsem v tašce. Po chvilce jsem vytáhla speciální, do tužky zabudovanou baterku, kterou jsem rozsvítila a položila na sedadlo spolujezdce. Skrčená za palubní deskou jsem si pak v jejím matném světle začala prohlížet zbraň, kterou nosíval do služby Dolan. Šlo o devítimilimetrovou pistoli Parabellum s patnáctinábojovým zásobníkem.

Povolila jsem zarážku zásobníku, vytáhla ho a zkontrolovala, je-li nabitý. Byl, a plně. Zacvakla jsem ho zase zpátky, pistoli natáhla a podívala se, má-li zajištěnou pojistku. Pak jsem zbraň potěžkala v dlani.

Odhadem mohla vážit tak tři čtvrtě kilogramu a v mé malé dlani působila snad až příliš robustně. Trochu nepoměr, ale na druhou stranu se to zase aspoň vyvažovalo, ne?

Svlékla jsem si sáčko a přetáhla přes rameno kožený popruh pouzdra. Chvíli jsem za něj ještě tahala, dokud mi pistole nepřilnula k tělu, a pak jsem ho zapnula na suchý zip. Přes postroj jsem si opět navlékla sako a ještě je vpředu uhladila, aby nebylo pokud možno nic vidět. Pak jsem stočila oči ke zpětnému zrcátku a počkala, až nic nepojede po dálnici. Sotva vozovka potemněla, otočila jsem to o sto osmdesát stupňů, přejela vozovku a zakotvila v odstavném pruhu na protější straně. Kousek jsem ještě popojela, dokud jsem nenašla alespoň

částečně chráněné místo. Zaparkovala jsem tak ve směru na Creosote, tedy nikoli na Quorum, na stejné straně dálnice, odkud se odbočovalo do Tuley-Belle. Cornell se s něčím lopotil kdesi napravo ode mne, ale přímo jsem na něho neviděla.

Konečně jsem zhasla motor, strčila klíčky od auta do kapsy a vystoupila ven. Nemohla jsem si samozřejmě dovolit sebemenší hloupost. Proto jsem neuvažovala ani o přímé konfrontaci, ani jsem ho nehodlala snad zatýkat.

Chtěla jsem se jen podívat, co to tam provádí, rychle zase nasednout do auta a ještě rychleji ujet pryč. Přesto být v té chvíli v dosahu sedmi kilometrů veřejný telefonní automat, neváhala jsem ani minutu, od svého plánu upustila a promptně vytočila číslo šerifova úřadu, aby si to sem s ním přijel vyřídit někdo od nich.

Vstup na opuštěné staveniště zahrazovaly jasně oranžové kužely a jedna dřevěná trojnožka, na které visela cedule s upozorněním, že je celá oblast uzavřená z důvodu vyšetřování trestného činu. Trojnožku ale někdo skopl na zem, a tak najednou vstup nic nezakazovalo.

I úzký srpek měsíce hrál pro mě. Příjezdová cesta se sice ztrácela v černočerné tmě, ale zase byla tmavošedá obloha. Matně jsem rozeznávala kontury okolní krajiny, v podstatě jen písčité duny a pískem zaváté prohlubně. Mé oči však postupně přivykly tmě, takže se kolem vyrýsovaly i jiné objekty: trsy suchomilných travin,

zakrslých křovin, pichlavých kaktusů, opodál zase juky a o něco výš útlé větve stromů palo verde. Před sebou jsem viděla záblesky světla, vycházející z nepohyblivého zdroje, patrně z přenosné svítilny nebo nějaké výkonné baterky. Blížila jsem se k němu, ale těžko říci, jak bylo vlastně daleko, protože se opravdu dost špatně odhadovaly vzdálenosti.

Zaposlouchala

jsem

se

do

kvákání

žab,

pravděpodobně jedovatých, a také zaslechla houkání sovy. A zničehonic se mi vybavila Dolanova přednáška o fauně Mohavské pouště, zejména pak ony choulostivé detaily ze života hmyzu. Nejodpornější zvyky měla asi nemesis všech tarantulí, drobná pouštní vosička. Její samičky dokázaly jediným bodnutím toho velkého chlupatého pavouka paralyzovat, pak si ho dovlekly do hnízda a nakladly mu do břicha vajíčka. Když se pak vylíhly larvy a prokousaly se ven z kukly, roztrhly nebohému slíďákovi břicho, hlavu i hruď a sežraly všechno, co po něm zbylo. Když měla taková tarantule štěstí, byla v té chvíli dávno mrtvá. Zhnuseně jsem se otřásla. Přitom na světě existovali i blázni, které přesně tahle Příroda povznášela na duchu. Zrychlila jsem a pokusila se nemyslet na další zákeřné breberky, které tehdy Dolan jmenoval, například na škorpiony nebo dravé mravence. Říkala jsem si, že ať už mě v nejbližších chvílích potká cokoli, na zem si u toho ani za nic nesednu.

