Sue Graftonová

R… jako RISK

1

Zásadní otázka zní: Když vezmeme v potaz lidskou přirozenost, může se někdo z nás doopravdy změnit? Na ostatních si chyb všimneme zpravidla hned a rozpoznáme je velice snadno. U sebe už podstatně hůř. Náš pohled na to, kým jsme a kým jsme od narození byli, se ve většině případů odvíjí od toho, co jsme zažili v minulosti, respektive od toho, co si myslíme, že jsme zažili v minulosti. Díváme se na svět buď jako optimisté, nebo jako pesimisté. Ze života můžeme mít radost nebo depresi. Býváme naivní, popřípadě cyničtí, láká nás dobrodružství anebo se naopak úzkostlivě vyhýbáme jakémukoli riziku. A i když

podstoupíme terapii, která v nás posílí ty kladné vlastnosti a naopak oslabí ty záporné, budeme dál jednat stejně, protože jsme tak zkrátka jednali vždycky, a kolikrát nám to ani nepřineslo nic dobrého… ale možná právě to je ten důvod!

že nám to nepřineslo nic dobrého.

Tenhle příběh vypráví o lásce, o lásce naplněné i nenaplněné a o všem mezi tím a mezi nebem a zemí.

Onoho dne jsem přesně ve čtvrt na dvě vyjela z centra Santa Teresy a zamířila do Montebello, ležícího slabých

deset mil směrem na jih. Předpověď počasí slibovala nejvíc dvacet stupňů nad nulou. Sluníčko už stačilo protrhat ranní oblačnost, která nám vždy alespoň na chvilku přinese úlevu od únavných červnových a červencových veder. Před odjezdem jsem si ještě v rychlosti dala v kanceláři oběd.

Podával se sendvič z pšeničného chleba se sýrem s olivami a pálivou paprikou, můj třetí nejoblíbenější na tom širém světě. A v čem byl problém? V ničem. život byl fajn.

Když to ale hodnotím s odstupem času a vidím to před sebou černé na bílém, dochází mi, co mi mělo dojít hned na začátku. Jenže ono to na první pohled vypadalo jen jako obyčejná rutina, rutina tak obyčejná a nudná, že jsem z toho div neusínala za volantem. Tedy obrazně řečeno. V každém případě bych asi měla dodat, že jsem soukromá vyšetřovatelka, že je mi sedmatřicet let a že působím v nevelikém městečku v jižní Kalifornii, které se jmenuje Santa Teresa. Zakázky přijímám dost různé, ačkoli ne vždy lukrativní, ale v průměru vydělám právě tolik, abych měla na nájem, na chleba a na složenky. Ověřuji neověřené informace. Pátrám po pohřešovaných osobách, jindy zase hledám zatoulané dědice, kterým sděluji, že jim nějaký bohatý příbuzný odkázal slušný peníz či nemovitý majetek, čas od času se mi na stůl dostanou případy žhářství, podvodů a dokonce i vražd.

Co se týče mého osobního života, stačila jsem se už

dvakrát vdát a dvakrát rozvést a i mé ostatní vztahy byly

většinou spíš k pláči. Čím jsem starší, tím méně mužům rozumím, a právě z toho důvodu mám tendence se jich spíš stranit a uhýbat před nimi očima. V důsledku toho můj sexuální život nestojí za řeč, ale aspoň se nemusím potýkat s nechtěnými těhotenstvími a s pohlavními chorobami.

Zkušenost, ne právě růžová, mě naučila, že láska a práce nejdou dvakrát dohromady.

Seděla jsem za volantem a pod koly mi ubíhala dálnice kdysi známá jako Montebello Parkway. Zbudovali ji v roce 1927, protože potřebovali nějakou schopnou komunikaci, která by umožnila výstavbu dalších silnic, lemovaných benzínkami, motely a obchody, kterým se říká „frontage roads“. Okolní krajina se rozparcelovala a dané členění se místy zachovalo dodnes. A jelikož se tehdy u silnic nesměly objevovat billboardy ani jiné reklamní poutače, vypadá tenhle úsek dálnice č. 101 pořád k světu, tedy pokud člověk zrovna neuvázne v dopravní zácpě.

I Montebello prošlo v roce 1948 podobnými změnami, to když

organizace

jménem

Montebello

Protective

Improvement Association dala dohromady petici, volající po likvidaci chodníků, betonových obrubníků, regulací, reklamních vývěsek a čehokoli, co mohlo narušovat typicky venkovskou atmosféru. Postupně Montebello proslulo jako luxusní čtvrť s nějakými dvěma stovkami pohádkových rezidencí, které nechali postavit muži, co zbohatli na prodeji věcí, bez kterých se neobejde žádná domácnost, jako je

například sůl a mouka.

Jela jsem na schůzku s jistým Nordem Laffertym, starším pánem, jehož podobenka se už léta v pravidelných intervalech objevuje ve společenské rubrice deníku Santa Teresa Dispatch. Obvykle proto, že štědře přispívá na charitu. Jeho jméno ostatně nesou dvě budovy Kalifornské univerzity v Santa Terese, pojmenovali po něm i jedno křídlo nemocnice „U Svatej Terky“ a také sbírku vzácných tiskovin, kterou věnoval veřejné knihovně. Před dvěma dny mi zavolal, že prý by se mnou potřeboval prodiskutovat jistou „choulostivou záležitost“. Celkem mě zajímalo, jak se o mně dozvěděl, a ještě větší zvědavost ve mně vzbuzoval úkol, kterým mě zřejmě hodlal pověřit. V Santa Terese už

sice působím jako soukromá vyšetřovatelka dobře deset let, ale mám jen malou kancelář a stalo se bezmála pravidlem, že boháči na její dveře neklepou. Obvykle se raději obracejí na své právníky v New Yorku, Chicagu nebo v L.A.

Z dálnice jsem sjela na exitu St. Isadore a stočila to na sever směrem k horám, které se táhnou mezi Montebello a přírodní rezervací Los Padres. Kdysi tady v té oblasti stávaly luxusní hotely, voněly citroníky a zelenaly se avokádové či olivovníkové háje. Člověk mohl zajít na nákup do typického venkovského koloniálu a také zde stálo velké nádraží, jedna ze zastávek Jižní pacifické. Totiž abyste tomu rozuměli, kdykoli si najdu čas, pátrám rovněž v dávné minulosti, protože bych si ráda utvořila představu, jak to tady vypadalo

třeba před sto pětadvaceti lety, kdy se pozemky prodávaly za cenu sedmdesáti centů za akr. Ještě dnes vypadá Montebello venkovsky, třebaže mu už fazonu dost pocuchaly buldozery.

To, co zde mezitím vyrostlo, obytné domy, moderní bytové komplexy a nevkusné rezidence novodobých zbohatlíků –, představuje jen chabou náhradu toho, co zmizelo pod nánosem prachu nebo skončilo pod koly těžké stavební techniky.

Po chvíli jsem to stočila doprava na West Glen a pokračovala po té klikaté dvouproudové silnici až na Bella Sera Place. Ulici Bella Sera lemují olivovníky a pepřovníky a jde o úzký pás asfaltu, šplhající vzhůru na nedalekou stolovou horu, odkud je nádherný výhled na mořské pobřeží.

Jak jsem stoupala vzhůru, svěží mořský vánek střídala vůně šalvěji a vavřínů. Stráně kolem zarůstaly řebříčkem, planou hořčicí a kalifornskými máky. Odpolední slunce kreslilo na kameny zlatými barvami a v suché trávě začínal pomalu ševelit teplý vánek. Cesta se vinula alejí virginských dubů, která končila těsně před branami Laffertyho usedlosti.

Pozemek ohraničovala asi dva a půl metru vysoká kamenná zeď s cedulkami s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN.

Když jsem dojela k velkým železným vratům, zpomalila jsem a nechala běžet motor naprázdno. Vyklonila jsem se z okénka a stiskla zvonek u vjezdu. Jen tak mimochodem jsem zpozorovala, že se na mě obrátilo zvídavé oko bezpečnostní kamery připevněné na jednom z kamenných sloupů. Vstupní

kontrolu jsem zřejmě absolvovala úspěšně, neboť se křídla té kované brány začala zvolna otevírat. Zařadila jsem jedničku, projela branou a dál pokračovala asi čtvrt míle po cihlami dlážděné cestě.

Zpoza živého plotu z borovic na mne vyhlédl dům postavený z šedých kamenů. Když se mi pak naskytl pohled na celek, málem mi to vzalo dech. Tak přece jen nám tu zůstal nějaký svědek minulosti! Trávník zastiňovaly čtyři vzrostlé eukalypty, na střeše z červených tašek tančily stíny mraků, hnaných kupředu mořskou brízou. Měla jsem před sebou jednopatrový dům se dvěma přízemními křídly, zbudovanými v témže stylu, která měla na koncích půvabné kamenné balustrády. Do domu se vcházelo přes zápraží, schované pod klenbou ze čtyř oblouků, v jejichž stínu stál ledabyle rozmístěný proutěný nábytek. V prvním patře jsem napočítala celkem dvanáct oken s římsami a naznačenými vzpěrami, které tam byly spíše na ozdobu a které jako by podpíraly střechu.

Zajela jsem na parkoviště, kam by se pohodlně vešlo deset limuzín, a nechala svého bledě modrého volkswagena brouka mezi elegantním lincolnem Continentalem a přepychovým mercedesem, vedle kterých vypadal trochu jako karikatura automobilu. Ani jsem ho nezamykala, protože jsem si říkala, že když už mě to bdělé oko bezpečnostní kamery pustilo dovnitř, jistě dohlédne i na to, abychom zde ani já, ani mé vozítko nedošly žádné újmy. S

těmito myšlenkami jsem zamířila ke vstupním dveřím.

Trávníky kolem byly rozlehlé, anglické a dobře udržované. Všudypřítomné ticho rušilo jen štěbetání pěnkav.

Zazvonila jsem na zvonek domovních dveří a zaposlouchala se do jeho dutě znějícího, dvojtónového nápěvu, který se v chodbě uvnitř rozléhal, jako by někdo bušil kladivem do gongu. Ve dveřích se po chvilce objevila starší paní ve staromódní černé uniformě s bílou zástěrkou. Její matné punčochy měly barvu pleti panenek na hraní a boty s gumovou podrážkou, které měla na nohou, nevydaly cestou po mramorové podlaze ani hlásku. Poslušně jsem ji následovala. Ani se mě neptala na jméno, zřejmě toho dne žádnou jinou návštěvu neočekávali. Chodba, kterou jsme kráčely, měla dubové táflování a na bílém stropě se skvěly umělecké štuky s květinovými motivy.

Zavedla mě do knihovny, rovněž obložené dubovým dřevem. Od podlahy až ke stropu tam sahaly police s knihami vázanými ve světle hnědé kůži. K jednomu regálu byl v mosazné kolejnici připevněný pojízdný žebřík, umožňující přístup až k nejvýše uloženým svazkům. Ve vzduchu jsem cítila staré suché dřevo a zatuchlý papír.

Topeniště krbu bylo tak prostorné, že by se tam pohodlně postavil i dospělý člověk, a povalovalo se v něm zčernalé dubové poleno, které mělo zřejmě na svědomí ten kouřový zápach vznášející se ve vzduchu. Pan Lafferty seděl v jednom ze dvou stejných křesel.

Odhadovala jsem ho tak na osmdesát, což byl věk, který jsem kdysi považovala za stáří. Jenže mezitím jsem stačila vypozorovat, jak moc může být stárnutí u lidí relativní.

Mému domácímu je kupříkladu osmdesát sedm let. Je nejmladší ze svých sourozenců, kteří se pohybují ve věku od osmaosmdesáti do šestadevadesáti let a kterým nechybí ani chuť do života, ani inteligence, ani smysl pro dobrodružství, zdravá soutěživost či ochota neustále se mezi sebou o něco handrkovat. Pan Lafferty ale vypadal, jako by si připadal starý už dobře dvacet let. Měl neuvěřitelně vetchou konstituci a tak kostnatá a vyhublá kolena, až to budilo dojem, že si je prohodil s lokty. Kdysi ostré rysy mu s ubíhajícími léty výrazně vadly. Do nosu měl zavedené dvě nenápadné umělohmotné hadičky, připojené na jasně zelenou kyslíkovou bombu stojící na vozíku po jeho levici.

Jednu tvář měl v místě sanice vpadlou dovnitř a dlouhá rudá jizva dávala tušit, že v minulosti podstoupil nějaký drastický chirurgický zákrok.

Pozorně se na mě zadíval tmavýma očima, jimž nechyběl lesk a které připomínaly dvě horké kaňky pečetního vosku.

„Jsem rád, že jste přišla, slečno Millhoneová. Jmenuji se Nord Lafferty,“ prohlásil a natáhl před sebe ruku protkanou spletí žil. Mluvil nakřáplým hlasem, skoro jako by šeptal.

„Těší mě,“ zamumlala jsem a vyšla vstříc jeho pravici.

Podali jsme si ruce. Ta jeho byla taková bledá a viditelně se mu klepaly prsty, na dotek studené jako led.

Pokynul mi: „Snad abyste si přisunula trochu blíž to druhé křeslo. Před měsícem jsem absolvoval operaci štítné žlázy a nedávno mi odstraňovali polypy z hlasivek. Proto ze mě teď místo normálního hlasu vychází tenhle chrapot.

Nebolí to, ale leze to na nervy. Tak mě omluvte, kdyby mi bylo náhodou špatně rozumět.“

„Zatím s tím nemám problém.“

„Dobře. Nemáte chuť na čaj? Řeknu hospodyni, aby nám připravila konvici, ale obávám se, že nalít už si asi budete muset sama. Víte, nemá dneska o moc pevnější ruku než já.“

„Díky, ale nedělejte si škodu.“ Pouze jsem si přisunula to druhé křeslo a posadila se. „Kdy vlastně postavili tenhle dům? Vypadá nádherně.“

„V roce 1893. Jistý Mueller tehdy koupil od města šest set čtyřicet akrů. Zbylo z toho sedmdesát. Dům se stavěl šest let a říká se, že přesně v den, kdy dělníci odložili nářadí, milý Mueller zemřel. Všem, kdo v domě bydleli po něm, se prý dařilo špatně… až na mě… klepy klep na dřevo. Já dům koupil v roce 1929, hned po krachu newyorské burzy.

Člověk, co ho vlastnil přede mnou, přišel úplně o všechno.

Sebral se tehdy, vylezl ve městě na věž s hodinami a skočil.

Jeho ovdovělá manželka potřebovala peníze a v té chvíli jsem se do toho vložil já. Samozřejmě mi to vyčítali. Mezi lidmi se říkalo, že jsem zneužil jejího postavení, ale já si ten dům zamiloval už ve chvíli, kdy jsem ho viděl prvně.

Kdybych ho nekoupil já, koupil by ho někdo jiný. A lepší já

než kdovíkdo. Měl jsem totiž v záloze peníze na údržbu, a to se v té době o většině lidí říct nedalo.“

„Měl jste štěstí.“

„To tedy měl. Vydělal jsem na papíru, kdyby vás to snad zajímalo a ze slušnosti jste se nechtěla vyptávat.“

Usmála jsem se. „Slušnost? To snad ani neznám. Ale zajímá mě to, to zas jo.“

„Při vašem povolání, řekl bych, se taková zvědavost může docela hodit, ne? Každopádně předpokládám, že budete asi dost vytížená, tak přejdu rovnou k věci. Odkázal mě na vás jeden náš společný známý, pán, se kterým jsem se seznámil při svém posledním pobytu v nemocnici.“

„Stacey Oliphant,“ odtušila jsem. O nikoho jiného jít nemohlo. Se Staceym, který než odešel do penze, pracoval na oddělení vražd, a ještě s jedním starým přítelem, s nadporučíkem Dolanem od policie Santa Teresy, jsem nedávno řešila jeden případ. Stacey právě bojoval s rakovinou, ale podle toho, co jsem slyšela, se mu ji už

podařilo zažehnat.

Pan Lafferty přikývl. „Jen tak mimochodem, kladl mi na srdce, abych vám vzkázal, že se mu daří dobře. V nemocnici mu dělali hromadu testů, ale všechny dopadly negativně. A jak to tak bývá, procházeli jsme se spolu bezmála každé odpoledne po pustých nemocničních chodbách a krátili si dlouhou chvíli povídáním. Tak nějak spontánně jsem mu začal vyprávět o své dceři. Jmenuje se Reba.“

Pomalu se mi to rýsovalo. Tak trochu jsem čekala další pátrání po zmizelém dědici či ověřování neověřených informací o někom, do koho se Reba třeba zamilovala.

Pokračoval: „Měl jsem v životě jen jedno dítě, jenom ji, a obávám se, že jsem ji dost rozmazlil, jakkoli jsem to neměl v úmyslu. Její matka od nás odešla, když byla Reba ještě malá, takhle maličká,“ ukázal rukou. „Měl jsem pořád spoustu práce a holčičku mi vychovávaly chůvy a slečny na hlídání. Kdyby byla chlapec, asi bych ji poslal do internátní školy, jako to udělali moji rodiče se mnou, ale když já ji chtěl mít pěkně na očích, doma. Když se na to dívám zpětně, asi to ode mě nebylo nejlepší rozhodnutí, ale tehdy jsem to tak ještě neviděl.“ Na chvilku se odmlčel a neklidně mávl rukou, jako by přikazoval neexistujícímu psovi, ať mu vyskočí na klín. „No nic. Na nějakou lítost je už dneska pozdě. Litovat něčeho nemá smysl. Co se stalo, nedá se odestát.“ Upřeně se na mě zadíval, oči utopené hluboko pod vystouplými nadočnicovými oblouky. „Zřejmě vás napadlo, kam tím vším asi mířím.“

Zmohla jsem se na nepatrné pokrčení ramen a trpělivě čekala, až dopoví, co chtěl říci.

„Rebu dvacátého července propustí na podmínku. To znamená příští pondělí. Chtěl bych, aby ji někdo vyzvedl a přivezl domů. Zůstane tady, dokud se zase nepostaví na vlastní nohy.“

„A odkud ji propustí?“ zeptala jsem se a doufala, že to

neznělo moc překvapeně, i když mě to zastihlo zcela nepřipravenou.

„Z Kalifornské ženské věznice. Znáte to zařízení?“

„Hmmm. V Coroně, pár set mil na jih odsud. Sice jsem tam nikdy přímo nebyla, ale vím, kde to je.“

„Dobře. Doufám, že vám váš pracovní rozvrh dovolí se tam vypravit.“

„To jistě dovolí, ale proč já? Účtuju si pět set dolarů za den a na úkol, jako je tenhle, si přece nepotřebujete najímat soukromého detektiva. To nemá žádné přátele?“

„Má, ale ne takové, kterým bych něco takového svěřil. A s penězi si nedělejte starosti. To je to poslední. S mojí dcerou je těžké pořízení. Má svou hlavu a je hrozně vzpurná.

Od vás bych potřeboval, abyste dohlížela na to, jestli po propuštění dochází na schůzky s kurátorem a vůbec dělá, co má. Zaplatím vám plnou sazbu, i když budete pracovat třeba jen část dne.“

„A co když se jí ten dozor nebude líbit?“

„Do toho nemá co mluvit. Oznámil jsem jí, že najmu někoho, kdo jí bude pomáhat, a ona souhlasila. Když jí padnete do oka, bude spolupracovat, aspoň v základních věcech.“

„A můžu se zeptat, co provedla?“

„Vzhledem k tomu, kolik času strávíte v její společnosti, asi máte právo to vědět. Obvinili ji, že zpronevěřila peníze společnosti, pro kterou pracovala. Alan Beckwith and

Associates se ta společnost jmenuje. Dělá do správy nemovitostí, investuje do bytové výstavby, do územního rozvoje a podobně. Znáte ho?“

„Zahlídla jsem to jméno v novinách.“

Nord Lafferty zakroutil hlavou. „On je mi lhostejný.

Přitom rodinu znám léta. Tracy je nádherný děvče. Vůbec nechápu, jak mohla skončit vedle někoho, jako je on. Alan Beckwith je totiž hrozný kariérista. Sám si sice říká podnikatel, ale osobně jsem nikdy tak docela nepochopil, v čem přesně podniká. Několikrát jsme se setkali a nemohu tedy říct, že by na mě nějak zvlášť zapůsobil. To Reba o něm má neuvěřitelně vysoké mínění. Za jednu věc mu ale zůstanu dlužen, než ji odsoudili, vypovídal v její prospěch.

Bylo to z jeho strany velkorysé gesto, které vůbec nemusel udělat.“

„Jak dlouho si v Coroně pobyla?“

„Odpykala si dvaadvacet měsíců ze čtyřletého trestu.

Dokonce se to obešlo i bez soudu. Když proti ní vznesli žalobu, což šlo bohužel mimo mě –, prohlásila, že je bez prostředků, a soudce jí přidělil obhájce ex offo. Po poradě s ním se vzdala práva na předběžné slyšení a podepsala přiznání.“

„Takhle jednoduše?“

„Obávám se, že ano.“

„A ten obhájce s tím souhlasil?“

„Samozřejmě protestoval, ale Reba ho vůbec

neposlouchala.“

„A kolik peněz že zpronevěřila?“

„Tři sta tisíc pět set dolarů za dva roky.“

„A jak přišli na to, že je okrádá?“

„Při běžném auditu. Přístup k bankovním účtům mělo jen pár zaměstnanců a Reba bohužel patřila mezi ně.

Podezření na ni padlo zcela logicky. Podobné problémy měla už dřív, ale nikdy nic tak velkého.“

Už už jsem chtěla něco namítnout, ale rozmyslela jsem si to.

Naklonil se ke mně a povídá: „Jestli jste chtěla něco říct, tak se nebojte a ven s tím. Stacey říkal, že býváte dost otevřená, a já myslím, že ani v mé přítomnosti na tom nemusíte nic měnit. Možná nás to ušetří zbytečného nedorozumění.“

„Jen mě napadlo, proč jste se do toho vlastně nevložil.

Kdyby se najal drahý právník, mohlo to vzít úplně jiný konec.“

Sklopil oči a zadíval se bezmyšlenkovitě na své ruce.

„Měl jsem jí pomoct… já vím… jenže já ji tahal z bryndy už

tolikrát, tolik dlouhých let… vlastně celý její život, jestli chcete slyšet pravdu. Aspoň mi to vždycky předhazovali moji přátelé. Tvrdili, že Reba má sama čelit následkům svého jednání, jinak že se prý nikdy nepoučí. Říkali, že jí ve skutečnosti pomáhám do pekla, že to její věčné zachraňování je za daných okolností to nejhorší, co můžu

dělat.“

„A kdo jsou ti ‚přátelé‘, o kterých mluvíte?“

Poprvé za celou dobu znejistěl. „Měl jsem přítelkyni.

Lucinda se jmenovala. Léta jsme spolu udržovali styky.

Přihlížela, jak za Rebu pořád někde oroduju, a přesvědčila mě, ať jí v tom projednou vykoupu, a to jsem nakonec taky udělal.“

„A…?“

„Upřímně řečeno, mě hrozně šokovalo, když Reba dostala čtyři roky. Nikdy by mě nenapadlo, že si vyslouží tak přísný trest. Myslel jsem, že soudce třeba výkon trestu odloží nebo se přikloní k podmínce, kterou navrhoval právě ten veřejný obhájce. Tak či onak, jsme se s Lucindou pohádali. Dost ošklivě, dlužno dodat. Rozešel jsem se s ní a zpřetrhal všechna pouta. Byla o dost mladší než já. Když to hodnotím zpětně, vidím, že sledovala spíš vlastní zájem, zřejmě v naději, že si ji vezmu. Reba jí vůbec nemohla přijít na jméno. A Lucinda to pochopitelně věděla.“

„A co se stalo s těmi zpronevěřenými penězi?“

„Reba je utopila v hazardu. Vždycky měla vášeň pro karty. A stejně tak i pro ruletu a pro automaty. Moc ráda sází i na koně, ale na to nemá hlavu.“

„Je závislá gamblerka?“

„Nemá problémy s hraním jako spíš s prohráváním,“

poznamenal s útrpným pousmáním.

„A co drogy a alkohol?“

„I na to musím bohužel kývnout, a to v obou případech.

Ráda si zahrává. Se vším. To má nejspíš po matce, ta byla taky taková lehkomyslná. Doufám, že se ve vězení naučila aspoň trochu ovládat. Co se týče vás a vašeho úkolu, budeme muset trochu improvizovat. Nemělo by vám to zabrat víc než dva tři dny, nejvíc týden, záleží, za jak dlouho se Reba sebere. Jelikož toho nebudete mít na práci zase tolik, nemusíte mi to ani dávat písemně. Stačí, když mi přinesete fakturu, a já vám ji proplatím. Klidně denně.

Samozřejmě hradím i další výdaje, které vám s tím vyvstanou.“

„To zní dokonale seriózně.“

„Jo, a ještě jedna věc. Při sebemenším náznaku, že zase sklouzává na šikmou plochu, mi, prosím vás, dejte vědět.

Možná že když ji dostatečně důrazně a jasně varuju, podaří se mi aspoň tentokrát zabránit neštěstí.“

„To by mohl být i dost tvrdý oříšek.“

„Toho jsem si plně vědom.“

Rychle jsem si jeho návrh nechala projít hlavou.

Zakázky určené pro paní na hlídání a pro žalobníčky obvykle nepřijímám, ale v tomhle případě to vypadalo, že si starý Lafferty nedělá starosti tak úplně zbytečně. „A v kolik že ji mají propustit?“

2

Cestou zpátky do města jsem vyzvedla prádlo z čistírny a v rychlosti prolétla supermarketem a nakoupila pár drobností, které jsem ještě před návratem do kanceláře chtěla hodit domů. Doufala jsem, že zastihnu svého domácího dřív, než mu přijede očekávaná dámská návštěva, která se měla dostavit v podvečer. Vlastně proto jsem oběhávala ty nákupy a čistírnu. Abych získala aspoň nějakou záminku pro to objevit se takhle uprostřed odpoledne doma. Henry se mi sice svěřuje s mnoha věcmi, a stejně tak i já jemu, ale jeho milostný život mezi ně nepatří.

Pokud se chci něco dozvědět, musím na to rafinovaně.

Byteček, jejž obývám, býval kdysi garáží pro jedno vozidlo, kterou s Henryho domem spojovala úzká pěšinka, dnes zasklená a připomínající chodbičku. V roce 1980

Henry garáž přestavěl na útulný byt, který si od té doby pronajímám. To, co v inzerátu stroze označoval za pět krát pět metrů obytné plochy, se postupem času proměnilo na plně zařízený „velký pokoj“, jenž dokázal pojmout obývák, kuchyňský kout, prádelní kout a koupelnu a odkud dnes vedou dokonce točité schody do patra s miniaturní ložnicí, k

níž přiléhá koupelna číslo dvě. Prostoru tam sice není mnoho, ale zato je účelně rozvržený, aby nepřišel nazmar jediný čtvereční centimetr. Dík důmyslně vestavěným skříňkám a výklenkům, dík obložení v týkovém a dubovém dřevě a dík malým okénkům to u mě vypadá tak trochu jako v lodní kajutě.

Zaparkovala jsem asi o dva vchody dál a vzala tašku s věcmi z čistírny a dva papírové pytle s nákupem. Načasovat jsem si to patrně nemohla lépe.

Když jsem totiž procházela rozvrzanou železnou brankou a zamířila po cestičce dozadu za dům, couval právě Henry s autem do své dvoumístné garáže. Vlastní jasně žlutého chevroleta kupé a právě se s ním vrátil z povinné technické kontroly, takže se mu lak blýskal, až z toho oči přecházely. Zřejmě ani interiér nehyzdila jediná skvrnka a určitě mu to tam vonělo „přírodně identickou“ borovicí. Vůz koupil v roce 1932 a celou tu dobu se o něj tak úzkostlivě staral, až při pohledu na něj získával člověk dojem, že je snad ještě v záruce, tedy za předpokladu, že se tehdy na auta záruky poskytovaly. Kromě chevroleta měl Henry ještě jeden vůz, prostornou dodávku, kterou obstarával nákupy a občas s ní jezdil na letiště do Los Angeles, vzdálené pětadevadesát mil jižním směrem. žluté kupé si šetřil na mimořádné příležitosti, přičemž dnešní den představoval jednu z nich.

Občas si ani neuvědomím, že je Henrymu už

sedmaosmdesát. Kromě toho se při popisu jeho osoby nedovedu ubránit tomu, abych ho nevykreslovala v těch nejrůžovějších barvách, což vzhledem k věkovému rozdílu padesáti let, který mezi námi je, působí někdy dost komicky a možná i trapně. Henry je inteligentní, roztomilý, sexy, dobře stavěný, pohledný, vitální a nadmíru laskavý muž.

Když ještě chodil do práce, živil se jako pekař a cukrář, a třebaže už je dvacet pět let v důchodu, pořád dělá ty nejlepší skořicové rohlíčky, jaké jsem kdy jedla. Pokud bych mu už

měla vytknout nějakou chybu, asi by šlo o jeho přehnanou opatrnost právě v srdečních záležitostech. Zamilovaného jsem ho zažila pouze jedinkrát. Kromě toho, že mu to zlomilo srdce, přišel málem i o poslední cent, takže se má od té doby dost na pozoru. Buď zatím nepotkal žádnou, která by ho dostatečně zaujala, nebo se prostě po ženských vůbec nedíval. To nicméně přestalo platit, když se na scéně objevila Mattie Halsteadová.

Mattie dávala hodiny kreslení na rekreačních plavbách v Karibiku, a jedné takové plavby se v dubnu účastnil i Henry se svou „přízní“, tedy se svými sourozenci. Nedlouho potom, co se z plavby vrátili, se u nás objevila Mattie, že prý jede do Los Angeles, respektive do San Diega, dát do galerie nějaké své obrazy. O měsíc později se pro změnu Henry vypravil zcela nečekaně do San Franciska, kde s ní strávil večer. Jejich vztah úzkostlivě tutlal, ale já si stejně všimla, že začal víc dbát na oblékání a dokonce i cvičit s činkami.

Jinak rodina Pittsů, jak se Henry jmenuje příjmením, se zpravidla dožívá dost vysokého věku (tedy alespoň „přízeň“

z matčiny strany) a všichni jeho sourozenci se těší pozoruhodně pevnému zdraví.

William je sice trochu hypochondr a Charlie skoro neslyší, ale jinak všichni budí dojem, že tu snad budou věčně. Lewis, Charlie a jejich sestra Nell žijí v Michiganu, ale často se s Henrym a Williamem navzájem navštěvují, někdy plánovaně, jindy z náhlého popudu. William a má kamarádka Rosie, která u nás ve čtvrti provozuje sympatickou hospůdku, oslaví přesně 28. listopadu tohoto roku už druhé výročí svatby. že by i Henry koketoval s podobnou myšlenkou…? Alespoň jsem v to doufala. Ony totiž románky jiných lidí nejsou zdaleka tak riskantní jako ty vlastní. I já toužila po pravé lásce a po všem tom krásném, co ji provází, ale současně jsem nechtěla zinkasovat jedinou ránu.

Když mě Henry uviděl, zpomalil, abych ho dohnala.

Všimla jsem si, že se nechal ostříhat, a také mi padla do oka jeho modrá džínová košile, ke které si vzal dokonale nažehlené pláťáky. Dokonce i obvyklé sandály vyměnil za elegantní mokasíny a tmavé ponožky.

Prohlásila jsem: „Počkej chviličku, jen si to hodím k sobě.“

Počkal tedy. Já mezitím v rychlosti běžela odemknout byt a složila celý ten náklad těsně za dveřmi. Nic z toho, co

jsem koupila, se v nejbližších třiceti minutách určitě nemohlo zkazit. Zase jsem se vrátila k Henrymu. „Máš novej sestřih. Vypadá skvěle.“

Polichoceně si přejel rukou po vlasech. „Šel jsem kolem holičství a najednou si uvědomil, že už to mám krapet dlouhý. Nemyslíš, že mi to vzali moc?“

„Ale vůbec ne. Dělá tě to mladším,“ prohodila jsem a v duchu si říkala, že by Mattie musela být úplně zabedněná, kdyby si nedomyslela, jaký je Henry ve skutečnosti poklad.

Přidržela jsem mu síť proti hmyzu, zatímco lovil z kapsy klíče a odemykal. Následovala jsem ho dovnitř a přihlížela, jak skládá na kuchyňskou linku nákup.

„To je fajn, že zase přijede Mattie. Určitě se na ni už

těšíš, viď?“

„Bude tu jen jeden večer.“

„A u jaké příležitosti tentokrát?“

„Dělala na zakázku obraz pro jednu paní z La Jolla.

Poveze jí ho a k tomu ještě pár dalších v případě, že by se jí ten první nelíbil.“

„Hmmm, ale stejně je od ní hezké, že si najde čas se tady zastavit. Kdy má dorazit?“

„Doufá, že se jí podaří dostat se sem do čtyř, ale záleží na dopravní situaci. Říkala, že hned jak se ubytuje v hotelu a trochu se vzpamatuje, tak zavolá. Dohodli jsme se, že přijde na večeři, samozřejmě pokud mi do toho něco nevleze.

Slíbil jsem, že připravím jen něco malého, ale znáš mě.“

S těmi slovy začal Henry vyndávat věci z tašky s nákupem: papírový balíček od řezníka, brambory, zelí, šalotku a velkou sklenici majonézy. Pak otevřel troubu a zkontroloval, jak se vyvíjí situace v hliněném pekáči se zelenými fazolkami zapékanými s melasou, hořčicí a kouskem nasoleného vepřového. Na kuchyňské lince jsem zahlédla dva bochníky čerstvého chleba a uprostřed jídelního stolu stál pod skleněným poklopem čokoládový dort. Nadto Henry natrhal na zahradě krásnou kytici růží a levandulí, které naaranžoval do porcelánové konvice na čaj.

„Ten dort vypadá báječně.“

„Má dvanáct vrstev. Dělal jsem ho podle receptu od Nell a ta ho má zase od naší matky. Pokoušíme se o něj už léta, ale nikomu se to nedaří. Nell to sice jednou nějak zvládla, ale říkala, že to teda byla piplačka. Šest korpusů jsem musel vyhodit, než se mi to povedlo dovést ke zdárnému konci.“

„A co dalšího se bude podávat?“

Henry vytáhl litinovou pánev a postavil ji na sporák.

„Smažené kuře, bramborový salát, zelný salát a zapékané fazolky. Říkal jsem si, že bych to mohl pojmout jako takový menší piknik vzadu na zahradě, ale aby se mi mezitím neochladilo…“ Otevřel skříňku s kořením a zadíval se soustředěně na její obsah, načež vytáhl lahvičku se sušeným koprem. „A co kdybys povečeřela s námi? Mattie tě určitě ráda uvidí.“

„Ale prosím tě. Ještě by musela dbát na bonton, a to je to

poslední, co by mohla potřebovat. Po šesti hodinách jízdy…

Radši jí nabídni panáka a nech ji, ať si dá nohy na stůl.“

„O ni strach mít nemusíš. Ta má energie na rozdávání.

Udělá jí to radost, určitě.“

„Uvidíme, jak se to vyvrbí. Teď musím beztak zpátky do kanceláře, ale až se zase vrátím, přijdu se na vás podívat.“

Byla jsem rozhodnutá to odmítnout, ale nechtěla jsem působit neurvale. Podle mého názoru potřebovali hlavně soukromí. Plánovala jsem se s ní proto jen v rychlosti pozdravit, jen abych uspokojila zvědavost. Jinak Mattie byla buď ovdovělá, nebo rozvedená, těžko říci. Každopádně při své poslední návštěvě se několikrát zmínila o manželovi. Při jedné příležitosti, když si Henry kurýroval namožené koleno, se sama vypravila na pěší túru do hor, na místo, kam rok co rok jezdívala s manželem. To k němu snad pořád něco cítila? Ať byl manžílek živý nebo mrtvý, dvakrát se mi nepozdával. Henry se snažil být nonšalantní, zřejmě aby na něm nikdo nepoznal, co cítí, nebo tak mohl schválně reagovat na signály, které k němu Mattie nenápadně vysílala. Samozřejmě jsem si to všechno mohla jen představovat, ale zase tak bujnou fantazii nemám. V každém případě jsem se ten večer chystala na večeři k Rosie, připravená na svůj týdenní příděl jejích specialit, které člověku dokázala vnutit tak přesvědčivě, bezohledně a současně i laskavě, že se ani nezmohl na odpor.

Ještě jsem se ale vrátila do kanceláře a zavolala

odtamtud

Priscille

Hollowayové,

kurátorce

Reby

Laffertyové. Jméno a telefonní číslo na ni mi dal závěrem naší schůzky Nord Lafferty. Když jsem se vracela k autu a odemykala si, objevila se na prahu Laffertyho domu ta postarší hospodyně, zavolala na mě a rozeběhla se po cestičce mým směrem, v ruce fotografii.

Celá zadýchaná mi řekla: „Pan Lafferty vám zapomněl dát tohle. To je Rebina fotografie.“

„Díky. Bude se hodit. Vrátím ji, hned jak sem s Rebou přijedeme.“

„To není vůbec třeba. Říkal, že jestli chcete, můžete si ji nechat.“

Ještě jednou jsem jí poděkovala a schovala si fotografii do tašky. Teď, zatímco jsem čekala, až mi to na druhém konci zvedne kurátorka Hollowayová, jsem si ten snímek vzala opět do ruky a pozorně se na něj zadívala. Kdybych dostala na vybranou, asi bych sáhla po nějaké novější fotografii. Tahle byla pořízená v době, kdy bylo Rebě tak dvacet pět, možná trochu víc, a tvářila se na ní tak nějak potutelně. Tmavé a velké oči upírala přímo do objektivu, rty měla trochu pootevřené, jako by se právě chystala promluvit. Vlasy sahající po ramena si barvila na blond, ale zjevně spíš k vlastní škodě. Pleť měla bezvadnou, se sotva patrnými ruměnci na tvářích. Za ty dva roky ve vězení mohla pár liber přibrat, ale i tak jsem nepochybovala, že ji poznám.

Na druhém konci se ozval ženský hlas: „Hollowayová.“

„Dobrý den, tady Kinsey Millhoneová. Jsem místní soukromá vyšetřovatelka –“

„Vím, kdo jste. Telefonoval mi pan Lafferty a říkal, že si vás najal, abyste vyzvedla jeho dceru z vězení, až ji propustí.“

„Proto vám také volám. Chci se s vámi domluvit.“

„Výborně. Jsem celkem ráda, že tam sjedete. Ušetříte mi tím cestu. Jestli se stačíte vrátit před třetí, stavte se u mě v kanceláři. Víte, kde mě najdete?“

Nevěděla jsem, ale nadiktovala mi adresu. „Tak se uvidíme v pondělí,“ rozloučila jsem se.

Zbytek

odpoledne

jsem

strávila

papírováním,

vyplňováním a tříděním formulářů a hodnotících zpráv, v marné snaze uklidit si alespoň přibližně na stole. Kromě toho jsem si svědomitě nastudovala, jaké předpisy se vlastně vztahují na podmínečné propuštění, k čemuž mi posloužila informační brožurka vydaná Kalifornským úřadem pro nápravu.

Když jsem se toho dne podruhé vracela domů, na zahradě za domem nebylo po nějakém pikniku ani památky.

Zřejmě si nakonec Henry řekl, že bude lepší prostřít k večeři uvnitř. Přesunula jsem se proto k zadním dveřím a nahlédla dovnitř. Bohužel mé naděje na těžkou romantiku úplně zašlapal do země Henryho bratr William, který zcela netaktně zevloval v kuchyni. Henry seděl v houpacím křesle

a vypadal ztrápeně, v ruce obligátní skleničku Jacka Danielse. Mattie decentně usrkávala ze sklenky s bílým vínem.

William, o dva roky starší než Henry, svého bratra vždy tak silně připomínal, že byste je klidně považovali za dvojčata. Bílé vlasy mu pomalu řídly, což tedy pro Henryho neplatilo, ale jinak měl tytéž oslnivě modré oči a i jeho vzpřímené držení těla jako by neslo odlesky vojenského výcviku. Na sobě měl nažehlený kompletní oblek a z kapsy u vestičky mu visel řetízek od hodinek. Zaťukala jsem na sklo dveří a Henry se mi vydal otevřít. William při pohledu na mě galantně vstal a já věděla, že když mu nedám pohov, bude takhle stát snad věčně. I Mattie se zvedla, aby se se mnou pozdravila, a třebaže jsme se přímo neobjaly, stiskly jsme si ruce a náznakově se políbily.

Mattie se ještě nepřehoupla přes osmdesátku, měla poměrně vysokou a štíhlou postavu a jemné stříbřité vlasy, které si na temeni stahovala do drdolu. Při pohybu se jí zaleskly náušnice, stříbrné, poněkud větší a umělecky zpracované.

Pozdravila jsem: „Dobrý den, Mattie. Jak se daří?

Vypadá to, že jste to nakonec stihla…“

„Ráda vás zase vidím. Stačila jsem to jen tak tak.“ Na sobě měla hedvábnou halenku v barvě červených korálů a k ní dlouhou rozevlátou sukni, pod kterou byly vidět kožené boty bez podpatku. „Dáte si s námi skleničku vína?“

„Spíš ne, ale díky. Mám totiž ještě něco na práci, tak bych zas měla běžet.“

Henry zabručel: „Jen si dej skleničku. Co by ne? A klidně zůstaň i na večeři. Když už se pozval tadyhle William, tak proč si dělat vrásky? Rosie asi štvalo, jak se jí pořád plete pod nohama, tak ho poslala sem.“

William prohlásil: „Najednou vám ji to popadlo, vůbec nechápu proč. Právě jsem se vrátil od doktora a říkal jsem si, že ji určitě bude zajímat, jak mi dopadly odběry krve, zvlášť jakou mi naměřili hladinu HDL. Třeba byste se na to taky chtěli mrknout.“ S těmi slovy vytáhl kus papíru a začal významně ukazovat do jeho pravé poloviny, na dlouhý sloupec čísel. Ze slušnosti jsem zkontrolovala, jak je na tom s glukózou, sodíkem, draslíkem a chlórem, ale pak jsem uviděla výraz na Henryho obličeji. Obracel oči v sloup, až

mu málem mizely pod víčky. William v klidu pokračoval dál: „Vidíte, rizikový koeficient LDL, HDL mám 1,3.“

„Pardon, ale to je špatně?“

„Ne, kdepak. Doktor říká, že je to optimální… tedy s přihlédnutím k mému celkovému zdravotnímu stavu…,“

dodal William zkroušeným hlasem, aby vzbudil dojem, že na tom se zdravím není právě nejlépe.

„No, tak to můžeš být rád. To je fajn, ne?“

„Dík. Volal jsem Lewisovi, bratrovi, aby se to taky dozvěděl. Jemu naměřili LDL 2,14, což bych tedy já považoval za důvod k obavám. Sice tvrdí, že dělá, co může,

ale moc se mu to nedaří. Až si to pročteš, můžeš ty výsledky poslat i Mattie, ať se taky podívá.“

Henry se přestal ovládat: „Williame, můžeš se posadit?

Už mě z tebe bolí za krkem.“ Vstal z houpacího křesla a vytáhl z kredence další skleničku na víno. Naplnil ji až po okraj a podal mi ji, přičemž mi trochu vína vybryndal na ruku.