Cesta před mnou v té chvíli mírně zatáčela a najednou stála ani ne deset metrů přede mnou Cornellova bílá nákladní dodávka. Motor ještě zcela nevychladl a vydával přitom typické tiché praskání. Těsně za dodávkou stál tmavý ford sedan, kterým jezdila Justine. Nevěřícně jsem na něj vytřeštila oči. Ten vůz přece ještě před chvilkou parkoval před domem Felicie. Tam jsem ho viděla naposledy. Jenže Justine asi nenápadně vyklouzla z domu a vypravila se za Cornellem ve chvíli, kdy jsem já měla plné ruce se startováním Dolanova chevroletu. Když jsem odjížděla, nenapadlo mě ještě se naposledy ohlédnout a přesvědčit se, zda tam její automobil stále parkuje. Zřejmě ho musela cestou dojet a předjet a z dálnice se odpojit ještě před ním. To ona tedy skopla trojnožku s cedulí „vstup zakázán“. Tím pádem ve chvíli, kdy Cornell odbočoval, dávno seděla na místě v autě.

Natáhla jsem ruku a položila ji na kapotu dodávky a zase získala poněkud ztracenou rovnováhu. Nakonec jsem se stáhla vlevo a schovala se za automobil. Cornell někde poblíž kopal v zemi. Pohřbíval tedy vražednou zbraň, nebo ji naopak ze země vyhrabával? Postavila jsem se na špičky. Baterku měl položenou na zemi a v kuželu jejího světla se občas mihla jeho nebo její silueta.

Měli napilno. Slyšela jsem, jak se o něčem dohadují, ale předmět hovoru jsem rozeznat nedokázala. Nebylo jasné, zda spolupracovali už od samého začátku, nebo jestli ji

zabil Cornell a Justine se jen přidala na jeho stranu, když se o tom dozvěděla. Rozbušilo se mi srdce a žaludek se mi sevřel strachy. Snažila jsem se neztrácet klid, když tu jsem zavadila pohledem o dvě vzrostlé zmarilky a houštinu pelyňků, velikou asi jako turistický stan.

Vyrůstaly nalevo ode mě. Na protější straně cesty rostl nějaký bíle kvetoucí keř, k němuž se za potravou slétali noční motýli velcí jako kolibříci. Třepotali křídly a jejich zvuk zazníval do ticha noci jako vzdálené hučení vrtulníků.

Ohlédla jsem se zase zpátky, protože rytí náhle ustalo.

Podívala jsem se tam tedy pořádně. Cornell právě klečel na kolenou, ruce ponořené v nějaké jámě. Z té po chvilce vytáhl nějaký „pracovní nástroj“, který opatrně zabalil do kusu látky. Oba dva vzápětí začali jámu zasypávat vykopanou zeminou a dělali přitom všechno proto, aby nikdo nepoznal, že tam ta díra snad kdy byla. Justine se chopila lopaty a začala zem shora uplácávat a roztírat jako stěrkou, jako polevu na dortu. On vzal do ruky baterku a posvítil si kolem, jestli náhodou něco nepřehlédli. Pak zamířili přímo ke mně.

Otočila jsem se, přikrčila se k zemi a potichoučku se vydala zpátky ve vlastních stopách. Celou tu dobu jsem se modlila, ať to na silnici stihnu dřív než oni ke Cornellově dodávce. Kdyby se mi to totiž nepodařilo a oni nasedli do aut a rozjeli se k dálnici, překvapily by mě

jejich přední reflektory asi jako malého vyplašeného králíčka. Slyšela jsem dvakrát bouchnout dveře auta.

Opustila jsem tedy místní příjezdovou komunikaci a zmizela do tmy. Kousek před sebou jsem uviděla nějakou brázdu, kterou patrně v písčité půdě vyhloubila dešťová voda. Plácla jsem sebou na zem, vzepřela se na loktech a doplazila se k té strouze, do které jsem se vděčně skulila. S hlavou u země a rukama skrčenýma pod sebou jsem čekala, co se stane. Nastartovalo ale pouze jedno auto. Opatrně jsem proto zvedla hlavu a uviděla před sebou vzdalující se koncová světla Cornellovy dodávky. Jeden z nich, nebo oba, ujížděli k nedostavěným budovám komplexu Tuley-Belle. Vydrápala jsem se tedy zase na nohy a dala se do běhu. Jestli jsem se mýlila a ona čekala v autě, hrozily mi větší potíže, než jsem si vůbec připouštěla. V zatáčce jsem zpomalila. Ford parkoval stále na stejném místě a po Justine nebylo nikde ani stopy.

Došla jsem k jejímu autu a vzala za kliku dveří u řidiče. Nechala klíčky v zapalování. Vklouzla jsem za volant a nastartovala. Pak jsem povolila ruční brzdu a se zhasnutými světly to po krátkém manévrování otočila a rozjela se ke zlověstným budovám nedostavěného bytového komplexu. Jestli totiž chtěli vražednou zbraň schovat někde uvnitř, nemusel ji také už nikdy nikdo najít.

Když jsem přijela tak blízko, že jsem se už dál neodvažovala, pustila jsem nohu z plynu a nechala automobil setrvačností zastavit. Pak jsem vypnula motor, strčila si do kapsy klíčky a opět se natáhla po stropním světle, ze kterého jsem prozřetelně vyšroubovala žárovku. Teprve pak jsem otevřela dveře a vystoupila si.

V té chvíli jsem pro jistotu vytáhla z pouzdra Dolanův Smith & Wesson. Sešla jsem z cesty a zamířila vlevo, protože jsem k budovám chtěla přijít z opačné strany, jakoby odnikud z pustiny. Tam se alespoň bylo kam schovat. Jak si tak vítr pohrával s větvemi útlých stromů a střapatých houštin, stíny na zemi se stále překreslovaly a budily zdání pohybu. Tudíž jsem mezi nimi nebyla zdaleka tak nápadná. Pak už jsem před sebou uviděla Cornellovu bílou dodávku. Parkovala mezi dvěma zpoloviny dokončenými budovami, které se tiše nořily ze tmy. V patře druhé z nich jsem zahlédla mihotavé světlo.

Blížila jsem se proto k místu nanejvýš opatrně a doufala jsem, že i Cornell nechal klíčky v zapalování. Kdybych je totiž připravila o jediný dopravní prostředek, museli by ty tři kilometry, které je dělily od hlavní silnice, ujít pěšky. Já bych tak získala dost času na to dojet zpátky do Creosote a přivolat pomoc. Jen ať pěkně vysvětlí, co tam v té tmě pohledávali, ale Toddu Chiltonovi! Ačkoli vůz obklopovala tma, nezpozorovala jsem nikde sebemenší pohyb.

Obešla jsem jej a všimla si otevřeného okénka u řidiče. Nahlédla jsem dovnitř a od spínací skříňky pod volantem se na mě skutečně zaleskly vymodlené klíčky.

V duchu jsem se už viděla, jak otevírám dveře, sedám do auta, startuji, řadím za jedna a ujíždím pryč, zatímco se ti dva lopotí kdesi uvnitř a překvapeně se za mnou dívají…

Ukázalo se však, že jsem se z vítězství radovala poněkud předčasně. Najednou jsem za sebou zaslechla kroky a po nich se ozval zpěvný hlas: „Ale,“ a tak bylo najednou příliš pozdě. Ohlédla jsem se a čekala, že uvidím Cornelia, ale byla to Justine a nebezpečně se ke mně blížila. Ty její plavé rozčepýřené vlasy a chladné, světle zelené oči zářily z té tmy, jako by se tam právě zjevila víla z pohádky. Cornell ji tam zřejmě nechal hlídat, kdyby náhodou opuštěný komplex Tuley-Belle zase přilákal sexuchtivé puberťáky. Možná jsem ale cestou nadělala víc hluku, než jsem myslela, a ona na mě dávno čekala.

V rukou bohužel držela lopatu. Viděla jsem, jak ji zvedá, jak jí napřahuje jako gigantickou sekeru.

Obdivovala jsem, jakou dovede vyvinout sílu, protože nešlo o nijak snadný manévr. Lopata mohla být pěkně těžká, těžší než aby na ni křehké Justine stačily síly.