William si sedl, až když mi galantně odsunul židli a až

když jsem se i já posadila. Přijala jsem místo a tiše utrousila: „Děkuju.“ Pak jsem se začetla do sloupce hodnot, které mu naměřil doktor, a ukazovala přitom prstem na jednotlivé položky. „Vypadá to, že jsi na tom dobře,“ poznamenala jsem a podala papír Mattie.

„No, pořád ještě mám to bušení, ale doktor už mi na to něco předepíše. Říká, že na člověka v mým věku jsem tedy zdravej jak tuřín.“

„Když jseš tak zdravej, proč běháš obden na pohotovost?“ ucedil Henry.

William se s klidem obrátil na Mattie. „Bratr na zdraví vůbec nehledí a nikdy nepřizná, že někteří z nás jsou holt čilejší.“

Henry si znechuceně odfrkl.

William si odkašlal: „Tak, to bychom měli. Radši změníme téma, když Henrymu tohle po chuti není. Snad se vás nijak nedotknu, ale Henry říkal, že prý vám zemřel manžel. Neurazíte se, když se zeptám na co?“

Henry si myslel, že se mu to snad jen zdá. „Tomu říkáš jiné téma? Vždyť je to to samé, smrt a nemoci. Umíš vůbec myslet na něco jiného?“

„Tebe jsem se na nic neptal,“ uzemnil ho William a zase se otočil k Mattie. „Doufám, že pro vás není moc bolestné o tom mluvit.“

„Ne, teď už ne. Barry zemřel před šesti roky, na srdeční selhání. Myslím, že odborně se tomu říká ischemie srdeční.

Vyučoval šperkařství na umělecké škole v San Francisku.

Měl velký talent, i když byl trochu výstřední…“

William zúčastněně přikyvoval: „Ischemie srdeční.

Znám ten termín. Pochází z řeckého ischein, což znamená ‚zničit‘ nebo také ‚zastavit‘, v kombinaci s haima čili ‚krev‘.

V polovině devatenáctého století ho zavedl jeden německý profesor patologie. Rudolf Virchow. Pozoruhodný člověk.

Kolik vůbec bylo vašemu panu manželovi?“

„Williame!“ zavrčel Henry.

Mattie se ale jen usmála. „Henry, mně to ale vážně ani trochu nevadí. Zemřel dva dny před svými sedmdesátými narozeninami.“

William vytřeštil oči. „Chudák, to ho to schvátilo zrovna v nejlepších letech. Osobně jsem už několikrát prodělal anginu, ale vždycky jsem to nějakým zázrakem rozchodil.

Zrovna před pár dny jsme s Lewisem po telefonu řešili, jak jsme na tom se srdcem. Lewise, našeho dalšího bratra, si určitě pamatujete, že ano?“

„Samozřejmě. Doufám, že on, Nell i Charles jsou na tom po zdravotní stránce dobře.“

„Výborně,“ přikývl William. Poposedl si a poněkud ztišil hlas. „A váš manžel? To ho před tou fatální příhodou vůbec nic nevarovalo?“

„Pobolívalo ho na prsou, ale odmítal jít k lékaři. Barry byl prostě fatalista. Věřil, že každý člověk má zkrátka svůj čas a že s tím nic nenaděláme, i kdybychom tomu sebevíc předcházeli. Věk se podle něho řídil neviditelným budíkem, který natáhl Bůh v den, kdy jsme se narodili. Říkal, že nikdo z nás nemůže vědět, kdy tenhle budík zazvoní, ale prý nemá smysl snažit se ho přeřizovat. život měl ale hrozně rád, to se musí nechat. U nás v rodině se většinou nedožíváme ani šedesátky a všichni mí příbuzní si pořád na něco stěžují, pořád je někde bolí a píchá. Mají prostě strach z toho, čemu se beztak nikdo nevyhneme.“

„Šedesát! Slyším správně? To je k nevíře. Nemá to náhodou co dělat s genetikou?“

„To bych neřekla. Rozhoduje tady spousta faktorů.

Rakovina, cukrovka, selhání ledvin, chronická plicní onemocnění…“

William se chytil rukou za prsa. Tak šťastného jsem ho neviděla od chvíle, co měl chřipku. „Chronické resktrikční ventilační poruchy! To ve mně vyvolává řadu vzpomínek.

Na dýchací obtíže jsem začal trpět už v mládí –“

Henry zčistajasna zatleskal. „Dobře dobře. Řekl bych, že

téma už jsme vyčerpali, takže co se takhle najíst…?“

Přešel k ledničce, vyndal skleněnou mísu se zelným salátem a postavil ji na stůl s o dost větší razancí, než bylo nezbytně nutné. Smažené kuře čekalo na podnose na kuchyňské lince, pravděpodobně stále ještě teplé. Postavil je doprostřed jídelního stolu a k němu přiložil porcovací nůžky. Hliněný pekáček s fazolkami, které voněly bobkovým listem, čekal v troubě. Z keramické dózy vytáhl několik naběraček, vidliček a obraceček, aby bylo jídlo čím nakládat na talíře, které mezitím stačil vyndat z kredence a podat Williamovi. Patrně doufal, že ho tím zaměstná a přivede na jiné myšlenky, takže pak bude moci v klidu naservírovat zbylé chody. Jenže William pokládal talíře na stůl hrozně pomalu a celou dobu se vyptával Mattie na podrobnosti vztahující se k úmrtí její maminky, která zemřela na hnisavou meningitidu.

Při večeři dbal Henry na to, aby se konverzace odehrávala pokud možno v neutrálních vodách. Tak jsme se Mattie ptali na takové ty obvyklé věci, jako jaká byla cesta ze San Franciska, jestli nebyla dopravní zácpa, v jakém stavu jsou dnes silnice a podobně. Získala jsem ideální příležitost si ji důkladně prohlédnout. Měla průzračné šedé oči a jen nepatrně se líčila. Také se mohla pyšnit dost výraznými rysy. Nos, lícní kosti a bradu měla krásně prokreslené a symetrické jako manekýna. Pleť jí ošlehalo slunce jako námořníkovi, zřejmě jak dlouhé hodiny stála

venku za malířským stojanem a skicovala.

Bylo mi jasné, že zatímco já uvažovala, jak se co nejvhodněji rozloučit, přemýšlel William už zase o nevyléčitelných chorobách a o tom, jak na ně opět převést řeč. Plánovala jsem, že ho odtamtud nějak vymanévruji, aby měli Henry s Mattie konečně chvilku pro sebe. Přitom jsem si pochutnávala na kuřeti, na bramborovém a zelném salátu, zapékaných fazolkách a na dortu a neustále pokukovala po hodinách. Jídlo bylo pochopitelně vynikající a já je do sebe doslova naházela, jak mi chutnalo. Přesně v půl deváté a pět minut jsem už měla na jazyku uvěřitelnou výmluvu, jenže Mattie nečekaně složila ubrousek a položila ho na stůl vedle talíře.

„No… tak už abych pomalu šla. Až se vrátím do hotelu, čeká mě ještě nějaké telefonování.“

„Vy už jdete?“ podivila jsem se a snažila se nedat najevo zklamání.

„Má za sebou dlouhou cestu,“ podotkl Henry a odnesl jí talíř. Došel s ním ke dřezu, opláchl ho pod tekoucí vodou a vložil do myčky. Mattie přitom povídá: „Zabalím ti kus kuřete, kdyby na tebe přišla později chuť.“

„Nepokoušej mě. Jsem najedená, ale ne přejedená, přesně jak to mám ráda. Bylo to vynikající, Henry. Nemám slov. Je vidět, žes to jídlo připravoval s láskou.“

„Jsem rád, že ti chutnalo. Ještě ti skočím vedle pro věci,“

s těmi slovy si otřel ruce do utěrky a zamířil do ložnice.

William odložil ubrousek a hlučně odsunul židli od stolu. „Asi bych už taky měl běžet. Doktor mi pořád říká, ať hlavně dbám na pravidelný režim, a to znamená minimálně osm hodin spánku! Navíc bych si měl ještě před spaním trochu zacvičit, aby mi to líp trávilo. Samozřejmě nic, při čem bych se strhal.“

Obrátila jsem se k Mattie: „Máte na zítra nějaké plány?“

„Bohužel. Hned ráno odjíždím, ale za pár dní se zase vracím.“

To už se v kuchyni zase objevil Henry, v ruce hebký kašmírový šál, který jí ovinul kolem ramen. Něžně ho poklepala po hřbetu ruky a sehnula se pro koženou kabelu, kterou si odložila u nohou židle. „Doufám, že se zase brzy uvidíme,“ otočila se na mě.

„Taky doufám.“

Henry ji zlehka uchopil za loket. „Doprovodím tě.“

Jenže William si mezitím uhladil vestu a povídá: „To nebude třeba. Ochotně se toho ujmu,“ načež nabídl Mattie rámě. Zavěsila se tedy do něj a celou cestu ke dveřím vysílala přes rameno k Henrymu bezradné pohledy.

3

V sobotu jsem spala do osmi. Osprchovala jsem se, oblékla se, udělala si hrnek kávy a posadila se za kuchyňskou linku, na kterou jsem si prostřela k snídani.

Jako obvykle jsem si dala misku cereálií. Když jsem opláchla nádobí, tedy jednu misku a jednu malou lžičku, zase jsem se posadila k lince a rozhlédla se kolem. Jsem neobyčejně pořádkumilovná osoba a zrovna minulý týden jsem si doma důkladně vygruntovala. A jelikož můj společenský život dávno uvázl na bodu mrazu, věděla jsem, že strávím sobotu a neděli sama, jako ostatně většinu víkendů. Zpravidla mi to nijak nevadilo, ale tentokrát jsem z toho měla divný pocit. Hrozně jsem se nudila. Tak moc jsem toužila něco dělat, že jsem dokonce chvíli uvažovala, zda se nevypravit do kanceláře a nezaložit složku k dalšímu případu, na kterém jsem začala pracovat. Jenže má kancelář působí tak ukrutně skličujícím dojmem, že jsem tam nechtěla strávit ani minutu navíc, pakliže to nebylo vysloveně nutné. Bohužel. Tím pádem mi zbývalo jen… co?

To kdybych tak věděla! Ve chvilkovém záchvatu paniky jsem si uvědomila, že dokonce nemám ani co číst. Když

jsem se chystala do knihkupectví, že si nakoupím pár dalších paperbacků, zazvonil telefon.

„Ahoj, Kinsey. Tady Vera. To jsem ráda, že jsem tě zastihla. Máš chvilku?“

„No jasně. Už jsem byla na odchodu, ale klidně to počká,“ ujistila jsem ji. S Verou Liptonovou jsem pracovala u kalifornské pojišťovny Fidelity. Dlouhých šest let jsem pro ně vyšetřovala případy žhářství a neoprávněných nároků na pojistku. Pracovala jsem tam externě, zatímco Vera dělala na plný úvazek vedoucí v náhradě škod. Za tu dobu, co jsme se neviděly, stačila z místa odejít, vzít si doktora a stát se matkou. Potkala jsem ji v dubnu s manželem, jistým Neilem Hessem. Neměly jsme moc času si popovídat, jen jsem si všimla, že za sebou ještě táhnou na vodítku štěně zlatého retrievera a v kočárku že vezou osmiměsíčního syna, na jehož jméno jsem se jaksi zapomněla zeptat. Vera musela být navíc v dost pokročilém stadiu těhotenství, a soudě podle jejího mohutného břicha, se jí druhé dítě mělo narodit každým dnem. Do telefonu jsem řekla: „Co dítě? Když jsme se potkaly onehdá na pláži, vypadalo to, že snad porodíš ještě ten den.“

„Ani mi to nepřipomínej. Byla jsem strhaná jak kůň. Do nohou mi vystřelovala děsná bolest a dítě mi tak tlačilo hlavičkou na močák, že jsem myslela, že si budu každou chvíli muset ždímat kalhotky. Ještě ten večer přišly první stahy a druhý den dopoledne byla Meg na světě. Poslyš,

proč volám… celkem by nás potěšilo, kdyby ses u nás stavila. V poslední době se vůbec nevídáme…“

„To bych moc ráda. Něco navrhni a domluvíme se.“

Na chvilku se odmlčela. „To se právě chystám udělat.

Zvu tě k nám na skleničku. Dneska odpoledne se u nás sejde pár lidí na grilování.“

„Vážně? A v kolik?“

„Ve čtyři. Vím, že je to trochu narychlo, ale doufala jsem, že budeš mít volno.“

„Mám volno. Skoro vždycky mám volno. A co se vlastně slaví?“

Vera se zasmála. „Neslaví se nic. Prostě jsem si říkala, že by to mohlo být hezké. Pozvali jsme pár lidí ze sousedství. Bude to naprosto neformální a komorní. Jestli máš po ruce tužku, nadiktuju ti adresu. Tak mě napadá, co kdybys přišla o trochu dřív, ať máme čas to všechno probrat?“

Přijala jsem sice tu informaci, ale tak docela ji nestrávila.

Proč mi tak najednou volala? „Vero, určitě nemáš něco za lubem? Neber si to osobně, ale tehdy v dubnu jsme spolu mluvily jen pár minut a předtím jsme se čtyři roky neviděly.

Nevykládej si to špatně, ale připadá mi to trochu zvláštní, i když vás určitě ráda uvidím.“

„Hmmm.“

„Co…,“ ani jsem se nenamáhala s tázacím tónem. „No tak dobře, já ti to teda povím na rovinu, ale musíš mi slíbit,

že mě nesprdneš.“

„Poslouchám, ale dost nepříjemně se mi svírá žaludek.“

„Na víkend přijede do města Neilův mladší bratr, Owen.

Říkali jsme si, že byste se třeba mohli seznámit.“

„To jako proč?“

„Kinsey, muži a ženy se občas seznamují, tak to v životě chodí. Tys o tom nikdy neslyšela?“

„To jako schůzka naslepo?!?“

„žádná schůzka naslepo. Jen pár drinků a keksy. Navíc tam bude spousta dalších lidí, takže s ním rozhodně nebudeš muset být o samotě. Posadíme se vzadu terasu. Budou sýrové hody se spoustou pití. Když se ti bude líbit, paráda.

Když ne, nic se nestalo.“

„Když ses mě posledně snažila s někým seznámit, přivedlas Neila,“ poznamenala jsem.

„No právě. A podívej, jak dobře to nakonec dopadlo!“

Chvilku jsem nic neříkala. „Jak vypadá?“

„No, kromě toho, že tahá ruce málem po zemi, celkem ujde. Hele, nechala jsem ho vyplnit náš formulář, takže si ho budeš moct proklepnout. Prostě přijď v půl čtvrtý k nám a o zbytek se nestarej. Osobně si beru jediný džíny, co se mi ještě nepářou na zadku, jestli tě to nějak uklidní…“

S těmi slovy zavěsila a já sotva zalapala po dechu: „Ale…“

Civěla jsem do zdi a poslouchala monotónní vyzvánění telefonu, dočista zoufalá. Určitě jsem došla spravedlivého

trestu za to, že jsem se před chvilkou tak vyhýbala práci.

Měla jsem se sebrat a jít do kanceláře. Neměla jsem ji tak pomlouvat! Všehomír vidí naše hříchy a velmi krutě a velmi nesmlouvavě nás za ně trestá, například schůzkami s neznámými muži. Vybelhala jsem se nahoru po točitém schodišti a otevřela skříň, abych mohla pro změnu zoufale zírat na své šaty. Naskytl se mi tento pohled: jedny černé, víceúčelové šaty, jediné, které mám, šaty, které se hodí na pohřby a další ponuré události, a naopak nehodí na schůzky s neznámými muži, tedy pokud nejsou zrovna mrtví. Dále jsem napočítala troje džíny, jednu džínovou vestu, jednu krátkou sukni a nové tvídové sáčko, které jsem si koupila před osmnácti měsíci, když jsem šla na oběd se sestřenicí Tashou. Zapomínat jsem nesměla ani na olivově zelené koktejlové šaty, na které pořád zapomínám a které mi darovala jedna žena, již o něco později rozstříleli jak řešeto.

Kromě toho jsem ve skříni měla ještě pár věcí, které odložila Vera, včetně hedvábných kalhot s tak dlouhými nohavicemi, že jsem ty kalhoty musela nosit několikrát ohrnuté v pase.

Vzít si je na sebe, Vera by je po mně nakonec ještě mohla chtít zpátky, takže bych pak musela jet domů od pasu dolů nahá. Tedy, ne že bych kalhoty harémové tanečnice považovala za oděv vhodný na rodinné grilování. To jsem tedy věděla o lepším. Zkrátka jsem jen pokrčila rameny a vzala si obligátní rolák a džíny.

Přesně v půl čtvrté jsem už svědomitě zvonila u dveří

Veřina domu. Adresa odkazovala na severovýchodní část města, na jednu starší čtvrť. Bydleli v typickém dřevěném domě viktoriánského stylu, natřeném tmavošedou barvou, s bílými okenními rámy a dalšími prvky. Nahoře jsem ještě zahlédla dřevěnou verandu do tvaru „L“, která měla zábradlí obestavěné spoustou nevkusných dekorací. Kukátko dveří mělo uprostřed na skle malou růžičku, takže když se v předsíni objevila Vera, měla jasně růžový obličej. Za jejími zády se nadšeně rozštěkal pes, který se už zjevně nemohl dočkat, až zas vyskočí na nově příchozího a pořádně ho poslintá. Vera otevřela a hbitě chytila psa za obojek, aby jí neutekl.

Usmála se na mě: „Netvař se tak sklíčeně. Dostalas odklad. Poslala jsem totiž mužský pro pampersky a pro pivo, takže máme asi dvacet minut jenom pro sebe. No tak, pojď přeci dál!“ Vlasy měla ostříhané nakrátko a melírované. Pořád ještě nosila ty své brýle s drátěnými obroučkami a obřími namodralými skly. Zkrátka, Vera byla typ ženské, co všude, kam přijde, přitahuje „obdivné“

pohledy. Byl jí pořádný kus, ačkoli množství nadbytečných kilogramů, které přibrala s Meg, už zase shodila. Doma chodila bosky, na sobě džíny a příliš velkou halenu s krátkými rukávy a komplikovaným výstřihem. Z neustálého přenášení a chování batolat a miminek si už vypracovala slušné bicepsy.

Přidržela mi dveře a šikovným úklonem znehybnila psa,

aby na mě zatím ještě neskákal. Od chvíle, co jsem ho viděla naposledy, dvakrát tolik vyrostl. Nevypadal sice jako nějaký nevyzpytatelný voříšek, co hned každého pokouše, ale rozhodně měl přebytek energie. Sklonila se těsně k němu, chytila ho za čumák a přikázala: „Fuj!“ tónem, který zněl sice přísně, ale na psa valný účinek neměl. Spíš to vypadalo, že má ten chlupáč ještě radost, že se mu konečně věnuje pozornost, protože Veře olízal obličej, jakmile mu k tomu jen dala příležitost.

„To je Chase. Nevšímej si ho. On se uklidní.“

Pokusila jsem se psa si nevšímat, jenže on běhal jako šílený kolem mě, radostně štěkal a pak se mi zakousl do jedné z nohavic a začal mě za ni tahat. Vrčel svým komickým štěněcím způsobem a zapíral se předními packami o koberec, aby bylo jasné, že až tu nohavici jednou dostane, rozcupuje ji na kousky. Odevzdaně jsem tam stála a pak najednou povídám: „Páni, Vero, to je legrace. Jsem tak ráda, že jsem přišla.“

Loupla po mně pohledem, ale nechala ten sarkasmus plavat. Popadla psa za obojek a odtáhla ho do kuchyně, kam jsem ji i já následovala. Hala měla vysoký strop a na pravé straně vedlo nahoru schodiště. Vlevo se vcházelo do obýváku. Na opačném konci byly kuchyňské dveře. Všude samá palubka, plastiková hračka a ohryzaná psí kost. Vera šoupla psa do boudy velikostí lodního kufru, což Chaseovi v nejmenším nevadilo, ale já z toho měla trochu výčitky

svědomí. Zlostně se ohlédl po jednom z ventilátorů uvnitř a upřel svůj pohled na mě. Zračila se v něm naděje.

Kuchyně byla neuvěřitelně prostorná a skrz francouzské okno jsem zahlédla avizovanou dřevěnou terasu. Kredenc měla barvu tmavých třešní, kuchyňskou linku tvořila deska ze zeleného mramoru a v pultu uprostřed místnosti byl vestavěný sporák se šesti hořáky. Jak miminko, tak Veřin syn, o kterém mluvila jako o Peterovi, už měli po koupeli a chystali se do postýlek. Poblíž dřezu zdobila jakási žena ve světle modré pracovní šatovce žlutým krémem půlky natvrdo vařených vajec, jichž jsem napočítala asi tucet.

„Tohle je Mavis,“ představila ji Vera. „Ona a Dirk nám pomáhají, aby toho na mě nebylo moc. Navíc mám i slečnu na hlídání.“

Nezřetelně jsem pozdravila a Mavis se na mě v reakci na to usmála, aniž ovšem přestala vytlačovat krém ze zdobítka.

Podnos s vejci byl na okrajích obložený čerstvou petrželkou.

Vedle na lince stály dva plechy zapékaných toastů a další dva podnosy s čerstvou zeleninou, cizokrajnými sýry a hroznovým vínem. Tolik k „sýrovým hodům“, pro které mám osobně spíš slabost, asi že nejsem v jídle příliš vybíravá. Celé to ve mně budilo dojem, jako by se večírek připravoval snad týdny. Proto se mě nakonec zmocnilo podezření, že původní kandidátku na seznámení s Owenem schvátila chřipka a mě že vybrali na její místo… jako náhradnici.

Dirk, který měl na sobě oblekové kalhoty a krátké bílé sáčko, zaujal strategickou pozici u špižírny, kde zřídil improvizovaný bar, na němž se blýskala řada sklenic, kbelík na led a obdivuhodná zásoba lahví s kořalkou a víny.

„Kolik hostů čekáte?“

„Dvacet pět nebo tak nějak. Sezvali jsme to na poslední chvíli, takže spousta lidí asi vůbec nedorazí.“

„Jasně.“

„Ještě jsem se nenapila alkoholu. Kvůli dětem.“

Mladší z dětí, Meg, byla přikšírovaná k dětské sedačce umístěné uprostřed jídelního stolu, odkud pozorovala všechno kolem, v očích zvláštní, spokojený výraz. Peter, jemuž bylo už jedenadvacet měsíců, seděl na takové té vysoké skládací dětské židli. Před sebou měl tác posetý sýrovými krekry a zeleným hráškem, který občas i jedl, i když častěji jej drtil lžící.

Vera k tomu podotkla: „To není jeho večeře. To má, aby se nějak zabavil, než přijde slečna na hlídání. Tak mě napadá, že ti Dirk může připravit něco k pití, a já zatím dojdu nahoru uložit Petera.“ Odebrala dítěti tác a odložila jej stranou, načež vzala chlapečka a zapřela si ho o bok. „Jsem tu hned. Kdyby Meg náhodou plakala, tak bude chtít zřejmě pochovat.“

Po těch slovech zmizela Vera s Peterem na schodech v předsíni.

„Tak co vám můžu nabídnout?“ obrátil se ke mně Dirk.

„Chardonnay, jestli máte. Ten bych celkem uvítala.“

Dívala jsem se, jak z ledničky za sebou vytahuje láhev Chardonnaye. Nalil mi do skleničky, kterou ovinul čistým ubrouskem jako na správném koktejlovém večírku, a podal mi ji.

„Díky.“

Vera ještě před odchodem přichystala plísňový sýr, nakrájela francouzskou bagetu a nasypala do misek oříšky a olivy. Jednu olivu jsem snědla, ale opatrně, abych si nevylámala zuby na pecce. Jelikož jsem od přírody zvědavá, měla jsem spíš chuť prohlédnout si ostatní místnosti v přízemí, ale neodvažovala jsem se odcházet od Meg.

Neměla jsem sebemenší ponětí, co všechno může člověk od takového mimina přikšírovaného k dětské sedačce očekávat.

Mohla se v tom zařízení snad nějak samovolně pohybovat?

Na jedné straně kuchyně stály dvě pohovky potažené stejnou květinovou látkou, dvě totožná křesla a konferenční stolek. V prefabrikovaném hi-fi stojanu, který zabíral bezmála celou jednu stěnu, byl zabudovaný televizor. Se sklenkou vína v ruce jsem to tam začala obcházet a letmo si přitom prohlížela fotografie příbuzných a rodinných přátel ve stříbrných rámečcích. Pořád jsem musela uvažovat, zda není některý z vyobrazených mužů Neilův bratr Owen.

Představovala jsem si ho jako Neila, tedy nepříliš vysokého a tmavovlasého.

Tu za mými zády nevrle zakňourala Meg. Znělo to, jako

by měla kňourat dál a ještě k tomu důrazněji. Probudila se ve mně zodpovědnost, takže jsem odložila skleničku s vínem, abych měla volné ruce a mohla dítě vysvobodit ze sedačky. Zvedla jsem holčičku do náruče a tak mě překvapilo, jak málo váží, že jsem ji div nevyhodila metr do výšky. Měla tmavé a neuvěřitelně jemné vlásky, oči jí zářily průzračnou modří a řasy měla jako chmýří. Voněla dětským zásypem a možná i něčím, co právě pustila do plenek.

Chvilku si mě užasle prohlížela a pak se k mému vlastnímu údivu zakousla do pěstičky. Všelijak se vrtěla a vypouštěla u toho zvuky, které dávaly jasně tušit, že by potřebovala najíst. Doufala jsem, že se jídla nezačne domáhat dřív, než

se vrátí její matka. Začala jsem s ní houpat, což ji alespoň na chvilku uklidnilo.

Jenže tím jsem vyčerpala všechny své triky na balamucení a utišování malých dětí.

Tu jsem na prknech verandy zaslechla hlučné mužské kroky. Zadními dveřmi vešel Neil, v ruce papírový sáček ze samoobsluhy, jehož tvar podezřele připomínal balení jednorázových dětských plenek. Muž, který ho následoval, nesl dvě plata lahvového piva. Neil mě pozdravil, já pozdravila Neila a on se pak obrátil na svého bratra a povídá: „Kinsey Millhoneová. Můj bratr Owen.“

Zhluboka jsem se nadechla: „Zdravím!“ a jelikož jsem měla plnou náruč dítěte, nemohli jsme si ani podat ruce.

Předal Dirkovi plata s pivem a přes rameno se mě zeptal

na to, jak se mám, a na podobné nesmysly.

Neil mezitím postavil na linku hnědý papírový sáček a vyndal z něho balík plenek. „Když dovolíte, zanesu je teď nahoru. Jo, a nemám si ji vzít?“ zeptal se a pokynul bradou k Meg.

„To je dobrý,“ ujistila jsem ho a kupodivu jsem ani nelhala. Jakmile Neil odešel, podívala jsem se na holčičku ve své náruči a s překvapením zjistila, že usnula. „No né!“

vydechla jsem užasle a málem se bála nadechnout. Nějak mi nebylo jasné, zda to tikání, které slyším, vydávají mé biologické hodiny nebo dovedně ukrytá časovaná bomba.

Dirk právě připravoval Owenovi margaritu, ledová tříšť vířila v mixéru. Tím pádem se Owen soustředil na něco jiného, tak jsem se rozhodla, že využiji příležitosti a pořádně si ho prohlédnu. Byl vysoký, tedy rozhodně v porovnání se svým bratrem. Mohl měřit něco přes metr osmdesát, zatímco Neil se sotva blížil mým chabým sto sedmdesáti centimetrům. Jeho vlasy měly barvu písku a místy mu už

zlehýnka prokvétaly šedinami. Postavu měl spíše štíhlou a subtilní, zatímco Neil vypadal téměř podsaditě. Modré oči, plavé řasy, celkem velký nos. Podíval se na mě a já plaše sklopila oči k Meg. Na sobě měl lehké plátěné kalhoty a k nim košili s krátkým rukávem, která odhalovala ruce se zlatavým chmýřím na předloktích. Měl také bezvadné zuby a na pohled upřímný úsměv. Na stupnici od 1 do 10, kdy 10 je Harrison Ford, bych mu dala 8, nebo dokonce 8 plus.

Přesunul se do kouta, kde jsem postávala, a poněkud krkolomně usedl na jednu z pohovek. Dali jsme se spolu do řeči, ale bavili jsme se jen o takových těch povrchních věcech, o kterých se cizí lidé zpravidla bavívají. Řekl mi, že přijel za bratrem z New Yorku, kde pracuje jako architekt.

Vytvářel prý návrhy obytných i komerčních budov. Také jsem mu řekla, čím se živím a jak dlouho už to takhle vedu.

Projevil o mou práci živý zájem, určitě o dost živější, než

jaký v něm ve skutečnosti vzbudila. Dál jsem se dozvěděla, že mají s Neilem ještě další tři bratry, z nichž on je druhý nejstarší. Většina jejich rodiny byla rozesetá po východním pobřeží. Neil se jako jediný vypravil coby osamělý poutník do Kalifornie. Na to jsem mu řekla, že jsem se narodila jako jedináček, a dál jsem se k tématu nevyjadřovala.

Nakonec se na schodech objevili Neil a Vera a přišli dolů. Vera mi odebrala dítě a usadila se s ním na gauči.

Chvilku zápolila s halenkou, načež odkudsi vylovila bradavku a začala miminko kojit. S Owenem jsme se radši podívali jinam. Nakonec se dostavilo několik dalších párů, přičemž s příchodem každého z nich se rozpoutala nová vlna představování. Kuchyň se postupně úplně zaplnila lidmi, kteří postávali v hloučcích a trousili se do chodby nebo dozadu na terasu. Když dorazila slečna na hlídání, vzala Vera Meg nahoru, ale za chvilku se už zase vrátila, na sobě jinou halenku. Hluk se stupňoval. S Owenem jsme si v tom davu moc povídat nemohli, což mi nevadilo, protože jsem

stejně nevěděla, co bych mu tak vykládala.

K ostatním jsem se snažila chovat přátelsky, takže jsem ochotně konverzovala s každým nebožákem, v němž jsem vzbudila sympatie. Všichni se chovali roztomile, ale pro člověka introvertní povahy, jako jsem já, bývají podobné společenské události stejně vyčerpávající. Překonávala jsem se, jak nejdéle to šlo, ale nakonec jsem se vyplížila do předsíně, kde jsem si při příchodu odložila kabelku. Podle pravidel bontonu jsem se sice měla rozloučit a poděkovat hostiteli a hostitelce, jenže jsem ani jednoho z nich nikde neviděla, a navíc jsem považovala za moudřejší odejít odtamtud pěkně po špičkách, aby si mě pokud možno nikdo nevšiml.

Když jsem za sebou zavírala vchodové dveře a zamířila k dřevěným schodům vedoucím na zápraží, zahlédla jsem Cheneyho Phillipse. Kráčel přímo proti mně, na sobě tmavočervenou hedvábnou košili, klasické kalhoty krémové barvy a naleštěné italské sandály. Cheney byl místní policista a dělal na mravnostním, tedy alespoň podle toho, co jsem slyšela naposledy. Ještě poměrně nedávno jsem ho strašně moc chtěla potkat v Caliente Café, u nás se mu říká spíš CC’s, na Cabana Boulevardu kousek od ptačí zoo.

Mezi lidmi kolovaly zvěsti, že se prý v CC’s seznámil s dívkou a asi šest neděl nato s ní odjel do Vegas, že se tam vezmou. Vzpomínám, jak mě ta zpráva tehdy rozlítostnila.

Mezitím už ale uplynuly tři měsíce.

Zvedl ke mně oči: „Takhle brzy, a vy už odcházíte?“

„Jé, ahoj. Jak se daří? Co tady děláte?“

Pokynul hlavou směrem k vedlejšímu domu: „Bydlím tady.“

Podívala jsem se tím směrem a uviděla další patrový dům postavený ve viktoriánském slohu, který jako by z oka vypadl tomu, který jsem právě opustila. Přitom bydlení na takové adrese si v Santa Terese moc policistů dovolit nemohlo. „Myslela jsem, že bydlíte v Perdidu?“

„Bydlel jsem. Dokonce jsem tam i vyrůstal. Když mi pak umřel strýček, zdědil jsem docela dost peněz, tak jsem se rozhodl investovat do nemovitosti.“ Mohlo mu být tak čtyřiatřicet, tedy asi o tři roky méně než mně, měl útlý obličej a kudrnaté tmavé vlasy. Měřil snad přes dva metry a byl štíhlý. Chvilku mi vyprávěl o tom, jak jeho matka prodávala luxusní reality a jak jeho otec, X. Phillips, k Phillipsově bance přišel. Banka X. Phillipse byla v Perdidu, asi třicet mil na jih. Vše dávalo jasně tušit, že se Cheney narodil se stříbrnou lžičkou u úst.

„Hezký dům,“ utrousila jsem.

„Díky. Pořád se ještě zabydluju, jinak bych vás hned pozval na prohlídku.“

„Možná jindy,“ řekla jsem a uvažovala, kde se asi schovává jeho manželka.

„Na čem právě pracujete?“

„Nic moc. Chvilku to, chvilku zase tohle…“

„A co kdybyste se teď se mnou vrátila zpátky na večírek a dali jsme si skleničku? Měli bychom si popovídat.“

Já na to: „To nemůžu. Ještě někam musím a už takhle jdu pozdě.“

„Tak to necháme na jindy?“

„Jasně.“

Zamávala jsem mu a ještě chvilku zmateně couvala, než

jsem to konečně otočila a zamířila normálně k autu. Pane bože, proč jsem to odmítla? Skleničku jsem si s ním klidně dát mohla. Jenže už jsem nesnesla pomyšlení, že zase budu mezi všemi těmi lidmi. Tolik lidí a tolik zbytečných řečí!

Domů jsem se vrátila ve čtvrt na sedm. Ulevilo se mi, že jsem zase sama, ale jinak jsem se cítila divně. Jelikož jsem Veřina švagra původně vůbec nechtěla vidět, byla jsem trochu zklamaná, ze schůzky naslepo se totiž vyklubala schůzka docela příjemná. Vypadal hezky, i když to mezi námi nijak nejiskřilo, což bylo ostatně asi dobře. Svým způsobem. Hlavně ale bylo možné, že jsem se netrápila pro Owena Hesse, ale pro Cheneyho Phillipse, ale o tom jsem nechtěla v dané chvíli vůbec uvažovat. Vždyť jaký by to mělo smysl?

4

Do vězení pro Rebu jsem se vypravila v pondělí v šest hodin ráno. Cesta byla nudná a panovalo horko. Ze Santa Teresy jsem vyjela po dálnici číslo 101, načež jsem se napojila na dálnici číslo 126, která se u Perdida zakrajuje do vnitrozemí. Zprava ji lemuje řeka Santa Clara a zleva obludná řada telegrafních sloupů a elektrických rozvodů.

Kromě toho dálnice číslo 126 na jednom úseku kopíruje jižní hranici národního parku Los Padres. Kdysi jsem někde viděla mapu té oblasti. Soudě podle vyznačených vrstevnic, je dosti hornatá a tamní drsnou krajinu protkávají četné turistické stezky. V hloubi kaňonů se vinou tucty potůčků a na celkových 219 700 akrech divočiny je rozeseto překvapivé množství veřejných tábořišť. Kdybych neměla vrozený odpor ke hmyzu, k medvědům, chřestýšům, ke kojotům, k horku, kopřivám a ke špíně, asi by se mi také líbily všechny ty pískovcové útvary a pokroucené borovice vyrůstající na úbočích svahů posetých obřími balvany. V

minulých letech jsem z relativního bezpečí auta zahlédla nad parkem dokonce kroužit jednoho z posledních kalifornských kondorů. Tenhle dravec s bezmála třímetrovým rozpětím

křídel uměl po obloze plachtit ladně jako větroň.

Cestou jsem rovněž míjela bezpočet avokádových a citrusových hájů a každé dva tři kilometry jsem zavadila o stánek podnikavého pěstitele. Ve třech obcích se zbrusu novou zástavbou a supermarkety jsem pokaždé stála na červenou. Asi po hodině a půl jízdy jsem dojela na křižovatku, kde dálnici číslo 125 protíná dálnice číslo 5, po které jsem se rozjela směrem na jih. Další hodinu mi trvalo, než jsem se dostala do Corony. Kdyby existovala rodina, jejíž všichni členové by trávili život po kriminálech, sotva pro ně existovala lepší volba než usadit se v tomto městě, protože tam mají Kalifornské nápravné zařízení pro mladistvé, Kalifornské nápravné zařízení pro muže a Kalifornské nápravné zařízení pro ženy, a všechna jsou od sebe vzdálená na dostřel. Krajina je tam rovinatá a prašná, sem tam se k nebi tyčí sloup elektrického vedení a vodárenská věž. Hranice pozemků tvoří nevysoké drátěné ploty s ostnatým drátem. Občas jsem míjela i řídké aleje stromů, ale kdoví k čemu tam vlastně rostly. Neskýtaly totiž

vůbec žádný stín a ani projíždějící automobily se za nimi nedokázaly skrýt, takže ani jako clona sloužit nemohly.

Domy všude v okolí měly rovné střechy a vypadaly dost zchátrale, asi že k nim přiléhaly polorozpadlé hospodářské a další technické budovy. Místy jsem zahlédla i statné sukovité stromy, jejichž olámané větve nenesly vůbec žádné listy, takže mohly být dávno odumřelé. I zde, jako ostatně

všude v Kalifornii, vyrůstaly na každém nevyužitém pozemku moderní obytné komplexy a rozmáhaly se jako plevel.

Přesně v osm hodin třicet minut jsem už stála na parkovišti před ústřední kanceláři Kalifornského nápravného zařízení pro ženy. Mezi lidmi se věznici říká Frontera, což je ženský ekvivalent slova frontier neboli hranice. Stojí na pozemku o rozloze 120 akrů a otevírali ji v roce 1952 a až

doposud, tedy do roku 1987, představovala jedinou ženskou věznici v celé Kalifornii. Hned po svém příjezdu jsem zaběhla dovnitř, legitimovala se průkazkou s fotografií a sdělila přítomnému úředníkovi, že jsem přijela vyzvednout Rebu Laffertyovou, jejíž identifikační číslo se k mému nemalému pobavení zcela přesně shodovalo s mým datem narození. Ouřada se podíval na svůj rozpis a už volal na propouštěcí a příjmové oddělení.

Navrhl mi, ať zatím počkám na parkovišti, tak jsem se tedy vrátila k broukovi. Corona ve mně coby obec budila poněkud skličující dojem. Nad obzorem visel mrak nějakého žlutého smogu, který spíš připomínal něco, co po sobě ve vzduchu zanechá práškovací letadlo. Červencové vedro sálalo jako sopečný jícen a kdovíproč jsem si s jeho přičiněním připadala jako ve výkrmně dobytka. Foukal silný vítr a všude poletovaly mouchy. Tričko se mi lepilo na záda a cítila jsem, že musím mít i obličej doslova posetý krůpějemi potu, s podobnými se s leknutím probudíte z

hlubokého spánku, když ležíte doma s chřipkou.

Jisté zlepšení přinesl kupodivu pohled za třímetrový drátěný plot.

Viděla jsem tam trávníky, úhledné cestičky a dokonce i ibišky s červenými a žlutými květy. Většina budov měla šedohnědou barvu a byla přízemní. Na dvoře postávaly tříčlenné nebo dvoučlenné hloučky vězenkyň. Co jsem tak četla, podařilo se právě dokončit výstavbu zvláštní jednotky s kapacitou 110 lůžek. Celkem měla věznice plus minus 500

zaměstnanců, přičemž počet chovankyň se pohyboval mezi 900 a 1200 osobami. Převažovaly bělošky a v průměru se obyvatelky věznice pohybovaly ve věku od třiceti do čtyřiceti let. Ve vězení se mohly přihlásit do nejrůznějších vzdělávacích a doškolovacích kurzů, včetně výuky programování. Přidružená vězeňská výroba, převážně textilní a oděvní, produkovala trička, kraťasy, halenky, zástěry, kapesníky, šátky a nehořlavé oděvy. Z chovanek Frontery se rovněž rekrutovaly nové požárnice, které po absolvování výcviku přidělovali k místním hasičským sborům, kterých v oblasti působilo asi čtyřicet.

Kdoví pokolikáté jsem se zadívala na fotografii Reby Laffertyové, která pocházela ještě z doby, než začala mít Reba oplétačky se zákonem a než ji umístili do nápravného zařízení. Jestli v té době užívala drogy nebo alkohol, z fotografie nebylo poznat. Celá nervózní jsem snímek opět zastrčila do tašky a začala ladit autorádio. Ranní zprávy

přinášely obvyklý koktejl namíchaný z vražd, politických podvodů a chmurných ekonomických předpovědí. Když

konečně pustil rozhlasový zpravodaj ke slovu reklamní znělku, měla jsem už sto chutí podříznout si krk.

Přesně v devět hodin jsem zvedla oči, protože jsem zpozorovala, že se u hlavní brány něco děje. Vrata totiž

vyjela nahoru a zastavila v nich dodávka se šerifskou hvězdou na boku. Řidič vyřadil na neutrál a podal strážnému nějaké papíry. Vyměnili si pár zdvořilostních frází. Já si vystoupila z auta. Dodávka mezitím projela branou, udělala velký pravotočivý oblouk, zpomalila a nakonec úplně zastavila. Uvnitř jsem viděla sedět ženy, právě propuštěné vězenkyně, které po dlouhé době zase vstupovaly do skutečného světa, obličeje přilepené k oknu jako květiny otáčející se za sluncem. Dveře dodávky se hlučně otevřely a zase zavřely, načež vůz odjel.

Na volném prostranství před věznicí zůstala stát Reba Laffertyová, na nohou erární bílé tenisky, modré džíny a k tomu jednoduché bílé tričko bez podprsenky. Všechny vězenkyně musely při nástupu trestu odevzdávat veškeré oblečení, ale divila jsem se, že jí něco na sebe neposlal otec, aby měla v čem jet domů. Věděla jsem, že kdyby chtěla zpátky své staré šaty, musela by je odkoupit, protože se automaticky stávaly majetkem státu. Podprsenku, kterou vydávali ve vězení, zřejmě Reba odmítla, asi že byla k ženskému tělu stejně lichotivá jako ortopedické prádlo.

Kromě toho nesmějí propuštěné vězenkyně odcházet z vězení s ničím v ruce, vyjma dvou stovek dolarů do začátku.

Dost mě zarazilo, že vypadá přesně jako na té fotografii.

Vzhledem k pokročilému věku Norda Laffertyho jsem si představovala, že bude Rebě tak k padesáti. Jenže ta holka vypadala sotva na třicet.

Vlasy nosila nyní ostříhané nakrátko a viditelně je měla mokré po sprchování. Za dobu, kterou strávila ve vězení, jí také stačila odrůst blond barva. Přirozeně tmavé prameny vlasů jí nyní poněkud nepoddajně trčely do stran, jako by si je nagelovala. Nevím proč, ale čekala jsem, že bude trochu při těle, jenže ona byla tak štíhlá, že působila až křehce.

Mezi záhyby řídké bavlny erárního trička jí prosvítaly výrazné prohlubně tvořené klíčními kostmi. Pleť měla bezvadnou, i když trochu pobledlou, a oči se jí topily ve zvláštních, temných kruhových studnicích. Šířila kolem sebe zvláštní atmosféru, podivně smyslnou a skutečnou; ten vzdorovitý postoj, to hrdé držení těla při chůzi.

Zvedla jsem ruku na pozdrav a ona v reakci na to přešla silnici a zamířila mým směrem.

„Čekáte na mě?“

„Přesně tak. Jsem Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se.

„Fajn. Já jsem Reba Laffertyová. Vyrazíme, ne, ať máme tu šílenou cestu už za sebou,“ navrhla, když mi podávala ruku.

Došly jsme tedy k autu a asi hodinu jsme vystačily s tím, co jsme si řekly doposud.

Na duchaprázdné žvanění si stejně nepotrpím, to radši vezmu zavděk tichem, a tak mě mlčení mezi námi ani v nejmenším neznervózňovalo. Radši jsem dávala pozor na cestu, abych ve správnou chvíli odbočila z dálnice číslo 5 a napojila se na sto jedničku. Několikrát na mě sice přišlo pokušení se jí na něco zeptat, ale ani jedna z otázek, které mě napadly, se za daných okolností moc nehodila. Proč jsi ukradla ty peníze? nebo Cos zvorala, že tě chytili? Ehm, tak do toho mi opravdu nic nebylo.

Ticho přerušila až Reba. „Říkal vám táta, za co jsem seděla?“

„Povídal, že jste vzala nějaké peníze, nic víc,“

odpověděla jsem. Uvědomila jsem si, že jsem nějak vynechala slůvko „zpronevěra“, jako bych se bála, abych jí zbytečně krutě nepřipomínala zločin, za který se dostala do vězení.

Podepřela si hlavu. „Je tak hodnej. Zasloužil by si lepší dceru, než jsem já.“

„Můžu se zeptat, kolik vám je let?“

„Třicet dva.“

„Bez urážky, ale vypadáte na dvanáct. Kolik vlastně bylo vašemu otci, když jste se narodila?“

„Padesát šest. Mámě bylo jedenadvacet. Takovou aby pohledal! Vůbec nechápu, co si představovala. Vyprdla mě

jako kočka koťata a vzala dráhu.“

„Je s vámi ve styku?“

„Vůbec. Viděla jsem ji jen jednou, když mi bylo osm.

Strávily jsme spolu den, tedy vlastně půl dne. Vzala mě na Ludlow Beach a dívala se, jak se cachtám ve vlnách, dokud jsem neměla úplně modrou pusu. Pak jsme si daly něco k jídlu v tom stánku kousek od High Ride Road; znáte ho?“

„Moc dobře.“

„Měla jsem mlíčnej koktejl a smažený škeble, který jsem pak už nikdy nejedla. Musela jsem bejt dost vyjevená.

Pamatuju se, že jsem byla hrozně nervózní, hned jak jsem to ráno vstala z postele. Měla jsem děsnou trému, že přijede.

Jely jsme pak spolu do zoo, jenže mně se v autě udělalo strašně špatně, tak mě máma nakonec odvezla domů.“

„Co chtěla?“

„Kdoví? Ať to ale bylo cokoli, zájem už nikdy neprojevila. Táta byl ale skvělej. Jsem za něj fakt vděčná.“

„Dělá si kvůli vám výčitky.“

Otočila se a podívala se na mě. „Jak to? Přece za nic nemůže.“

„Myslí si, že se vám dostatečně nevěnoval, když jste byla mladší.“

„Aha. No, to jo, ale co to s tím má co dělat? Udělal svoje rozhodnutí, já zase svoje.“

„To jo, ale vzato kolem a kolem, lepší žádné rozhodnutí než to, kvůli kterému skončíte ve vězení.“

Usmála se. „Vy jste mě ale tehdy neznala. Byla jsem buď opilá, nebo sjetá, a někdy i obojí.“

„Jak jste si dokázala udržet práci?“

„Pití jsem si nechávala jenom na večery a víkendy.

Trávu jsem kouřila před prací anebo až po ní a nikdy jsem nebrala tvrdý drogy, jako heroin, crack nebo amfetaminy.

Ty můžou člověka vážně úplně rozložit.“

„To si nikdo nikdy nevšiml, že jste zkouřená?“

„Můj šéf.“

„A jak se vám vůbec podařilo vzít ty peníze? Člověk by si myslel, že něco takového se bude líp dělat s čistou hlavou.“

„V některejch věcech jsem měla čistou hlavu vždycky, věřte mi. Byla jste někdy ve vězení?“

„Jednou. Přes noc,“ řekla jsem a znělo to, jako bych mluvila o dobrodružném výletu, který jsme si udělaly s kamarádkou z dívčího skauta.

„Za co?“

„Napadení veřejného činitele a kladení odporu při zatýkání.“

Zasmála se. „Pane jo. Co to do vás vjelo? Vypadáte totiž

jako pěkná slušňačka. Vsadím se, že přecházíte zásadně na zelenou a nikdy nefixlujete při vyplňování daňovýho přiznání.“

„Hmm, trefa. Je to snad vada?“

„Ne, není to vada. Je to jenom nuda,“ opáčila. „To jste

nikdy nezatoužila po svobodě? Nikdy v životě jste neměla chuť si zariskovat a na všechno se vykašlat?“

„Můj život se mi líbí tak, jak je.“

„To je nuda. Já bych se z toho zbláznila.“

„Já bych se zase zbláznila, kdybych něco neměla pod kontrolou.“

„A co teda děláte, když se chcete pobavit?“

„Nevím… hodně čtu a chodím běhat.“

Podívala se na mě, jako by pořád čekala pointu. „To je všechno? Čtete a chodíte běhat?“

Zasmála jsem se. „Když se nad tím člověk zamyslí, moc velkou zábavu to neslibuje.“

„A kam chodíte pařit?“

„Přímo ‚pařit‘, jak vy říkáte, nikam nechodím, ale když

dostanu chuť na dobrou večeři nebo na skleničku vína, tak si zajdu do hospůdky v naší čtvrti; jmenuje se Rosie’s. Vlastní ji taková máma medvědice, která nesnese pomyšlení, že by mě snad při jídle měli rušit nadržení samci.“

„Máte přítele?“

„Ne. Nic, čeho byste si všimla,“ odpověděla jsem a pomalu začínala sklouzávat do toho jejího slangu.

Každopádně jsem si říkala, že tohle téma spolu tedy probírat nemusíme. Podívala jsem se na ni: „Jestli by vám to nevadilo, na něco bych se vás zeptala: Měla jste problémy už předtím?“

Otočila se tváří k oknu. „Záleží, čemu říkáte problémy.

Dvakrát jsem podstoupila odvykací léčbu a za falšování šeků jsem strávila šest měsíců v okresní věznici. Když mě pak propustili, byla jsem na tom finančně tak bledě, že jsem se přihlásila jako sociální případ. A tehdy to začalo. Čím?

Ve schránce jsem pořád nacházela mraky reklamních zvýhodněných kreditních karet. Ze všech se dalo v podstatě rovnou čerpat. Jak jsem mohla odolat? Samozřejmě jsem nikdy nezaplatila ani dolar. Celkem jsem si přišla na třicet tisíc, jenže pak definitivně spadla klec.“

„Třicet tisíc? A za co jste je utratila?“

„No, znáte to. Normálka. Za drogy, za hazard. Jednoho dne jsem vzala hromadu peněz a odjela do Rena, kde jsem se zasekla na automatech. Pak sedím v nějaký hogo-fogo herně, hraju za velký prachy poker, ale vůbec mi nejde karta. Teda, ne že by mě to odradilo. Prostě jsem si říkala, že odehraju určitej počet smolnejch her a pak se karta obrátí a já zas začnu vyhrávat. Jenže do tohodle stadia jsem se bohužel nikdy nedostala. Pamatuju si jenom, jak jsem na dně a žiju na ulici. To byl rok 1982. Táta si mě ale vzal k sobě a zaplatil všechny moje dluhy. A co vaše nectnosti?

Aspoň jednu přece mít musíte.“

„Piju víno a občas si dám martini. Kdysi jsem i kouřila, ale přestala jsem.“

„No ne, já taky. Před rokem. To byl teda záhul.“

„Nejhorší,“ souhlasila jsem. „Co vás přimělo přestat?“

„Prostě jsem si chtěla dokázat, že to zvládnu,“

odpověděla. „A co jiný věci? Nedáte si třeba občas koks?“

„Ne.“

„Ludes, vicodan, percocet?“

Otočila jsem se a zadívala se na ni.

„Jenom se ptám,“ ohradila se.

„Na střední škole jsem kouřila trávu, ale pak jsem šla do sebe.“

Pohodila hlavou jako mladá kobylka a prohlásila: „Já snad usnu.“

Zasmála jsem se. „Proč byste usínala?“

„žijete jak jeptiška. Kde je, kurva, trocha toho povyražení?“

„Já si nestěžuju. Povyražení mám až až.“

„Ale no tak, nemusíte si to brát hned osobně.

Neodsuzuju vás.“

„Ale ano, odsuzujete.“

„No, tak možná. Trochu. Jsem ale spíš zvědavá.“

„Na co?“

„Říkám si, jak to na tom světě vůbec můžete vydržet, když jste si vzala do hlavy žít takhle spořádaně?“

„Třeba na to taky jednou přijdete.“

„No, ruku do ohně bych za to nedala, ale člověk může vždycky doufat.“

*

Když jsme se blížily k Santa Terese, na krajinu se snesla

mlha připomínající nadýchanou vatu. Vzala jsem to kolem pláže, nad kterou se tyčily palmy, černé na pozadí měkce bělavého Pacifiku. Reba od oceánu nemohla odtrhnout oči od chvíle, co se nám kousek na jih od Perdida dostal do zorného pole. Cestou kolem odbočky na Perdido Avenue se najednou otočila a dívala se, jak se nám městečko vzdaluje a ztrácí se v mlhách. „Slyšela jste někdy o Doubble Downu?“

„Co to je?“

„Jediná pokerová herna v Perdidu, právě tam jsem klesla až na dno. Samozřejmě jsem tam zažila i světlejší chvilky, ale to už je dávno a já už jsem s tím skončila. Nebo v to aspoň doufám.“

Dálnice se pak stočila do vnitrozemí a ona pro změnu pozorovala citrusové háje, které vyrůstaly a zase mizely po obou stranách vozovky. Začalo také přibývat obytných domů, kancelářských budov a skladů, až se nakonec objevilo samo město, jednopatrové až dvoupatrové domy s bílou omítkou a červenými střechami z tašek z pálené hlíny, palmy, vždy zelené jehličnany, architektura viditelně poznamenaná španělským vlivem.

„Po čem se vám nejvíc stýskalo?“

„Po kocourovi. Po tý zrzavý, mourovatý kouli chlupů, co jsem měla od kotěte. Když jsem se ho ujala, bylo mu šest neděl a vypadal jak klubíčko mohérový vlny. Dneska je mu sedmnáct let a je to už vážně velkej, starej kocour.“

Když jsem odbočovala na sjezd na Milagro, podívala

jsem se na hodinky. Bylo dvanáct hodin třicet šest minut přesně. „Nemáte hlad? Máme čas akorát tak na oběd. Pak vás musím zavézt ke kurátorce.“

„To bych celkem uvítala. Mám hlad od chvíle, co jsme vyjely.“

„To jste měla říct hned. Nějaké speciální přání?“

„McDonald’s. Můžu se utlouct po čtvrtlibráku se sýrem.“

„Já taky.“

Nad obědem jsem prohodila: „Dvaadvacet měsíců. Co jste celou tu dobu dělala?“

„Učila jsem se programovat. Je to docela zábava a celkem i hračka. Taky jsem studovala vězeňský statistiky,“

odpověděla.

„To zní zajímavě.“

Začala si namáčet hranolky do kečupu a jedla je, jako ptáci zobají žížaly. „Docela to i zajímavý bylo. Trávila jsem hroznýho času v knihovně a pročítala studie a odborný pojednání o vězněnejch ženách. Dřív, když jsem na tyhle věci někde narazila, tak se mě nijak netýkaly. Teď jo.

Například v roce 1976. Ve státních a federálních věznicích bylo tehdy dohromady jedenáct tisíc žen. Do loňskýho roku se tenhle údaj zvýšil na šestadvacet tisíc, a víte proč? ženská emancipace. Soudci dřív pociťovali vůči ženám lítost, zvlášť vůči ženám, co měly malý děti. Dneska máme všichni stejný právo na spravedlivej trest. Vřelé díky, Glorie Steinemová!

V každým případě za mřížema ve skutečnosti skončí jen něco ke třem procentům odsouzenejch zločinců. A ještě něco. Před pěti rokama propouštěli polovinu všech vrahů z vězení už po šesti letech. No, věřila byste tomu? Člověk někoho zavraždil a za šest let byl z chládku venku. Za porušení podmínky vyfasoval většinou jednu sezónu, což je teda docela dost, když se to porovná. Já se ulila z testů na drogy, a jsem zas ve hře.“

„Jednu sezónu?“

„To znamená rok. Říkám vám, ten systém stojí vážně za hovno. Třeba taková podmínka. Co to jako je? Odpykat si trest na ulici! Co je to jako za trest? Nemáte nejmenší tušení, kolik hnusnejch hajzlů se tu kolem poflakuje.“ Usmála se.

„No nic, půjdem radši za tou mojí kurátorkou, ať to máme z krku.“

5

Kurátorka úřadovala v nízké budově ze žlutých cihel, postavené ve stylu, který se těšil značné oblibě v šedesátých letech, spousta skla a hliníku, protáhlé horizontální linie.

Pod nápadně vystouplou římsou, která se táhla podél celého průčelí, rostly tmavozelené cedry. Přilehlé parkoviště působilo skutečně velkoryse, takže jsem tam místo na zaparkování našla úplně hravě. Zhasla jsem motor. „Chcete, abych šla s vámi?“

„Možná jo,“ odtušila. „Kdoví, jak dlouho budu muset čekat? Společnost se mi třeba bude hodit.“

Přešly jsme přes parkoviště, zabočily doprava a zamířily k hlavnímu vchodu. Když se za námi zavřely prosklené dveře, ocitly jsme se v pusté chodbě, která měla po obou stranách dveře vedoucí do bezpočtu kanceláří. Recepci jsem nikde neviděla, i když na opačném konci chodby stálo několik skládacích židlí obsazených nesourodou skupinkou lidí, kteří spolu nepříliš živě rozmlouvali. Když jsme vstoupily, vykoukla z jedné z kanceláří vysoká žena s rudými vlasy a tučným fasciklem v ruce a zavolala na jednoho z mužů, kteří postávali u zdi. Ten, co se ho to

týkalo, vypadal dočista k pláči a mohlo mu být něco k šedesátce. Na sobě měl ošuntělý kabát a kalhoty, které viděly pračku leda z rychlíku. Podobné týpky jsem dobře znala. Spávali v podchodech a z hotelových popelníků plných navátého písku vybírali nedokouřené cigarety.

Rusovlasá paní se najednou zadívala na nás a zarazila se pohledem u Reby. „Vy jste Reba?“

„Ano, to jsem já.“

„Já jsem Priscilla Hollowayová. Mluvily jsme spolu po telefonu. Hned se vám budu věnovat.“

„Fajn,“ řekla Reba a dívala se, jak odcházejí. „Moje kurátorka.“

„To jsem si domyslela.“

Priscilla Hollowayová se zřejmě teprve nedávno přehoupla přes čtyřicítku, měla výrazné rysy, od pohledu silné kosti a opálenou pleť. Rusé vlasy si ten den spletla do francouzského copu, jenž jí sahal až do poloviny zad.

Tmavé kalhoty měla vzadu pomačkané, zřejmě jak dlouho seděla na židli. Přes ně jí volně splývala bílá košile a červený svetřík na zip, nyní rozepnutý. Pod ním elegantně skrývala předpisovou zbraň. Jinak měla atletickou postavu a podle mého skromného odhadu se věnovala takovým těm sportům, co se u nich člověk děsně zapotí: racquetball, fotbal, košíková, tenis. Když jsem ještě chodila na základní školu, podobně urostlé dívky ve mně vždycky budily hrůzu, ale postupně jsem přišla na to, že když se s nimi

skamarádím, nikdo z těch drzých spratků ze školního hřiště si na mě už nedovolí.

S Rebou jsme mezitím lelkovaly na chodbě. Všelijak jsme u toho přešlapovaly, opíraly se o zeď a zase se předkláněly ve snaze najít pokud možno pohodlnou pozici, aby nám při tom čekání nezdřevěnělo celé tělo. Na stěně kousek od nás visel telefonní automat na mince a mně neuniklo, jak se na něm Reba zasekla pohledem. „Nemáte drobný? Potřebovala bych si zavolat. Jenom místní hovor.“

Otevřela jsem kabelku a zalovila na dně, kde mívám jen tak poházené mince. Podala jsem jí jich celou hrst a dál ji beze slova sledovala. Otočila se, odkráčela k telefonu a zvedla sluchátko. Naházela do otvoru mince, vytočila číslo a pak se ke mně otočila zády, snad abych jí nemohla odezírat ze rtů. Mluvila asi tři minuty, a když zavěsila, vypadala šťastnější a uvolněnější než doposud.

„Všechno v pořádku?“

„Jasně. Chtěla jsem se ozvat kamarádovi.“ Opřela se o stěnu a sjela po ní na zem, kde se posadila.

Asi za deset minut se znovu objevila Priscilla Hollowayová. Doprovázela svého ošuntělého svěřence k hlavním dveřím. Ještě jednou mu promluvila do duše a pak se obrátila k Rebě. „Co kdybyste šla rovnou se mnou?“

Reba se vydrápala na nohy. „A ona?“

„Může za námi přijít za chviličku. Nejdřív spolu ale musíme probrat pár věcí o samotě. Přijdu vás vyzvednout za

minutku, ano?“ obrátila se na mě.

Pomalu se vzdalovaly bezútěšnou chodbou, přičemž

Reba vypadala vedle paní Hollowayové poloviční. Smířená s dalším čekáním jsem se opřela o zeď, kabelku u nohou. Tu se otevřely prosklené dveře a dovnitř vstoupil Cheney Phillips. Bez povšimnutí mne minul a zamířil chodbou někam dozadu. Zaklepal na Priscilliny dveře a strčil dovnitř hlavu. Krátce s ní o něčem pohovořil, načež se zase obrátil a vykročil mým směrem. Pořád mě ještě nezpozoroval, tak jsem získala alespoň chvilku na to si jej nerušeně prohlédnout.

Cheneyho jsem znala už léta, ale pořád jsme se tak nějak míjeli, dokud nás před dvěma roky nesvedlo dohromady vyšetřování vraždy. Několikrát jsme se spolu bavili a on mi postupně pověděl, že vyrůstal v takovém tom chladném přepychu, kdy člověk nestrádá materiálně, ale strádá jinak, a že už brzy začal pomýšlet na kariéru u výkonné moci. Když

se naše cesty protnuly naposled, pracoval jako tajný na mravnostním, ale už ho nejspíš znalo příliš mnoho lidí, takže na nějaké utajení mohl rovnou zapomenout. Jako obvykle měl na sobě skvělý ohoz: tmavé kalhoty a sportovní sako s tenkým proužkem, široké v ramenou a projmuté v pase. K

tomu zvolil klasickou košili, tmavomodrou jako půlnoční obloha, a kravatu stejného odstínu, jen s drobným světle modrým vzorkem. Kudrnaté tmavé vlasy mu zastiňovaly hluboké oči s pohledem nesmlouvavého policisty a současně

vemlouvavého svůdníka. Když jsem se doslechla, že se oženil, ve svém soukromém, pomyslném archivu jsem ho vyškrtla ze seznamu „borců“ a zařadila do bezmála nejnižší kategorie označené jako „jednou provždy odepsaní“.

Naše pohledy se nakrátko střetly. Sotva si uvědomil, na koho se dívá, zastavil se. „Kinsey. To snad není možné!

Právě jsem na vás myslel.“

„Co tady děláte?“

„Přišel jsem se zeptat na jednoho podmíněně propuštěného. A co vy?“

„Já jsem tady dneska za paní na hlídání. Svěřili mi jednu slečnu. Než se postaví na vlastní nohy.“

„Hmmm, takže dobročinnost.“

„To sotva, dostávám za to zaplaceno.“

„Jak jsem vás potkal tuhle v sobotu, chtěl jsem se zeptat, jak to že jsem vás už tak dlouho neviděl v CC’s. Dolan vyprávěl, jak jste spolu dělali na tom případu. Pořád jsem si říkal, kdy se ukážete.“

„V mým věku už po barech nechodím, tedy když

nepočítám Rosiinu hospůdku,“ odvětila jsem. „A co vy?

Podle toho, co jsem naposledy slyšela, jste se chystal do Las Vegas. Oženit se.“

„Ježiš, zprávy se tu tedy šíří opravdu rychle. Co ještě jste, prosím vás, slyšela?“

„že jste se potkali v CC’s a znali se jenom šest neděl a rovnou jste do toho práskli.“

Cheney se usmál takovým útrpným úsměvem. „Takhle, jak to říkáte, to zní tedy dost hloupě.“

„Hmmm. A co se vůbec stalo s vaší předešlou přítelkyní? Měla jsem za to, že s někým chodíte, a dokonce už léta.“

„To nikam nevedlo. Ona si to uvědomila dřív než já a poslala mou nebohou maličkost někam…“

„Takže, co teď budete dělat? Vezmete si ze zklamání někoho jinýho?“

„To by to asi vyřešilo, řekl bych. A co vy? Jak se má váš přítel Dietz?“

„Kinsey, šla byste teď sem?“

Otočila jsem se a uviděla Priscillu Hollowayovou.

Blížila se k nám.

Cheney se také ohlédl a zadíval se stejným směrem jako já. Chvilku přeskakoval pohledem z kurátorky Hollowayové na mě. „Radši vás nechám běžet.“

„Ráda jsem vás zase viděla,“ řekla jsem.

„Hned jak budu mít chvilku, zavolám vám,“ ujistila ho Priscilla, když byl na odchodu.

Dívala jsem se za ním. Otevřel prosklené dveře, vyšel ven a zamířil na parkoviště.

„Odkud znáte Cheneyho Phillipse?“ zeptala se.

„Seznámili jsme se při vyšetřování jednoho případu.

Sympaťák.“

„Jo, to on je. A jak vlastně probíhala cesta?“

„Jako po másle, akorát dole na jihu jsme se trochu pekly.“

„Všude je tam navíc plno much a vůbec hmyzu,“

podotkla. „Člověk pomalu ani nemůže otevřít pusu, aby něco nespolknul.“

Kancelář měla maličkou a nábytek účelný a prostý. Okno skýtalo výhled na parkoviště, ale člověk si musel celek složit z pruhů tvořených žaluziemi pokrytými vrstvou prachu. Na parapetu ležel polaroid a na hromadě desek s dokumenty zase dvě čerstvé Rebiny fotografie. Předpokládala jsem, že je Priscilla přidá k Rebině složce pro případ, že by naše svěřenkyně beze slova zmizela. Na své straně stolu měla Priscilla ještě kartotéku, na naší straně stály dvě kovové židle. Reba seděla na té blíž k oknu. Priscilla se posadila do té své otočné a podívala se na mě. „Reba říkala, že ji prý máte vodit za ručičku po městě.“

„Jen prvních pár dní, než si zase zvykne.“

Priscilla se malinko naklonila. „Už jsem to sice říkala, ale myslím, že nebude od věci, když to ještě jednou zopakuju, abyste i vy získala přehled, co a jak. žádné drogy, žádný alkohol, žádné střelné zbraně, žádný nůž s ostřím delším než pět centimetrů, ovšem netýká se to nožů, které bude mít doma v bytě nebo na pracovišti. Ani kuši u sebe nesmí mít,“ usmála se a dál mluvila spíš k Rebě, jako by to všechno chtěla ještě zdůraznit. „žádné styky s prokazatelnými zločinci. žádná změna pobytu bez toho,

abyste to do dvaasedmdesáti hodin nahlásila. Také se nesmíte bez dovolení vzdálit dál než na padesát mil z města a bez písemného svolení nesmíte Santa Teresu opustit na víc než osmačtyřicet hodin. Kalifornii nesmíte bez písemného povolení opustit vůbec. Když vás někde zastaví policie a vy u sebe nebudete mít papíry, jste zpátky ve vězení.“

„Jsem s tím vším srozuměná,“ přikývla Reba.

„Jo, a na jednu věc bych málem zapomněla. Až si budete hledat práci, předem zapomeňte na pozice, kde požadují důvěru: například se vám nesmí dostat do ruky výplatní listina, daňový výkaz, nesmíte vydávat šeky. žádá si to vaše podmínka.“

„A co kdyby můj potenciální zaměstnavatel věděl, co jsem provedla?“

Hollowayová se zarazila: „Za takových okolností možná, ale nejdřív to když tak proberte se mnou.“ Pak se obrátila zase na mě: „Nějaké otázky?“

„Z mojí strany ne. Já jsem tu jen za šoféra.“

„Dala jsem Rebě na sebe telefon, kdyby cokoli potřebovala. Když se nedovoláte, nechte mi vzkaz na záznamníku. Kontroluju ho tak čtyřikrát pětkrát za den.“

„Jasně.“

„Pak mi dělají starosti ještě dvě věci. První je, aby byla v bezpečí na veřejnosti. Druhá, aby ji společnost pokud možno co nejlíp přijala. Tak ani jedno z toho nezvorejte, domluveno?“

„Domluveno,“ ujistila jsem ji.

Priscilla se po těch slovech zvedla a naklonila se přes stůl, aby podala nejprve Rebě a pak i mně ruku. „Hodně štěstí. A ráda jsem vás poznala, slečno Millhoneová.“

„Klidně mi říkejte Kinsey,“ nadhodila jsem.

„Kdybyste cokoli potřebovaly, kdybych mohla jakkoli pomoct, určitě mi dejte vědět.“

Jakmile jsme se zase vrátily do auta, prohlásila jsem: „Ta Hollowayová se mi celkem líbila. Vypadala příjemně.“

„Mně taky seděla. Říkala mi, že jsem jediná žena, kterou má na starosti. Každej druhej propuštěnej, kterýho jí svěřej, je prej buď kategorie 288A, nebo 290.“

„Což znamená?“

„Sexuálně motivovaný zločiny. 288A dokonce zahrnuje i zneužívání dětí. Tyhle typy maj v sobě sexuální násilí od přírody. Jsou to úplný predátoři. Výborná společnost, jen co je pravda. Na první pohled by to do nich člověk kolikrát ani neřek,“ uvažovala nahlas. Pak vytáhla informativní brožurku s emblémem Úřadu pro nápravu. Dívala jsem, jak ji pozorně pročítá a jak přitom obrací její nepočetné stránky. „Aspoň že se na mě nevztahuje zpřísněná kontrola. To si pak člověk nemůže bez dovolení vážně ani uprdnout. Ze začátku sem budu docházet jednou týdně, ale Hollowayová říkala, že když budu sekat dobrotu, stáhne mi to na jednu návštěvu za měsíc. Pořád ale budu muset chodit na sezení anonymních alkoholiků a jednou týdně taky na testy na drogy, ale tam

jenom načurám do zkumavky, což zas není nic tak strašnýho.“

„A co zaměstnání? Budete si něco hledat?“

„Táta nechce, abych chodila do práce. Myslí si, že mě to zbytečně stresuje. Navíc mi to ani neukládá podmínka a Hollowayový je to taky jedno, hlavně když se nenamočím do žádný špíny.“

„Tak tedy vyrazíme.“

Přesně v půl třetí jsem Rebu vysadila u domu jejího otce a ujistila jsem se, že na mě má jak číslo domů, tak do kanceláře. Navrhla jsem, ať si pár dní odpočine a pěkně se doma zařídí, ale namítla, že odpočívala celé poslední dva roky a že ji to nehorázně nudilo, ubíjelo a vůbec otravovalo, takže by radši někam vyrazila. Tak jsem jí slíbila, že jí ráno zavolám a domluvíme se, že bych ji přijela vyzvednout.

„Díky,“ řekla a otevřela dveře od auta. Na prahu domovních dveří stála postarší hospodyně, která Rebu už

jistě dlouho vyhlížela. Vedle ní seděl chlupatý zrzavý kocour. Sotva Reba zabouchla dveře brouka, kocour se zvedl, sešel po schodech ze zápraží a důstojně vykročil jejím směrem. Reba se sehnula a vzala ho do náručí. Pohoupala ho a zabořila mu obličej do kožichu. Kocour vypadal, jako by ten projev lásky přijímal jen z povinnosti. Reba ho donesla na zápraží. Počkala jsem, až se přivítá s hospodyní, načež s kocourem v podpaží zmizela ve dveřích. Teprve pak jsem zařadila za jedna a rozjela se zpátky do města.

*

Cestou jsem se ještě zastavila v kanceláři a věnovala nezbytně nutný čas na vyřízení telefonních hovorů a čtení došlé pošty. V pět hodin, když jsem měla hotové všechno, co jsem chtěla udělat, jsem za sebou zamkla dveře a vrátila se broukem domů. I doma jsem otevřela schránku na dopisy a vybrala z ní všechny ty reklamní letáky, nevyžádanou poštu a složenky na elektřinu, na vodu, na plyn apod. Když

za mnou vrzla branka, byla jsem právě zabraná do reklamy jakéhosi hongkongského krejčovského domu, který se kdovíproč sháněl po mých službách. Další zajímavou nabídku mi zaslala jedna hypotéční společnost. Stačilo prý jen zavolat, a oni by mi dali peníze rovnou na ruku. No, neměla jsem já štěstí?

Henry stál vzadu na zahradě a s hadicí v ruce kropil dvorek mocným proudem vody. Odstraňoval s jeho pomocí uschlé listy, prach a špínu z kamenného dláždění a hrnul je do trávy. Slunce už protrhalo odpolední oblačnost, takže jsme se snad konečně mohli těšit na pořádné léto. Henry měl na sobě tričko a kraťasy a jeho dlouhé, ladné nohy končily párem obnošených sandálů. Hned za jeho zády postával William, na sobě obligátní třířadový oblek, a dával si dobrý pozor, aby na něho náhodou nedopadla byť jediná kapka vody stříkající z hadice. Ležérně se opíral o vycházkovou hůl ze španělského rákosu, která měla krásnou, zdobenou rukojeť ze slonoviny. O něčem se s Henrym dohadovali, ale

včas si mě všimli, takže mě dokázali v klidu přivítat.

„Williame, stalo se ti něco s nohou? Nikdy jsem tě s holí neviděla.“

„Doktor říkal, že tak líp udržím balanc.“

„Je to jenom rekvizita,“ zabručel Henry.

William ho ignoroval.

Prohlásila jsem: „Omlouvám se, jestli ruším. Mám pocit, že než jsem přišla, o něčem jste se bavili.“

Odpověděl William: „Henry je hrozně nerozhodný, co se týče Mattie.“

„Nejsem nerozhodný! Jenom uvažuju rozumně. Je mi už

sedmaosmdesát. Jak dlouho myslíš, že tady ještě budu?“

„No to bys mě tedy rozesmál,“ opáčil William. „Přízeň z naší strany žila vždycky minimálně do sta tří let. A slyšels, co ona říkala o svojí rodině? Myslel jsem, že nám tu předčítá z domácího lékaře. Rakovina, cukrovka, srdeční choroby?

Matka jí umřela na meningitidu. Ze všeho zrovna na meningitidu! Věř mi, Mattie Halsteadová bude v pánu mnohem dřív než ty.“

„Proč se tím vůbec zabýváme? Všichni budeme ‚v pánu‘

relativně brzy,“ namítal Henry.

„Jsi blázen. Bude ještě ráda, že tě má.“

„Proč by, proboha, byla?“

„Potřebuje mít vedle sebe někoho, kdo jí bude oporou.

Nikdo nechce být nemocný a sám, zvlášť ne ke konci.“

„Nic jí není. Je zdravá jako rybička. Přežije mě dobře o

dvacet let, což se tedy o tobě říct nedá.“

William se v tu chvíli obrátil na mě: „Lewis by se takhle nevzpouzel –“

„Co s tím má co dělat Lewis?“ skočil mu do řeči Henry.

„Lewisovi se Mattie líbí. Jestli si nevzpomínáš, dával při jejích hodinách ze všech největší pozor.“

„Už jsou to dva měsíce.“

„Domluv mu, Kinsey. Třeba na tebe dá.“

Cítila jsem, jak se mi do toho nechce. „Nevím, co na to říct, Williame. Jsem ta poslední, která může někomu radit v lásce a ve vztazích.“

„Nesmysl. Bylas už dvakrát vdaná.“

„Jo, a dvakrát se to nevyvedlo.“

„Aspoň ses nebála zavázat. To Henry se hrozně zbaběle –“

„Tak to zas prrr!“ Henrymu očividně docházela trpělivost. Už jsem si myslela, že na bratra otočí hadici, ale jen došel ke kohoutku a s vrznutím zavřel vodu. „Ta představa je prostě nemyslitelná. Tak v první řadě, Mattie bydlí v San Francisku, já zapustil kořeny tady. Jsem v jádru domácí typ a podívej, jak žije ona, pořád se někde plaví, jezdí si po světě, kdy ji napadne.“

„Co já vím, tak se plaví akorát v Karibiku, takže v tom bych problém neviděl.“

„Bývá pryč celé týdny. Nepřichází v úvahu, že by se toho snad vzdala.“

„Proč by se toho měla vzdávat?“ vyhrkl užasle William.

„Ať si dělá, co chce. Ty můžeš být šest měsíců tam a dalších šest měsíců zase tady. Narušení stereotypu nám všem jenom prospěje, tobě ale ze všech nejvíc. A ty řeči o ‚kořenech‘ si schovej na jindy. Nechá si svůj dům, ty zase svůj a budete se navzájem navštěvovat.“

„Já nikam jezdit nebudu. Chci zůstat tady.“

„Povím ti, v čem je tvůj problém. Nechceš dělat nic, u čeho bys musel třeba jen malinko riskovat,“ zhodnotil to William. „Nápodobně.“

„Tak to ne, milej zlatej! To se šeredně mýlíš. Bože můj!

V šestaosmdesáti jsem se oženil, a jestli nemyslíš, že je to risk, tak se zeptej jí,“ ukázal prstem na mě.

„No, to vážně je,“ souhlasila jsem poslušně s rukou nahoře, jako bych chtěla přísahat. „Pánové? Omlouvám se, ale…“ Oba se na mě pozorně zadívali. „Napadlo vás už

zamyslet se nad tím, co asi cítí Mattie? Třeba o něj nemá o nic větší zájem než on o ni.“

„Netvrdím, že o ni nemám zájem. A rozhodně se dívám na věc i z její perspektivy.“

„Ale ona o tebe má zájem, ty pitomče!“ nebral si servítky William. „Otevři už konečně oči! Pozítří přijede.

Sama to říkala. Nebo tys ji snad neslyšel?“

„Přijede, protože to má při cestě. Nepřijede, protože mě chce vidět.“

„To si piš, že tě chce vidět. Jinak by se tu přece vůbec

nezastavovala a jenom by Santa Teresou projela. Nebo ty myslíš, že ne?“

„Potřebuje doplnit benzín a protáhnout se.“

„To ale může udělat i bez toho, aby za tebou přišla na návštěvu.“

„William má pravdu. Myslím si to samé,“ vložila jsem se mezi ně.

Henry začal smotávat hadici a rukama z ní přitom oprašoval drobné kamínky a smítka. „Je to báječná ženská a já respektuju naše přátelství. A nechme toho už. Už mě to unavuje.“

William se obrátil na mě: „A přesně takhle to začalo.

Prostě jsem jen upozornil na to, čeho by si všim každý, že je to báječná ženská a on by neměl váhat a radši ji zkusit získat.“

Henry zavrčel: „Blbost!“ Ani se na Williama nepodíval a zamířil k domu. Otevřel dveře se sítí proti hmyzu, vešel a zabouchl je za sebou.

William jen kroutil hlavou a opíral se o svou hůlku. „A tohle mi dělá celý život! Jako by snad vůbec neměl rozum.

Paličák! Jak získá pocit, že s ním někdo nesouhlasí, hned se vzteká.“

„Já nevím, Williame. Na tvém místě bych se jim do toho nepletla a nechala je, ať si to vyřeší sami.“

„Chci jen pomoct.“

„Henry ale nesnáší, když mu někdo pomáhá.“

„Protože je hrozně tvrdohlavej.“

„Všichni jsme tvrdohlaví, když přijde na lámání chleba.“

„No jo, ale něco by se s tím dělat mělo. Vždyť to může být jeho poslední šance. Třeba už se v životě nikdy nezamiluje. Nedokážu se dívat, jak to packá.“ Ozvalo se cinknutí a William si sáhl do kapsy vesty a podíval se na hodinky. „Čas na svačinu.“ Odkudsi vylovil celofánový sáček kešu oříšků, zuby jej roztrhl a hodil si dva do pusy jako prášky na spaní. „Víš, že jsem hypoglykemik. Doktor říká, že bych měl jíst nejmíň jednou za dvě hodiny. Jinak jsem hned malátný, slabý, upocený a rozbuší se mi srdce.

Kromě toho mívám třasy, čeho sis jistě všimla.“

„Vážně? To jsem si nevšimla.“

„No vážně. Doktor mi kladl na srdce, ať naučím přátele a příbuzné rozpoznávat příznaky, protože akutní stav vyžaduje okamžitou léčbu. Sklenička džusu, trocha oříšků… I to může dělat zázraky. Samozřejmě mě chce poslat na vyšetření, ale zatím mám prý jíst stravu bohatou na bílkoviny. V tom je ten trik,“ prohlásil. „Víš, při nedostatku glukózy v krvi může dojít k infarktu, kolikrát jen v reakci na alkohol, salycilát, nebo když člověk omylem sní pecku z ackee, což vyvolává to, čemu se říká jamajská dávivá nemoc…“

Přiložila jsem si ruku k uchu. „Mám pocit, že mi zvoní telefon. Radši už poběžím.“

„Jistě. Kdyby tě tyhle věci zajímaly, můžem to blíž

probrat u večeře.“

„Fajn,“ hlesla jsem, dávno na cestě ke dveřím svého bytu.

William na mě ukázal holí. „A pokud jde o tu věc s Henrym, nemyslíš, že je lepší něco cítit, něco opravdového a silného, i za cenu toho, že to člověka raní?“

Namířila jsem na něho prstem: „Jednou ti to připomenu.“

6

Uvažovala jsem, jestli si nakonec přece jen nedat ty tři míle po pobřeží, které běhám každé ráno, abych se udržela v kondici. Tentokrát jsem vynechala, protože jsem musela do devíti stihnout vyzvednout z vězení v Coroně Rebu. Běhat chodím obyčejně v šest ráno, když ještě napůl sním a napůl bdím a kdy nejsem schopná klást sama sobě odpor. Dávno jsem přišla na to, že s postupujícím dnem mě zvolna opouští smysl pro povinnost i pevná vůle. Pro většinu dnů u mě platí, že když přijdu odpoledne z práce, poslední, na co mám náladu, je převlékat se do tepláků a plahočit se na pláž a tam běhat. Co se týče cvičení a sportu, přece jen nejsem takový fanatik, abych se na to občas nevykašlala; zjistila jsem ale, že stále častěji vymýšlím, jak to zařídit, abych místo cvičení mohla sedět na zadku. Vyšla jsem proto po točitých schodech a začala se převlékat, abych při těch úvahách nezašla příliš daleko a náhodou si zase nevymyslela nějaký důvod.

Skopla jsem z nohou polobotky, stáhla si džíny a navlékla si přes hlavu bavlněné tričko. Pak jsem vklouzla do tepláků a do tenisek značky Sauconys. V podobných

případech většinou mé líné „já“ uzavře takovou dohodu s „já“ uvědomělým. Když po deseti minutách běhání zjistím, že mě to opravdu hodně nebaví, mohu se vrátit. Beze studu.

Bez výčitek. Po těch deseti minutách se mi ale obvykle stává, že se mi v těle něco přepne, v hlavě něco přecvakne, a běhání mě začne bavit. Zamkla jsem dveře od bytu, přivázala si klíč na tkaničku u boty a vyrazila svižnou chůzí směr moře.

Jelikož už slunce rozehnalo ranní mlhu, sousedé nemeškali, vytáhli sekačky na trávu a kosili trávníky, zalévali záhonky a otrhávali uschlé květy z růžových keřů, které jim rostly u plotů. Cítila jsem slanou vůni moře, která se mísila s vůní čerstvě pokosené trávy. Albinil Street, kde bydlím, je taková úzká ulička, kde po obou stranách parkují auta, takže se tam sotva vyhnou dvě protijedoucí vozidla.

Rostou tam eukalypty a pinie, které vrhají stín na cihlové i dřevěné domy, většinou malé a postavené začátkem čtyřicátých let.

Cestou k pláži jsem se tak zahřála, že jsem mohla rovnou přejít do běhu. Pak už zbývalo jen přesvědčit několik vzpurných částí mého těla, aby už nevzdorovaly a přizpůsobily se rytmu a mírnému tempu běhu. Asi za čtyřicet minut jsem už byla zase zpátky doma, zadýchaná, zpocená, ale v bezvadné náladě. Vešla jsem do bytu, svlékla si tepláky a dala si rychlou, ale zato horkou sprchu. Když

jsem stála v koupelně a frotýrovala si vlasy, zazvonil

telefon. Než jsem si stačila z osušky uvázat improvizovaný sarong, držela jsem v ruce sluchátko.

„Kinsey? Tady Reba. Nevolám nevhod?“

„No, stojím tady, crčí ze mě voda, ale myslím, že tak do minuty bych se snad mohla přestat klepat. Co se děje?“

„Nic zvláštního. Tátovi se udělalo špatně, tak si šel lehnout. Hospodyně právě odešla a ošetřovatelka volala, že se trochu zpozdí. Napadlo mě, jestli byste třeba nezašla na večeři?“

„No jasně. To by určitě šlo. Co byste si představovala?“

„Neříkala jste náhodou něco o nějaké hospůdce kousek od vás?“

„U Rosie. Zrovna se tam chystám. Sice bych to neoznačila za nějaký luxus, ale aspoň je to blízko.“

„Potřebuju prostě vypadnout. Ráda bych s vámi šla na večeři, ale aby vám to nějak nenarušilo plány.“

„Plány? To snad ani neznám. Máte se sem jak dostat?“

„S tím si nedělejte hlavu. Jen co přijde ošetřovatelka, vyrazím a setkáme se přímo na místě. Tak asi v sedm?“

„Tak asi.“

„Dobře. Dorazím, jak to půjde.“

„Zaberu trochu lepší stůl a uvidíme se,“ slíbila jsem a nadiktovala jí adresu.

Když zavěsila, dokončila jsem, co jsem měla rozdělané.

To znamená, že jsem si natáhla čisté džíny, čisté černé tričko a nazula plátěnky. Pak jsem seběhla dolů a ještě chvilku

zmateně uklízela v bezvadně uklizené kuchyni. Potom jsem rozsvítila a posadila se do obýváku s výtiskem místních novin. Pročetla jsem smuteční oznámení a ty nejdůležitější zprávy.

V šest padesát šest přesně jsem se zvedla a vypravila se za roh k Rosie, zatímco se zvolna snášel soumrak. Ve dvou sousedních domech popíjeli na verandě koktejly a živě se bavili přes plot. Po ulici přešla líně kočka a ladně protáhla své útlé tělo mezerou mezi plaňkami plotu. Ucítila jsem vůni jasmínu.

Rosiina hospůdka je jedním z šesti podniků v naší čtvrti.