Situaci proto musela považovat za dost naléhavou, možná i za otázku života a smrtí, jinak by se u ní těžko přihlásily silové rezervy, o nichž do té doby patrně netušila.

A jak už to v podobných krizových situacích bývá, následující události se seběhly rychle, i když to na pohled mohlo působit zcela opačně, tedy alespoň v mém případě. Nemohla jsem se totiž zbavit dojmu, že mi někdo jen promítá zpomalený film. Jako by se mi před očima jen střídaly filmové záběry. Přesto Justine dál zvedala lopatu naprosto normálním tempem a najednou ji držela nad hlavou. Pak už jsem viděla, jak se její trajektorie zalomila dolů na mě. Uskočila jsem, převalila se na levý bok a pravou rukou se pokusila zacílit a vystřelit z Dolanovy zbraně, než mě tou lopatou stačí přetáhnout. Kdyby mě s ní zasáhla nakolmo a v místě, kam mířila, usekla by mi pravděpodobně ruku. Naštěstí se jí lopata v dlaních otočila a přistála mi naplocho na předloktí, což nebylo tak drtivé, ale zbraň mi to z ruky vyrazilo. Zmizela kdesi ve tmě, ani přistát jsem ji neslyšela. Následoval další úder lopatou a po něm ostrá bolest, vycházející z levého ramene. Pak ale najednou odezněla, což mi připadalo zvláštní. I když mi zasadila slušnou ránu, měla jsem v krvi už tolik adrenalinu, že jsem necítila bolest. Jen jsem zavrávorala a také se mi podlomila kolena, ale na zem jsem už nespadla.

Asi dva metry před sebou jsem uviděla odhozenou zbraň. Vzduchem opět prosvištěla lopata, ale přistála jen na střeše dodávky. Náraz to byl ale tak prudký, že se Justine vysmekla z ruky. Rozeběhla jsem se tedy na ni a v

plné rychlosti do ní vrazila. Zapotácela se, ale neupadla, protože se stačila včas zachytit. Vydávala přitom jakési hrdelní zvuky, takže patrně sbírala síly, aby mohla pořádně zařvat na Cornelia. Popadla jsem tedy lopatu a přetáhla ji s ní přes holeně jako kosou. Zařvala. Ohlédla jsem se a viděla, že se válí na zemi. Mezitím ale vyběhl z budovy Cornell. Právě když mě uviděl, připlazila se Justine ke dveřím dodávky, ztěžka je otevřela a vyškrábala se za volant. Pak vykřikla: „Dělej, nastup!

Nastup si sem!!“

Popoběhla jsem kousek dopředu, zvedla pistoli a povolila pojistku.

Když startovala, držel se Cornell bočnice korby své dodávky. Kousek couvla, zařadila jedničku, sešlápla plyn, otočila volantem a odlepila se z místa. Cornell se mezitím přehoupl přes bočnici, přistál vzadu na korbě a zmizel mi z očí. Rychle jsem se za nimi otočila a namířila na ně zbraň, kterou jsem pro jistotu držela pevně oběma rukama. Mířila jsem a celkem mi i pomáhalo, jak jsem byla vytočená. Mluvila jsem totiž nahlas sama se sebou a pořád si připomínala, že mám na všechno dost času, že nemám kam spěchat. Panika by mi rozhodně neposloužila, protože krajina byla široko daleko úplně rovná, a tak nebyla nejmenší pravděpodobnost, že se mi nějak brzy ztratí z dohledu. Namířila jsem na jedno z koncových světel, jedno oko přilepila na mušku a spojila

si zářez v ní s cílem. Ani jsem se nestačila podívat, jaké používá Dolan náboje, ale pokud jsem si dobře vzpomínala, základní devítimilimetrové náboje se po výstřelu pohybují rychlostí 330 až 560 metrů za sekundu, záleží na hmotnosti. Možná jsem se trochu sekla, ale ne zase tolik. Vystřelila jsem. Pistole jako by si kýchla a mě poněkud rozkolísal její zpětný ráz. Netrefila jsem se. Opět jsem proto zamířila a opět vypálila a tentokrát se po výstřelu ozvalo zasyčení proražené pneumatiky. Cornell vzadu na korbě spadl. Ještě jednou jsem přimhouřila oči a ještě jednou vystřelila a opět minula cíl. Zamířila jsem tedy ještě jednou a ještě čtyřikrát vypálila. Přitom jsem se snažila, aby ani jedna kulka nepřišla nazmar. Když jsem nakonec vzhlédla, obě zadní kola Cornellovy dodávky měla prázdné pneumatiky. Mezitím samozřejmě sjela z cesty a prakticky samovolně se zastavila. Pomalu jsem se k ní blížila a u srdce mě hřálo pomyšlení, že mám v zásobníku ještě dost nábojů pro případ, že by se snad se mnou Cornell a Justine chtěli hádat.