Podobné „kulturní“ zařízení představuje ještě veřejná prádelna, servis spotřební elektroniky a autoservis, před kterým věčně parkují nějaké staré rachotiny. V posledních sedmi letech jsem si zvykla večeřet u Rosie tak asi třikrát čtyřikrát do týdne. Uvnitř to vypadá dost omšele a kdysi tam mohla sídlit samoobsluha. Skrz zrcadlová okna tam není vidět, ale světla jimi mnoho nepronikne vinou vrčících neonů s emblémy pivovarů, plakátů, vývěsek, inzerátů a vyrudlých propagačních letáků ministerstva zdravotnictví.

Pokud mě paměť nešálila, Rosie nikdy nepřidělili vyšší než

třetí cenovou skupinu.

Interiér podniku tvoří taková úzká dlouhá nudle a má vysoký, tmavou barvou natřený strop, který vypadá jako polepený staniolem. Napravo se táhne řada boxů se stoly a lavicemi vyrobenými z překližky, která pokračuje i přes roh

a má tvar písmene „L“. Nalevo stojí mahagonový barový pult s lítačkami do kuchyně a hned vedle je chodbička vedoucí dozadu na toalety. O zbytek prostoru se dělí umakartové jídelní stoly. židle rozestavěné kolem nich mají nohy z pochromované oceli a polstrované sedáky i opěradla, potažené šedou koženkou s mramorovým vzorem. Ta je místy rozpraskaná a přelepená plátěnou lepicí páskou.

Vždycky je to tam cítit zvětralým pivem, praženou kukuřicí, cigaretovým kouřem a plnými popelníky a občas člověk zaregistruje i osvěžovač vzduchu s vůní borovic.

V pondělí u Rosie zpravidla panuje poklidná atmosféra, ve které se z víkendových excesů vzpamatovávají místní alkoholici a sportovní fanoušci. Můj oblíbený box zel prázdnotou, což ovšem platilo i pro valnou většinu ostatních boxů. Vklouzla jsem do něho, čelem ke dveřím, abych si případně všimla Reby, až se objeví. Zadívala jsem se do jídelního lístku, rozmnoženého na kopírce a vloženého do laciných igelitových desek. Rosie lístky vlastnoručně kopíruje na vetchém xeroxu, který má vzadu. Propůjčuje písmenkům takovou zvláštní, nafialovělou barvu, takže pak skoro nejdou přečíst. Nedávno přišla s jídelními lístky v novém hávu, přesněji v koženkových deskách a s neumělým nadpisem „Maďarské speciality ‚du jour‘ šéfa kuchyně“, což

nejspíš sama vymyslela. Některé z těchto jídelních lístků ukradli nenechaví hosté, jiné posloužily jako vrhací zbraně při potyčkách znepřátelených fotbalových fanoušků, vášnivě

diskutujících o právě odehraném utkání. Jenže Rosie se už

zřejmě vzdala naděje na přepychovou restauraci s vybranou kuchyní, protože se zase vrátila ke starým dobrým jídelníčkům z kopírky. Letmo jsem pročetla seznam nabízených pokrmů. Nechápu, proč se s tím vlastně pořád obtěžuji! Rosie stejně vždycky rozhodne všechno za mě.

Musím pak jíst nepředstavitelné maďarské speciality, na které si zrovna vzpomene, když mi vypisuje objednávku.

Za barem obsluhoval William. Zničehonic všeho nechal a začal si měřit pulz. Dvěma prsty jedné ruky nahmatal nejdřív tepnu na zápěstí, pak tepnu na krku, přičemž ve volné ruce držel kapesní hodinky a pozorně je sledoval. Pak se ve dveřích objevil Henry a úkosem se na bratra podíval.

Posadil se k jednomu ze stolů blíž u vchodu a ostentativně se otočil zády k baru. V té chvíli se za barovým pultem zhmotnila Rosie, v ruce sklenici trpkého bílého vína, které kdovíproč vydává za Chardonnay. Všimla jsem si, že už jí odrůstá barva na vlasech. Asi dva centimetry přímo u hlavy je měla šedivé. Dřív tvrdila, že jí je sotva šedesát, ale teď už

se k tomu dlouho nevyjadřovala, takže se mě zmocnilo podezření, jestli se náhodou nepřehoupla přes sedmdesátku.

Jinak je to taková drobná paní s ptačí hrudí a ta rudá barva, která jí pomalu odrůstala, se pohybovala někde mezi rumělkou a tmavým okrem.

Postavila přede mě sklenici vína. „Je čerstvá. Móc dobrý. Napij a pak mi povídáš. Za láhev šetřím dva dolary

proti jiná značka.“

Usrkla jsem a přikývla. „Chutná dobře,“ zalhala jsem a zuby mi pokryl podivně suchý povlak. „Koukám, že William a Henry spolu nemluví.“

„Pořád Williamovi říkám, ať hledí svýho, ale on vůbec neposlouchá. Nemůžu věřit, že žena může takhle vstoupit mezi dva bratry.“

„Nějak se přes to přenesou,“ uklidňovala jsem ji. „A jak se na to vlastně díváš ty? Zdá se ti Mattie pro Henryho dobrá partie?“

„Co já vím? S Henrym potíž. Mělas vidět, když na lodi s ním baby flirtovaly. Popukání. Na druhou stranu umřel jí manžel. Možná nechce dávat dohromady s dalším mužem.

Možná chce pro sebe svobodu a pro Henryho přátelství.“

„To jsem si taky říkala, ale William je přesvědčený, že je mezi nimi něco víc.“

„William je ale taky přesvědčený, že ona tady už jenom dva roky. Chce, aby si Henry pospíšil, než mu umře.“

„To je nesmysl. Vždyť je jí sotva sedmdesát.“

„Móc mladá,“ poznamenala Rosie. „Doufám, že já taky tak dobře vypadám, až dožiju takovýho věku.“

„Určitě,“ ubezpečila jsem ji. Pak jsem vzala do ruky jídelní lístek a předstírala, že si v něm čtu. „Někoho čekám, takže si objednám až za chviličku. Ve skutečnosti to vypadá báječně všechno, takže… co bys mi doporučila?“

„Móc štěstí, ty zeptala. že ty, připravím pro tebe a

kamarád lahůdku. Krumpli Paprika jmenuje. To vývar z vařených brambora, cibul a to, čemu vy říkáte drobení.

Vždycky se podává s žitným chleba a jako příloha můžeš vybrat okurková salát nebo nakládaná zelenina. Co ty chceš?

Já bych myslela nakládaná zelenina,“ a už si to psala na lísteček.

„Nakládanou zeleninu mám nejradši. Báječně se hodí k vínu.“

„Já přinést jídlo, hned jak kamarád tady.“

„To není kamarád, ale kamarádka.“

„To škoda,“ posmutněla a zakroutila hlavou. Nakonec si ještě do bločku kdovíproč přidělala vykřičník a vzdálila se.

Ve čtvrt na osm přišla Reba. Zastavila se ve dveřích a chvilku se rozhlížela po místnosti. Uviděla mě, jak na ni mávám z boxu, a také mi zamávala. Džíny a bílé tričko vyměnila za plátěné kalhoty, červený bavlněný svetřík a za sandály. Měla malinko lepší barvu a z dokonale oválného obličeje hleděly na svět dvě velikánské oči. Bodliny vlasů zmizely a prameny, které po nich zbyly, si zastrčila za uši.

Když došla k našemu stolu, vklouzla do boxu a prohlásila: „Omlouvám se, že jdu tak pozdě, ale nakonec jsem si musela zavolat taxík. Zjistila jsem totiž, že když jsem byla v chládku, propad mi řidičák. Říkala jsem si, že kdyby mě náhodou chytli za volantem bez řidičáku, taky by si to mohli vyložit jako porušení podmínky. Ještě ve vězení jsem si mohla zažádat o obnovení, ale nějak jsem se k tomu

nedostala. Tak bysme třeba zítra mohly sjet na dopravní inspektorát.“

„Jistě. Bez problému. Tak co kdybych vás vyzvedla v devět ráno? že byste si vyřídila ten řidičák a s ním i další věci, co máte v plánu.“

„Možná koupit něco na sebe. Moc toho nemám.“ Reba otočila hlavou a přelétla pohledem lokál. Dovnitř se pomalu začínali trousit štamgasti.

„Nevadilo by vám, kdybysme si spolu prohodily místa?

Hrozně nerada sedím zády do místnosti.“

Zvedla jsem se a vyměnila se s ní, i když sedět zády k sálu se mi nezamlouvalo o nic víc než jí. „Jak jste to řešila ve vězení?“

„No právě, tam jsem se naučila krejt si záda. Věřím jenom tomu, co vidím. Zbytek nehodlám riskovat.“ Vzala ze stolu jídelní lístek a začala si ho prohlížet.

„Měla jste strach?“

Zvedla ke mně ty své obrovské tmavé oči, na tváři prchavý úsměv. „Ze začátku. Po nějaký době u mě strach vystřídala opatrnost. Bachařky mi nevadily. Jak s nima jednat, jsem se naučila tak do dvou vteřin.“

„A to bylo?“

„Poslušnost. Na slovo jsem poslouchala. Taky jsem se k nim chovala uctivě. Dělala jsem, co mi řekly, a dodržovala psaný i nepsaný pravidla. Nebylo to zase tak těžký a hodně mi to usnadnilo život.“

„A co ostatní vězenkyně?“

„Většina jich byla v pohodě. Ale všechny ne. Některý ženský tam byly tak hustý, že si před nima člověk prostě nemoh dovolit dát najevo slabost. Stačilo šlápnout trochu vedle, a už se na vás sesypaly jak mouchy. A tohle jsem se naučila. Když mi nějaká taková zasadila ránu, hned jsem jí jednu vrátila. Když toho nenechala, ještě jsem přitvrdila a šla jsem do ní tak dlouho a tak tvrdě, až jí konečně došlo, že udělá nejlíp, když mě nechá na pokoji. Potíž byla v tom, že člověka nesměli nachytat. Zvlášť když přišlo ke slovu násilí, to se ve vězení krutě nevyplácí. Tak se člověk musel nějak naučit hájit si svoje práva a současně na sebe moc neupozorňovat.“

„A jak jste to zvládla?“

Usmála se. „Mám svý triky. Ve skutečnosti stačilo, že jsem si nikdy nezačínala. Šlo mi o to zachovat klid a nevyvolávat rvačky. Hleď si svýho, já si taky budu hledět svýho. Někdy to ale bohužel touhle cestou nešlo, tak se musel člověk uchylovat k jinejm metodám.“ Poprvé opravdu zaostřila na jídelní lístek a vyjeveně se zeptala: „Co to jako má bejt?“

„To je maďarská kuchyně, ale buďte bez obav. Obejdete se i bez slovníku, protože Rosie už stejně dávno rozhodla, co si dáte. Kdybyste se s ní přesto chtěla hádat, klidně můžete, ale garantuju vám, že prohrajete.“

„Hele, to je přesně jako ve vězení. Tomu říkám šťastná

náhoda.“

Zpozorovala jsem, že se k nám Rosie už blíží, v ruce sklenku toho svého druhojakostního vína. Než ji však stačila postavit před Rebu, zarazila jsem ji slovy: „Díky, ale dej ji sem. Rebo? Co si dáte k pití?“

„Dám si ledověj čaj.“

Rosie si to pečlivě poznamenala do bločku jako nějaká zapálená novinářka. „Sladká nebo bez cukr?“

„Radši bez cukru.“

„Přinesu navíc citron na speciální sítko, takže vymačká a ani pecička neprojde.“

„Dík.“

Jakmile Rosie odkvačila, Reba se ke mně naklonila: „Odmítla bych to i sama. Vážně mi nedělá problémy, když

přede mnou pijete.“

„Nebyla jsem si jistá. Nechtěla jsem vás pokoušet.“

„Vy? To by snad ani nešlo. Vůbec si s tím nelamte hlavu.“ Pustila jídelní lístek a složila ruce před sebe na stůl.

„Chcete se ještě na něco zeptat? Klidně vám to řeknu.“

„Jednu otázku bych tedy měla. Za co tam byly? Ty hustý ženský, jak říkáte.“

„Za vraždu, za neúmyslný zabití. Hodně z nich taky prodávalo drogy. Nejhorší ze všech byly ty, co to měly na doživotí, protože co ty můžou ztratit, že jo? Tyhle ženský, a ve vězení? Co se od toho asi tak dalo čekat? Leda průsery.“

„Já bych to asi nedokázala snášet, všechny ty lidi kolem.

Vás to nedohánělo k šílenství?“

„Bylo to hrozný. Vážně hrozný. Když žijou ženský delší dobu pohromadě, maj pak ve stejnou dobu měsíčky. Zřejmě to nějak souvisí se zachováním rodu, když jsou všechny ženský plodný ve stejnou dobu. Nevím. No, premenstruační syndrom jak hovado. Měsíc se vždycky sešel s měsícem, a najednou jste měla pocit, že jste ve cvokárně. Nálady, hádky, záchvaty breku, pokusy o sebevraždu.“

„Myslíte, že vás ty těžký kriminálnice nějak zkazily?“

„Zkazily, a mě!? A to jako jak?“

„Nenaučila jste se snad od nich nové a lepší tipy a triky na obcházení zákona?“

Zasmála se. „Děláte si srandu? Byly jsme tam, protože jsme se nechaly chytit. Proč bych se měla něco učit od takovejch amatérek? Navíc od ženskejch můžete jen těžko čekat, že budou někde sedět a jedna druhou učit, jak vykrádat banky nebo dělat byty. žvaněj akorát o tom, jakýho měly blbýho právníka a jak se spolehlivě dostanou ven na odvolání. Pak taky žvaněj o dětech, hlavně o dcerách, a o tom, jakýho si která z nich nabrnkla skvělýho nebo příšernýho borce, a taky nonstop vykládaj, co maj rádi, což

se většinou omezuje jenom na jídlo a na sex, navíc ne nutně v tomhle pořadí.“

„Byla z toho cesta ven?“

„Ale jo. Proto jsem koneckonců čistá a střízlivá.

Alkoholičky a feťačky se totiž většinou do vězení zase dost

rychle vracej. Pustěj je ven na podmínku a první, co udělaj, je, že se vožerou a sjedou vším, co se jim dostane do ruky.

Netrvá to dlouho a zas je vezou vězeňskou branou zpátky.

Půlka si jich ani nedokáže vzpomenout, co vlastně venku celou tu dobu dělala.“

„Jak jste to tam mohla přežít?“

„Když to šlo, procházela jsem se po dvoře a hodně jsem četla, někdy i pět knížek týdně. Chodila jsem taky do kurzů.

Některý holky tam ale skoro neuměly číst. Přitom nebyly hloupý; jenom je to nikdo nenaučil. Já jim dělala vlasy a prohlížela si fotky jejich dětí. Bylo to těžký, dívat se, jak se snaží neztratit s nima kontakt. Telefony se stávaly zdrojem konfliktů. Když jste si chtěla odpoledne někam zavolat, musela jste si ráno přivstat a zapsat se do pořadníku. Když

na vás pak přišla řada, měla jste maximálně dvacet minut.

Takový ty velký nařvaný mrchy se přitom vykecávaly, jak dlouho chtěly, a když jste si dovolila něco říct, klidně vám daly přes držku. Osobně jsem byla v porovnání s většinou z nich úplná houžvička. Sto padesát pět čísel, necelejch padesát kilo. Proto jsem se naučila bejt jako liška. Sice nic nechutná tak sladce jako pomsta, ale člověk po sobě zas nemůže nechávat všude stopy. Dejte na mojí radu: Nikdy nedělejte nic, co na vás potom ukáže!“

„Budu na to pamatovat,“ slíbila jsem.

V té chvíli se vrátila Rosie s podnosem, na kterém stál ledový čaj pro Rebu a Krumpli Paprikas pro nás obě. K

ledovému čaji přiložila ještě do pláténka zabalený citron na vymačkání. K tomu postavila na stůl ošatku se žitným chlebem, máslo a kyselé okurky a zase se vzdálila.

Reba se naklonila nad svou misku. „Jo aha. To je kmín.

Už jsem se bála, že mi po tom něco leze.“

Bramborová polévka chutnala dobře a Rosie ji naservírovala v porcelánových miskách zdobených stylizovanými kmínovými semínky. Právě jsem posledním kouskem chleba s máslem vytírala zbytky vývaru, když jsem si všimla, že se mi Reba dívá přes rameno ke vchodu, oči doširoka otevřené. „Ale ne! Bože můj! Podívejte, kdo přišel!“

Vyklonila jsem se vlevo a vyhlédla z boxu stejným směrem, jako se dívala ona. Vstupní dveře zely dokořán a v nich postával nějaký muž. „Vy ho znáte?“

„To je Beck,“ řekla, jako by to všechno vysvětlovalo.

Rychle se vysoukala z boxu a zamířila k němu. „Hned jsem tu.“

7

Ze slušnosti jsem jim dala chvilku času, než jsem se ohlédla a podívala se, co tam spolu u těch dveří provádějí.

Chlapík byl celkem vysoký a štíhlý a v džínách a v černé kožené bundě vypadal jako pták noh. Límec od bundy měl zvednutý, ruce zastrčené v kapsách, takže by si člověk řekl, že to bude nějaký grázl. Ale pro něho to kdovíproč neplatilo.

Měl špinavě blond vlasy, možná trochu dohněda, a když se usmál, po obou stranách úst se mu vykreslily dvě dlouhé rýhy. Reba vedle něho působila velmi subtilně. Byla o hlavu menší, a tak kdykoli jí chtěl něco říci, musel se sklonit.

Nechtěla jsem o něm takhle naprázdno uvažovat, tak jsem se radši vrátila k jídlu.

Reba mi ho za chviličku stejně přivedla ukázat. „Alan Beckwith. Kdysi jsem s ním pracovala. Tohle je Kinsey Millhoneová,“ představila mě.

Natáhl ruku, hubenou ruku s útlým zápěstím a dlouhými kostnatými prsty. „Těší mě. Lidi mi spíš říkají Beck.“

Odhadovala jsem ho tak na třicet, jemné vrásky, ale kůže pořád ještě pružná. „I mě těší,“ odpověděla jsem a také mu podala ruku. „Posadíte se?“

„Když vám to nebude vadit. Nechci se vnucovat.“

„Jenom si povídáme,“ prohlásila jsem. „Klidně si sedněte.“

Reba vklouzla do boxu jako první a udělala mu místo.

Posadil se vedle ní, pořád trochu shrbený, dlouhé nohy natažené před sebe. Byl hladce oholený, ale bradu měl tmavou od rašících vousů. I oči měl tmavé, hnědé jako čokoládové pralinky. Voněl kolínskou, takovým kořenitým a příjemně lehkým parfémem. Už jsem ho někde viděla… ne přímo tady, ale ve městě, i když jsem si za boha nemohla vzpomenout, co konkrétně svedlo naše cesty dohromady.

Zlehka se dotkl hřbetu Rebiny ruky. „Tak jak bylo?“

„Ale jo. I když tedy všude dobře, doma nejlíp.“

Přestala jsem je poslouchat, protože z nich stejně padaly jen samé zdvořilostní fráze. Na to, že spolu kdysi pracovali, vypadali tedy jeden z druhého pěkně nervózní. To ale mohlo být zaviněné tím, že ji třeba právě on udal policii, což by poškodilo i ten nejlepší vztah.

„Vypadáš dobře,“ říkal právě.

„Díky. Možná bych ale snesla zásah kadeřnice. Stříhala jsem si to sama. A co ty? Cos celou tu dobu dělal?“

„Nic moc. Hodně jsem se najezdil kvůli práci. Zrovna minulý týden jsem se vrátil z Panamy a možná tam zase co nevidět pojedu. Taky teď sídlíme v nový budově, v tom obchodním centru, co se loni na jaře dostavělo. Je to tam samá restaurace a luxusní butik. Vážně třída.“

„Pamatuju, jak se o tom uvažovalo, když jsem odcházela, a že s tím bylo hodně starání. Takže gratuluju.“

„Už jsi to viděla?“

„Ještě ne.“

„Bomba!“ ohodnotil to.

Usmála se. „A co lidi z práce? Slyšela jsem, že na moje místo nastoupila Onni. Zvládá to?“

„V pohodě. Nějakou dobu do toho sice pronikala, ale teď už jí to nedělá sebemenší problémy. Jinak ostatní jsou na tom vesměs pořád stejně.“

Co jen mi to ta má intuice napovídala? Zapojila jsem do hry šestý smysl ve snaze přijít na to, co za napětí to mezi těmi dvěma panuje.

Na půl ucha jsem poslouchala, co právě Beck říkal: „Zrovna jsem získal novou zakázku. Komerční objekt kousek od Mercedu. Právě jdu ze schůzky se dvěma pánama, co mají potřebný kapitál, takže z toho možná něco bude. Sem jsem to zašel zapít, čistě symbolicky. Mám to po cestě domů.“ Občas se podíval i na mě, aby mě také zapojil do hovoru. Pomyslela jsem si, že to je od něho chytrý tah.

Pak začal ukazovat prstem z Reby na mě a ze mě na Rebu, jako kdyby nás rozpočítával. „A jak se vlastně vy dvě znáte?“

Už jsem se nadechovala, že mu to tedy povím, ale předběhla mě Reba. „Vlastně se ani neznáme. Viděly jsme se prvně dneska ráno, když mě přijela vyzvednout do

vězení. Doma jsem pak myslela, že se zblázním. Táta si šel brzy lehnout, já neměla nikde stání. Ticho kolem mě tak ubíjelo, že jsem zvedla telefon a zavolala jí.“

Beck se zadíval na mě. „Bydlíte někde tady?“

„Za křižovatkou. Mám tam pronajatý takový malý byt.

Když už o tom mluvíme, támhle sedí můj domácí,“ ukázala jsem prstem na Henryho, který se skláněl nad stolem kousek ode dveří. „Za barem je jeho starší bratr William, který se nedávno oženil s Rosie, s majitelkou tady toho podniku. To abyste byli v obraze…“

Beck se usmál. „Rodinný podnik.“ Bezesporu patřil k lidem, co si uvědomují, že člověku, se kterým právě mluvíte, stojí za to věnovat maximální pozornost.

Nepokukoval po hodinkách ani netěkal pohledem ke dveřím, jako by měl každou chvíli přijít někdo další. Vypadal trpělivě a soustředěně jako kočka, která čeká u pukliny ve skále, kam jí před chvilkou utekla ještěrka.

„A vy, vy bydlíte někde tady?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, v Montebello, přesně na křižovatce East Glen a Cypress Lane.“

Podepřela jsem si bradu dlaní. „Někde jsem vás už

viděla.“

„Jsem odsud. Narodil jsem se i vyrůstal v Santa Terese.

Naši měli dům na Horton Ravine, ale už jsou po smrti. Otec vlastnil Clementovy,“ prohlásil a měl na mysli třípatrový luxusní hotel, který někdy koncem sedmdesátých let ukončil

provoz. Následující majitelé to vedli od desíti k pěti, až se to tam nakonec předělalo na domov důchodců. Jestli mě paměť nešálila, podílel se jeho otec ve městě na řadě komerčních projektů. Točily se v nich veliké peníze.

Zvedla jsem oči a uviděla Rosie, která se s podnosem v ruce blížila k našemu stolu, oči upřené na Becka.

Pohybovala se odhodlaně asi jako řízená střela. Když k nám došla a oslovila nás, dávala si záležet na tom, aby všechno, co říká, adresovala pouze mně. To je takový její výstřední zvyk. Zřídkakdy se podívá do očí cizímu člověku, ať už je to muž nebo žena. S každou mou novou známostí také jedná, jako by šlo o nějaký můj ocásek. Působí to kupodivu koketně, jako konkrétně v tomto případě, což u žen jejího věku nepovažuji právě za vkusné. „Dává si tvoje přítel něco k pití?“

„Becku?“ obrátila jsem se na něj.

„Máte sladovou whisky?“

Celá se zachvěla vzrušením a dál po něm pokukovala koutkem oka. „Pro vás speciálně bych měla whisky MaCallum’s. Dvacet čtyři roky stará. Chcete jen tak nebo přidat led?“

„S ledem. A s vodou na zapití. Díky.“

„Ale ovšem.“ Sklidila ze stolu, přičemž naložila talíře a příbory na podnos. „Pán chce asi večeře, že?“

Usmál se. „Ne, díky. Voní to sice báječně, ale teď jsem jedl. Možná někdy jindy. Vy jste Rosie?“

„Ano, to jsem já.“

Vstal a podal jí ruku. „Je to pro mě čest, že vás poznávám. Alan Beckwith,“ představil se. „Máte skvělý podnik.“

Rosie zneužila zdvořilostního podání ruky a nechala své všetečné prstíky v Beckově dlani o něco déle, než bylo vysloveně nutné. „Příště připravím pro vás něco extra. My Maďaři máme ráda, co vy dřív nikdy nejedla, ale u mě jíst bude.“

„Ujednáno. Mám rád maďarskou kuchyni,“ prohlásil nečekaně.

„Vy byl v Maďarsku?“

„Jednou. V Budapešti. Je to asi šest let…“

Nenápadně jsem pozorovala, jak se spolu ti dva baví.

Rosie se s postupujícím hovorem chovala stále víc jako malá holčička, tedy byla jako obvykle za diblíka. Beck se na můj vkus choval až moc mile, ale ocenila jsem, že se aspoň snaží. Většina lidí debaty s Rosie nevyhledává, že prý je s ní těžké pořízení. Mají pravdu.

Jakmile odešla pro objednané pití, Beck se zase obrátil na Rebu. „A jak se vlastně má tvůj otec? Viděl jsem ho, je to pár měsíců, a moc dobře tedy nevypadal.“

„Není na tom valně. Vůbec si s ním nevím rady. Když

jsem viděla, o kolik zhubnul, dost jsem se vyděsila. Asi víš, že mu operovali rakovinu štítné žlázy. Nakonec se ale ukázalo, že měl jen polypy na hlasivkách, který mu

každopádně museli odstranit. Pořád se sotva drží na nohou.“

„To je mi líto. Vždycky mi přišlo, že má plno elánu.“

„Jo, jenže ono už mu je sedmaosmdesát. Někdy přece musí zmírnit tempo.“

Mezitím se už vrátila Rosie a nesla Beckovi sklenici skotské s ledem, vedle které stála na tácu ještě karafa s pramenitou vodou. Postavila skleničku na papírový tácek a podala mu papírový ubrousek. Odkud ho vyhrabala, jsem netušila. Kdyby patřil Beck ke mně, už by mu v duchu brala míry na svatební smoking.

Vzal sklenici do ruky a decentně z ní upil. Pak se na Rosie spokojeně usmál: „Perfektní. Díky.“

Rosie zdráhavě odešla, protože už jsme si nic dalšího nepřáli. Zase tak nevychovaná, aby tam jen tak postávala, není.

Beck se obrátil tentokrát na mě: „A vy také pocházíte odsud?“

„Ano.“

„A na kterou jste chodila střední školu?“

„Na státní.“

„Já taky. Takže se možná známe odtamtud. Ve kterým roce jste maturovala?“

„1967. A vy?“

„Rok před vámi, 1966. Divný, že si na vás nevzpomínám. Obvykle mám na tyhle věci paměť.“

Musela jsem mu pár let přidat. Nebylo mu třicet, ale

třicet osm. „Patřila jsem mezi ‚zídkaře‘,“ což znamená, že jsem s ostatními rebely od nás ze školy vysedávala na nízké zídce vzadu na hřišti, tam jak se školní pozemek svažuje k silnici. Většinou jsme kouřili cigára a trávu a občas si do plechovky pomerančové limonády přilili trochu vodky.

Dneska by to nestačilo ani na druhou ligu, ale tehdy nás považovali za drsňáky.

„Vážně?“ Nakrátko se na mě zadíval a sklonil se k jídelnímu lístku. „Jak tady vařej?“

„Není to nejhorší. Opravdu máte rád maďarskou kuchyni nebo jste si jen tak vymýšlel?“

„Proč bych o něčem takovém lhal?“ Řekl to úplně normálně, ale mohl to myslet všelijak, zřejmě že v běžném, všedním životě nestojí za to lhát. „Proč se ptáte?“

„Divím se, že jste tu ještě nikdy nebyl.“

„Několikrát jsem šel kolem a všim si tady toho podniku, ale vždycky ve mně budil spíš dojem zaplivanýho pajzlu, tak jsem se sem neodvažoval. Teď jsem měl kousek odsud schůzku, takže jsem si řekl, že to vyzkouším, když už jsem tak blízko. Uvnitř je to tedy o dost hezčí než zvenčí, to musím uznat.“

Jako by mi z hlavy vyjela teleskopická anténa a výstražně zapískala. Už podruhé vysvětloval, proč a jak se sem dnes dostal. Vzala jsem do ruky sklenici a napila se mizerného vína. Chutnalo jako přípravek na odstraňování zubního plaku. Reba si pohrávala s brčkem, které jí čouhalo

ze sklenice s ledovým čajem.

Jak jsem tak přeskakovala z jejího obličeje na ten jeho, došlo mi, jak hloupě jsem se nechala nachytat. Celé to předem naplánovala. Večeře se mnou měla posloužit jen jako záminka, aby se s ním mohla sejít. Ale proč takové zastírací manévry? Malinko jsem si poposedla, takže jsem se opírala o stěnu a nohy si pohodlně natáhla na sedačku.

Chovala jsem se pokud možno nenuceně a sledovala, podle jakého scénáře to na mě ti dva hrají. „Děláte do nemovitostí?“

Vypil asi polovinu whisky, co měl ve sklenici, a zbytek naředil vodou z karafy. Několikrát sklenicí zakroužil, až

kostky ledu zacinkaly. „Přesně tak. Mám investiční firmu.

Většinou financujeme stavební rozvoj. Občas mě někdo pověří i správou nějaké nemovitosti, ale v poslední době to nebývá moc často. A vy?“

„Já jsem soukromá vyšetřovatelka.“

Pobaveně se usmál. „To není špatná kariéra na někoho, kdo chodil v mládí za školu.“

„No, ono i to záškoláctví byla docela dobrá škola. Když

se člověk poflakuje s partou gaunerů, pozná, jak uvažujou.“

Významně jsem se podívala na hodinky. „Jéje. Nevím, jak vy, Rebo, ale pro mě je nejvyšší čas to tady zabalit. Parkuju za rohem. Tak když chvilku počkáte, dojdu pro auto a hodím vás domů.“

Beck se s hraným překvapením podíval na Rebu: „Ty

nemáš auto?“

„Mám auto, ale nemám řidičák. Propadl mi.“

„Tak co kdybych tě domů odvezl já, že by si tady Kinsey ušetřila cestu?“

„Klidně ji svezu. Nevadí mi to,“ reagovala jsem. „Klíčky mám…“

„Ne, ne. žádný takový. Udělá mi to radost. Navíc je úplně zbytečné, abyste si zajížděla.“

Reba se do toho vložila: „Vážně. Pro něho to bude snazší než pro vás.“

„Jste si jistá?“

Odpověděl mi Beck: „Absolutně. Mám to při cestě.“

„No, mně to může být jedno. Zůstaňte si tady, jak dlouho chcete, já každopádně vyrovnám účet. Zvu vás,“ dodala jsem, když jsem se soukala z boxu.

„Díky. My obstaráme spropitné.“

„Ráda jsem vás poznala.“ Ještě jednou jsem podala ruku Beckovi a pak se podívala na Rebu. „Stavím se pro vás zítra v devět. Mám předtím ještě zavolat?“

„To není třeba. Prostě přijeďte, jak vám to vyjde,“ řekla.

„Napadá mě, že nakonec bude nejlepší, když půjdu domů sama. Byl to přece jen dlouhej den a já jsem pěkně ztahaná.

Nevadí?“

„Ale vůbec. Jak chceš ty.“ S těmi slovy do sebe Beck obrátil zbytek whisky s vodou a s ledem.

Já mezitím došla k barovému pultu, že zaplatím. Ohlédla

jsem se přes rameno a všimla si, že se Beck zvedá k odchodu. Zalovil v peněžence a položil na stůl dvě bankovky spropitného, patrně pětidolarovky vzhledem k tomu, jak usilovně se snažil zanechat dobrý dojem. Počkali na mě, než se k nim přidám, abychom mohli odejít společně.

Henryho jsem v té chvíli už nikde neviděla, zato večerní pijani se vyrojili v hojném počtu.

Venku se mezitím snesla tma, ale ještě nevyšel měsíc.

Bylo jasno a klid, vyjma muzicírování cvrčků. Dokonce i hučení příboje jako by přicházelo z větší dálky. Vykročili jsme směrem ke křižovatce a cestou tlachali jen tak o ničem.

„Parkuju hned tamhle,“ prohlásil Beck a ukázal do stinné uličky napravo od nás.

„Co máte za auto?“

„Mercedes sedan z roku ’87. A vy?“

„Volkswagen brouk z roku ’74. Uvidíme se…“

Zamávala jsem jim a dál šla jakoby nic, dokud neodbočili. Do patnácti sekund jsem slyšela bouchnout dveře auta. Dvoje dveře auta. Zastavila jsem a špicovala uši, jestli ho neuslyším startovat. Nic. Možná si řekli, že ještě chvilku posedí a budou si povídat. Došla jsem až k naší brance, otevřela si a opět si poslechla, jaké má rozvrzané panty. Potichu jsem pokračovala dozadu na zahradu, ale když jsem se ocitla na prahu vlastních dveří, zaváhala jsem.

Reba a Beck mi pořád nešli z hlavy. Třeba jsem se v nich mýlila. Nakonec mě ale stejně přemohla zvědavost. Odložila

jsem kabelku, nechala ji na zápraží a zamířila přes trávník kolem Henryho kamenného dvorku až k drátěnému plůtku, který zezadu ohraničuje pozemek. Postupovala jsem poslepu, od jednoho sloupku plotu ke druhému, a když jsem se dostala až k Henryho garáži, protáhla jsem se ven, protože mezi garáží a prvním sloupkem zela v plotě díra.

Bušilo mi srdce a samým očekáváním se mi svíral žaludek. Mám ráda podobná noční dobrodružství, ráda se v tmách plížím cizími zahradami. Naštěstí si mě nevšiml žádný z voříšků, co chovají naši sousedé, takže jsem tu noční procházku absolvovala bez obligátního štěkacího doprovodu psího sboru. Když jsem se blížila k ulici, dala jsem se vpravo a rázem se ocitla v oné postranní uličce.

Svítila v ní pouze jediná lampa, a ještě k tomu slabě, ale za chvilku si mé oči zvykly. Beckův mercedes jsem poznala opravdu snadno. Kromě něj tam parkovaly už jen samé nákupní tašky, dodávky nebo menší náklaďáky.

Na straně řidiče jsem jasně rozpoznala jeho profil, protože seděl natočený malinko stranou, aby viděl do tváře Rebě. Stála jsem tam asi deset minut, a když se ani po deseti minutách nic nestalo, zabalila jsem to a vrátila se, odkud jsem přišla.

Odemkla jsem si, vešla jsem do bytu a hodila kabelku na barovou stoličku, kterou mám u kuchyňské linky. Hodiny ukazovaly osm hodin a pět minut přesně. Zapnula jsem televizi, kde právě končil nějaký film, který působil celkem

zábavně, i když ho neustále přerušovali reklamami. Dělala jsem si při nich poznámky, abych si hlavně nekoupila nic z toho, co inzerovaly. V devět nula nula jsem televizi ztlumila a přesunula se do kuchyňky, kde jsem našla láhev skutečného Chardonnaye a nalila si skleničku. Z nečekaného popudu jsem vzala do ruky pánev s pokličkou a láhev kukuřičného oleje. Zapálila jsem přední hořák sporáku, postavila na něj pánvičku a na dno nalila olej. Pak jsem prohledala kredenc, protože jsem bezpečně věděla, že jsem si před pár měsíci koupila balíček kukuřice na pražení.

Někde tam musel být. Říkala jsem si, že ta kukuřice už bude určitě dávno zvlhlá, ale mně takhle zgumovatělá právě chutnala. Když jsem ji konečně našla, odměřila jsem jeden šálek a nasypala zrna na pánev. Po očku jsem pořád sledovala televizní vysílání, které nyní místo zvuku doprovázel rachot kukuřice rozprskávající se o pokličku, jako se při ohňostroji rozprskávají rachejtle o nebe. K mému velkému štěstí mám tak malý byt, že mohu současně vařit, dívat se na televizi, prát prádlo, nebo si dokonce dojít na záchod, a nemusím přitom udělat víc než tři kroky.

Po chvilce jsem se vrátila na gauč, v ruce víno a misku teplé pražené kukuřice. S nohama na stole jsem dokoukala film. Hodinu před půlnocí, když začaly zprávy, jsem se přes cizí zahrady opět doplížila do stinné uličky jako před necelými třemi hodinami. Beckův mercedes stál pořád na stejném místě u obrubníku. Zadní okno měl zamžené, jako

by uvnitř padla rosa. Na místě Beckova profilu jsem ovšem nyní viděla Rebiny nohy. Hlavu měla nejspíš někde na úrovni volantu, jednu nohu zapřenou o palubní desku, druhou o dveře na straně spolujezdce. Beck se asi činil někde na hraně koženého předního sedadla. Vrátila jsem se do bytu, a když jsem se tam za hodinu vypravila ještě jednou, jeho auto už v uličce nestálo.

8

Brána, kterou se vjíždělo na Laffertyho pozemek, byla dokořán, a když jsem dojela až na konec příjezdové cesty, uviděla jsem na zápraží sedět Rebu. Čekala na mě, u nohou rezavého kocoura. V ruce měla kartáč a důkladně chlupáče vyčesávala. Kocour u toho všelijak přešlapoval a hrbil hřbet, jímž jako by narážel do drátěných bodlin kartáče. Sotva mě Reba uviděla, něžně ho políbila a kartáč odložila. Vstala, došla ke vstupním dveřím, otevřela síťové dveře proti hmyzu, naklonila se dovnitř a zavolala na otce nebo na hospodyni, že jde pryč. Když jsem ji viděla přicházet, nedokázala jsem se ubránit úsměvu. Vypadala tak šťastně, tak spokojeně a vysloveně zářila dobrou náladou.

Vzpomínám si, jak jsem si v duchu říkala: No pane jo, tak tohle dělá s člověkem sex… Na nohou měla pevné plátěnky, džíny a k tomu modrý pulovr s kapuci. Vypadala bezstarostně jako mladá dívka. Její otec říkal, jaké je s ní těžké pořízení, že je prý „lehkomyslná“ –, ale já si u ní zatím ničeho takového nevšimla. Připadala mi přirozeně temperamentní a jen těžko jsem si ji dokázala představit namol opilou nebo zfetovanou. Otevřela dveře auta a

vklouzla na místo spolujezdce, trochu zadýchaná a s úsměvem na tváři.

„Jak se jmenuje váš kocour?“

„Rags. Je to miláček. Má už sedmnáct let a váží něco přes osm kilo. Veterinář mi pořád říká, že by měl držet dietu, ale vykládejte něco takovýho kocourovi.“ Pohodila hlavou. „Ani nevíte, jaká je to nádhera bejt zas venku.

Připadám si, jako bych vstala z mrtvých.“

Vycouvala jsem z parkovacího místa, zařadila jedničku a rozjela se po příjezdové cestě zpátky k hlavní bráně. „Spala jste dobře?“

„To teda jo. Jako v bavlnce. Ve vězení maj hrozně proleželý matrace, tlustý sotva jak prošívaná deka, a veškerý ložní prádlo je tam děsně hrubý. Měla jsem tak tenkej polštář, že jsem si ho musela vždycky srolovat, když jsem si ho chtěla dát pod hlavu. Sotva jsem usnula a trochu si to pod peřinou zahřála, teplo zapůsobilo a vězeňský lůžko začalo vydávat prastarý pachy.“ Nakrčila znechuceně nos.

„A co jídlo?“

„To docela ušlo. Většinou se dalo jíst, sem tam to byla samozřejmě šlichta. Jedinou naší záchranou bylo, že jsme mohly mít na celách ponorný elektrický vařiče. Víte, takový ty spirály, co člověk strčí do hrnku s vodou na čaj. Dokázaly jsme vymyslet spoustu lahůdek, co se daly s jejich pomocí připravit, instantní nudle, polívky, rajčata v konzervě. Dřív jsem vařený rajčata neměla ráda, ale ve vězení jsem se to

naučila. V celách to občas taky dost páchlo; vyčpělý kafe, fazole připečený ke dni pánve. Většinou jsem to nevnímala.

Udělala jsem si kolem sebe takovou jako bublinu, která mě oddělovala od okolního světa. Jinak bych se asi zbláznila.“

„Měla jste tam kamarádky?“

„Pár holek mi pomáhalo. Nejlepší z nich byla asi Misty Raine. Dělá striptérku, co taky jinýho s takovým jménem –, ale byla s ní ohromná psina. Než se přestěhovala do Kalifornie, žila ve Vegas, ale když jí pak propustili na podmínku, rozhodla se pro Reno. Tvrdí, že to tam žije mnohem víc než ve Vegas. Co jí propustili, jsme více méně pořád v kontaktu. Bože, ta mi ale chybí!“

„A za co seděla?“

„Měla přítele a ten jí naučil používat cizí kreditní karty a padělat šeky, ‚tapetovat‘, jak tomu říkali. Vždycky se hrozně rozšoupli, pospávali po luxusních hotelech a užívali si na cizí účet. Zaplatili kreditkou, tu pak zahodili a zase ukradli jinou a pokračovali v tý jízdě dál. Postupně přešaltovali na falšování dokladů. Misty měla vždycky výtvarný vlohy a ukázalo se, že umí bezvadně napodobit jakejkoli podpis, zfalšovat jakejkoli pas, řidičák a tak.

Vydělali na tom tolik peněz, že si za ně pořídila nový kozy.

Než si nabrnkla tohodle maníka, dělala za pár šupů uklízečku u jedný z těch úklidovejch agentur. Říkala, že i kdyby tam makala celej život jak šroub, nikdy by si na nic neušetřila.

Další moje kámoška, Vivian, se zase zapletla s drogovým dealerem. Ani nevíte, kolikrát už jsem slyšela pohádku podobnou tý její. Chlapík vydělával tisíce dolarů denně, tak si žili jako páni, dokud na ně ovšem nepřišla policie. Byl to její první přestupek a ona se dušuje, že i poslední. Zbejvá jí ještě šest měsíců, a pak by sem, doufám, měla za mnou přijet. Ten její borec vyfasoval pětkrát tolik, takže bude venku až za čtyři roky, což osobně považuju jenom za spravedlivý. Holka nešťastná je do něj ale pořád udělaná.“

„Jo, tak to bude asi pravá láska.“

„Vážně si to myslíte?“

„Ne. Byla to jenom ironie,“ odpověděla jsem po pravdě.

„Tady ve městě ale asi přátele nemáte, co?“

„Jenom Onni, se kterou jsem dřív pracovala. Už jsem s ní mluvila. Doufala jsem, že se třeba budeme moct dnes odpoledne sejít, ale říkala, že má moc práce.“

„Není to ta, jak nastoupila na vaše místo?“

„Jo, to je ona. Dělá si kvůli tomu výčitky svědomí, ale já jí pořád říkám, ať neblbne. Tehdy dělala recepční a tohle byla přesně ta příležitost, co si člověk nenechá ujít. Proč bych jí to měla zazlívat? Říkala, že nemít dneska tolik práce, vzala by mě na okružní jízdu městem.“

Mezitím jsme dojely k dopravnímu inspektorátu a já zabočila na přilehlé parkoviště. „Jestli chcete, skočte si dovnitř pro podklady, a než půjdete na testy, můžete si je

tady v autě v klidu prostudovat.“

„Ani ne. Řídím už dost dlouho, tak to pro mě snad nebude tak těžký.“

„No, je to na vás. Já bych se na to radši předem podívala.

Snižuje to pravděpodobnost neúspěchu.“

„Mně nejistota nevadí. Naopak, jsem pak bdělejší.“

Reba šla tedy dovnitř a já zůstala sedět v autě. Trvalo jí to asi čtyřicet minut, během kterých jsem se pořád nakláněla přes opěradlo a snažila se udělat si pořádek na zadních sedadlech. Pro všechny případy s sebou stále vozím příruční zavazadlo s toaletními potřebami a čistým spodním prádlem, kdyby mě něco naléhavého přimělo sednout na letadlo a letět na opačný konec zeměkoule. Kromě spodního prádla mám v kufříku zabaleno ještě pár kousků ošacení, které používám, když pracuji v přestrojení. Asi nejlépe mi sedí převlek poštovní doručovatelky nebo úřednice, která přišla na odečet plynu. Zjistila jsem totiž, že když potřebuji okounět u někoho na zápraží a hrabat se mu v poště, vyloženě se vyplatí mít na sobě oděv alespoň vzdáleně připomínající uniformu nějaké úřední osoby. Kromě toho se mi na zadních sedadlech válí několik knížek, Deeringův kalifornský trestní zákoník a španělsko-anglický slovník pocházející ještě z dob, kdy jsem chodila do kurzů. Mezi nimi se kutálí prázdná plechovka od sodovky, otvírák na lahve, pár starých tenisek, jedny nylonové punčocháče samé oko a jedna letní bunda. A třebaže doma si potrpím na

pořádek, pokud jde o auto, větší svinčík byste těžko hledali.

Vzhlédla jsem právě ve chvíli, kdy Reba vycházela z budovy inspektorátu. Parkoviště málem přeběhla a mávala přitom kusem papíru, ze kterého se později vyklubal její dočasný řidičský průkaz. „Udělala jsem to,“ oznámila mi, když nastupovala do auta.

„To se tedy máte,“ odvětila jsem. Pak jsem otočila klíčkem v zapalování, zařadila zpátečku a vycouvala z parkovacího místa. „Kam teď?“

„Vím, že je teprv tři čtvrtě na jedenáct, ale další čtvrtlibrák se sýrem by mi nevadil.“

Objednaly jsme si u okénka přímo z auta, zajely na volné místo na parkovišti a snědly tu dobrotu za volantem.

Poručily jsme si dvě velké coly, dva čtvrtlibrové burgery se sýrem a jednu velkou porci hranolků, které jsme utopily v moři kečupu a naházely je do sebe, jak nejrychleji to šlo.

Aby řeč nestála, poznamenala jsem: „Mám kamaráda, a ten se uzdravil tím, že začal jíst tohle hrozně nezdravé jídlo.“

„Ani se tomu nedivím. Zbožňuju ty okurčičky, že nejsou tak kyselý. Taky to díky nim hezky klouže do krku. Táta má kuchařku, která je moc šikovná, ale tohle nikdy nenapodobí.

Nikdy jsem nepřišla na to, jak to dělaj. Ať přijede člověk, kam chce, čtvrtlibrák se sýrem bude vždycky chutnat stejně a to samý platí i pro všechno ostatní, pro Big Mac, pro hranolky…“

„Je fajn mít něco, na co se člověk může spolehnout,“

podotkla jsem.

Po obědě jsme se rozjely do nákupního centra La Cuesta.

Reba chodila po krámech, v kapse tátovu kreditku, a zkoušela si šaty. Jako řada ostatních žen, které jsem stačila poznat, měla i ona zřejmě vrozený cit pro to, co jí bude slušet a co nikoli. Já ve většině obchodů, kam jsme přišly, ze všeho nejdřív našla volnou židli a posadila se. Reba zatím chodila od stojanu ke stojanu, převracela v rukou ramínka a já ji pozorovala jako hodná maminka. Občas vzala něco do ruky, kriticky to zhodnotila a zase ramínko vrátila zpátky.

Jindy si vybranou věc hodila přes ruku k ostatním. Vždy jednou za čas zmizela v kabince a do dvaceti minut byla zase venku, v ruce vybrané modely. Některé věci zamítla, ty vyhovující vršila na prodejní pult a rychle se zase rozhlížela, co dalšího by se jí mohlo hodit. Za dvě hodiny stačila nakoupit kalhoty, sukně, saka, bundy, spodní prádlo, svetříky, dvoje dámské šaty a šest párů bot.

Když jsme se zase vrátily do auta, položila si hlavu na opěradlo a zavřela oči. „Dřív jsem tolik věcí považovala za samozřejmost, ale to už je minulost. Kam teď?“

„To je na vás. Kam byste chtěla jet?“

„Na pláž. Zujeme si boty a budeme se brouzdat v písku.“

Skončily jsme na Ludlowově pláži, která leží kousek od našeho domu. Z útesu před námi na nás shlížely budovy Santa Teresa City College. Kam až oko dohlédlo, měla obloha barvu matného stříbra. S vlnami si pohrával vítr,

který nás skrápěl drobnými krůpějemi slané vody. Boty jsme nechaly už v autě, spolu s mou kabelkou a Rebinými nákupy. Na trávníku u pláže stály kamenné stoly s lavičkami, prakticky opuštěné, když nepočítám čtyři ukřičené racky, kteří se zřejmě hádali o sáček s pečivem, co někdo zavázal a nechal ležet na odpadkovém koši. Reba vzala pytlík do ruky, roztrhla a naházela zbytky chleba rackům. Najednou jich ze všech stran začala přilétat málem hejna. Kroužili nám nad hlavami a vřískali u toho.

Než jsme došly od parkoviště k vodě, musely jsme se několik desítek metrů brodit sypkým, měkkým pískem.

Voda nás přivítala rytmickým příbojem ledových vln, útočících na naše bosá chodidla, ale písek tam byl už tvrdý, tak se po něm alespoň snáz chodilo. Už dlouho ve mně hlodala jedna otázka: „Tak jak se to má s tím Beckem?“

Usmála se na mě. „To naše včerejší setkání mi úplně vyrazilo dech.“

„Vážně? To je zvláštní. Měla jsem dojem, že jste to s ním předem všechno domluvila.“

Zasmála se. „Ale ne, kdepak. Proč bych to dělala?“

„Rebo!“

Obrátila na mě ty své hluboké hnědé oči. „Upřímně. On je ten poslední člověk, kterýho bych myslela, že potkám.“

Jen jsem zakroutila hlavou. „Ne ne. žádný upřímně.

Lžete, až se vám od pusy práší. Sedla jste si schválně čelem ke dveřím, abyste ho mohla vyhlížet.“

„To není pravda! Vůbec by mě nenapadlo, že se tam objeví. Úplně mě to překvapilo.“

„Počkat, počkat, počkat. Dejte mi vteřinku a já vám něco povím. Lhaní se léta věnuju jako profesionálka a věřte mi, dneska už poznám, jestli si někdo vymýšlí. Mám na to už

málem radar. A když jsem se včera večer dívala na vás dva, ten můj radar signalizoval jako zjednanej. Seděla jsem tam s vámi jako někdo, komu se za starých časů říkalo ‚křen‘.

Zavolala jste mu z úřadu kurátorky, aby věděl, kde budete…“

Chvilku nic neříkala. „Možná. Ale stejně jsem celou dobu nevěděla jistě, jestli se vůbec ukáže.“

„Myslím, že se ukázal docela rád, tedy jestli se tak dá vyvozovat z jeho chování potom v autě.“

Zakroutila hlavou a nevěřícně se na mě zadívala. „Vy jste nás špehovala?“

„Za to jsem placená. Když nechcete, aby vás někdo viděl, tak to nedělejte na veřejnosti.“

„Taková sviňárna!“

„Rebo, vašemu otci jde o vaše dobro. Nechce, abyste si zase dala na hubu.“

Pevně mě chytila za ruku a naléhavě se na mě zahleděla.

„Neříkejte to tátovi. Prosím. K čemu by to bylo?“

„Ještě jsem se nerozhodla, jak s tou informací naložím.

Možná by pomohlo, kdybyste mi po pravdě řekla, co se tady děje.“

„Nechci o tom mluvit.“

„No tak, aspoň to zkuste. Jestli chcete, abych si to nechala pro sebe, radši se mi se vším pěkně svěřte.“

Neuniklo mi, že je v pokušení to udělat. Která by koneckonců odolala, když se jí někdo ptá na toho prince na bílém koni, do kterého je až po uši zamilovaná?

„Nevím, odkud vlastně začít. Léta jsem pro něj pracovala a on mě vždycky tolik podporoval…“

„Delší verzi si nechte pro někoho jiného. Já se spokojím s holými fakty. Takže, máte s ním poměr, že jo?“

„Je to něco víc. Jsem do něj blázen a on je blázen do mě.“

„To s těmi blázny si dovedu představit. Jak dlouho už to trvá?“

„Dva roky. A když počítáte i ty, co jsem strávila ve vězení, tak čtyři. Psali jsme si a hodně jsme si telefonovali.

Chtěli jsme se dneska večer vidět, ale mám setkání anonymních alkoholiků. Říkala jsem si, že bych se tam asi měla ukázat, kdyby si mě náhodou chtěla proklepnout Hollowayová. Pak mi ale zavolal Beck k tátovi, že už to čekání nedokáže dál snášet. Hned jsem si vzpomněla na Rosiinu hospůdku, protože je to stranou, takže nás tam jen těžko mohl potkat někdo, koho známe. Asi jsem vám o tom měla říct, ale nebyla jsem si jistá, jak se na to budete tvářit, tak jsem to radši nechala plavat.“

„A k čemu jste potřebovali moji asistenci? Jste přece

dospělí. Proč jste nešli třeba do motelu a nevyřídili to tam?“

„Bála jsem se. Hrozně dlouho jsme se neviděli a já dostala strach, že třeba ta chemie mezi náma přestala fungovat.“

„Nerozumím tomu. Jak to vlastně tehdy bylo? To jste s ním šoustala a současně ho okrádala?“

„To nebylo ‚šoustání‘. Milovali jsme se.“

„No tak promiňte. Takže, vy jste se s ním ‚milovala‘ a současně jste ho obírala o prachy?“

„Asi by se to tak dalo říct. Víte, uvědomovala jsem si, že to není zrovna správný, ale nedokázala jsem si pomoct. Bylo mi z toho hrozně. A pořád mi z toho hrozně je. Ví, že bych mu nikdy neublížila.“

„To jako myslíte, že když přišel o tolik peněz, že mu to neublížilo? To byste mě dojala.“

„Nebylo to nic osobního. Vzala jsem ty peníze firmě –“

„Kterou on čirou náhodou vlastní.“

„Já vím, ale nedívala jsem se na to tak. Ty peníze tam prostě byly a nikdo jako by si jich nevšímal. Pořád jsem si říkala, že vyhraju a že to všechno zase vrátím. Nikdy jsem si to nechtěla nechat a určitě jsem to neukradla.“

„Rebo, ale přesně o tom je krádež. Vezmete peníze někoho jiného, aniž by o tom dotyčný věděl nebo s tím souhlasil. Když u toho budete mít v ruce zbraň, říká se tomu ozbrojená loupež. V každém případě vám ani jedno, ani druhé nevyslouží pochvalu.“

Nejistě pokrčila rameny. „Já to považovala za půjčku.

Bylo to jen dočasný.“

„Ten člověk musí mít ohromné srdce.“

„To tedy má. Snažil se mi pomoct. Udělal všechno, co bylo v jeho silách. Vím, že mi už odpustil. Včera večer mi to zase říkal.“

„Tak jo, tak já vám tedy věřím, ale stejně se mi to nezdá.

Chci říct, odpustit někomu je jedna věc, ale dál s ním udržovat poměr? Jaký to pro něho může mít smysl? To si nepřipadá využitý?“

„Chápe moje sebedestruktivní sklony. Sice to neznamená, že by mě v tom přímo podporoval, ale aspoň mi to nepředhazuje.“

„Proto jste tedy nešla k soudu? Díky němu?“

„Částečně. Když mě zatkli, věděla jsem, že je to v pytli.

Byla jsem vinná, až to nebylo hezký. Přála jsem si, aby mi prostě jen vyměřili trest a hotovo. Abych to měla co nejdřív za sebou. Pro tátu by byl soudní proces děsná ostuda.

Nechtěla jsem, aby se kolem něj zase rozpoutal skandál. Už

tak jsem mu způsobila dost starostí.“

„Váš otec mi říkal, že je Beck ženatý. To si jeho žena nikdy nedala dvě a dvě dohromady?“

„Jsou spolu už jenom ze zvyku. Už několik let spolu nic nemají.“

„Ale no tak. To říká každý ženatý chlap.“

„Já vím, ale konkrétně v tomhle případě je to pravda.“

„Úplná sodoma gomora! Myslíte si, že ji kvůli vám opustí? Tak to většinou nefunguje.“

„Chyba. Chyba lávky,“ zatvářila se vědoucně. „Už to má všechno vymyšlený.“

„Jako co?“

„Je to součást jeho velkýho plánu, ale všechno má svůj čas. Jestli na mě ta ženská přijde, o všechno ho oškube.“

„To věřím. Sama bych se nezachovala jinak.“

„Včera mi říkal, že už to má na dosah ruky.“

„Co má na dosah ruky?“

Znervózňovaly mě dvě věci, ty její hluboké hnědé oči a ruka pevně svírající mé předloktí –, jež jí zřejmě měly pomoci získat mou důvěru. „Slibte mi, že to nikomu nepovíte.“

„To vám slíbit nemůžu! Co když se chystá vyloupit banku nebo co já vím co?!“

„Nebuďte blázen. Jen si dává do pořádku finance. Jak si ošetří majetkový vztahy, zažádá o rozvod. Pak už to bude hotová věc, takže co jí bude zbejvat? Prostě se bude muset smířit se skutečností.“

„Posloucháte vůbec, co říkáte? Právě jste mi pověděla, jak se chystá podvést manželku! Co je to, proboha, za člověka? Nejdřív jí zahne a potom ji okrade! Vlastně moment… Zrovna mě napadlo, že jste vlastně ještě předtím obrala vy jeho, takže se k sobě možná dokonale hodíte.“

„Ani nevíte, co je to láska. Vsadím se, že jste nikdy v

životě nebyla zamilovaná.“

„Nesnažte se odvádět řeč jinam.“

„No, a není to snad pravda?“

Obrátila jsem oči v sloup a zoufale zakroutila hlavou.

„Vy jste šílená.“

„No a co? Nikomu se přece nic nestane.“

„Když myslíte… A co jeho žena?“

„Taky se přes to nakonec nějak přenese, až to bude jednou venku.“

„A děti mají?“

„Nikdy děti nechtěla.“

„Aspoň že tak. To je v každém případě jenom dobře.

Koukněte, vím, jak na tom teď jste. I já se jednou zamilovala do ženáče. žili sice s manželkou odloučeně, ale pořád byla jeho manželka a on její manžel. A víte, co za ponaučení jsem si z toho tehdy odnesla? Člověk nikdy nevidí do toho, co se odehrává mezi mužem a jeho ženou. I když netuším, jak hodnotí svoje manželství on, vy byste na tu posvátnou půdu radši vůbec neměla vstupovat. Je to totiž

jako chodit po rozžhavených uhlících. Bez ohledu na to, jak silnou máte víru, si nakonec stejně popálíte nohy.“

„Smůla. Už je pozdě. Kostky jsou vrženy, a jakmile je jednou hodíte z ruky, nemůžete dělat nic jinýho než se koukat.“

„Tak se s ním aspoň rozejděte, než si to všechno vyřeší,“

navrhla jsem.

„To nejde. Miluju ho. Znamená pro mě všechno.“

„Do prdele, Rebo! Zajděte si za cvokařem a zkuste se na věc podívat rozumně.“

Viděla jsem, jak se mi uzavírá. Rychle se otočila a zamířila pryč. Jak se vzdalovala, přes rameno trousila mým směrem uštěpačné poznámky: „Nemáte sebemenší tušení, o čem mluvíte! Viděla jste ho jenom jednou, tak si strčte svoje zasraný názory za klobouk. Nic vám do toho není a není do toho nic ani mýmu tátovi!“ Vzdalovala se směrem k parkovišti. Nezbývalo mi nic jiného než běžet za ní.

Cestou k domu jejího otce jsme prakticky nepromluvily.

Když jsem ji vysadila před vchodem, říkala jsem si, že tady má práce končí. Z vězení jsem ji vyzvedla, domů jsem ji dopravila a ještě jsem jí pomohla získat řidičský průkaz a naplnit šatník luxusním oblečením. Nic z toho, co udělala, a teď myslím hlavně tu soulož –, se nedalo chápat jako porušení podmínky, takže jsem už do jejího života neměla právo dál strkat nos.

Vystoupila z auta a vzala si ze zadního sedadla tašky s nákupem. „Vím, že to myslíte dobře, a cením si, že si o mě děláte starosti, ale svůj trest jsem si už odpykala. Můj život už teď patří jenom mně. Jestli udělám špatný rozhodnutí, moje smůla. Vám se snaha nedá upřít.“

„Dobře. Přeju vám v životě hodně štěstí,“ rozloučila jsem se.

Zabouchla dveře od auta. Pak se ještě na chvilku zarazila

a naklonila se dovnitř okénkem. Myslela jsem, že mi chce něco říct, ale nakonec se rozhodla nechat to plavat. Dívala jsem se za ní, dokud mi nezmizela ve dveřích, a pak jsem se rozjela do kanceláře. Tam jsem na stroji nadatlovala fakturu.

Účtovala jsem si pět set dolarů za den a pro Norda Laffertyho jsem pracovala dny dva. Fakturu jsem nakonec zalepila do obálky, kterou jsem nadepsala příslušnou adresou. Cestou domů jsem to vzala kolem pošty. Zpomalila jsem u schránky na dopisy, která stála hned u obrubníku, a hodila do ní obálku, aniž jsem vystoupila z auta.

9

K večeři jsem si připravila sendvič s teplým vajíčkem natvrdo a horou majonézy. Až nezdravě vydatně jsem jej posolila, čímž jsem nadobro poslala ke dnu veškeré své marné a neupřímné snahy o to změnit nějak pozitivně jídelníček, ve kterém bolestně chybí ovoce, zelenina, vláknina, vitaminy a hodnotné živiny všeobecně. Chtěla jsem si ten večer jít brzy lehnout, ale přibližně v sedm hodin se mě z nepochopitelných důvodů zmocnil neklid. Neměla jsem doma stání, a tak jsem se rozhodla zaskočit alespoň na chvilku k Rosie, kam mě však v žádném případě netáhlo to její mizerné víno, ale spíš společenské dění a touha po změně.

První člověk, kterého jsem tam potkala, byl k mému nemalému překvapení Henryho starší bratr Lewis, který jinak žije v Michiganu. Stál za barem, měl svlečené sako, vyhrnuté rukávy od košile a ruce až po lokty ponořené do vody s mydlinkami, ve které omýval nejrůznější sklenice a půllitry na pivo. Přistoupila jsem k barovému pultu se slovy: „No, to je mi překvapení! Kde ses tu vzal?“

Zvedl ke mně oči a usmál se. „Dneska odpoledne jsem

přiletěl. William mě vyzvedl na letišti a hned mě zapřáhnul.“

„A co tě k nám přivedlo?“

„Nic konkrétního. Potřeboval jsem už změnu. Přišlo to z náhlého popudu. Charlie měl moc práce, Nell se nechtělo, tak jsem si zamluvil letenku jenom pro sebe, že si udělám výlet. Cestování je povznášející. Mám spoustu energie.“

„No, tak to je dobře. Moc dobře. Jak dlouho se hodláš zdržet?“

„Do neděle. Bydlím u Rosie a Williama. Proto mě koneckonců zaučuje za barem. Abych si na ten nocleh nějak vydělal.“

„Ví Henry, že jsi tady?“

„Zatím ještě ne, ale zavolám mu hned, jak dostanu od Williama volno.“

Opláchl poslední půllitr a postavil jej na odkapávač, načež si utřel ruce do bílé utěrky, kterou měl zastrčenou za pasem. Pak hodil na pult přede mě papírový tácek a naplno se vžil do role barmana. „Co si dáš k pití? Jestli mě paměť neklame, piješ Chardonnay, že ano?“

„Dej mi ale radši colu. Rosie změnila dodavatele vína, i když tedy říkat tomu víno… To, co teď servíruje, má buket ředidla.“

Natočil mi sklenici coly a postavil ji přede mne. Na člověka v devětaosmdesáti letech byl dokonalý příklad zdatnosti. Všechno prováděl energicky a současně s

neobvyklou lehkostí. Když se na něj člověk chvilku díval, získal dojem, že snad pracoval za barem celý život.

„Díky.“

„Nemáš vůbec zač. Je to moje povinnost.“

„Víš, ale chováš se moc mile. To se cení.“

Otočil se a zamířil na opačný konec baru obsloužit dalšího zákazníka. Dívala jsem se za ním a v duchu se ptala: Co se to tady děje? Nezažila jsem, že by se u nás Lewis ukázal jen tak bez ohlášení. že by ho navedl William?

Příšerná představa! Ohlédla jsem se přes rameno na přítomné hosty. V mém oblíbeném boxu někdo seděl, ale k dispozici zůstávala řada dalších míst. Vzala jsem colu a vydala se s ní ke stolu kousek od vchodu. S každým otevřením a zavřením dveří tam totiž zavanul čerstvý vzduch a alespoň na chvilku rozehnal nahromaděný cigaretový kouř, který halil všechno kolem jako mlha. I tak jsem počítala s tím, že se domů vrátím načichlá kouřem jako uzenka a že si budu muset přes noc pověsit šaty na potrubí ve sprše, aby alespoň trochu vyčichly. I vlasy už mi musely páchnout jak hromada nedopalků, ale nosila jsem je tak nakrátko, že mi žádný pramen nedosahoval až k nosu, abych si k němu mohla přičichnout. Slyšet tohle moje lamentování kuřák, stoprocentně by se urazil a myslel by si, že to říkám jenom proto, abych se ho dotkla a byla na něj nepříjemná.

Ještě jsem se ani pořádně neusadila, když mě osvěžil čerstvý vánek zvenčí, signalizující příchod někoho nového.

Ve dveřích se objevil Cheney Phillips. Na chvilku jsem znejistěla a bylo mi malinko na omdlení, asi jako když na palubě letadla získáte dojem, že by to také mohl být váš poslední let. Dívala jsem se, jak se rozhlíží po lokále, jako by hledal někoho, kdo ještě nepřišel. Na sobě měl něco, co by se dalo popsat asi jako drahá látka zpracovaná drahým krejčím. Zjevně si potrpěl na klasické bílé košile či měkké hedvábné haleny smetanové barvy. Čas od času se celý oblékl do jedné barvy, většinou tmavé, takže pak vypadal víc nesmlouvavě. Toho večera měl na sobě kratší kožený kabát sportovního střihu v barvě skořice a pod ním rezavý rolák z kašmírové vlny. Zvedla jsem hlavu, pokývla mu na pozdrav a v duchu přitom uvažovala, jestli je ten rolák skutečně tak hebký, jak vypadá. Došel až k mému stolu a vysunul si židli. „Ahoj, tak jak to dneska jde? Nevadí, když

si přisednu?“

Naznačila jsem, jako že nevadí. „Tak se zase potkáváme.

Nejdřív vás měsíce nevidím a pak na sebe za čtyři dny narazíme hned třikrát.“

„Není to tak úplně náhoda.“ Ukázal na mou sklenici. „Co to sakra je?“

„Cola. Limonáda. To lidi občas pijou.“

„Potřebujete něco silnějšího. Musíme si promluvit.“ Ani nečekal na odpověď a zamával na Lewise, že bychom si rádi objednali.

Ohlédla jsem se přesně ve chvíli, kdy se Lewis vymanil

zpoza baru a svižně zamířil k našemu stolu. „K vašim službám, pane.“

„Dvakrát vodku s martini. Neředit. Když budete mít Stoličnou, tak si dám tu, jestli ne, tak bude stačit Absolut. A k tomu olivy.“ Obrátil se na mě a zeptal se: „Co takhle ještě vodu s ledem?“

„No, co by ne,“ odpověděla jsem ležérně. „Jinak tohle je Lewis Pitts, bratr mého domácího, jestli se ještě neznáte.

Henryho už jste viděl, ne?“

„Samozřejmě. Cheney Phillips,“ představil se. Vstal, podal Lewisovi ruku a Lewis mu na to řekl, že ho těší a další takové ty konverzační obraty, které si lidé říkají při podobných příležitostech. Přistihla jsem se, že se upřeně dívám na Cheneyho vlasy, na ty tmavé neposedné prameny, zvlněné a připomínající srst mladého pudla. Psy tedy nijak v lásce nemám. Obyčejně mi totiž dýchají ten svůj teplý smrdutý dech přímo do obličeje, pořád by na člověka skákali a pokládali mu na ramena umolousané packy. A i když lidé psům neustále něco strašně důrazně přikazují, psi si stejně většinou dělají, co sami uznají za vhodné. Ačkoli občas člověk narazí na výjimku. Asi před týdnem jsem se v záchvatu dobromyslnosti zapovídala na ulici s nějakou paní, která venčila psa pro mě naprosto neznámé rasy. Paní povídala, že se hafan jmenuje Chandler a že je to portugalský vodní pes. Tenhle Chandler si vám sedl, kdy mu přikázala, a také podával na povel pac. Choval se klidně a

spořádaně a měl tak hebkou a kučeravou srst, že jsem ho pořád musela hladit. Proč jsem o tom ale přemýšlela právě teď? Unikla mi kvůli tomu převážná část rozhovoru mých společníků, takže jsem zachytila pouze Lewisovo „Hned jsem tu“. Připadala jsem si, jako bych se probudila uprostřed televizního filmu. Vůbec jsem netušila, o co jde.

Když Lewis odešel, obrátila jsem se na Cheneyho: „Mám pocit, že jste sem ale za někým přišel, ne?“

Díval se na tváře lidí vzdálených přes půl místnosti, jeho oči systematicky přejížděly z místa na místo jako objektiv bezpečnostní kamery. Dost dlouho už pracoval u mravnostní policie, takže měl bezmála radar na šlapky a na dealery, kteří ho zajímali asi stejně, jako některé chlapy zajímají velká prsa. Stočil pohled ke mně: „Ve skutečnosti jsem přišel za vámi. Nejdřív jsem vás hledal doma, ale tam nikdo nebyl, tak jsem si řekl, že budete nejspíš tady.“

„Nevěděla jsem, že jsem tak předvídatelná.“

„Vaše nejlepší vlastnost,“ poznamenal. Zase upřel oči přímo na mě, což mě tedy dost znervózňovalo. Přeskakovala jsem pohledem z baru na vstupní dveře, na cokoli, jen abych se nemusela dívat na něho. Kde se, k čertu, flákal Lewis a proč mu to tak dlouho trvalo?!?

Cheney prohlásil: „Vás nezajímá, proč jsem sem přišel?“

„Jo, jasně.“

„Máme totiž něco společného.“

„Hmm, vážně? A co by to jako mělo být?“

„Reba Laffertyová.“

Ta odpověď mě zaskočila. Uvědomila jsem si, že nakláním zvědavě hlavu jako pes. „Co s ní vy máte do činění?“

„Kvůli ní jsem se tuhle stavoval za Priscillou Hollowayovou. Doneslo se mi, že ji má jet někdo vyzvednout do Corony. Nevěděl jsem, že jste to vy, dokud jsem vás tam nepotkal.“

Cheney zvedl oči a přivítal pohledem Lewise, který se právě objevil a nesl nám na podnose martini. Velice opatrně je položil na stůl a díval se, jak se jeho hladina chvěje.

Podávaný nápoj ochladil skleničky tak, až se zvenčí orosily.

Vodka, již Lewis právě vytáhl z lednice, vypadala na světle hustá jako olej. Martini jsem nepila snad věky. Vzpomínám si jen, že mělo takovou dost ostrou, málem až chemickou chuť.

Nikdy nedokážu přijít na to, proč na mě Cheneyho obličej působí vždycky tak půvabně, široká ústa, tmavé obočí a řasy, oči jako kávová zrna. Má také velké ruce, takové jako medvědí tlapy, jako kdyby nedělal nic jiného než pořád z někoho fašírku. Prohlížela jsem si jeho rysy a pak mě napadlo, jestli bych se neměla radši profackovat.

Ještě před chvilkou jsem poučovala Rebu, jak se nemá zaplétat se ženatými muži, a teď jsem tady seděla a uvažovala přesně o tom samém.

Cheney promluvil: „Díky, Lewisi. Můžete to připsat na

účet?“

„Ale ovšem. Kdybyste cokoli potřebovali, stačí říct.“

Jakmile se vzdálil, Cheney pozvedl sklenku a zlehka si se mnou přiťuknul. „Na zdraví.“

Trochu jsem se napila. Vodka měla jemnou chuť, ale v těle se měnila na žhavou lávu, která mi protekla útrobami až

do palců u nohou. „Doufám, že jste mi nepřišel říct, že se dostala do průšvihu.“

„Řekl bych, že k tomu nemá daleko.“

„Ale ne.“

„Jak dobře ji znáte?“

„Klidně mluvte v minulém čase. Práci, na kterou mě najali, jsem už udělala, takže se mě to v zásadě netýká.“

„A to odkdy?“

„Rozešly jsme se dnes odpoledne. Co provedla?“

„Zatím nic, ale pohybuje se na dost tenkém ledě.“

„To už tu jednou padlo. Co si pod tím mám představit?“

„Stýká se s Alanem Beckwithem, s tím, jak jste ho tu potkala v pondělí večer.“

„Vím, kdy jsem ho tu potkala, ale co to má co dělat s vámi?“ Neuniklo mi, že se mi v reakci na to, co říká, vkrádá do hlasu podrážděnost. Jak to tak vypadalo, tu noc, kdy jsem sledovala Rebu v autě s Beckem, někdo sledoval i mě.

„Nebuďte hned taková.“

„Omlouvám se. Nechtěla jsem, aby to znělo takhle.“

Zhluboka jsem se nadechla a přála si, aby zavládla trochu

uvolněnější atmosféra. Prohlásila jsem: „Pořád nechápu, jak do toho zapadáte vy. A ne že mě necháte hádat. Tyhle blbosti fakt nesnáším.“

Cheney se usmál. „Právě jednám s lidmi, co se o něho zajímají. A o ni v souvislosti s ním taky. Musíte ale pochopit, že jsou to všechno velice důvěrné informace.“

„Budu jak hrob,“ zapřísahala jsem se a pokřižovala.

„Víte o Beckovi něco?“

„V tomhle směni nemůžu sloužit. I když… moment.

Vlastně to není tak docela pravda. Vím, že jeho otec vlastnil Clementovy, takže byl svého času asi dost velký zvíře.“

„To největší. Alan Beckwith starší vydělal pořádnej balík na nejrůznějších projektech, většinou v oblasti realit. I Beckwith mladší slavil celkem úspěch, ale vždycky stál ve stínu otce. Nikdy se mu nevyrovnal. Přitom podle toho, co jsem slyšel, mu Beckwith starší nikdy přímo nemluvil do života ani za něj nerozhodoval. Jenže Beck měl pořád před očima ty propastné rozdíly mezi nimi. Táta studoval na Harvardu a absolvoval ho jako pátý nejlepší. Beckova akademická kariéra už tak zářná nebyla. Studoval sice na dobré škole, ale byla to spíš druhá liga. Získal sice titul, ale nedostal se ani do první čtvrtiny nejlepších absolventů. Tak to prostě bylo. V porovnání s otcem měl sotva poloviční úspěchy a osobně jsem toho názoru, že se to u něho s věkem spíš zhoršovalo. Připadá mi jako ten typ, co si slíbil, že bude ve čtyřiceti multimilionářem. Bohužel ve třiceti do toho měl

pořád ještě daleko, takže dělal všechno pro to, aby si polepšil. Víte, jak se říká, že peníze jsou způsob, jak si udržet skóre…? No, tak Beck si to vzal vyloženě k srdci. Pět nebo šest let nazpátek si usmyslel, že musí vydělávat víc než

jeho otec. A jelikož se mu to nedařilo poctivě, začal dělat levárny. Zjistil, že si přijde na mnohem víc peněz, když

nabídne svoje služby lidem, co maj prachů sice dost, ale špinavejch a potřebují v tomhle směru trochu píchnout.“

„Praní špinavých peněz?“

„Přesně tak. Vypadá to, že má Beck vlohy pro finanční podvody. A jelikož podnikal v realitách, měl předem připravenou vhodnou půdu. Když totiž člověk prodává nebo kupuje nemovitosti, nabízí se mu spousta příležitostí, jak žádoucím způsobem usměrnit pohyb finančních prostředků, ale je to na dlouhý lokte a je s tím děsnýho papírování. Jenže když člověk pere špinavý peníze, potřebuje papírování maximálně omezit a stejně tak potřebuje vybudovat co nejvíc ochranných valů mezi sebou a zdrojem. První Beckovy pokusy byly celkem bída, ale pořád se zlepšuje.

Dneska už dokonce vlastní zahraniční společnost, falešnou panamskou firmu, která si říká Clements Unlimited. Na místech, jako je Panama, se totiž dá spousta peněz zašantročit, protože tam už od samého začátku platily dost přísné zákony o bankovním tajemství. V roce 1941 se inspirovali ve Švýcarsku a zavedli kódované účty. Jenže ke smůle všech podvodníků už tyhle účty s číselným kódem

nejsou to, co bývaly. Švýcarské banky už neposkytují takovou ochranu jako dřív, protože je dost kritizovali, že můžou jejich služby zneužívat zločinci. Nakonec ustoupili a stali se členy mezinárodního bankovního společenstva, takže museli podepsat příslušné mezinárodní úmluvy. Tím se zavázali, že budou spolupracovat, kdykoli vyvstane podezření na nezákonnou transakci. Ovšem Panama se do toho moc nehrne. V zemi působí právníci, co zakládají obchodní společnosti jak na běžícím pásu a obratem je prodávají lidem, co se nechtějí zodpovídat úředníkům z berňáku.“

„Myslíte jako fiktivní společnosti?“

Přikývl. „Takovou fiktivní společnost si člověk buď může nechat založit přesně podle svých představ, nebo si může koupit nějakou už založenou. Jakmile mu jednou patří, převede na ni ze Států peníze, takže se dostanou pryč ze země, navíc do hotového finančního ráje. Taky si může nějakou zahraniční společnost založit sám. Případně může udělat to, co udělal Beck, který v zahraničí koupil menší banku a začal přijímat vklady.“

„Od koho?“

„Dává si záležet na tom, aby se mu v tom nikdo nešťoural, ale jeho hlavním klientem je dost významný drogový dealer z Los Angeles, který oficiálně obchoduje se zbytkovým zlatem. Kromě toho Beck pere špinavé peníze jednomu z největších výrobců pornografie a pak taky gangu,

co se ve velkém zabývá prostitucí a v okrese San Diego provozuje síť nevěstinců. Tihle obchodníci se sexem si přijdou na miliony dolarů, ale co s takovou hotovostí asi tak můžou dělat? Mohli by si žít na vysoké noze, jenže jejich sousedi by se asi brzo začali ptát, kde na to berou. A stejnou otázku by si nejspíš položili i na berním úřadu, na úřadu pro potírání narkotik a v řadě dalších vládních agentur. Lidí, co potřebujou někde vyprat špinavé peníze, se najde vždycky dost. Navíc ještě nedávno se k velké Beckově výhodě tahle činnost nepovažovala sama o sobě za zločin.“

„To si děláte legraci.“

„To nedělám. Kongres teprve vloni schválil Zákon o praní špinavých peněz. Do té doby se sice inkriminované finanční převody daly monitorovat nepřímo v rámci vyšetřování nebo soudního stíhání, tedy na základě jiných zákonů, ale praní špinavých peněz jako takové se za zločin nepovažovalo. Omlouvám, že to beru tak zeširoka. Snad to nějak přetrpíte.“

„S tím si nelamte hlavu. Většinou jsou to pro mě novinky.“

„I pro mě. Podle toho, co mi bylo řečeno, se ve věci začalo něco dělat v roce 1970, kdy se schválil Zákon o bankovním tajemství. Na jeho základě mají všechny finanční instituce, banky, burzovní makléři, směnárny, firmy vydávající cestovní šeky, platební příkazy a podobný blbosti, povinnost odevzdávat výkazy o činnosti. V případě

určitých transakcí, přesněji transakcí, kde figuruje víc než

deset tisíc, mají navíc za povinnost vyrozumět do patnácti dnů ministerstvo financí. K tomu slouží zvláštní formulář, takzvaný výkaz o peněžních transakcích, CTR formulář.

Stíháte to?“

„Více méně. Jak to všechno víte?“

„Většinu jsem se dozvěděl za posledních pár měsíců od kamaráda z berňáku. Tvrdí, že kromě CTR formulářů existují ještě CMIR formuláře, to znamená výkazy o převodech peněz a měny. Ty odevzdávají lidé, kteří potřebují fyzicky přijmout nebo poslat větší finanční obnos, ať už osobně, poštou, nebo letadlem, a opět se to týká obnosů nad deset tisíc. Zvláštní formuláře existují ještě pro herny, ale ty nás teď nemusejí zajímat. Podle toho, co zatím víme, s majiteli heren Beck ještě spolupráci nenavázal, i když se touhle cestou dají peníze taky celkem šikovně vyprat.

Vláda pohyb financí sleduje pouze prostřednictvím finančních institucí. Na převodech a transakcích prováděných s velkými obnosy není pochopitelně nic nezákonného, dokud má člověk v pořádku všechny papíry.

Když se to někdo pokusí obejít, začnou po něm vymáhat moře pokut, za předpokladu, že na něj přijdou, samozřejmě. Beck si proto vychytrale nadělal kamarády mezi bankovními úředníky a jednoho z nich uplatil, aby mu šel na ruku. Tenhle bankovní úředník mu vždycky

předpisově vyplnil CTR formulář a založil kopii, ovšem originál, který měl poslat na adresu finančního úřadu, nechal vždycky projet skartovačkou. Problém byl v tom, že banky tyhle úředníky občas překládají z pobočky na pobočku, takže Beck svého spojence jednoho dne ztratil. A díky tomu si ho postupně všimli na berním úřadu. Ten nový úředník, který v Santa Terese nastoupil na oddělení vkladů a půjček, zaznamenal podezřele pravidelné drobné vklady na účet, který nade vší pochybnost patřil Beckovi nebo jeho společnosti. Beck totiž každý velký obnos rozdělil na několik menších, a ty uložil na účet postupně, aby nemusel vládě kvůli každým deseti tisícům odevzdávat ty formuláře se všemi svými osobními údaji. Tímhle způsobem se při praní špinavých peněz postupuje zcela běžně. Říká se tomu strukturování nebo taky ‚smurfing‘. I Beck zaměstnával řadu kurýrů, kterým se v téhle branži říká ‚smurfs‘, to podle těch modrých skřítků. Obcházeli všechny banky ve městě, někdy dokonce jezdili i od města k městu, a skupovali cenné papíry a poukázky na nepříliš vysoké částky, dva, pět, někdy i devět, ale nikdy ne víc než deset tisíc dolarů.

Zase je prodali a peníze poslali na společný účet, odkud je Beck převedl na několik dalších účtů v zahraničí. Potom peníze přeposlal svým klientům, pěkně ve vší poctivosti.

Jenže DEA právě tehdy sledovala pohyb těch peněz z opačného konce, protože monitorovala finanční transakce kartelu, který pašoval do Los Angeles marihuanu a kokain.

V jedné chvíli se cesty v obou směrech protnuly a zablikala červená kontrolka. Já se asi před čtyřmi roky na konferenci v hlavním městě setkal s vyšetřovatelem berního úřadu.

Krátce nato ho přeložili do L.A., kde měl za úkol koordinovat činnost příslušné zvláštní komise. Pak vyplavalo na hladinu Beckovo jméno a on se na něho zaměřil. A tehdy mě tenhle agent, Vince Turner se jmenuje, požádal, jestli bych mu tady nedělal spojku. Jeho muži nemají zájem se tu zbytečně zviditelňovat, protože federálové chtěj případ udržet v tajnosti. Nestojej o to, aby se Beck cokoli dozvěděl.“

„No, teda! To všechno, a u nás ve městě?“

„Samozřejmě nás o všem budou průběžně informovat,“

podotkl. „Zatím mu dali sledovat poštu a odvoz odpadků, nasadili na něj agenty a sledují jeho pohyb v zemi. Potřebují už jen informátora zevnitř, a právě tady přichází na řadu Reba Laffertyová.“

Znepokojeně jsem sebou trhla. „Děláte si legraci? Je do něj zamilovaná. Nikdy by ho nepodrazila.“

„Nebuďte si tím tak jistá…“

„Jsem si jistá. Je do něj zamilovaná až po uši. Jen díky tomu se v posledních dvou letech nesesypala. Psali si a několikrát týdně si telefonovali. Jedině díky tomu přežila.

Vím to přímo od ní.“

„Jen mě vyslechněte,“ naléhal. „Co tomu všemu předcházelo, víte?“

„Samozřejmě. Za dva roky oškubala jeho firmu o mega balíky peněz –“

„A současně měla s Beckem poměr,“ dodal.

„To vím. A co jako?“

„No, a nepůsobí za daných okolností trochu podezřele, že za ní přiběhl hned, jak ji propustili?“

„No, to působí. Vlastně jsem se jí přesně na to taky ptala.

Řekla mi, že jí prostě už odpustil. Tvrdí, že Beck věděl, jak je sebedestruktivní a že si nemůže pomoct, nebo něco v tom smyslu…“

Cheney jen kroutil hlavou. „To tedy ne. To si fakt nemyslím. To nezní vůbec věrohodně.“

„Já to nehájím. Jenom opakuju, co mi říkala. Taky spíš souhlasím s vámi. Vážně těžko uvěřit, že by Beck neoplácel zlo zlem. Takže, o co tady jde? Mám pocit, že víte něco, co já nevím.“

Cheney se malinko naklonil a ztišil hlas. I já se nahnula blíž, a tak když promluvil, ucítila jsem na tváři závan jeho dechu. „Dělala tu nečistou práci za něj. Přinutil ji založit bankovní účty na několik fiktivních společností. Potom jejich jménem vystavovala faktury na neexistující zboží a služby a vypisovala šeky splatné z legitimních účtů. On je podepisoval a ona odesílala poštou. Vzápětí je vyzvedávala a peníze ukládala právě na ty falešné účty. Jindy je do zahraničí převedl on, občas mu rovnou přinesla hotovost.“

„Tomu nerozumím. Proč by okrádal sám sebe?“

„Musí platit určitým lidem a tímhle způsobem si kryje záda. Nemůže jen tak bez vysvětlení rozdávat hromady peněz. Kdyby u něj ve firmě dělali audit, na finančním by se pak zajímali, kam se ty peníze poděly. Tak si řekl, že všechny ty nečisté výdaje nejlíp zamaskuje, když je bude vydávat za legitimní provozní náklady.“

„Ale proč nepoužil peníze z těch svých zahraničních účtů?“

„Kdo ví, co ho k tomu vedlo? Stejně už najížděl na nové postupy a hlavně se zoufale potřeboval hnout z místa. Tak přemluvil Rebu, ať mu nějak šikovně zašantročí těch tři sta padesát tisíc. Tedy, musel na ní bejt jako mílius. A jelikož

Reba prohlašuje, že všechny ty prachy utopila v hazardu, kdo by se na něco ptal? Koneckonců s hazardem měla vždycky problémy a tehdy navíc jezdila dost často do Vegas a do Rena, takže víc už si snad ani nemohl přát.“

„Ale jak ji k tomu mohl přemluvit?“

„Jsou muži, co přemluví ženskou k čemukoli. Prostě jí nasliboval modré z nebe.“

„Nevěřím, že se kvůli němu nechala zavřít. To by byla idiot.“

Cheney pokrčil rameny. „Ten můj kamarád z berňáku tvrdí, že se už tehdy zvažovalo, jestli se na ní nemají obrátit a nabídnout jí spolupráci, ale teprve to rozjížděli, tak nechtěli zbytečně riskovat. Teď ovšem přišel rozhodující okamžik. Nutně potřebujou někoho zevnitř a ona je ten, na

koho padl los.“

„Beck přece musí zaměstnávat řadu kontrolorů a účetních, tak proč ne někdo z nich?“

„Ty mají v záloze.“

„Hmmm, tak jim vzkažte, že se asi pěkně nadřou.