Epilog

Justine nakonec obvinili a odsoudili za dvojnásobnou vraždu prvního stupně a ještě jí přičetli na vrub řadu dalších vedlejších provinění. Edna s Ruelem naštěstí přemluvili Cornelia, aby si najal vlastního právníka, a ten právník ho zase přesvědčil, ať se zkusí nějak dohodnout s policií. S vraždou Charisse Quinnové neměl koneckonců nic společného a stejně tak nezavinil ani smrt Pudgieho Cliftona. Jinak Justine zřejmě zpanikařila tu sobotu, kdy jsem za nimi přijela domů a zastihla ji v té prádelně.

Patrně pak poprosila manžela, ať jí pomůže ukrýt Pudgieho tělo a zahrabat také ten „pracovní nástroj“, kterým mu rozdrtila lebku. Cornelia v závěru obvinili z napomáhání trestnému činu, za což ho čekal roční pobyt v okresní věznici. Edna s Ruelem měli mezitím opatrovat Amélii, Mary Francis a samozřejmě Cissy McPheeovy, než se k nim zase po roce bude moci vrátit otec.

Jinak Justine vraždila z jasného motivu. Nenáviděla Charisse, protože jí svedla Cornelia a protože jí chtěla připravit o život po jeho boku, který si vysnila. Její bezvládné tělo ale ve skutečnosti naložil do kufru

mustanga Pudgie, který vůz také zcizil z McPheeova autočalounictví. A tak zatímco Justine házela do tašky osobní věci mrtvé nevlastní sestry a sepisovala vzkaz o jejím fiktivním odchodu z domova, uháněl Pudgie do Lompocu a vzápětí tělo nenáviděné rivalky pohodil u lomu, o kterém mu kdysi vyprávěla Iona Mathisová.

Justine počkala asi týden, vytočila číslo úřadu šerifa v Riverside, představila se jako Charisseina skutečná matka a oznámila, že se její dcera zase živá a zdravá vrátila zpátky domů.

Sotva do Quorumu přinesl Pudgie novinku, že se v případu opět zahájilo vyšetřování, Justine neváhala a odstranila ho. Když se pak ale měla zbavit těla, musela požádat o pomoc Cornelia, podobně jako kdysi Pudgieho požádala, ať odveze co možná nejdál tělo mrtvé Charisse.

Kdovíkolik kilogramů Pudgieho mrtvé váhy přece jen nemohla sama unést. A tehdy v sobotu u nich doma, v prádelně za garáží, prala vlastní šaty, šaty, na kterých se zachytily kusy Pudgieho mozkové tkáně, šaty nasáklé jeho krví. Později mě ještě napadlo, že zřejmě pozotvírala i dveře v domě své matky, protože chtěla získat příležitost ze mě vymáčknout, jak daleko či blízko jsem se už dostala.

Frankie Miracle byl naproti tomu snad poprvé v životě nevinný. Jakkoli trestuhodnou měl za sebou

minulost, stavěla jej tato epizoda do poněkud lichotivějšího světla.

Jak se blížil soudní proces, Justinein právník zažádal o změnu místa konání přelíčení, protože se domníval, že v okrese Riverside k Justine nikdy nebudou spravedliví, když místní sdělovací prostředky rozpoutaly po jejím zatčení takové peklo. Fakt mám ráda, když se vrazi přou o to, co je a není spravedlivé!

A ještě taková drobná zpráva z domova! Stacey ještě pořád bydlí u Dolana a jejich vzájemné soužití jim jde nesmírně k duhu. Oba se v současné době těší pevnému zdraví, a dokonce omezili spotřebu tabákových výrobků a nezdravých dobrot ze stánků s rychlým občerstvením.

Sice se spolu občas hašteří, ale to už staří dobří přátelé dělávají. Co se mé maličkosti týče, dál okupuji svou omšelou kancelář v Santa Terese, vybaluji věci z lepenkových krabic a čekám, co dalšího mi život postaví do cesty.