Protože jestli Reba kvůli Beckovi strávila dva roky ve vězení, proč by ho měla teď podrážet?“

„Víte, že je ženatý…“

Cítila jsem, že mi pomalu dochází trpělivost.

„Samozřejmě že to vím. A ví to i Reba. Beck tvrdí, že je jeho manželství vysloveně formální. Osobně si myslím, že jsou to jenom kecy, a taky jsem to Rebě řekla, ale nějak pro to nenašla pochopení.“

„Reba si ho možná zbytečně idealizuje. Kdybyste viděla Becka vedle jeho ženy, jen tak mimochodem, jmenuje se Tracy –, vůbec by vás nenapadlo, že jsou spolu snad z něčeho jiného než z lásky. On to může samozřejmě jenom předstírat, ale nevypadá to tak.“

„Holt chlapi…“

„Počkat, ženský nejsou o nic lepší. Na procenta dokonce ženy předstírají v těchhle věcech víc než muži.“

„Moment! O čem se to tady bavíme? To je nechutné.

Kde se v nás vzal ten cynismus?“

Cheney se usmál. „To už tak někdy vyplyne…“

„Myslíte si, že Tracy ví o Rebě?“

„Těžko říct. Beck má hromadu peněz, takže si jeho žena

určitě žije jako královna. Možná, když se na to člověk podívá jejíma očima, se jí vyplatí dělat, že nic nevidí. Třeba ale o všem ví a je jí to srdečně jedno.“

„Hmmm, Reba je každopádně přesvědčená, že kdyby se o ní Tracy dozvěděla, nejen že se s Beckem bez váhání rozvede, ale ještě ho obere o všechno, co má.“

„A jak by to asi chtěla provést? Ten chlap má peníze rozstrkané po účtech všude na světě. A někdy dokonce přímo v bankách, které sám vlastní. Takže by milá Tracy stála před stejně těžkým úkolem, před jakým stojíme teď my, a sice jak se dopátrat jeho majetku. To Reba by to měla o dost jednodušší. Ta ví, kde je zakopaný poklad, jen kdyby se nám tak podařilo k ní dostat.“

„Co vás vede k přesvědčení, že to všechno od základu nezměnil, když byla ve vězení?“

„Proč by to dělal? Možná přešel na novou taktiku, ale ty účty mu fungovaly už léta. A založit banku v zahraničí, to je drahá sranda. Přece se nesebere a nebude začínat od nuly.

Jedině, že by ho k tomu něco donutilo. Proto taky federálové tak zoufale potřebují, aby jim o něm někdo pověděl něco bližšího. Současně nechtějí, aby zpanikařil, než budou připraveni zasáhnout.“

„A co si slibují od ní?“

„Fakta a zase jenom fakta. Jména bank, čísla účtů, cokoli, na co si vzpomene. Něco z toho už vědí, ale potřebují další důkazy. Spousta informací jim ještě schází, a

ty by právě mohla poskytnout ona.“

„Ale co by jí k tomu jako motivovalo? Nemáte jí co nabídnout. Je to svobodná lidská bytost. Běžte, požádejte ji o pomoc, a první, co udělá, bude, že poběží za ním a všechno mu vyklopí.“

Cheney zalovil v náprsní kapse svého sportovního saka a vytáhl manilovou obálku, kterou položil na stůl a přisunul ke mně.

„Co to je?“

„Podívejte se.“

Otevřela jsem tedy obálku. Uvnitř jsem našla několik černobílých fotografií pořízených nejspíš dálkovým objektivem. Byl na nich Beck. Ta druhá osoba měla na dvou z nich špatně viditelný obličej, ale podle všeho šlo o ženu, o jednu a tutéž ženu. Snímky někdo pořídil při pěti různých příležitostech, soudě dle data a času poznačeného v pravém dolním rohu. Všechny pocházely z minulého měsíce. Na poslední fotografii opouštěla dvojice motel, stojící na horní State Street. Zastrčila jsem fotografie zpátky do obálky.

„Kdo je ta žena?“

„Jmenuje se Onni. Je to Rebina nejlepší kamarádka.

Beck s ní spí od chvíle, co Rebu zavřeli do Corony.“

„Do prdele!“ uklouzlo mi. „A já jí jako mám ty fotografie ukázat s tím, že ji tak přesvědčím, aby vám na něj všechno řekla?“

„Tak.“

Mrskla jsem fotografiemi na stůl, až se rozletěly po celé jeho ploše. „Máte k ruce zaměstnance a prostředky vlády celých Spojených států. Tak si na tu špinavou práci najděte někoho jinýho!“

„Koukněte, chápu, jak se na to díváte, ale tady nejde o pár usmolenejch krejcarů vaší babičky. To, co dělá Beck, je –“

„Vím, co dělá. Laskavě mi tu nezkoušejte dávat přednášku o tom, co za svinstvo je praní špinavých peněz.

To jsem už pochopila. Co pořád nechápu, je, proč bych zrovna já měla přesvědčovat Rebu, aby vám na něj donášela.“

„No, my jsme chlapi. Neznáme ji tolik jako vy. Prostě jí zavolejte, jako že si chcete popovídat. Důvěřuje vám.“

„To tedy nedůvěřuje. Ani jí nejsem sympatická.

Povídám vám, že když jsem jí zkoušela říct, co si o tom doopravdy myslím, děsně se na mě naštvala. Jak bych jí po tom všem mohla asi zavolat? Určitě by zavětřila podraz.

Možná je idiot, ale rozhodně není duchem nepřítomná.“

„No, zvažte to, prosím!, zvažte to, abyste se zbytečně neunáhlila.“

Vstala jsem a málem u toho porazila židli. „Tak dobře.

Ještě si to rozmyslím. Teď bych si ale ráda došla domů a dala si sprchu.“

10

Nespala jsem dobře. Setkání s Cheneym Phillipsem ve mně vyvolalo pocit sklíčenosti, který se mi zřejmě vkrádal i do snů. Často jsem se probouzela a zírala střešním oknem na noční oblohu. Aspoň že Cheney pro mě ztratil dík tomu šílenému návrhu na přitažlivosti. Reba byla od přírody zranitelná a o nějaké vyrovnanosti se u ní také dalo sotva mluvit, jestliže se vinou nějakého vnitřního pnutí ocitala stále na šikmé ploše. Zatím vypadala v pohodě (tedy svým způsobem), ale oznamovat jí tu strašnou novinu právě teď, když konečně získala pevnou půdu pod nohama, se mi nechtělo, protože to by ji také mohla zase pěkně rychle ztratit. Dva dny byla na svobodě. Co by asi tak udělala, kdyby se to dozvěděla? Klesla by až na dno. Na druhou stranu se upínala na podlého gaunera, jenže co jsem s tím asi tak mohla dělat? Říkala jsem si, že Reba se dřív nebo později stejně dozví pravdu. Bylo snad lepší povědět jí o tom teď, dokud ještě měla dost sil na to se s tím vyrovnat?

Minutu před šestou hodinou ranní jsem zamáčkla budík a natáhla si tepláky, že si půjdu zaběhat. Také jsem si odbyla každodenní hygienu, vyčistila jsem si zuby, opláchla

studenou vodou obličej a smutně se zadívala na své vlasy, které mi trčely do všech stran. Zamkla jsem dveře bytu, přivázala si klíč ke tkaničce od boty a vydala se svižnou chůzí k cyklistické stezce, která se vine podél pláže.

Postupně jsem přešla do běhu, i když se tomu mé svaly zarputile bránily. Přes noc mi překvapivě ztěžkly nohy, jako by mi někdo připevnil k teniskám pětikilová závaží. Slunce už vyšlo a projednou nehalila vše kolem mléčná mlha.

Vypadalo to na pěkný den, slunečný a bezmračný. Do hučení příboje občas zaštěkal lachtan, zřejmě nějaký starý mrzoutský samec, který se důležitě usadil na navigační bóji.

V naději, že přijdu na jiné, veselejší myšlenky, jsem nasadila ostřejší tempo a nespouštěla přitom oči z budovy starých lázní, u které to vždycky otáčím. Když jsem se vracela zpátky, sice jsem přímo nenadskakovala radostí, ale už jsem si aspoň nepřipadala tak mrtvá.

Jakmile jsem absolvovala svou běžeckou trasu, zamířila jsem poklidnou chůzí k domovu, abych se uvolnila. Při návratu jsem si všimla, že na Henryho příjezdové cestě parkuje auto Mattie. No, pane jo! Vrátila jsem se domů, osprchovala se, oblékla a snědla misku cereálií. Když jsem odcházela do kanceláře, polechtala mě v nose vůně smažené slaniny a vajíček, která se linula přes dvorek. Dveře k Henrymu do kuchyně byly otevřené, a i když jsem toho přes síť proti hmyzu moc neviděla, ozýval se odtamtud veselý hovor a smích. Usmála jsem se a v duchu si představila ty

dva, jak spolu sedí nad snídaní. Ani mě nenapadlo uvažovat, jestli s ní strávil noc. Na to je Henry až moc dobře vychovaný; bál by se, aby jí nepošramotil dobrou pověst.

Ovšem puritánskou Emily Postovou by taková časná snídaně ve dvou zřejmě klidnou nenechala.

Přešla jsem přes dvorek a zaklepala na dveřní rám.

Henry na mě zamával a vyzval mě, ať jdu dál, i když to neznělo zase tak nadšeně, jak bych byla očekávala.

Vstoupila jsem a v duchu užasla, pane jo… Henry zase najel na svůj obvyklý styl oblékání, což znamenalo, že měl sandály, bílé tričko a béžové kraťasy. Kuchyň nesla jasné známky toho, že se v ní nedávno vařilo, špinavé hrnce a misky, několik kořenek poblíž sporáku. Ve dřezu se vršila hromada talířů a dalšího nádobí a na lince ležely drobečky z topinek. Henry stál u dřezu a napouštěl vodu do konvice, že postaví na kávu. Mattie seděla u jídelního stolu a živě se bavila s Williamem a Lewisem.

Okamžitě jsem si domyslela, co se stalo, a možná jsem sebou i malinko trhla. To William to všechno spískal. Už se nemohl dál dívat, jaký je Henry v souvislosti s Mattie váhavý střelec. Naproti tomu Lewis se dvakrát nerozmýšlel.

Věděla jsem, že William Lewisovi telefonoval, ale moc jsem o tom nepřemýšlela. Zato teď jsem to před sebou viděla zcela jasně; William nenápadně povolal do ringu Lewise v naději, že to v Henrym probudí alespoň nějakou soutěživost.

Jenže v Henrym se probudil leda tak stydlivý chlapec ze

základní školy, který se v přítomnosti sebevědomého bratra raději stáhne do pozadí. Williamovi ve skutečnosti nezáleželo na tom, který z jeho bratrů Mattie „klofne“, hlavně že nějaký.

Podle toho, co jsem věděla o Henrym a jeho „přízni“, Lewis, o dva roky starší než Henry, Henrymu vždycky rád připomínal, že má ve věcech lásky jasnou převahu. Ani Lewis, ani Henry se nikdy neoženili, a i když jsem se jich na to nevyptávala, jedna taková souvislost přišla na přetřes spontánně. Vzpomínala jsem si, že v roce 1926 přebral Henry Lewisovi nějakou dívku. Henry tvrdí, že se jeho bratr z toho ponížení nikdy nevzpamatoval. A teď to vypadalo, že se Lewis konečně rozhoupal k tomu mu to vrátit. Očividně si dal záležet na tom, aby mu to slušelo, naškrobená bílá košile, vestička, sako, nablýskané polobotky, bezvadné puky na kalhotách. Lewis měl také pořád ještě všechny vlasy a většinu zubů, což ostatně platilo i pro oba jeho mladší bratry. Mattie ho musela v té chvíli vnímat stejně, pohledný, pozorný a hlavně zdaleka ne tak zdrženlivý jako Henry. Oba bratři se přitom s Mattie seznámili při stejné příležitosti, při té plavbě v Karibiku, kde jí Lewis neúnavně nadbíhal. Zapsal se k ní do kurzu akvarelu, a třebaže maloval příšerně, Mattie učarovalo jeho nadšení a odhodlání. Henry tvrdil, že s ní Lewis jen flirtoval, ale jí to tak nepřipadalo. A teď tady byl zase, opět se objevil na scéně, právě když měl Henry učinit rozhodující krok.

„Kávu?“ zeptal se mě. Dokonce i hlas měl takový posmutnělý, jako by ho to ranilo, i když se tedy snažil, seč mohl, nedávat to na sobě znát.

„Jeden šálek si určitě dám. Moc děkuju.“

„Mattie? Vaří se čerstvá káva.“

„Dám si moc ráda,“ odpověděla roztržitě, protože jí Lewis právě vyprávěl nějakou veselou příhodu. Henry ho neposlouchal. Zřejmě ji už dávno slyšel a předem věděl, jak dopadne. Osobně jsem se tak soustředila na Henryho, že jsem z té historky také mnoho nepochytila. Lewis se mezitím dostal k pointě a William i Mattie vybuchli smíchy.

Posadila jsem se ke stolu, a když smích odezněl, pohlédla jsem na Mattie. „Tak, jak to vypadá dneska?

Plánujete něco vy dva?“

„Ani ne. Nemůžu se moc zdržet. Doma mě čekají povinností.“

Lewis praštil pěstí do stolu. „Nesmysl! V místní galerii je zrovna zajímavá výstava. Čet jsem o tom v novinách a jsem přesvědčený, že se ti to bude líbit.“

„A co to je za výstavu?“

„Foukané sklo. Něco výjimečného. Výstava je putovní a v těch novinách stálo, že by si ji nikdo neměl nechat ujít.

Aspoň na tu výstavu se zdrž. Pak můžem zajít třeba na oběd do mexické restaurace v pasáži kousek odtamtud. Naproti je další umělecká galerie, kterou bys tedy vážně měla vidět.

Možná by i stálo za to promluvit s majitelem. Třeba by ti

něco vystavil.“

Do hovoru se vložil William: „Bezva nápad. Není kam spěchat. Můžeš si to tu trochu užít, ne?“

Cítila jsem, jak se mi točí hlava. William celý zářil, asi jako maminka na školní besídce svých dětí.

Nadechla jsem se: „Ehm, Henry? Měl bys chvilku? Mám doma menší problém.“

„A co je to za problém?“

„To ti musím ukázat. Nebude to trvat dlouho.“

„Kouknul bych se na to radši později. Nepočká to?“

„Bohužel, vážně nepočká,“ opáčila jsem a doufala, že Henrymu neunikl utajený signál v mém hlase.

Vypadal rezignovaně nebo naštvaně? Těžko říci. Obrátil se k Mattie: „Nebude ti vadit, když se na chvilku vzdálím?“

„Ale vůbec ne. Můžu zatím trochu poklidit v kuchyni.“

„To není nutné,“ odpověděl Henry. „O nádobí se postarám hned, jak se vrátím.“

„Nemusíš spěchat,“ poznamenal Lewis snad až příliš shovívavě. „Dáme to tu do pucu a pak vyrazíme na procházku na pláž. Mattie už určitě potřebuje na vzduch. Je to tady jak v peci.“

Henry střelil po Lewisovi jedovatým pohledem. „Kdyby ti to nevadilo, rád bych si tu kuchyň uklidil sám.“

Lewis protáhl obličej. „Ale no tak, klídek, proboha!

Chováš se jak stará zapšklá hospodyňka. My ti tu nic z těch tvejch vzácností nerozbijeme, neboj. A slibuju, že kořenky

srovnáme podle abecedy. No tak, už běž. Běž si, kam potřebuješ. Nám nic neschází.“

Henry samými rozpaky zčervenal. Zavěsila jsem se do něj a vedla ho ke dveřím. Měla jsem pocit, že se nemůže rozhodnout, jestli se má začít hájit nebo jestli odtamtud nemá radši utéct. V každém případě jsem si nemyslela, že by to snad Mattie myslela špatně. Oba bratry si upřímně oblíbila a jednoduše nezaregistrovala jejich vzájemnou rivalitu.

Za zády se nám přibouchla síť proti hmyzu a my zamířili přes dvorek k mému bytu. Sotva jsme překročili jeho práh, Henry se začal věcně rozhlížet, na tváři rozmrzelý výraz.

Hledal, kde je ten problém, který přišel vyřešit. „Doufám, že to nebudou rozvody vody. Teď zrovna nemám náladu na to lézt po domě a oťukávat trubky.“

„Henry, já žádný problém nemám. Chtěla jsem tě odtamtud jenom vylákat. Potřebuješ vychladnout. Nemůžeš si Lewise takhle pouštět k tělu.“

Podíval se na mě chladnýma očima. „Vůbec nevím, o čem mluvíš.“

Já zase nevěděla, jestli je opravdu tak nechápavý nebo to jenom předstírá, aby se o tom se mnou nemusel bavit. „Ale víš. Lewis s ní flirtuje. Ale on přece flirtuje s každou ženskou, kterou potká! Nic to u něj neznamená. Ty máš dvakrát tolik osobního kouzla a taky dvakrát líp vypadáš.

Navíc, přijela za tebou, ne za ním. Nemůžeš ho nechat, aby

sem jen tak vplul a popletl jí hlavu.“

„Vplul a popletl hlavu?“

„Víš přece, co myslím. Mattie jde jen cestou nejmenšího odporu. Neznamená to, že by ho měla radši než tebe.“

„Tím bych si tak jistý nebyl. Na mě tolik času neměla.

Stačilo ale, aby navrhl, že si někam zajdou, a najednou má volný celý den.“

„Ale vždyť jsi taky mohl něco navrhnout, něco podobně příjemného.“

„To jsem udělal. Navrhl jsem snídani.“

„A ona souhlasila. Jenom nechápu, jak to přišlo, že se tu objevili Lewis a William. Zrovna teď.“

„Pozoruhodná shoda okolností. Prý si vyšli na ranní zdravotní procházku a ‚čirou náhodou‘ šli kolem, právě když Mattie zajížděla na příjezdovou cestu. Stavili se na kus řeči a ona je pochopitelně vyzvala, ať se k nám přidají. A dopadlo to tak, že chce teď strávit celý den s ním.“

„Nic takového neříkala. No tak, co je to s tebou? Tak na tebe Lewis ušil boudu, no. To je toho. Vždyť na něj taky můžeš něco vymyslet, můžeš ho převézt a získat zase převahu.“

„Nezáleží na mně, jestli získám převahu. Záleží to na Mattie. A Lewis na ni dost naléhá; může se přetrhnout, aby získal její pozornost, a s konkurencí on bývá rychle hotový.

Chová se, jako když mu bylo osm.“

„Hmm, tak to je ale pravda,“ připustila jsem. „Jako by ti

chtěl něco oplatit.“

„Přesně tak. A je to pořád dokolečka, dva dospělí chlapi, a přetahujeme se o ni jako psi o kost. Gentleman by se ale neměl vnucovat. Je přece na dámě, aby si vybírala.“

„Mattie si nevybírá. Je jenom milá.“

„Bezva. Tak ať si je milá třeba do omrzení. Mně na tom nesejde, já se do toho plést nebudu.“

„Ale no tak, Henry. Nebuď takový.“

„Ale já jsem takový. Přesně takový.“

„Hrdý a tvrdohlavý.“

„Svou povahu nezměním. To se nedá.“

„Nemusíš hned měnit celou povahu, stačí, když změníš přístup.“

„Ten nezměním. Jestli si nechala tak snadno poplést hlavu tím jeho flirtováním, jak ty říkáš, tak jsem se v ní asi zmýlil. Myslel jsem, že je to férová ženská, co umí používat rozum. Vždyť on se dovede akorát chvástat a taky je hrozně povrchní, takže jestli jí tohle učarovalo, má, co chtěla.“

„Nemohl by ses na to už vykašlat? Podle mě to stejně děláš jenom proto, aby ses s ním nemusel konfrontovat.

Zřejmě si myslíš, že když se mu postavíš, že prohraješ, ale to jednoduše není pravda.“

„Nemůžeš vědět, co si myslím.“

„Dobře. Máš pravdu. Neměla jsem s tím začínat. Ale co kdybys mi teď řekl, jak to tobě připadá?“

„Nijak mi to nepřipadá. A vůbec, co je to za nesmysl!

Mattie má svoje priority a já zase svoje.“

„Priority?“

„Správně. Já dávám přednost tomu chovat se tak, aby se na sebe pak člověk mohl podívat do zrcadla. Nerad taky někomu diktuju, co má dělat, a stejně tak nemám rád, když

se někdo pokouší diktovat něco mně.“

„A co to má co dělat s Lewisem?“

„Myslí si o něm, že je zábavný. To si já nemyslím. Navíc pokládám za krajně podezřelé, jak se tu dnes tak zčistajasna objevil.“

„Vážně?“ podivila jsem se naoko, protože jsem nechtěla to téma otevírat, dokud s ním Henry sám nezačne.

Henry pokračoval: „Myslím, že si asi s Lewisem zatelefonovali a on pak sedl na letadlo a přijel.“

„Jak jsi na to přišel?“

„No, nevypadal ani trochu překvapeně, když ji tu potkal, což znamená, že to musel vědět předem. A jak by to asi mohl vědět, kdyby mu to ona neřekla?“

„Mohl to vědět od někoho jiného.“

„Od koho?“

„Od Rosie.“

„Rosie se s Lewisem moc nevybavuje. Proč by mu o tom vykládala? Ani se mnou se moc nebaví.“

„Pak to musel mít od Williama. Ten se mu o tom jen tak mezi řečí zmínit mohl.“

„Vidím, že sis vzala do hlavy, že se jí budeš zastávat.“

„Snažím se akorát vnést do situace trochu realismu.

Nikdo na tebe za tvými zády nic nechystá. No, možná Lewis, ale rozhodně ne Mattie. To bys měl vědět sám nejlíp.“

„Chceš naznačit, že jsem paranoidní? Ale to nejsou jenom moje představy. Mattie se chtěla stavit na snídani a pak hned pokračovat v cestě. Lewis navrhl, co ho právě napadalo, a ona odjezd bez váhání odložila. Je to tak, nebo ne?“

„Ne.“

„Ano.“

„Vykašleme se na to, hádky nikam nevedou. Nemyslím si, že na tebe něco kujou, ale ty jsi o tom očividně přesvědčený, tak toho radši necháme. Hlavně jsem ti chtěla říct… Ježiš, já ani nevím, co jsem ti to hlavně chtěla říct…

jo… Chtěla jsem ti hlavně říct, aby ses jí jen tak snadno nevzdával. A to je všechno, co jsem ti chtěla říct.“

„Dobře. A teď, kdybys mě laskavě omluvila, bych se rád vrátil do kuchyně a poklidil si tam, jak to máme my, staré zapšklé hospodyňky, rády.“

*

Zapadla jsem do kanceláře a zamkla za sebou dveře.

Tedy po pravdě řečeno, řešit nějaký zločin nestojí člověka zdaleka takové nervy, jako když řeší milostné vztahy jiných lidí. To jsem tedy dopadla! Henryho jsem před chvilkou

přemlouvala přesně k tomu, od čeho jsem naopak potřebovala odradit Rebu, a ani jeden z nich mě neposlouchal. Jenže proč by to také dělali? Zatím jsem zpackala každý vztah, který jsem kdy měla, takže mé rady opravdu za mnoho nestály.

Otevřela jsem okno v naději, že se uvnitř trochu rozproudí vzduch. Teploměr za oknem ukazoval pětadvacet stupňů, ale mně připadalo, že musí být větší horko. Posadila jsem se, dala si nohy na stůl a jen tak se zhoupla v otočné židli. Rozhlížela jsem se kolem, lehce nespokojená. Měla jsem tak špinavá okna, že jsem skrz ně málem neviděla ven.

Na okenním parapetu ležela souvislá a poměrně tlustá vrstva prachu, který pokrýval i mou jedinou pokojovou rostlinu.

Umělou. Na stole jsem měla nepořádek a koš na odpadky také málem přetékal. U stěny mi pořád ještě stály krabice s věcmi, které jsem se chystala vybalit od chvíle, co jsem si kancelář pronajala, ale ještě jsem se k tomu nedostala, i když

mezitím uplynulo už pět měsíců. Jsem to ale šmudla!

Zvedla jsem se a přesunula se do miniaturní kuchyňky.

Zpod dřezu jsem vytáhla kbelík, houbičku a čtvrtlitrovku žluté vazké tekutiny, která připomínala toxický odpad. Celé dopoledne jsem pak utírala prach, drhla špínu, vysávala, leštila, vybalovala a uklízela věci na místo. V poledne jsem se cítila výjimečně povzneseně, i když mi bylo horko, potila jsem se jako kůň a zmáhala mě únava. Dobrá nálada mi ale neměla vydržet dlouho.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Otevřela jsem a uviděla stát na prahu kurýra s obálkou v ruce. Podepsala jsem mu doklad o převzetí, obálku otevřela a vytáhla z ní šek na 1250

dolarů od Norda Laffertyho, který mi poslal v reakci na mou včerejší fakturu. V obálce jsem ještě našla rukou psaný vzkaz, že mi připlácí 250 dolarů navrch, že prý jsem svou práci odvedla výjimečně dobře.

Tím jsem si tak jistá nebyla. Psychologicky vzato, ze mě ten bonus udělal jeho dlužníka. V hlavě se mi zase začaly ozývat ty znepokojivé hlasy, které jsem doufala, že umlčím úklidem. Najednou jsem zase řešila to stejné dilema. Měla bych Rebě říct, co se doopravdy děje, nebo ne? Nebo ještě spíš, měla bych se stavem věcí seznámit jejího otce?

Koneckonců, vymínil si jedinou podmínku, se kterou jsem souhlasila, a sice že ho mám okamžitě informovat, jakmile získám sebemenší podezření, že jeho dcera opět sklouzává na šikmou plochu. To se zatím nestalo (alespoň pokud jsem věděla), ale kdybych jí pověděla o Beckovi a Onni, jak to asi mohlo dopadnout? Zřejmě by hodila všechno za hlavu a zase by do toho spadla. A neříct jí to já, dozvěděla by se to dřív nebo později stejně, a ve městě velikosti Santa Teresy jí to moc dlouho trvat nemohlo. Ten střemhlavý pád by u ní proto následoval tak jako tak. Prosila mě, ať jejímu otci o Beckovi nic neříkám, jenže mě neplatila. Šek, který jsem držela v ruce, hovořil jasně.

Zkusila jsem, jestli si nevzpomenu na nějakou

ušlechtilou morální zásadu, která by mi pomohla se rozhodnout. Na žádnou jsem nepřišla. Pak jsem začala uvažovat, zda vůbec mám něco jako morální zásady, natož

ušlechtilé, a cítila jsem se ještě hůř.

Do toho zazvonil telefon. Zvedla jsem sluchátko a vyštěkla: „Co je?“ Znělo to úsečněji, než jsem předpokládala.

Na druhém konci se ozval Cheneyho smích. „Zníte nějak nabroušeně.“

„No, taky že jsem nabroušená. Máte vůbec tušení, do jak bezvýchodné situace jste mě dostal?“

„To mě mrzí. Vím, že je to těžké. Nepomohlo by třeba, kdybychom si promluvili?“

„A o čem bychom spolu jako mluvili? O tom jak vrazit tý nešťastný holce kudlu do zad? Jak jí říct, že jí ten hajzl podvádí?“

„Říkal jsem, že je to všivák?“

„Jenže není náhodou stejná všivárna, aby to odnesla ona?“

„Máte snad lepší nápad? Protože my jsme otevřený čemukoli. Bůh je nám svědkem, že nechceme postupovat moc radikálně, dokud to nebude vysloveně nutnost. Ta holka už si zažila dost.“

„Přesně tak. Koukám, že říkáte ‚my‘, takže jste asi s tím svým kamarádem z berňáku jedna ruka, co?“

„Je to věc zákonné moci. A já jsem policajt.“

„No, ale já ne.“

„A nepopovídala byste si s tím mým kamarádem aspoň?“

„Aby mi z toho zmatku, co mám v hlavě od vás, nadělal zmatek ještě větší? Skutečně zajímavý návrh! Mám pocit, že se z toho zcvoknu už takhle.“

„Koukněte, jsem hned za rohem. Nechtěla byste třeba skočit na oběd? Ten kamarád je totiž právě na cestě z LA.

Říkal, že se k nám když tak připojí. Čistě nezávazně.

Slibuju. Prostě ho jen vyslechnete.“

„A to jako proč?“

„Znáte podnik jménem Jay’s? Dělají tam teplé sendviče s hovězím a míchají nejlepší martini ve městě.“

„Já oběd alkoholem nezapíjím.“

„Ani já ne, ale to jídlo bychom snad zvládli, ne?“

„Počkejte,“ řekla jsem. „Někdo mi tu zvoní. Na chvilku to vyvěsím. Jsem tu hned.“

„Dobře. Počkám.“

Stiskla jsem na telefonu tlačítko „Pozdržet hovor“ a položila sluchátko na stůl. Zvedla jsem se a přeběhla z hlavní místnosti do vedlejší. Co se to se mnou dělo? Vždyť jsem ho přece chtěla vidět. A s Rebou Laffertyovou to nemělo vůbec nic společného. Na tu jsem se vymlouvala částečně i proto, že jsem řešila ještě jedno dilema, docela jiné. Zapadla jsem do koupelny a podívala se na sebe do zrcadla. Uvědomila jsem si, že vypadám jako strašidlo.

Působilo to směšně, ale nesmála jsem se tomu. Vrátila jsem se k telefonu, zrušila pozdržení hovoru a promluvila do sluchátka: „Dejte mi deset minut. Sejdem se tam, jak říkáte.“

„Neblázněte. Můžu vás vyzvednout. Nemá smysl jet dvěma auty, když se to dá stejně dobře vyřídit i jedním.

Navíc to šetří životní prostředí.“

„Ale, prosím vás.“

Zamkla jsem dveře kanceláře, že na něho počkám na ulici. Dělat si těžkou hlavu z toho, že mám odrané džíny a odrbané tenisky, absolutně postrádalo smysl. Ruce mi páchly dezinfekcí a rolák jsem měla dlouhým nošením celý vytahaný. Potřebovala jsem se nutně převléci, ale to se za ty tři nebo čtyři minuty v žádném případě nedalo stihnout. Ach jo, k čertu s tím! Vždyť to byla jen pracovní schůzka.

Dopadla by snad jinak, kdybych na ni dorazila svěží jako kopretinka, na vysokých podpatcích a v lesklých punčochách? Daleko větší problém představoval v dané chvíli Cheneyho známý z daňového úřadu. Představa, že se s ním co nevidět setkám, mi trochu naháněla hrůzu. Nic závazného, no potěš pánbůh! Ten chlap mě určitě rozmázne jak mouchu na skle.

Tu se zpoza rohu vyřítil Cheney v červeném sportovním mercedesu kabrioletu. Zajel k obrubníku, naklonil se a otevřel mi dveře na straně spolujezdce. Nastoupila jsem.

„Myslela jsem, že máte mazdu,“ poznamenala jsem na úvod, i když nevím proč tak vyčítavě.

„Tu jsem nechal doma. Kromě toho mám ještě šest let starého forda pick-upa, co používám na sledování. Tohle vozítko jsem si přivezl teprve před týdnem z Los Angeles.“

„Hmm, celkem žihadlo.“

Na rohu to stočil doprava a rozjel se napříč městem.

Líbilo se mi, jak řídí. Zbytečně nezrychloval, nedělal hloupé frajeřiny, zkrátka jezdil s rozvahou. Koutkem oka jsem zpozorovala, že jeho červený hedvábný kabátek, ani moc lesklý, ani výstřední, pokrývá takový zvláštní mat a že pod ním má klasickou bílou košili, pláťáky a epesní italské polobotky, které musely stát víc, než já vydělám za měsíc.

Přestože mělo auto staženou střechu, cítila jsem jeho vodu po holení, která voněla exotickým kořením a nějakými květy, zřejmě nějakými vzácnými, co vykvétají jen uprostřed noci za úplňku. Málem se mi z toho chtělo plakat.

Přála jsem si naklonit se blíž a opravdu zhluboka si přivonět.

Podíval se na mě a usmál se, jako by věděl, co se mi honí hlavou. To nebylo dobré znamení.

11

Santa Teresa se nikdy nemohla chlubit zvlášť rušnou klubovou scénou nebo nočním životem. Většina restaurací ve městě zavírá chvilku po večeři, sotva číšník roznese a zinkasuje poslední objednaná jídla. Bary sice mívají otevřeno i do dvou do rána, ale jen v málokterém najdete taneční parket, v málokterém hraje živá muzika. Nicméně Jay’s Cocktail Lounge v centru patří mezi těch pár výjimek, kde nabízejí hned obojí. Kromě toho tam od půl dvanácté do dvou, tedy přes oběd, také vaří, takže si tam lidé, kteří si potrpí na klid a na soukromí, mohou zajít na jídlo, na neformální obchodní schůzku nebo na rande nazapřenou.

Stěny tam jsou potažené šedým velurem a pod nohama člověku měkce pruží tlustý šedý koberec, který vzbuzuje dojem, že chodíte po matracích. Dokonce i ve dne tam panuje příšeří, takže když člověk vstoupí, musí se na chvilku zastavit ve dveřích, aby jeho oči přivykly tmě. Boxy na sezení tam mají prostorné, s čalouněnými sedačkami potaženými černou kůží, a i člověk, který mluví víc nahlas, z nich skoro není slyšet. Cheney při našem příchodu oznámil své jméno servírce, Cheney, stůl pro tři. Takže udělal

rezervaci předem!

Podívala jsem se na něho: „Tedy, vy si ale věříte. Kde jste vzal jistotu, že půjdu?“

„Co já vím, nestalo se, že byste kdy odmítla dobré jídlo, zvlášť když platí někdo jiný. Ještě kdyby vás tak krmil, co?“

„No vždyť jo, ne?“

„Mimochodem, volal Vince, že se trochu opozdí. Prý si máme objednat bez něho.“

První část oběda jsme se věnovali věcem, které neměly s případem Reby Laffertyové nic společného. Usrkávali jsme ledový čaj a způsobně ukusovali ze sendvičů, což tedy ke mně moc nesedí, protože když přijde na jídlo, jsem zvyklá hltat a někdy i nahlas mlaskat. Cheney si ovšem zcela zjevně a rád dával na čas. Chvilku jsme si ještě povídali o jeho i mojí práci, o krácení policejního rozpočtu a případných následcích. U policie jsme měli také několik společných známých, například Jonaha Robba, ženáče, se kterým jsem „chodila“, když žil už kdoví pokolikáté odloučeně od manželky Camilly.

Zeptala jsem se: „A jak se vůbec dneska Jonah má? Jsou se ženou zase spolu nebo od sebe?“ Bezděky jsem zachrastila kostkami ledu v prázdné sklence a číšník si to zřejmě vzal k srdci, protože okamžitě přispěchal k našemu stolu a dolil mi.

Cheney odpověděl: „Jsou od sebe. Aspoň co jsem tak slyšel. Měli taky dítě. Tedy spíš bych měl říct, Camilla měla

dítě. Protože podle toho, co koluje za zvěsti, není ten chlapeček jeho.“

„Jo, ale on se z něj stejně může zbláznit,“ přisadila jsem si. „Potkala jsem ho, je to pár měsíců, a tak se s klukem chlubil, že mu div neulítly knoflíky u košile.“

„A co jejich dvě dcerušky? Ani nechci myslet na to, jak se to na nich asi všechno podepisuje.“

„Hmmm, Camille je to zřejmě úplně jedno. Osobně bych si přála, aby to dali zase dohromady, a pokud možno jednou provždy. Kolikrát se ti dva spolu vůbec rozešli?“

Cheney zakroutil hlavou.

Pozorně jsem se na něho zadívala. „A co vy? Jak vlastně vypadá v dnešních dnech takové manželské soužití?“

„Je po všem.“

„Po všem?“

„No ‚po všem‘, to se normálně říká. Jako že už to skončilo.“

„To je mi líto. Kdy k tomu došlo?“

„V půlce května. Děsně nerad to připouštím, ale byli jsme svoji jen pět neděl, tedy o týden míň, než jak dlouho jsme se znali, než jsme do toho práskli.“

„A co vaše žena?“

„Odstěhovala se zpátky do L.A.“

„Hmmm, to šlo rychle.“

„Jo, jako když si člověk strhává náplast. I to je nejlepší mít co nejdřív za sebou.“

„Poučil jste se z toho nějak?“

„To pochybuju. K smrti mě unavovalo, že jsem pořád k smrti unavený. Při naší práci hodně riskujeme ve vnějším světě, ale už ne tolik tady,“ poklepal si na prsa, na srdce.

„Vždyť co jiného je láska než jedna velká sázka do loterie?“

Zadívala jsem se upřeně do talíře, který jsem měla posetý kousky smažených brambor. Olízla jsem si ukazováček, trochu jich nabrala a strčila si je do pusy. „V

těchhle věcech nejsem právě kovaná. V poslední době mě navíc div nepronásledují lidé, co si to nějak pokazili. Reba Laffertyová je jedna z nich.“

Naklonil se nad stůl a zapřel se o lokty, v ruce skleničku, kterou držel ležérně za okraj. „Tak že bychom si o ní promluvili?“

„Co bychom si o ní asi tak vyprávěli? Je hrozně zranitelná. Nepřipadá mi fér to na ni teď všechno navalit.“

Ve tváři se mu mihl náznak podrážděnosti. „Zranitelná, prokristapána! Dala to s ním dohromady úplně dobrovolně, z vlastního rozhodnutí. Ukázalo se ale, že je to gauner a že má docela široký záběr. Měla by se dozvědět, co se děje.“

„Jenže vám nejde o její dobro. Vám jde leda tak o to vlastní.“

„A jaký je mezi tím rozdíl? Je potřeba jí to říct. Nebo vy si to snad nemyslíte?“

„A co když jí ta novinka zase podrazí nohy?“

„Jestli do toho zase spadne, nějak se o ni už postaráme.“

Najednou se zadíval někam za moje rameno. Otočila jsem hlavou a nalevo uviděla muže, který se blížil přímo k nám a v němž jsem rozpoznala Vince Turnera. Cheney vyklouzl z boxu a podal mu ruku.

Vince Turner měl robustní postavu a mohlo mu být něco přes čtyřicet. Malinko plešatěl, měl kulatý obličej a na sobě béžový nepromokavý plášť. Na nose mu poněkud nakřivo seděly elegantní brýle bez obrouček, protože jejich drátěné nožičky byly trochu pružné. V ruce držel hnědou koženou aktovku, která by z něho v šesté třídě základní školy udělala naprostého outsidera. Teď naopak dík jejímu ohmatanému uchu a masivním přezkám budil spíš dojem sebejistého člověka.

Cheney nás představil. Turner si svlékl plášť, přehodil ho přes přepážku boxu a posadil se. Hnědý oblek měl na zádech trochu pomačkaný. I na kalhotách měl v místě rozkroku pavučinu záhybů od dlouhého sezení. Povolil si uzel na kravatě a zastrčil oba její konce do kapsy u košile, zřejmě aby si je nevymáchal v jídle.

„Už jsi jedl?“ zeptal se Cheney.

„Cestou jsem si dal v autě hamburger, ale něco k pití bych snesl.“ Cheney zamával na číšníka, který se vzápětí dostavil k našemu stolu s jídelním lístkem v ruce.

Turner ale o lístek nestál. „Dejte mi Marker’s s ledem.

Dvojitou.“

„Ještě něco?“

„Ani ne. A vy, Cheney?“

„Já nic.“

„Ani já ne,“ připojila jsem se.

Jakmile se číšník vzdálil, Turner vzal do ubrousku zabalený příbor, rozbalil ho a udělal si pohodlí. Na pravé ruce nosil těžký zlatý prsten s granátem a nějakým vyrytým nápisem po obvodu, který by nešel přečíst ani s brýlemi na čtení. Obličej se mu leskl potem, ale světlé oči měl zcela chladné. Přejel prstem po rukojeti nože, lžíce i obou vidliček a pak se podíval na hodinky. „Nevím, kolik vám toho o mně nadporučík Phillips už pověděl, ale teď je jedna patnáct a ve dvě padesát letím do Los Angeles. Tam přesedám na letadlo do Washingtonu, kde mě čeká schůzka s vyšetřovateli z finančního úřadu a z DEA. Tím pádem máme asi tak hodinu, abychom to všechno probrali, takže půjdu rovnou k věci.

Kdybyste se chtěla na něco zeptat nebo něco podotknout, klidně se přihlaste. Jinak prostě budu mluvit, dokud se nedostanu až na konec. Vyhovuje?“ Opět malinko přerovnal příbory.

„Mně naprosto,“ ubezpečila jsem ho. Zjistila jsem, že je snazší koukat se mu při řeči na ruce než do očí.

„Je mi šestačtyřicet. Od roku 1972 dělám na oddělení kriminálního vyšetřování na finančním úřadu. První můj úkol spočíval v tom, že jsem dělal asistenta pánovi, co měl na starosti případ aerolinek Braniff, co tehdy přepíraly nelegálně investované peníze. Společnost Braniff totiž občas

potřebovala vládní podporu, stejně jako třeba American Airlines, a tak sem tam posílala peníze Nixonovu volebnímu výboru. Dělali to přes Maurice Stanse. Pamatujete na něj?“

Vzhlédl a podíval se na mě, takže viděl, jak jsem přikývla.

„Pak jsem si smlsnul na aféře Watergate a zřejmě tehdy jsem přišel finančním podvodům doopravdy na chuť. Děti ani manželku jsem nikdy neměl. žiju jenom svojí prací.“

Podíval se na sako a odstranil z něj nopek. „Před rokem, v květnu 1986, Kongres v nějakém záchvatu rozumného uvažování schválil Veřejný zákon 99-570, takzvaný Zákon o praní špinavých peněz, a ten nám konečně umožnil došlápnout si na ty pacholky, co obcházeli Zákon o bankovním tajemství. Představitelé bankovnictví dneska už

pociťují následky. Banky tady v zemi nebraly dlouho dostatečně vážně svoji výkazovou povinnost, ale to se změnilo. Řada pochybení, která se dřív klasifikovala jen jako přestupky, se začala považovat za těžké zločiny s příslušnými tresty, jako je odnětí svobody, pokuty a další sankce. Crocker National Bank například musela zaplatit pokutu ve výši dvou a čtvrt milionu dolarů; Bank of America dokonce čtyři a tři čtvrtě milionu; a Texas Commerce Bank zase jeden milion devět set tisíc. Jistě si dovedete představit to zadostiučinění, když jsme ty podvodníky konečně přitlačili ke zdi. A to jsme zdaleka ještě neskončili.“

Odmlčel se, a když vzhlédl, jeho obličej zářil úsměvem, který vycházel přímo z duše. Ty jeho studené modré oči se najednou zalily teplem a jiskřily nadšením a radostí, jimž se nedalo odolat. Myslím, že právě v té chvíli jsem změnila názor. Mohla jsem pro Rebu dělat, co jsem chtěla, ale jestli měla jednou narazit tady na toho pána, byla ve větším maléru, než si dokázala představit.

V té chvíli přišel číšník a přinesl skleničku Marker’s Mark, nápoje barvy hodně silného ledového čaje. Vince Turner ho bez zaváhání polovinu vypil, načež opatrně postavil sklenici před sebe na stůl. Založil si ruce na prsou a zvedl ke mně oči. „A to nás přivádí k panu Beckwithovi.

Celý rok jsem věnoval tomu, že jsem proti němu shromažďoval přesvědčivé důkazy. Jak jistě víte, žije na pohled naprosto bezúhonně a také se těší slušnému společenskému postavení, což ale lze do jisté míry připisovat dobré pověsti jeho zesnulého otce. Většina lidí ho každopádně pokládá za čestného a zákonů dbalého člověka, kterému se o nějakém pašování drog, pornografii nebo prostituci ani nezdá.

My jemu podobné označujeme za recidivisty trhu. On na výše uvedených činnostech zcela jednoznačně vydělává, jenže původ těch příjmů tají a vrací ty peníze do legálního oběhu jako zcela legitimní účetní položky. V posledních pěti letech ‚rehabilitoval‘ kapitál muže jménem Salustio Castillo, což je losangeleský klenotník, který obchoduje ve velkém,

mimo jiné také se zbytkovým zlatem a stříbrem. Jenže je to jenom zástěrka pro to, v čem podniká doopravdy, a to je dovoz kokainu z Jižní Ameriky. Castillo prostřednictvím Beckwithovy realitní kanceláře koupil velký pozemek v Montebello. Pan Beckwith obchod osobně sjednával, a tak se spolu ti dva seznámili. Beckwith byl přesně ten člověk, kterého Castillo potřeboval, solidní, se solidní pověstí.

Vlastnil velmi rozsáhlou společnost se řadou různých aktivit a obratem, který dokázal relativně snadno spolknout Castillovy špinavé investice, o což dotyčný právě stál. Pan Beckwith si spočítal, co na tom může získat, a souhlasil, že mu čas od času vypomůže.

Ze začátku používal zaběhané postupy, strukturoval transakce, slučoval vklady a peníze posílal bezhotovostně za hranice. Ve chvíli, kdy prošly jeho účetnictvím a doputovaly z jeho účtů na účet Castillovy firmy, budily dojem naprosto legálních položek. Asi po šesti měsících přestalo pana Beckwithe bavit vyplácet kurýry nebo ho možná přestalo bavit sledovat a organizovat pohyb prostředků na tolika bankovních účtech, kolik jich měl v Santa Terese otevřených… těžko říct. Zkrátka přešel na velké vklady, dvě stě i tři sta tisíc dolarů naráz, přičemž je vydával za výnosy ze spekulací na trhu s nemovitostmi. Z hlediska daňových zákonů budil v té době dojem naprosto bezúhonného obchodníka, který má jistě v pořádku všechny CTR formuláře. Ve skutečnosti předpokládal, že na berňák

chodí těch formulářů miliony, a tím pádem hrozí jen nepatrné riziko, že právě ty jeho bude někdo zkoumat pod drobnohledem. Netrvalo dlouho a pral to po milionech, přičemž z každého takového milionu si strhával jedno procento jako honorář za své služby.

Nakonec ale vklady dosáhly takové výše, že se mu pro přílišné riziko přestalo vyplácet provádět ty nečisté transakce tak blízko domova. A tehdy pan Beckwith dozrál a rozhodl se, že se na tuzemské banky vykašle a s tím že také omezí to hrozné papírování. Koupil si banku v Panamě a současně získal i neomezené povolení pro bankovní činnost na ostrově Antigua. Ovšem nejdřív musel složit jeden milion amerických dolarů jako výchozí kapitál. Dalšího půl milionu dolarů ho stálo povolení pro bankovní činnost, které získal na Nizozemských Antilách, kde dosud nemají uzavřené daňové dohody se Spojenými státy.“

Přihlásila jsem se ke slovu: „Mluvíte o půl druhém milionu? Vážně mu to za to stojí?“

„Jednoznačně. Teď, když má ty banky v zahraničí, může dělat vklady, jaké chce. Může si psát, jaké chce reference, může si sám pro sebe vydat prohlášení o důvěře, a to všechno v soukromí a prakticky bez zásahů ze strany hostitelských zemí. Dokonce tam ani nemusí osobně být a dohlížet na vedení. Navíc si uvědomte, jak asi ohromí většinu lidí, když jim řekne, že vlastní banku.“

S tím jsem souhlasila: „To se tedy vsadím.“ Cheney

letmo zachytil můj pohled. Zřejmě si vzpomněl na to na co já, tedy na banky, které kdysi vlastnil jeho otec.

Vince Turner se opět odmlčel a přelétl pohledem z Cheneyho na mě. „Promiňte. Pokračujte,“ vybídla jsem ho.

Beze slova pokrčil rameny a pokračoval ve výkladu, jako by si ho předem nahrál. „Každý americký občan musí ze zákona přiložit k daňovému přiznání výpisy ze všech bankovních účtů, které vlastní v zahraničí. Jenže tihle pacholkové se s tím, stejně jako s celým svým slavným podnikáním, moc nemažou. Pan Beckwith pod záštitou všech těch bank, které mu patří, založil v Panamě mezinárodní obchodní společnost, zkráceně IBC, která má podíl v Panama Private Interest Foundation, což Beckwithe v konečném důsledku zbavuje daňové povinnosti jak ve Státech, tak v Panamě. Jakmile založil tuhle fiktivní společnost, začal fyzicky přesouvat peníze ze Států do toho svého daňového ráje v zámoří. Když ale převážíte peníze, celníci po vás chtějí CMIR formuláře, výkazy o pohybu peněz a měny –, jenže pan Beckwith se vyplňováním těchhle pitomých formulářů pro vládu nezatěžuje. Podle něj platí, že čím míň formulářů, tím míň chyb a provinění. Potom, co peníze uloží do nějaké z těch svých zahraničních bank, vrací je panu Castillovi ve formě obchodní půjčky s dvacetiletou splatností.

Samozřejmě fyzický převoz peněz přináší řadu nejrůznějších těžkostí. Bankovky nezabírají jen místo, ale

také něco váží, dokonce víc, než by člověk myslel. Na zahraničních trzích preferují malé bankovky, hlavně dvaceti-a padesátidolarovky. A milion dolarů ve dvacetidolarovkách váží víc než jedenáct kilo. Zkuste se s něčím takovým vláčet po letišti! Pro Beckwithe to ale nepředstavovalo sebemenší problém. Ta liška podšitá si najala letadlo a teď vozí každých pár měsíců kufříky s penězi do Panamy na jeho palubě. V Panamě platí jako hlavní měna americký dolar, takže si ani nemusí dělat hlavu s kurzem. Když zrovna nelétá letadlem, bere manželku na exotické výlety luxusní jachtou, balíky peněz ukryté v lodním kufru ve své kajutě.“

Turner dopil burbonku a pokynul číšníkovi, aby mu přinesl další. „Slyšeli jste někdy, kolik se na světě podaří ročně vyprat špinavých peněz?“ Zakroutila jsem hlavou.

„Jeden a půl bilionu dolarů, to je jednička, pětka a jedenáct nul. Já jen abyste měli nějakou představu. Ve Spojených státech to sice dělá jenom něco k padesáti miliardám, ale vzhledem k tomu, že jde o peníze, co se nikde nedaní, je situace i tak dost vážná.“

Cheney se zeptal: „Jak dalece ji můžeš zasvětit do aktuálních výsledků vyšetřování?“

„No, je toho celkem dost. Před čtyřmi léty berní úřad, úřad pro potírání narkotik, FBI, celní správa a ministerstvo financí a spravedlnosti rozhodly o jmenování zvláštní komise pro vyšetřování činnosti obchodníků se zlatem a vzácnými kovy z Los Angeles, Detroitu a Miami, které

podezříváme, že perou špinavé peníze jednomu kolumbijskému drogovému kartelu. Až dosud se jim podařilo přijmout, přerozdělit, sloučit a zase vrátit do oběhu nějakých šestnáct milionů dolarů, které prohnaly množstvím bankovních účtů. Ty mají celkem u deseti různých bank čtyři obchodní společnosti. Jedna z těch bank má pobočku tady ve městě a značný objem zmiňovaných vypraných peněz má na svědomí právě Alan Beckwith.

Každopádně je naše práce děsně úmorná. Pořád ještě oddělujeme zrno od plev, snažíme se získat co nejvíc nevyvratitelných důkazů, než skutečně zasáhneme. Hlavní je, abychom ho nevyplašili dřív, než budeme mít všechno pěkně po kupě. Okresní soudce v Los Angeles a další v Miami nám už dovolili ho sledovat. To nám umožnilo odposlouchávat Beckwithovy telefonní hovory a probírat odpad jak u něj doma, tak ve firmě. Právě teď se mu naši hoši přehrabují v popelnicích. Už se jim podařilo najít faktury s vymyšlenými adresami neexistujících firem, různé ručně psané poznámky, zrušené šeky, použité pásky z psacích strojů a stolních kalkulaček. Pan Beckwith zcela legitimně a na mnoha frontách spolupracuje s řadou finančních institucí a velmi zručně maskuje nelegální příjmy tím svým všedním, legitimním podnikáním. Zřejmě si ale neuvědomuje, že peněžní ústavy mají za povinnost archivovat kreditní karty na podpis, výpisy z účtů, kopie šeků vystavených na částku nad sto dolarů. Navíc banky

archivují ještě záznamy o bezhotovostních převodech, aby pak mohly správně zúčtovat položky, které přesouvaly.

Tyhle záznamy jsou sice neskutečně zašifrované, ale podle určité číselné řady se dá poznat, ze které banky se peníze původně posílaly a kam, kolikátého přesně to bylo a v kolik hodin a o jak vysokou částku šlo. Zatím k nim sice ještě nemáme přístup, ale už dáváme dohromady dokumenty potřebné k tomu, aby nám na to vystavili soudní příkaz.“

Opět se objevil číšník a postavil před Turnera na stůl druhou burbonku. Dokud se nevzdálil, panovalo u našeho stolu ticho. Pak vzal Turner do jedné ruky brýle, do druhé skleničku. Už nepil tak rychle, ale pouze decentně usrkával, a dokonce jsem si všimla, že nápoj degustuje.

„A co chcete od Reby? Nemáte, doufám, v úmyslu ji požádat, ať nakráčí k němu do firmy a přinese vám odtamtud všechny inkriminované dokumenty a složky?“

„Ale vůbec ne. Ve skutečnosti po ní nemůžeme chtít nic, čím by porušila zákon, protože ani my nemáme na nic takového právo. Dokonce i kdyby ty dokumenty, jak o nich mluvíte, vzala z vlastní iniciativy a bez našeho vědomí a souhlasu, nesměli bychom do nich ani nahlédnout. Náš případ by na tom prostě pohořel. Jediné, oč ji můžeme poprosit, je, aby nám zevrubně popsala veškerou jeho evidenci, jak přesně vypadají jednodivé složky a dokumenty a kde jsou uložené –, což nám pomůže získat soudní příkaz k domovní prohlídce a finanční kontrole.

Chápu, že máte tendenci slečnu Laffertyovou chránit, ale my vážně potřebujeme její spolupráci.“

„To by se nenašel někdo jiný? Co třeba jeho firemní kontrolor?“

„Ten se jmenuje Marty Blumberg. Uvažovali jsme o něm. Problém ale je, že ten je do toho tak zapletený, že by mohl zpanikařit a vzít dráhu. Nebo ještě hůř, mohl by zpanikařit a varovat Beckwithe. To Reba díky tomu, že pro něj už nepracuje, není přímo na ráně a mohla by projevit i větší ochotu ke spolupráci. Ukazoval vám nadporučík Phillips ty fotografie?“

„No, ukazoval, ale nevím nevím, jakou vám prokážou službu. Jak Reba zjistí, že je Beck v maléru, sesype se a vyklopí mu všechno, co jste jí řekli.“

„Toho jsem se obával. A nemáte nějaký nápad, jak téhle ukvapené reakci předejít?“

„Ne. Podle mě je to jako odpálit atomovou nálož.

Riskujete stejné škody, jakým tím chcete předejít.“

Turner zase chvilku přerovnával už několikrát srovnané příbory. „Chápu. Bohužel nám nezbývá moc času. Pan Beckwith má velmi dobře vyvinutý smysl pro přežití. I když

jsme postupovali maximálně opatrně, soudě podle některých důkazů, co na něj máme, už možná větří nebezpečí. Dává si do pořádku finance, nabírá na tempu, a to nás znepokojuje…“

„Reba něco takového říkala, ale ta si zase myslí, že to

dělá kvůli ní. Údajně jí slíbil, že jakmile si srovná majetkové vztahy, opustí ženu a uteče s ní. Alespoň to jí řekl. Ale kdoví, kde je pravda?“

„Není pochyb, že se připravuje to tady definitivně zabalit. Za týden třeba udělá poslední krok a pláchne nám i se všemi těmi penězi za hranice, kam na něj nebudeme moct.“

„A patří ty peníze jemu nebo Salustiu Castillovi?“

„Jemu, tedy z větší části. A jestli má všech pět pohromadě, na Salustiovy peníze ani nesáhne. Chlápek, co se Castillovi naposled postavil do cesty, skončil v popelnici plný betonu.“

Když už bylo jasné, že Vince skončil, Cheney prohlásil: „Takže… Kdo promluví s Rebou? Ty, já nebo ona?“

Na chvilku mezi námi zavládlo ticho, ve kterém jsme si všichni tři soustředěně prohlíželi desku stolu. Nakonec jsem zvedla ruku se slovy: „Já mám lepší výchozí pozici než vy oba dohromady.“

„Dobře. Dejte nám pár dní. Hned jak se vrátím z Washingtonu, domluvím schůzku s naším kontaktem na FBI a na ministerstvu spravedlnosti. Zúčastnit se asi bude chtít i celní správa. Jakmile se přesně dohodneme na dalším postupu, pozveme si vás. Počítejte tak se začátkem příštího týdne. Pak, doufáme, už si budem moct promluvit přímo s ní.“

„Koukejte to vymyslet nějak pořádně! Vůbec se netěším,

až jí tu novinu budu sdělovat.“

„Nebojte. My si vás už proškolíme.“

*

Cheney mě odvezl zpátky do kanceláře. Hodiny ukazovaly dvě odpoledne. Teplota vzduchu se nebezpečně zvyšovala, což se naprosto rozcházelo s ranní předpovědí, která slibovala nejvíc pětadvacet stupňů. Vince Turner si zavolal taxíka, takže se snad na letiště dostal včas. Modlila jsem se, aby Cheney cestou už nemluvil ani o Rebě, ani o Beckovi, ale když jsem vystupovala z auta, zamával ve vzduchu manilovou obálkou. „Udělal jsem vám kopie.“

„A co s nimi jako mám dělat?“

„Co budete chtít. Napadlo mě, že byste je asi měla mít u sebe.“

„Mockrát díky.“ Vzala jsem si obálku. „Kdybyste mě ještě potřebovala, zavolejte.“

„To se spolehněte.“

Počkala jsem, až jeho červený mercedes zmizí za rohem a až se předení jeho motoru rozplyne v dusném odpoledním tichu. Pak jsem se dovlekla do kanceláře, která mě přivítala zatuchlým a jakoby mrtvým ovzduším. Prošla jsem přijímací místností do pracovny. Hodila jsem kabelku na židli, kterou tam mám připravenou pro klienty, a posadila jsem se, v ruce manilovou obálku. Chvilku jsem se s ní jen ovívala, ale pak jsem ji přece jen rozlepila a vytáhla kopie těch fotografií.

Vypadaly přesně tak, jak jsem si je pamatovala, Beck s Onni po boku vycházejí z nejrůznějších motelů, Beck objímá Onni kolem ramen, Beck a Onni se drží za ruce, Onni s rukou na Beckových ramenou, temeni, kolem pasu, Onni a Beck v těsném objetí. Chudák Reba! Čekalo ji nepříjemné prozření. Otevřela jsem zásuvku psacího stolu a hodila obálku tam. Na ten smutný okamžik, až jí tu novinku budu sdělovat, se mi nechtělo ani pomyslet. Pak, v naději, že přijdu na jiné myšlenky, jsem se rozhodla pro něco, co už

jsem věčnost neudělala. Přešla jsem těch několik křižovatek, které mě dělily od centra, a koupila si lístek do kina. Zhlédla jsem dva filmy, které promítali bezprostředně po sobě, jeden z nich hned dvakrát. Zabila jsem tím dvě mouchy jednou ranou. Přestalo mi být horko a přestala jsem myslet na tu hroznou skutečnost, ve které jsem se tak najednou ocitla.

12

Když jsem se vrátila domů, všimla jsem si, že Mattiino auto odjelo a že okna Henryho kuchyně jsou ztemnělá.

Nevěděla jsem, co si o tom myslet. Teplota se stále držela nad pětadvaceti, což se v dané roční době a v danou hodinu moc často nestává. Také bylo pořád ještě světlo a vzduch nad povrchem chodníků se tetelil žárem. Ovzduší podivně těžklo, nepohnul se ani lísteček a vlhkost mohla dosahovat tak pětadevadesáti procent. Člověk by si až řekl, že se dá co nevidět do deště, jenže se teprve přehoupla polovina června, a jelikož u nás sucha končívají zpravidla až koncem listopadu, na déšť jsme si měli ještě nějakou dobu počkat, pakliže se v něj vůbec dalo doufat. V bytě jsem měla hrozně dusno, tak jsem se na chvíli posadila na schody na zápraží a ovívala se složenými novinami. I když v Kalifornii mají málem u každého domu rozstřikovač na zalévání, bohužel to neplatí pro klimatizaci. Nezbývalo mi tedy než vyhrabat ze skříně starý ventilátor a postavit ho do prostředka obýváku, abych uvnitř vůbec mohla vegetovat.

Za nocí, jako je tahle, se malé děti obvykle odkopávají, sundávají si pyžama a noční košilky a spí jen tak ve

spodních kalhotkách. To moje tetička Gin měla teorii, že se báječně zchladím, když se na posteli obrátím o sto osmdesát stupňů a položím si nohy na polštář a hlavu zase na odkopanou peřinu. Ona měla vůbec dost zajímavé a benevolentní teorie a názory, zejména na výchovu.

Vychovávala i mě, i když tedy vlastní děti nikdy neměla. A za nocí, jako je tahle, kdy se pro horko nedalo usnout, mi klidně dovolila být až do rána vzhůru, ačkoli mě třeba druhý den čekala škola. Jen jsme tak ležely každá u sebe na posteli a četly jsme si. V obytném přívěsu, kde jsme bydlely, panovalo v těch chvílích takové ticho, že jsem ji občas slyšela obracet stránky. Milovala jsem ten pocit, že něco děláme jinak než ostatní, že tak trochu porušujeme pravidla.

Uvědomovala jsem si, že moji „opravdoví“ rodiče by mi asi takovou volnost nedávali, ale brala jsem to jako kompenzaci za to, že jsem sirotek. Stejně jsem nakonec vždycky usnula, takže pak tetička Gin po špičkách přišla k mé posteli, opatrně mi vzala knížku a zhasla světlo. Já se pak kolikrát probudila v noci do tmy, přes sebe přetaženou lehkou přikrývku. Je zvláštní, na co si člověk na všechno nevzpomene, i když už není, kdo by mu to připomněl.

Nakonec mi krátce poté, co se na ulici rozsvítily lampy, zazvonil v bytě telefon. Vyhoupla jsem se na nohy a utíkala ho dovnitř zvednout. Popadla jsem sluchátko a vyhrkla: „…

ló?“

„Tady Cheney.“

„Hmmm. Zdravím. Nečekala jsem, že to budete vy. Co se děje?“ Zvenku se ozval nějaký hluk, tak jsem si musela rukou zakrýt druhé ucho, abych vůbec slyšela, co mi chce říct. „Cože?“

„Už jste večeřela?“

V kině jsem si sice dala praženou kukuřici, ale neřekla bych, že by se něco takového dalo počítat. „No, večeře bych tomu zrovna neříkala…“

„Bezva. Za dvě minuty jsem u vás. Někam zajdem.“

„A kde vůbec jste?“

„U Rosie. Myslel jsem, že vás tu najdu, ale zase vedle.“

„Možná nejsem tak předvídatelná, jak myslíte.“

„O tom pochybuju. Máte letní šaty?“

„No, to přímo ne, ale mám sukni.“

„Tak si ji vemte. Už mě nebaví koukat se na vás pořád jenom v džínách.“

Zavěsil a já tam zůstala stát a němě zírala na sluchátko.

Jaký nečekaný vývoj událostí! Ta večeře neblaze připomínala rande, tedy pokud neměl nějaké nové informace od Vince Turnera ohledně toho plánovaného jednání. Jenže proč bych si kvůli takovým informacím měla brát sukni?

Zamířila jsem směrem k točitému schodišti a co noha nohu mine po něm klopýtala nahoru a usilovně přemýšlela, co ještě si vezmu na sebe kromě té sukně. Nahoře jsem se posadila na postel, zula si tenisky a stáhla ze sebe propocené tepláky jako had kůži. Osprchovala jsem se a zabalila se do

osušky. Vzápětí jsem otevřela šatník a zadívala se na svou jedinou sukni ze světle hnědého popelínu. Vytáhla jsem ji i s ramínkem ven a rukou ji uhladila, protože byla trochu pomačkaná. Pak jsem ji sundala z ramínka a vklouzla do ní.

Sahala mi těsně nad kolena. Chvilku jsem se probírala zásuvkami prádelníku a převracela v rukou trička, až jsem nakonec vybrala jedno červené bez rukávů. Navlékla jsem si je přes hlavu a zastrkala do sukně. K tomu jsem si vzala sandály a odebrala se do koupelny, kde jsem si vyčistila zuby. Tímhle způsobem jsem oddalovala okamžik, až si budu muset přiznat, jak si doopravdy připadám.

Blížil se a já stála před zrcadlem a prohlížela se v něm.

Proč jsem vždycky, když mi Cheney zavolal, že je na cestě, skončila před zrcadlem? Namočila jsem si ruce a prohrábla si vlasy. Oční stíny? Kdepak. Rtěnku? Neřekla bych. To by vypadalo moc vyzývavě, zvlášť jestli se mnou opravdu potřeboval mluvit jenom kvůli tomu jednání s berňákem.

Naklonila jsem se blíž k zrcadlu. No dobře, zdravější barvu bych možná snesla. Propůjčit mi ji měl tuhý pudr, nenápadné oční stíny, řasenka a rtěnka v barvě korálů, kterou jsem po nanesení zase napůl setřela, takže jsem pak měla rty jen o něco málo červenější než obyčejně. Všímáte si? Přesně takhle vypadají vedlejší účinky vztahů s muži, stanete se narcistkou, kterou nezajímá nic jiného než „být krásná“, jakkoli to zpravidla zajímavost postrádá.

Zhasla jsem světlo, seběhla po schodech a v rychlosti si

hodila přes rameno kabelku. V obýváku jsem ještě rozsvítila lampu, načež jsem za sebou zamkla a vyšla na ulici. U

obrubníku parkoval červený mercedes, takže na mě Cheney už čekal. Naklonil se na stranu spolujezdce a otevřel mi dveře. Ten chlap byl učiněný manekýn. Zase se totiž

převlékl. Tentokrát měl na sobě tmavé italské polobotky, jakoby oprané hedvábné kalhoty tmavohnědé barvy a bílou lněnou košili s vyhrnutými rukávy. I on si mě prohlédl od hlavy až k patě. „Vypadáte dobře.“

„Díky. Nápodobně.“

Sotva postřehnutelně se usmál. „To jsem rád, že jsme si to ujasnili.“

„Nápodobně.“

Na křižovatce zahnul doprava směrem na Cabana Boulevard, kde jsme se dali pro změnu vlevo. Jeli jsme se staženou střechou, takže mi vlasy lítaly do všech stran, ale aspoň mě příjemně chladil vítr. Předpokládala jsem, že jedeme do Caliente Café. V tomhle podniku se pravidelně scházejí pánové od policie a vůbec je to prima zapadák, všude cigaretový kouř, zápach zvětralého piva, cinkot kostek ledu rozpouštějících se v nepočítaných margaritách, celkem chutná „mexická“ kuchyně a dokonale nestylový design interiéru, tedy pokud nepovažujete za stylové šest odrbaných mexických klobouků visících na zdi.

Jenže když jsme dojeli k ptačí zoo, neodbočili jsme vlevo, jak jsem očekávala, ale vpravo, načež jsme podjeli

magistrálu. Ocitli jsme se tak v místě, kterému se říká Montebello „lower village“. Čtyři proudy rychlostní silnice se sloučily ve dva a vozovka se nápadně zúžila. Lemovaly ji luxusní butiky a klenotnictví, kanceláře realitních agentur, nejrůznější kosmetické salony, obchody se sportovními potřebami a umělecké galerie. Dávno panovala dokonalá tma a většina obchodů měla rozsvíceno, ačkoli bylo po zavírací době. I větve a kmeny stromů na sobě měly připevněné dlouhé řetězy s malinkými žárovičkami a vypadaly, jako by se na ně snesla třpytivá jinovatka.

Jeli jsme dál kolem těch obchodů a obchůdků až k St.

Isadore, kde Cheney odbočil vlevo. Vzápětí jsme za sebou nechali oblast, které se mezi lidmi říká „čtvrť živých plotů“, protože tam okrasné keře, které ty živé ploty tvoří, dosahují až šestimetrové výšky. Až dosud ze mě nevypadlo jediné slovo, i když jsem se tedy snažila jako blázen vymyslet něco kloudného, ale jelikož jsem na nic nepřišla, raději jsem zarytě mlčela. Cheneymu to zřejmě nevadilo. Přála jsem si, aby stejně jako já nesnášel prázdné tlachání. Na druhou stranu jsme přece nemohli celý večer jenom mlčet. Slova ale někdy mohou znít divně, někdy tak docela nevystihují, co člověk cítí.

Proplétali jsme se těmi ztemnělými ulicemi a Cheneyho mercedes předl jako kotě, až jsme nakonec dojeli k hotelu St. Isadore. Tento bývalý ranč nesoucí jasné stopy rustiky stojí na svém místě už od druhé poloviny 19. století a v

současné době má podobu luxusního rekreačního střediska s bungalovy, rozesetými mezi květinové záhony, okrasné keře, virginské duby a pomerančovníky, které rostou na těch čtrnácti akrech půdy, jež k němu náleží. Hotelovým hostům tam dokonce trpí i domácí zvířata. Za pouhých padesát dolarů dají vašemu voříškovi pelíšek, speciální psí minerální vodu, ručně malované misky na žrádlo dle vlastního výběru a dokonce i „psí pokojskou“, pakliže si to zákazník přeje.

Cheney zaparkoval před hlavní budovou a oba jsme vystoupili z auta. Okamžitě u nás byla parkovací služba. Pán mi galantně pomohl ze dveří a pak odvezl naše auto na hotelové parkoviště. Vešli jsme dovnitř. Luxusní restauraci, která sídlila v přízemí, jsme minuli bez povšimnutí a zapadli jsme až do baru jménem Harrow and Seraph dole ve sklepě, kde měli klenuté stropy. Přivítal nás otevřenými dveřmi, jimiž mě Cheney nechal projít jako první.

Stěny uvnitř byly kamenné, ohlazené a příjemně chladivé. Z asi dvaceti stolů jich v danou dobu zbývalo dost prázdných. Vzadu u stěny se táhnul nepříliš dlouhý barový pult, nalevo jsem zahlédla krb, ve kterém však takhle v létě nikdo netopil. Napravo od něj stálo několik lavic a mezi nimi pár posledních stolů. Osvětlení tam měli tlumené, ale ne tak, aby si člověk musel na jídelní lístek svítit baterkou.

Cheney nás usadil na čalouněnou rohovou lavici s několika polštáři, které byly tak naducané, že jsem je musela odsunout stranou. Nejprve se posadil naproti mně, ale pak si

to kdovíproč rozmyslel, zvedl se a posadil se vedle. Přitom prohlásil: „žádný policejní řeči. Nejsem ve službě a totéž

platí i pro vás.“

„A já myslela, že si chcete promluvit o Rebě.“

„Ne ne. O té nechci slyšet ani slovo.“

Trochu jsem znejistěla, jak jsem v té chvíli těsně vedle sebe ucítila jeho teplé tělo. On popelín má jednu takovou zvláštní vlastnost, velmi dobře vede teplo. Pak se u našeho stolu objevil číšník a Cheney nám objednal dvě vodky s martini, neředěné a s olivou. Když se číšník zase vzdálil, Cheney mě začal chlácholit: „Nebojte. Nebudeme tu celou dobu jenom pít. Jenom nám to trochu pomůže rozvázat jazyk.“

Zasmála jsem se. „To jste mě vážně uklidil. Už jsem si pomalu přestávala být jistá.“ Přelétla jsem ho pohledem, ústa, brada, ramena. Měl nádherné zuby, jasně bílé a rovné, což bohužel nelze říci o mně. Křivky jeho paží se malinko ztrácely v jemném porostu tmavých chloupků.

Zadíval se na mě, pravý loket opřený o desku stolu, bradu podepřenou dlaní. „Ještě jste mi neodpověděla na otázku.“

„Na jakou?“

„Jak jsem se vás ptal tuhle při obědě. Na Dietze.“

„Aha. No, to jsem sama zvědavá, jak moc upřímná v téhle věci dokážu být. Jak to tak vypadá, asi se mi chce ztratit z očí. Naposledy jsem ho viděla, tuším, loni v březnu.

Kde je mu od té doby konec, vážně nemám zdání. Většinou mi nic nevysvětluje. Myslím, že vy byste to asi nazval vztah typu ‚ber anebo nech bejt‘. Nechala jsem mu pár vzkazů na záznamníku, ale ještě se mi neozval. Možná že mě dávno pustil k vodě, ale jak to mám vědět?“

„A vadilo by vám, kdyby vás nechal?“

„Nemám ten pocit. Možná bych se cítila trošku dotčeně, ale určitě bych to přežila. Podle mě není zrovna fér nechávat mě takhle v nejistotě, ale takový už je asi život.“

„A já myslel, že jste do toho chlapa blázen.“

„To jsem byla, ale vždycky jsem si uvědomovala, co je zač.“

„A to je?“

„Trosečník v moři citů. Jenže jsem si ho i tak vybrala, takže mi něco na něm určitě muselo vyhovovat. Mezitím se ale leccos změnilo. Nic z toho už se nevrátí a já s tím nic nenadělám. Jedna věc skončila, druhá možná začíná…“ To, co jsem řekla, zhruba odpovídalo tomu, co mi Cheney vyprávěl o svém manželství, alespoň se mi to tak jevilo, když jsem nad tím uvažovala o něco později.

„Jako by přemýšlel o tom, co jsem mu právě řekla. „Byla jste někdy vdaná?“

Ukázala jsem na prstech, že dvakrát. „V obou případech to skončilo rozvodem.“

„A co to bylo vlastně za muže?“

„První z nich byl policajt.“

„Mickey Magruder. Slyšel jsem o něm. A opustil on vás nebo jste opustila vy jeho?“

„Vyšlo to ode mě. Spletla jsem se ale. Myslela jsem si, že udělal něco, co ve skutečnosti neudělal. Do dneška z toho mám divnej pocit.“

„A to proč?“

„Protože než umřel, jsem mu nestačila povědět, jak moc mě to mrzí. Tak ráda bych mu to byla řekla. Manžel číslo dvě byl pro změnu muzikant. Klavírista. A talent! Bohužel ale taky chronický nevěrník a patologický lhář, co se vždycky tvářil jako neviňátko. Když odešel, byla to pro mě vážně rána. Bylo mi dvacet čtyři a asi jsem to mohla předvídat, ale to se snadno řekne. Až později mi došlo, že mu stejně vždycky záleželo spíš na ostatních než na mně.“

„Tak jak to, že se nenecháte nonstop obletovat? Nebo jste snad na muže zanevřela?“

Málem jsem už poznamenala něco chytrého, ale včas jsem se zarazila. Namísto toho jsem otevřela pusu a zničehonic vyhrkla: „Čekala jsem na tebe, Cheney. Myslela jsem, že to víš.“

Zahleděl se na mě a čekal, jestli se neukáže, že si z něho jen dělám legraci. Dívala jsem se mu ale upřeně do očí a čekala, jak to stráví. Vůbec jsem si nedokázala představit, co bude následovat. Existovalo tolik hloupostí, které mohl udělat a které mohl říct, a já se v duchu modlila, hlavně to nezkaž… prosím tě, nezkaž to… ať je to, co je to…

A tohle jsou dvě věci, za které jsem v podobné chvíli ochotná muže nenávidět:

1) Když mi řekne, že jsem krásná, což je prachsprostá manipulace a se mnou to nemá nic společného.

2) Když se mi podívá do očí a začne mluvit o „důvěře“, protože ví, že mi v minulosti někdo „ublížil“.

A tohle udělal Cheney: položil si ruku na opěradlo a vzal mezi prsty pramínek mých vlasů. Starostlivě a vážně se na něj zadíval. V tom zlomku vteřiny, než promluvil, jsem zaslechla šelest připomínající ten, který se ozve, když

otočíte kohoutkem plynového hořáku a ještě jste neškrtli zápalkou. Prostoupil mě zvláštní hřejivý pocit a zmírnil to napětí, které jsem až dosud cítila. Cheney prohlásil: „Potřebovala bys ostříhat. Víš, že umím stříhat vlasy?“

Přistihla jsem se, že nemůžu odtrhnout oči od jeho úst.

„Ne. To jsem nevěděla. Co ještě umíš?“

Usmál se. „Tancovat. Tancuješ?“

„Moc dobře ne.“

„To nevadí. Můžu tě to naučit. Uvidíš, že se zlepšíš.“

„To by se mi líbilo. A co ještě?“

„Ještě se věnuju cvičení. Občas boxuju a občas posiluju.“

„Vaříš?“

„Ne. A ty?“

„Sendviče s

burákovým máslem a kyselými okurčičkami.“

„Sendviče se nepočítají, jenom ty zapékané se sýrem.“

Zamyslela jsem se. „Nějaké další schopnosti, o kterých bych měla vědět?“

Pohladil mě hřbetem ruky po tváři. „Jsem mistr v pravopisu. V pátý třídě jsem totiž musel dělat reparát.“

Ucítila jsem podivný tlak v krku, jaký mohou cítit kočky, když se chystají příst. „A na čems pohořel?“

„Na slově eleemosynary, což znamená dobročinný.

Vynechal jsem jedno ‚e‘.“

„Pak už to ale bylo dobrý, ne? Už ses to naučil.“

„Jo, to jo. A co ty? Ty máš nějaký schopnosti, o kterých bych měl předem vědět?“

„Umím číst vzhůru nohama. Bavím se třeba s někým a ten člověk má před sebou na stole lejstro. Povídáme si a já si to mezitím všechno v klidu přečtu.“

„Výborně. A co dál?“

„Vzpomínáš na tu hru, co se hrála na základní škole?

Máma přinese tác a na něm pětadvacet věcí přikrytých šátkem. Zvedne šátek a děti mají třicet sekund na to si všechny ty věci prohlídnout a zapamatovat. Pak se to zase přikryje. Vždycky jsem dokázala vyjmenovat úplně všechny. Jenom ořezávátko jsem pořád zapomínala. Nevím proč.“

„Já na společenský hry moc nejsem.“

„Ani já ne, až na tuhle. Sesbírala jsem vždycky všechny ceny. Bublifuky, dětskej tenis, všechno.“

Mezitím nám číšník přinesl pití. Spojení mezi námi se na moment přerušilo, ale sotva se zase vzdálil, cítila jsem, jak se obnovuje. Sáhl mi na krk. Nahnula jsem se k němu a naklonila hlavu tak, že jsem se rty bezmála dotýkala jeho ucha. „Budeme z toho mít akorát problémy, že jo?“

„Větší, než vůbec tušíš,“ zašeptal mi v odpověď. „Víš, proč jsem tě sem vzal?“

„Nemám zdání,“ odpověděla jsem.

„Na makaróny se sýrem.“

„Chceš si mě vykrmit, jo?“

„Ne, chci tě svést.“

„Hmm, tak zatím si vedeš dobře.“

„A tos ještě nic neviděla,“ odvětil s úsměvem. Také mě políbil, ale jen jednou a letmo.

Když jsem mohla zase promluvit, řekla jsem: „Tedy na muže jsi cudnost sama.“

„Umím se ovládat. Zřejmě jsem ti o tom měl říct už

prve, jak ses ptala.“

„Mám ráda překvapení. Tedy ta příjemná,“ upřesnila jsem.

„Tak to jsme na tom stejně.“

Zase se objevil číšník a vytáhl z kapsy obligátní bloček.

Malinko jsme si od sebe odsedli a usmívali jsme se na něj, jako bychom se pod stolem jeden druhého vůbec nedotýkali.

Připadala jsem si jako zmámená a polévalo mě horko, a to jsem se ještě ani nenapila. Po očku jsem si prohlížela ostatní

hosty v restauraci, ale těch sršících jiskérek, které mezi námi přeskakovaly, si zřejmě žádný z nich nevšiml.

Cheney nám objednal každému salát a řekl číšníkovi, že si dáme společně makaróny se sýrem, které se patrně podávaly v rendlíku velikosti pekáče na vánočního krocana.

To mi samozřejmě ani v nejmenším nevadilo. Cheney mě dokázal velmi příjemně dostat mimo sebe, zbavil mě mého svárlivého a náladového já. Byla jsem do něho jednoznačně zaláskovaná. Cítila jsem, že ztrácím ponětí o tom, kde končím a kde on začíná. Touha, která se mě zmocňovala, pomalu přetékala přes ten val, který jsem kolem sebe navršila, abych odrážela vpády dobyvačných Mongolů.

Jenže co na tom záleželo? Ať se přes ten val klidně převalí!

Jakmile číšník odešel, Cheney položil ruku na stůl, dlaní navrch, a propletli jsme si prsty. Těkal přitom pohledem po místnosti, sklouzával očima z tváře jednoho hosta na tvář druhého. Cítila jsem, že se mi malinko vzdálil, ale věděla jsem, že ne nadlouho. Prohlížela jsem si v klidu jeho profil, ty prameny hnědých kučeravých vlasů, kterých jsem se nyní mohla dotknout. Stačilo jen chtít. Všimla jsem si, jak mu na krku pulzuje tepna. Otočil se a zadíval se na mě. Z očí sklouzl pohledem ke křivce mých úst. Naklonil se ke mně a opět jsme se políbili. A zatímco ten první polibek byl letmý a zdrženlivý, sliboval ten druhý netušené.

Málem jsem nahlas zasténala. „Měli bychom se asi pustit do večeře, ne?“

„Jídlo jako předehra… hmmm…“

„Mám hlad jako vlk.“

„Já taky hladovím, ale po tobě.“

„Já vím.“

Vůbec netuším, jak jsme to mohli vydržet celou večeři.

Nejdřív jsme snědli salát, který byl krásně vychlazený a křehký a chutnal po vinném octě, pak mě Cheney krmil makaróny a sýrem. Mírně pálily, ale chutnaly báječně. Byla v nich pravá italská šunka „prosciutto“, jejíž slanou chuť mi téměř po každém soustu slíbával ze rtů. Jak jsme tam vlastně přijeli? V duchu se mi vracely všechny chvíle, kdy jsme se viděli, všechny naše rozmluvy. Nikdy v životě jsem neměla příležitost si ho pořádně prohlédnout, a najednou byl tady.

Celý a můj.

Zaplatil účet, a zatímco jsme čekali, až nám přivezou auto, přitiskl si mě k sobě a oběma rukama mě přitom držel za zadek. Chtěla jsem se kolem něj ovinout jako vinná réva, chtěla jsem si z něho udělat opičí dráhu. Maník od parkovací služby dělal, že nic nevidí. Když mi pomáhal do dveří, tvářil se naprosto lhostejně. Cheney mu dal spropitné, zabouchl za sebou dveře a zařadil za jedna. Jak jsme tak společně pluli tmou tím jeho korábem, hladila jsem ho po nohavicích.

Když jsme couvali na příjezdovou cestu, už jsem vůbec nevěděla, kde jsme se to vlastně ocitli. Zřejmě u něho před domem. Celá zmámená jsem přihlížela, jak vystupuje z auta a jak obchází vůz, aby i mně pomohl ven. Přitáhl si mě k

sobě a otočil mě o sto osmdesát stupňů, takže jsem k němu stála zády a on mi přitom zlehka obtiskával rty do šíje.

Malinko mi posunul ramínko trička a něžně mě přitom kousl do ramene. Pak řekl: „Co takhle trochu přibrzdit? Můžeme si přece dát na čas, ne? Nebo někam pospícháš?“

„Ne.“

„To je dobře. Tak můžem jít.“

„Dobře.“ Zvedla jsem ruku a zajela mu s ní do vlasů.

Obrátila jsem se tváří k němu a přidržela si ho za ty vlasy tak, abych mu viděla do očí. „Prosím tě, řekni mi, že sis nebyl sám sebou tak jistý, abys převlékl postele.“

„Ne, to bych ti nikdy neudělal. Kvůli tobě jsem koupil rovnou nové povlečení.“

13

Když mě Cheney vezl domů, svět se koupal v ranním slunci a hodiny ukazovaly tři čtvrtě na šest. Čekala ho posilovna a v sedm nula nula už zase musel být v práci, protože měli nějaké jednání. To já se pro změnu hodlala zachumlat do peřin. Odlepit jsme se od sebe dokázali až se svítáním, kdy jitřní červánky ztratily lososový odstín a zbarvily se dorůžova. Osobně jsem byla oblečená asi za minutu, načež jsem si udělala pohodlí a dívala se, jak se obléká on. Byl svalnatější, než jsem si myslela, ale jinak měl postavu štíhlou a souměrnou. Zvlášť dobře měl prokreslené trapézové svaly, bicepsy a svaly na břiše. Když jsem si brala Mickeyho, bylo mi jednadvacet oproti jeho sedmatřiceti, takže mezi námi byl šestnáctiletý věkový rozdíl. To Daniel se víc blížil mému věku, ale měl zjemnělou, jakoby dívčí postavu s úzkým a rovným hrudníkem. Dietz byl stejně jako Mickey starší o šestnáct let, což jsem si nikdy dřív nespojila.

Jenže o takových věcech člověk stejně přemýšlí až později.

Ani o půvabech mužského těla jsem nikdy moc neuvažovala, ale po pravdě řečeno jsem také nikdy nepoznala nikoho, jako byl Cheney. Byl tak dobře stavěný –

pleť hebkou jako nejjemnější rukavičkářská useň, hebkou a pružnou, napjatou jako malířské plátno.

Když jsme zastavili u nás v ulici, ještě jsme se naposledy dlouze políbili. Já si pak vystoupila a dívala se, jak mi s rachotem motoru mizí v dáli. Jít o jiného muže, už bych si asi dělala tytéž starosti, jaké si v podobných chvílích dělá většina žen, přemítala bych, jestli zavolá, jestli ho ještě kdy uvidím, jestli alespoň něco z toho, co říkal, myslel vážně.

Jenže Cheney byl jiný případ. U Cheneyho jsem se ničím z toho netrápila. Ať už nás mělo potkat cokoli, já byla spokojená. Dokonce i kdyby se celý náš vztah vešel do těch několika hodin, co jsme spolu teď strávili, nemrzelo by mě to, ba právě naopak. Byla bych vděčná za to, co jsem si s ním mohla prožít.

Spala jsem asi tak do deseti. Ranní běh jsem pochopitelně vynechala a jen se tak chvilku poflakovala po domě, až jsem se kolem poledního přece jen dokázala vykopat do kanceláře. Naštěstí se už zase blížila přestávka na oběd. Právě když jsem rozbalovala sendvič se sýrem a kyselými okurčičkami, zaslechla jsem někoho otevřít a zase zabouchnout vchodové dveře. Na prahu pracovny mi stanula Reba, tvářila se nanejvýš rozčileně a mávala přitom v ruce manilovou obálkou. „Dostala jste je taky?“

Při pohledu na obálku mě polilo horko, protože přesně takovou jsem měla v zásuvce.

Reba se naklonila přes stůl a zamávala mi obálkou před

očima tak prudce a divoce, že mi jedním jejím růžkem div nevypíchla oko. „Tak dostala nebo nedostala?“

„Co jsem měla dostat? Vůbec nevím, o čem to tady mluvíte.“ Lhala jsem, až se mi od pusy prášilo, a vedla jsem si zatraceně dobře, protože jsem ani na vteřinu nezaváhala a reagovala jsem rychlým protiúderem.

Rozlepila tedy obálku, odejmula svorku a hodila přede mě fotokopie mně až příliš dobře známých fotografií. Opět se naklonila až skoro ke mně a opřela se oběma rukama o desku stolu. „Nějakej zasranej hajzl si přijde k nám domů, prej že se mnou chce mluvit. Myslela jsem, že ho třeba posílá kurátorka, tak jsem ho posadila do obýváku, že si teda jako promluvíme. Těšila jsem se, že se budu moct blejsknout, jaká jsem spořádaná občanka. Jenže najednou koukám, chlápek mi podává tady tohle a k tomu vede řeči, ze kterejch by se vám zved žaludek. To je Beck, kdyby tu náhodou bylo blbý světlo.“

Vzala jsem do ruky černobílé snímky a dělala jsem, že si je udiveně prohlížím. Přitom jsem uvažovala, jak to šikovně zahrát do autu. Zase jsem je odložila na stůl a zvedla oči k Rebě. „No tak si nabalil nějakou šlapku. Co jste čekala?“

„Šlapku? Pro rány boží!“ Vzala jednu fotografii a ukázala na ženu na ní tak divoce, že v místě jejího obličeje málem udělala díru. „Víte, kdo to je?“

Zakroutila jsem hlavou, jako že nevím, a srdce mi u toho bušilo jako blázen. Samozřejmě že jsem to věděla. Jen jsem

to před ní nechtěla dát najevo.

„To je Onni. Moje nejlepší kamarádka.“

„Aha.“

Protáhla obličej. „Seru na to, jestli s někým píchal, ale zrovna s ní…!?“

„Jasně, čekala byste, že projeví aspoň tolik slušnosti, že bude píchat se svojí starou, a ne s vaší nejlepší přítelkyní, že jo?“ shrnula jsem to.

„Přesně tak. Nenamlouvala jsem si, že snad bude dodržovat celibát. Protože já ho rozhodně nedodržovala.“

No pane jo, co tím asi mohla myslet? S kým ho tak mohla ve vězení porušit? Tam jsou přece v tomhle směru dost omezené možnosti, nebo by si to člověk alespoň myslel.

„Víte, co mě nejvíc žere? Mám jít s Onni na večeři.

Dneska večer. Dovedete si to představit? Budeme si povídat jakoby nic. Já se u toho budu tvářit, kdovíjak nejsem šťastná, že se zase vidíme, budu jí vykládat, jak hrozně mi chyběla. A ona si tady přitom celou tu dobu užívala na můj účet. Ta zasraná děvka! Ví, že ho miluju. Ví to moc dobře!“

Její obličej najednou získal takový ten nejistý výraz, který předchází tomu, než se někdo rozbrečí. Zničehonic se posadila. „Pane bože, co mám teď dělat?“

Dala jsem jí trochu času a mlčky naslouchala jejím přerývaným plačtivým vzlykům. Chvilku jí to trvalo, ale sotva vzlyky odezněly, zeptala jsem se: „Jste v pořádku?“

„Ne, nejsem v pořádku. Nebo to snad vypadá, že jsem v pořádku? Mám pocit, že se každou chvíli zblázním. A bez toho bych se v životě teda klidně obešla.“

S chladnou hlavou psychiatra jsem jí podala papírový kapesníček, které mívám v krabici na stole. Hlučně se vysmrkala. „K čertu s tím! Nechtěla jsem takhle vyvádět, ale vážně si nemůžu pomoct.“ Otevřela kabelku a vyndala z ní čerstvý balíček cigaret. Zatáhla za červený proužek celofánu a oddělila horní část průsvitného obalu, který vyhodila do koše na odpadky. Pak zaklepala prstem na dno krabičky ve snaze dostat ven první cigaretu. Sáhla do kapsy pro zlatý zapalovač značky Dunhill, škrtla a sklonila se k plameni, na tváři soustředěný výraz. Natáhla kouř tak lačně, jako by šlo o rajský plyn, a zase ho vypustila ven. Potom se opřela a zavřela oči. Bylo to jako sledovat někoho, kdo si právě píchnul heroin. Jasně jsem viděla, jak se jí nikotin dostal do krve a jak se na ní projevují jeho zklidňující účinky. Zase oči otevřela. „To už je lepší. To je hrůza. Doufám, že tu máte někde popelník.“

„Klepejte to klidně na zem. Koberec stejně nestojí za nic.“

Zřejmě jí nikotin trochu stoupnul do hlavy, ale aspoň ji pustil vztek a dostala se do klidu, i když uměle navozeného.

Dokonce se i malinko usmála, spíš ale pohrdavě. „To mi mohlo bejt jasný, že když si koupím krabičku, že ji za den vytáhnu.“

„Hlavně nepijte.“

„Správná připomínka. Jedna neřest bohatě stačí.“ Opět potáhla z cigarety a z obličeje jí zase zmizelo nějaké to napětí. „Naposledy jsem kouřila před rokem. Do prdele, vedla jsem si tak dobře!“

„Pořád si vedete dobře,“ utěšovala jsem ji nejistě.

Připadala jsem si jako uprostřed minového pole, protože jsem uvažovala, jestli si můžu dovolit říct jí plnou pravdu, aniž by to otřáslo mou pracně vydobytou pozicí.

„Nejhorší na tom je, že to svinstvo chutná fakt dobře,“

poznamenala.

Teď, když si mohla zakouřit, šel Beck trochu stranou.

„Takže, co bude dál?“ zeptala jsem se.

„Kdybyste mě zabila, tak vám to nepovím.“

„Možná když dáme hlavy dohromady, na něco přijdem.“

„Jasně. A na co jako podle vás přijdem? Já už jsem s rozumem v koncích,“ dodala odevzdaně.

„Pořád mi vrtá hlavou ten člověk, co za vámi přišel domů. Nechápu to. Kdo to byl?“

Pokrčila rameny. „Říkal, že je od FBI.“

„Vážně? Od FBI?“

„To aspoň tvrdil a taky se choval hrozně důležitě a povýšeně. Jakmile jsem uviděla první z těch fotografií, vyhodila jsem ho, ale on že ještě posedí a že mi to všechno vysvětlí, jako kdybych snad byla tak blbá, že bych to nepochopila, nebo co? Tak jsem zvedla telefon a řekla mu,

že jestli za sebou do pěti sekund nezavře dveře, zavolám policii. To ho umlčelo.“

„Ukázal vám nějaký průkaz? Odznak nebo třeba vizitku?

Cokoli…“

„Když jsem mu otevřela, zamával mi před očima nějakým odznakem, ale moc jsem si ho neprohlížela.

Kurátoři u sebe nosej odznaky. A za toho jsem ho taky považovala, tak jsem se ani pořádně nepodívala na jméno.

Chci říct, k čemu by mi to bylo? Přišlo mi, že stejně nemám na vybranou, tak jsem ho prostě pustila dál. Když pak vytáh tu obálku, myslela jsem, že to zas budou nějaký formuláře, že potřebuje zpracovat nějakej posudek. Ve chvíli, kdy jsem zjistila, o co jde doopravdy, už jsem byla moc rozčílená na to, abych se starala, co je zač.“

„Co budete dělat?“

„Rozhodně zruším tu večeři. Nebudu s ní někde vysedávat, když mám chuť ji zastřelit.“

„Nemyslíte, že byste se měla zlobit spíš na Becka? Šla jste kvůli němu do vězení, a takhle se vám odvděčil.“

„Já ale nešla do vězení kvůli němu. Kdo vám to řek?“

„A není to jedno? Říká se to mezi lidmi.“

„Každopádně to tak nebylo.“

„No tak, Rebo. Nechcete mi radši nalít čistého vína?

Jsem jediný přítel, kterého máte. Prostě jste pro něj ztratila hlavu a vzala jste to na sebe, no. Nebylo by to prvně. Třeba vás k tomu přemluvil.“

„K ničemu mě nepřemluvil. Věděla jsem moc dobře, co dělám.“

„To se mi nechce věřit.“

„Vy se se mnou chcete hádat? Říkala jste, ať jsem upřímná, a teď tady sedíte a rozhodujete, co je pravda a co ne? Co je to, kurva, za jednání?“

Zvedla jsem ruku. „Dobře. Máte pravdu. Omlouvám se.

Nemyslela jsem to tak.“

Chvilku se na mě upřeně dívala a zvažovala, nakolik jsem k ní otevřená. Zřejmě jsem musela vypadat hrozně poctivě, protože nakonec prohlásila: „Tak dobře.“

„Každopádně, ať už vás k tomu vedlo cokoli, chcete říct, že jste jeho peníze vůbec nezpronevěřila?“

„Samozřejmě že ne. Mám vlastní peníze, aspoň tehdy jsem měla.“

„No jo, ale jestli to bylo takhle, jak jste mohla skončit ve vězení?“

„Při auditu se přišlo na určitý nesrovnalosti a on se musel najednou zodpovídat, kam ty peníze zašantročil.

Myslel, že mně to spíš projde. S odkladem, s podmínkou, prostě že z toho nebudou dělat tragédii.“

„To nezní moc rozumně. Přece jste už dřív byla ve vězení za falšování šeků. Tím pádem to z pohledu soudce muselo vypadat, jako že jste prostě jenom podruhý vstoupila do stejný řeky.“

„Hmmm, asi jo, asi se na to moh tak dívat. Beck ale

dělal všechno, abych vyvázla s co nejmírnějším trestem.

Oznámil okresnímu prokurátorovi, že žádnou žalobu podávat nechce, jenže v těchhle případech je to zřejmě stejný jako s domácím násilím, jak se do věci jednou vloží stát, nemáte moc nárok. No, a ve firmě chybělo peněz docela dost, tři sta padesát táců, a on to nedokázal nijak vysvětlit.“

„A co se s těmi penězi stalo?“

„Nic. Jenom je uklízel. Převáděl je na účet do zahraničí, aby na ně nemohla jeho žena. Jak moh vědět, že po tom soudce tak půjde, že si na mně tak smlsne? Čtyři roky?

Bože! Šokovalo ho to víc než mě.“

„Vážně?“

„No, ano, mluvím naprosto vážně. Připadal si hrozně.

Ošklivě se kvůli tomu chytil se žalobcem. Nikam to nevedlo. Pak napsal soudci a prosil ho o shovívavost, ale ani tady neuspěl. Nakonec mi slíbil, že jeho právník podá odvolání –“

„Odvolání? Co mi to tu vykládáte? Beck rozhodně nebyl v pozici, aby podával odvolání. Takhle naše právo nefunguje.“

„Hm. Tak jsem to možná špatně pochopila. Nějak takhle to ale bylo myšlený. Říkal, že by se z toho měl zodpovídat spíš on a že vezme vinu na sebe, ale to už bylo pozdě. Moh ztratit víc než já. Jak jsem o tom tak uvažovala, přišlo mi, že když zůstane na svobodě, bude aspoň moct uklidit do

bezpečí zbytek peněz. Riskoval úplně všechno! Říkala jsem si, že jestli za to má někdo platit, lepší, když to budu já než

on.“

„Takže to byl váš nápad,“ shrnula jsem to a snažila se, aby to neznělo moc skepticky.

„No jasně. Tedy, vlastně už nevím, kdo s tím přišel jako první, ale určitě jsem na tom trvala.“

„Rebo, nechci, aby to vyznělo nějak zaujatě, tak se hned nerozčilujte –, ale vypadá to, že to na vás navlékl. Vám to tak nepřipadá?“

Chvíli mlčela jako zařezaná. „Myslíte, že by to udělal?“

„Udělal to,“ vyhrkla jsem a ukázala prstem na fotografie.

„Vy jste to odskákala, vy jste si to tam protrpěla den po dni, minutu po minutě, celých těch dlouhých dvaadvacet měsíců!

A Beck? Mezitím vesele píchal s jinou. Vás to neštve? Mě tedy jo.“

„Samozřejmě že mě to štve, ale zase taková novinka to pro mě taky není. Víte, on je dost na ženský. Vždycky jsem to věděla. Nic to neznamená. Prostě je takovej. Na ni se zlobím z toho důvodu, že se měla zachovat víc loajálně nebo čestně nebo… já nevim, prostě nějak.“

„Vždyť ani nevíte, kdy to mezi nimi začalo. Třeba to s ní táhnul, ještě než se přišlo na tu domnělou zpronevěru.“

„Pěkně děkuju. Vážně. Moc hezký. Hned jak jí uškrtím, zeptám se jí, kdy měli první rande.“

„Doufám, že to byla jen nadsázka.“

„To je jedno,“ řekla. „Jediná věc, která mi nejde do hlavy, je, co s tím má co dělat FBI. Proč ten maník pobíhal po městě a fotil Becka? A proč pak ty fotky přines mně?

Jestli mu chtěl zatopit, proč je neukázal Tracy?“

„Možná bych věděla,“ nadnesla jsem a v duchu proklínala toho zatroleného agenta FBI, který nás do téhle prekérní situace dostal. Zarazila jsem se a chvilku váhala.

Pořád jsem ještě mohla couvnout. Bylo to jako stát na desetimetrovém skokanském můstku a dívat se na vodní hladinu dole pod sebou. Když má člověk skočit, musí to vyřídit rychle. Čekáním a oddalováním toho okamžiku si to rozhodně neusnadní. Trochu jsem se toho ale bála, až jsem se orosila potem. „Federálové se zajímaj, co má Beck do činění s jistým Salustiem Castillem.“

Pozorně se na mě zadívala. „Odkud to víte?“

„Rebo, pracovala jste pro toho člověka. Musela jste něco tušit.“

Zkusila to z jiného konce: „To máte od táty?“

„Neblázněte. S tím jsem nemluvila od chvíle, co si mě najal. A navíc, je to fér chlap. Ten by si žádné takové slizké fotografie určitě neobjednával. Řeší věci víc na úrovni.“

Opět zhluboka potáhla z cigarety a vyfoukla kouř přímo nad sebe. „A odkud to tedy máte?“

„Mám pár kamarádů u policie. Mám to od jednoho z nich.“

„A vážně s tím má něco společnýho FBI?“

„Jo, a kromě nich ještě finanční úřad plus celní správa plus ministerstvo spravedlnosti plus úřad pro potírání narkotik, alespoň co já vím. Nadporučík Phillips od nás funguje jako prostředník, tak kdybyste si s ním třeba chtěla promluvit…“

„Nechápu to. Proč já? Co ode mě chtějí?“

„Potřebují pomoc. Chtějí ten případ uzavřít a potřebují informátora zevnitř. Ty fotky vás zřejmě měly dostat do té správné nálady.“

„Takže to mám chápat tak, že když on vyjebal se mnou, vyjebu teď já s ním?“

„Proč ne?“

„Co ještě jste slyšela?“

„O Beckovi? Nic, co byste už sama nevěděla. Přijde si na slušný peníze a rozhodně je nevydělává legálně. Používá svojí společnost k tomu, aby skrz její účty prohnal špinavý peníze a vrátil je zase zpátky do oběhu, takže to pak vypadá, že mají dokonale legitimní původ. On si strhne vždycky pár procent provize a zbytek zase pošle těm gaunerům, co pro ně dělá. Říkám to správně?“

Mlčela. Nepatrně pohnula očima.

Opět jsem se tedy nadechla: „Byla jste celou tu dobu přitom, musela jste si něčeho všimnout. Vedla jste mu účetnictví, spravovala bankovní účty a tak, nebo ne?“

„Většinu toho měl na starosti firemní kontrolor, ale máte pravdu, občas jsem něco zakládala i já.“

„Jestli budete chtít spolupracovat, FBI vaše informace jistě využije.“

Nic neříkala. Její oči sledovaly drobná zrnka prachu, tančící ve vzduchu jako svatojánské mušky. „Nechám si to projít hlavou.“

K tomu jsem dodala: „Až o tom budete přemýšlet, zvažte tohle: Onni nastoupila na vaše místo, což znamená, že toho o jeho nečistých obchodech ví asi tolik jako vy, až na to, že má aktuální informace. Jestli Beck plánuje zmizení po anglicku, koho si asi tak vezme s sebou? Nebo spíš, koho tady za sebou nechá? Onni? Nemyslím si. Ne v případě, že na něho něco ví a může ho shodit.“

„Ale i já ho můžu shodit,“ připomněla, jako kdyby chtěla dokázat, že tady nemá konkurenci. Pak poněkud bezradně zvedla poslední centimetr dohořívající cigarety. „Kam to mám típnout?“

„Dejte mi to.“

Natáhla jsem se pro nedopalek a vzala ho do ruky asi se stejným nadšením, s jakým bych sahala po osolené kořalce.

Pak jsem opustila pracovnu a přeběhla chodbou na toaletu.

Odhodila jsem špačka do záchodové mísy, která je samá rezavá skvrna, a spláchla jsem. Celou tu dobu jsem v zádech cítila napětí. Byla to vážně dřina a já navíc nedokázala vůbec říct, jestli se tahle taktika osvědčí. Když už nic jiného, doufala jsem, že si Reba aspoň přestane dělat o Beckovi iluze.

Když jsem se vrátila do pracovny, stála u okna. Posadila jsem se za stůl. Jelikož jsem ji měla proti světlu, vypadala jako silueta ze stínového divadla. Vzala jsem do ruky tužku a nakreslila s ní nesmyslné znaménko na papírovou podložku. „Tak kam jste se zatím dostala?“

Otočila se ke mně a s úsměvem odvětila: „Asi stejně daleko jako ten vajgl, co jste před chvílí odnesla.“

A u toho jsme skončily.

Pověděla jsem jí, že si má dopřát čas na rozmyšlenou, než se k něčemu doopravdy rozhodne. Vince Turner na to sice spěchal, ale na druhou stranu od ní žádal dost, a ať už to mělo dopadnout jakkoli, Reba si musela být především jistá.

Jakmile by jednou svolila ke spolupráci, nemohla si to zase zčistajasna rozmyslet. Dívala jsem se za ní oknem.

Nastoupila do auta, chvilku v něm poseděla a opět si zapálila, načež nastartovala a odjela. Jakmile jsem měla jistotu, že je pryč, vytočila jsem číslo na Cheneyho a seznámila ho s dosavadním vývojem událostí, včetně počinu toho nešťastného agenta FBI, který mohl celý případ šmahem poslat ke dnu.

Na to Cheney řekl: „Do prdele.“

„Stejně jsem reagovala i já.“

„Ježiš! A víme, jak se ten poděs jmenoval?“

„Ne, a stejně tak nemáme ani jeho popis. Sice jsem se to z ní snažila nějak dostat, ale musela jsem si dávat setsakra pozor, aby nepoznala, že jsem o všem věděla předem.“

„A skočila na to?“

„Řekla bych, že jo. Alespoň z větší části. Každopádně jsem myslela, že bys třeba rád zavolal Vinceovi a oznámil mu, jak daleko jsme se zatím dostali.“

„A to je?“

„Vlastně nevím. Reba potřebuje čas. Má toho hodně ke strávení.“

„Budí to ve mně dojem, jako by ani nebyla moc překvapená.“

„Myslím, že vždycky věděla víc, než dávala najevo. No.

Teď když je to všechno venku, uvidíme, jak si s tím poradí.“

„Jsem z toho dost nervózní.“

„Já taky. A dej mi vědět, co říkal Vince.“

„Spolehni se. Uvidíme se.“

„Uvidíme,“ řekla jsem.

14

Z kanceláře jsem odcházela přesně v pět hodin. Zamkla jsem za sebou, nasedla do auta a domů to vzala tentokrát trochu oklikou, protože jsem chtěla natankovat plnou nádrž

u své oblíbené čerpací stanice. Když jsem projížděla po State Street, tedy v podstatě centrem města, zahlédla jsem povědomou postavu. Byl to William. Na hlavě měl tmavý plstěný klobouk, na sobě kompletní tmavý oblek a šinul si to směrem na Cabana Boulevard. Při chůzi ležérně houpal elegantní španělkou. Zpomalila jsem, zatroubila na něj a přirazila k obrubníku. Naklonila jsem se k okénku na straně spolujezdce, stáhla ho dolů a zavolala: „Nechceš někam hodit?“

William si poklepal prstem na klobouk. „Díky. Takovou nabídku přijmu rád.“

Otevřel dveře, vsoukal se dovnitř, a jelikož má celkem dlouhé nohy, ve stísněném prostoru mého brouka mu vsedě nepřirozeně trčely nahoru kolena. Hůl držel mezi nimi.

„Posuň si sedadlo dozadu, ať máš víc místa. Stačí pohnout touhle páčkou,“ navrhla jsem mu a ukázala, kde ji má hledat.

„To je dobrý. Nejedu nikam daleko.“

Ohlédla jsem se vlevo přes rameno, počkala, až nic nepojede, a zařadila se do kolony vozidel. „Nečekala bych, že tě tu potkám, a ještě k tomu tak vyšňořeného. Nějaká zvláštní příležitost?“

„Byl jsem na návštěvě Wyningtonů-Blakeů. Popřát upřímnou soustrast. Zdržel jsem se na čaj s posledním žijícím členem rodiny. Úžasnej člověk!“

„Jé, tak to promiň. Nevěděla jsem, že někdo umřel.

Kdybych to tušila, dala bych si pozor, abych nezněla tak vesele.“

„To nic. Nebožtík se jmenoval Francis Bunch. Osmdesát tři let.“

„Ježiš, tak málo!“

„Přesně moje slova. V pondělí sekal na zahradě trávník a praskla mu céva v mozku. Jedinej, kdo zbyl, je syn jeho bratrance, Norbert. Svého času měli těchhle bratranců z druhého kolena v rodině šestadvacet a dneska jsou všichni mrtví.“

„Tedy, to je ten Norbert docela chlapík.“

„To je. I Francis měl celkem tuhej kořínek, veterán, co na vlastní kůži zažil ještě druhou světovou. Než odešel do penze, živil se jako opravář dýmek. Taky byl baptista. Přežil oba svoje rodiče, svoji manželku, jmenovala se Mae a zemřela ve dvaašedesáti –, všech svejch sedm dětí a vlastního bratra Jamese. Norbert říká, že Francis hrozně rád

pracoval na zahrádce, takže možná zemřel tak, jak si přál, i když tedy trochu brzy.“

Na rohu jsem zabočila na Cabana Boulevard a na třetí křižovatce, tou s Castle Street, se dala opět vpravo. „Jak dlouho jsi ho znal?“

William se zatvářil překvapeně. „Ne ne, nikdy jsem toho člověka neviděl. Přečetl jsem si o jeho úmrtí v novinách.

Říkal jsem si, že když už jich v té rodině tolik pomřelo, měl by se najít někdo, kdo pozůstalému projeví soustrast.

Norbert byl moc rád. Krásně a dlouze jsme si popovídali.“

„A já myslela, že už na pohřby kašleš.“

„To jo, kašlu… tedy v zásadě… ale zajít čas od času na zádušní mši určitě neuškodí.“

V té chvíli jsem odbočila zase doprava, takže jsme se ocitli v naší ulici. Minuli jsme Rosiinu hospůdku a pak, zhruba v polovině cesty mezi mým domovem a tou její maďarskou putykou, jsem uviděla volné místo na zaparkování. Pokusila jsem se zacouvat do řady stojících automobilů, ale žádná velká sláva to tedy nebyla. Říkala jsem si ale, že zase tolik nevybočuji, tak jsem vypnula motor a obrátila se opět na Williama: „Ještě než půjdeš, zajímala by mě jedna věc. Nevolals náhodou Lewisovi do Michiganu a nepřemlouval ho, ať sem přijede, že ne?“

„Ale, ani moc přemlouvat nepotřeboval. Jak jsem se zmínil o Mattie, stal se z něj muž činu. Dokonce bych řekl, že získal dojem, že to byl celé jeho nápad. Jak jsem ostatně

řekl Rosie, ‚Přijel jako na zavolanou‘,“ zazubil se.

„Williame, nechce se mi věřit, žes to vážně udělal!“

„Ani mně ne. Byla to náhlá inspirace, prostě mi to najednou přišlo na mysl. Říkal jsem si, Henry zbytečně váhá, potřebuje popíchnout. Tohle se nabízelo jako optimální řešení.“

„Nemůžu říct, že by se mi ten plán nějak zamlouval.

Připadá mi to nefér.“

Nezřetelně cosi zamručel, na tváři poněkud zaražený výraz. „Co mi to tady říkáš? On a Lewis na sebe žárlí.

Překvapuje mě, že sis toho nevšimla.“

„Samozřejmě že jsem si toho všimla. To bych musela být mentálně zaostalá, aby mi to uniklo. Jenže problém je v tom, že Henry reaguje přesně opačně, než by měl. Nezačal si ji najednou víc předcházet, naopak. Pomalu vyklízí pole.“

„Je zbytečně stydlivej, to je celej Henry. Vždycky má ale aspoň jeden trumf v rukávu.“

„Já slyšela něco jiného. Osobně mi říkal, že se nehodlá s nikým předhánět. Nepovažuje to za taktní, tak radši zatroubí na ústup.“

„Aby ses nenechala zmást! Viděl jsem to snad už

desetkrát, ne-li víckrát. Jemu a Lewisovi padne do oka stejný děvče, a klání může začít. Dokonce si myslím, že to tentokrát zabralo ještě líp, než jsem čekal. Víš, Lewis přemluvil Mattie, ať se zdrží o den déle. Mělas vidět, jak se na to Henry tvářil. Úplně ho to vyvedlo z míry, ale on se

zase vzpamatuje. Možná mu to dá trochu zabrat, ale věřím, že zvítězí.“

„A mluvil jsi s ním?“

„Od včerejška ne. Proč?“

„Když jsem přišla včera v noci domů, nestálo tam ani její auto a ani se u něj nesvítilo.“

„U Rosie se neukázal. Tím jsem si jistej. To víš, že Lewis pozval Mattie na výstavu a pak na oběd?“

„Williame, seděla jsem tam s vámi.“

„Tím pádem jsi viděla i její reakci. Úplně se rozzářila, což Henrymu v žádným případě nemohlo uniknout. Zřejmě za ní včera večer přišel s něčím extra a teď se spolu náramně baví.“

„To si nemyslím. Když jsem s ním mluvila, vypadal neoblomně.“

William nad tím ale jen mávl rukou. „Nakonec toho vždycky nechá. Nikdy nedá Lewisovi šanci.“

„Doufám,

že

máš

pravdu,“

prohlásila

jsem

pochybovačně.

Pak jsme oba otevřeli dveře, vystoupili jsme z auta a šli jsme každý svou cestou. Chtěla jsem k tomu ještě něco dodat, ale nakonec se mi jevilo jako moudřejší dál to nerozmazávat. Působil tak jistě. Třeba se Henrymu skutečně vrátí bojovná nálada a nakonec se ještě ukáže, že ten Williamův zásah skutečně přišel „jako na zavolanou“, jak se sám vyjádřil. Dívala jsem se za ním. Mířil k Rosiině

hospůdce a cestou si pískal a švihácky točil holí. Když jsem procházela brankou, všimla jsem si, že na zemi pořád leží Henryho odpolední noviny. Zvedla jsem je.

Za rohem mě přivítaly otevřené dveře, zadní dveře k Henrymu do kuchyně. Chvilku jsem váhala, ale pak jsem přeběhla dlážděný dvorek a zaklepala na rám se sítí proti hmyzu. „Je někdo doma?“

„Tady jsem. Pojď dál.“

Uvnitř se nesvítilo, a třebaže venku ještě panovalo celkem světlo, u Henryho doma to vypadalo dost ponuře.

Seděl v houpacím křesle, v ruce obligátní sklenku whisky. V

kuchyni měl perfektně naklizeno, všechno se blýskalo, na lince nebyla jediná skvrnka. Trouba byla vypnutá a na hořácích nestály žádné hrnce a pánvičky. Ve vzduchu nebylo cítit zhola nic. To mi k němu nesedělo. Nic nepekl, nic nekuchtil, nikde neležely žádné suroviny přichystané na nějakou fajnovou večeři.

„Nesu ti noviny.“

„Díky.“

Položila jsem je na jídelní stůl. „Nevadí, když tu s tebou chvilku posedím?“

„Jak chceš. V lednici je půl flašky vína, tak si nabídni, jestli máš chuť.“

Vytáhla jsem z kredence skleničku na víno a ve dveřích chladničky objevila nedopitou láhev Chardonnaye. Naplnila jsem sklenici asi zpoloviny a zadívala jsem se na Henryho.

Za celou tu dobu se ani nepohnul. „Jsi v pořádku?“

„Je mi fajn.“

„Aha. To je dobře, protože tvoje kuchyň vypadá dost posmutněle. Napadlo mě, jestli by třeba nepomohlo rozsvítit.“

„Jak je libo.“

Přistoupila jsem ke stěně a stiskla vypínač, jenže to valné zlepšení nepřineslo. I světlo působilo prázdně a nevesele, stejně jako Henry. Posadila jsem se a postavila skleničku s vínem na stůl. „Co se tady včera večer stalo? Mattiino auto nikde, ty jakbysmet. Někam jste si snad vyjeli?“

„Odjela do San Franciska. Já šel na procházku.“

„A v kolik hodin odjížděla?“

„Nedíval jsem se na hodinky. Ve čtyři třicet dva,“

protiřečil si.

„To tedy vyjížděla pěkně pozdě na to, že ji čekalo šest hodin za volantem. Jestli se někde stavovala na večeři, musela domů přijet až někdy o půlnoci.“

Henry mlčel jako zařezaný.

„Nejspíš se nakonec zdržela na ten oběd. Byl jsi s nimi na té výstavě?“

„O tom se snad nemusíme vůbec bavit, ne? Vážně, není tady co říct. Radši bych změnil téma.“

„Ale jistě. Bez problému,“ odpověděla jsem. „Chystáš se dneska na večeři k Rosie? Říkala jsem si, že bych možná zašla.“

„To mám jako riskovat, že tam potkám Lewise? Myslím, že ne.“

„Tak můžem třeba někam jinam. ‚U Emily‘ na pláži je vždycky příjemně.“

Podíval se na mě tak útrpným pohledem, že to až bolelo.

„Ukončila to.“

„To že udělala?“

„Říkala, že jsem se choval nemožně. Prý tak dětinské chování nedokáže tolerovat.“

„A jak to přišlo?“

„Prostě tak. Jako blesk z čistého nebe.“

„Třeba za sebou měla těžký den.“

„Určitě ne tak těžký jako já.“

Dál jsem seděla, zírala na podlahu a cítila, jak se mě zmocňuje pocit zklamání. Ti dva vypadali tak slibně a já si už dělala takové naděje. Tak jsem řekla: „Víš, co považuju za nejtěžší? Moc ráda bych uvěřila, že se lidem stávají i hezké věci. Ne třeba každý den, ale aspoň jednou za čas.“

„Já taky,“ hlesl. Pak se zvedl a odešel z místnosti.

Chvilku jsem čekala, a když bylo jasné, že už se nevrátí, vylila jsem zbytek vína do dřezu, opláchla po sobě sklenici a vyklidila pole. Měla jsem sto chutí zakroutit Williamovi krkem, a dostat se mi v tu chvíli do rukou Lewis, ani jeho bych neušetřila. S vlastními bolístkami jsem mohla alespoň něco dělat, s těmi Henryho ani omylem. To, že jsem měla tak nanicovatou náladu, zřejmě pramenilo z nedostatku

spánku, ale nevyspalá jsem si kupodivu nepřipadala.

Každopádně náladu jsem měla pochmurnou a vypadalo to, že se mi snad nikdy nezmění. Bylo to, jako když někdo rýpne hodně hluboko a na hladinu vyplave spousta toho nejčernějšího bahna. Henry byl úžasný člověk a Mattie se k němu podle mého názoru skvěle hodila. Možná se choval trochu nemožně, ale totéž by se dalo říct i o ní, tedy svým způsobem. Copak bylo tak těžké odhadnout situaci a vycítit, jak se věci mají doopravdy? Třeba jí na tom ale nezáleželo, napadlo mě. V takovém případě to asi vážně mohla zabalit hned, jak začalo trochu přituhovat. Osobně takhle řeším řadu problémů, takže bych to i dokázala pochopit. život je až

moc složitý na to, aby se člověk ještě zabýval tím, proč je někdo jiný nedůtklivý.

Když jsem došla domů, zkontrolovala jsem telefonní záznamník. Doufala jsem, že tam najdu vzkaz od Cheneyho, ale kontrolka ani nezablikala, takže jsem měla prozatím smůlu. Jakkoli jsem si byla prve tak jistá, teď mě děsila představa, že budu za chvíli přecházet sem a tam a čekat, kdy zavolá. Blížil se čas večeře a já jsem stejně jako Henry vůbec nestála o to ukazovat se u Rosie. Dalo se předpokládat, že tam bude zaclánět William, bude si měřit pulz a vyptávat se, jakpak že se mají ty naše dvě hrdličky.

Pokud ještě nevěděl o jejich rozchodu, nechtěla jsem být ten, kdo mu tu novinu oznámí. A jestli mu už stačil poreferovat William, rozhodně jsem nechtěla poslouchat

jeho pokusy o to dokázat, že v tom vlastně sehrál úplně bezvýznamnou roli. Pak mě napadlo, že by mi třeba mohl zlepšit náladu běh, ale vzhledem k tomu, v jakém jsem byla duševním rozpoložení, bych musela doběhnout až do pětadvacet mil vzdáleného Cottonwoodu.

Přesně v takových chvílích potřebujete nejlepší kamarádku. Když jste s rozumem v koncích, přesně takhle se to řeší, zavolá se nejlepší kamarádce, alespoň tak jsem to slyšela. Povíte jí celý svůj smutný příběh, postěžujete si, ona vám řekne, jak s vámi soucítí, a pak se rozloučíte a vy jdete nakupovat jako každý jiný člověk. Jenže já žádnou nejlepší kamarádku nemám. Já totiž nemám ani nejhorší kamarádku. Nemám žádnou. Až do chvíle, než jsem poznala Cheneyho, jsem si to vůbec neuvědomovala. Teď mi hrozně chyběl a chyběla mi i ona, i když jsem vůbec netušila, kdo to je.

Vnitřní hlas mi napovídal… Ale máš přece Rebu.

Chvilku jsem o tom přemýšlela. Kdybych měla sestavit seznam vlastností, které by měla mít má nejlepší kamarádka, skutečnost, že byla „trestaná“, by na něm v žádném případě nefigurovala. Na druhou stranu, kdyby mě chytili byť jen v polovině případů, kdy jsem v rámci vyšetřování porušila zákon, také bych skončila za mřížemi.

Zvedla jsem proto telefonní sluchátko a vytočila číslo k Laffertyovým domů. Když mi to Reba zvedla, řekla jsem: „Rebo, tady Kinsey. Potřebovala bych od vás jednu takovou

laskavost. Mohla byste mi poradit s oblečením?“

*

Za chvilku mě Reba přijela vyzvednout svým dva roky starým černým BMW, které jí začalo říkat „Paní“ krátce předtím, než putovala do Corony. „Okresní prokurátor mi to auto chtěl zabavit, že prej jsem si ho koupila z těch zpronevěřenejch peněz. Vysmála jsem se mu. Dostala jsem ho totiž od táty k třicetinám. Holt zas jedna promarněná naděje!“

„Jak jste vysvětila Onni, že rušíte tu večeři?“

„Řekla jsem jí, že mi do toho něco vlezlo a že se sejdem jindy.“

„A vzala to v pohodě?“

„Jo, jasně. Nejspíš i ji děsila představa, že by se mnou měla jít na večeři. Vždycky jsem se jí svěřovala, říkala jsem jí všechno o sobě a o Beckovi. S nikým jiným jsem o něm mluvit nemohla, takže to bylo pořád Beck říkal tohle, Beck říkal támhleto… Když přišlo na náš sexuální život, měla to i s vysvětlivkama.“

„A to byla právě ta chyba. Vykreslila jste jí ho moc hezky.“

„Tak v tom máte naprostou pravdu. Vždycky na mě žárlila, a sotva jsem se k ní otočila zády, vyfoukla mi jak práci, tak chlapa, kterýho jsem nade všechno na světě milovala, alespoň tehdy jsem to tak cítila. Nesnáším ženský,

co za vším hned viděj konkurenci.“

„A jaká vlastně je?“

„Můžete posoudit sama, a nejspíš se mnou nakonec budete souhlasit. Vím totiž, kam chodí. Kdybyste chtěla, můžu vás tam potom vysadit a třeba vás i představit.“

„Vysadit kde?“

„V klubu Bubbles, v Montebello.“

„Ale ten je přece už dva roky zavřený!“

„Kdepak. Jenom změnil majitele. Jmenuje se to ale pořád stejně, i když už měsíc to tam funguje pod novým vedením.“

„A kam jedeme teď?“

„Do nákupního centra.“

*

Pasáže v nově otevřeném nákupním centru v srdci Santa Teresy pojal architekt tak, aby připomínaly staré španělské městečko. Tím pádem vypadaly jako pestrá skládanka postavená z pitoreskních úzkých domečků různých výšek a tvarů, které měly v průčelí často podloubí a romantické balkonky. Porůznu člověk zavadil o malebná zákoutí s dvorečky, fontánkami a uzounkými uličkami. Celý komplex tvořily tři bloky domů s červenými střechami z tašek z pálené hlíny. Prostředkem vedla pěší zóna zakončená na jedné straně obchodem značky Macy’s a na druhé prodejnou společnosti Nordstrom’s, mezi kterými provozoval svou

živnost jeden renomovaný knihkupec. Všude vyrůstaly pepřovníky a okrasné kvetoucí keře. Vyšší, dvou-nebo třípatrové budovy skýtaly prostory vhodné ke zřízení kanceláří, které si pronajímali movití právníci, účetní, inženýři a kdokoli, kdo si mohl dovolit platit měsíčně víc, než vydělá za čtvrt roku průměrná rodina.

Vzhledem k tomu, že páni radní Santa Teresy jsou ze zásady proti jakékoli nové výstavbě, trvalo prosadit ten projekt celé roky. Navrhovatelé totiž museli oslovit, uklidnit a přesvědčit úředníky z odboru výstavby, z odboru památkové péče, členy architektonické komise, dále městskou radu, okresní radu a nejvyšší radu pro místní rozvoj, s nimi radu pro bezpečnost, a to pochopitelně představovalo po čertech tvrdý oříšek. Občané protestovali, že se přece kvůli tomu nesrovnají se zemí ty pět nebo šest set let staré domy, jakkoli většina z nich postrádala skutečnou hodnotu. Většinu navíc čekaly bezpečnostní úpravy, které nařídil stát kvůli zemským otřesům a které by stály víc, než jakou měly ty staré haciendy cenu. Pak se do toho vložili ekologové a musela se vypracovat a schválit příslušná studie. Řada drobných podnikatelů přišla o zavedené provozovny, s výjimkou jediného podniku, baru jménem Dale’s, který se v novém nákupním středisku vyjímal asi jako remorkér v přístavu plném jachet.

S Rebou jsme si daly večeři ve stylové italské restauraci, jež sídlila v uličce, protínající hlavní pěší zónu a spojující

State Street a Chapel. Teplota pořád ještě neklesla, tak jsme se posadily ke stolu na zahrádce. Když se snesl soumrak, umělé osvětlení propůjčilo fasádám a okrasné flóře živější barvy, než jaké měly za denního světla. Vržené stíny zvýrazňovaly kontury kovaných zábradlíček a klik, vlisy na průčelích budov získaly na plastičnosti. Kdyby člověk zamhouřil oči, mohl celkem snadno získat dojem, že se přenesl do cizí země.

Zatímco jsme čekaly, až nám přinesou salát, prohlásila jsem: „Díky, že jste šla se mnou, že mi pomůžete vybrat něco na sebe.“

„Bez problému. Je nasnadě, že to potřebujete.“

„Nevím, jestli slovo ‚nasnadě‘ tak úplně vystihuje situaci, ale to je asi jedno.“

„Důvěřujte mi.“

O něco později, když právě namotávala na vidličku špagety, Reba najednou povídá: „Víte, že je to Beckův projekt?“

„Co jako?“

„Tohle nákupní centrum.“

„To on dělal tyhle pasáže?“

„No jasně. Tedy, ne tak docela sám, s partnerem z Dallasu, s další projektantskou firmou. Pak přestěhoval svoje kanceláře do prostor nad prodejnou Macy’s. Celý třetí patro je propojený, od State Street až po Chapel.“

„Nevěděla jsem, že ta budova zabírá takovou rozlohu.“

„Protože jste pořádně nezvedla hlavu. Kdybyste to udělala, všimla byste si, že nad hlavní pěší zónou vedou právě v úrovni třetího patra zastřešené lávky. Když přijdou deště, dá se přejít z jedné budovy do druhé, ani člověk nezmokne.“

„Máte lepší oko než já. Vůbec jsem si toho nevšimla.“

„Jsem oproti vám ve výhodě. Nákupní centrum se projektovalo léta, a já skoro v každý fázi viděla plány. Beck se sem přestěhoval pár měsíců potom, co jsem šla do Corony, takže ty nový kanceláře jsem už neviděla. Prej jsou ale úžasný, aspoň podle toho, co jsem slyšela.“

Usrkla jsem trochu vína, dojedla poslední zbytky lilku s parmezánem a přihlížela, jak Reba kouskem chleba vytírá z talíře omáčku marinara. Zeptala jsem se: „Kam tím míříte?“

Hodila si chleba do pusy a s úsměvem začala přežvykovat. „Vy jste přece soukromý očko, ne? Tak si to zjistěte. Mezitím se vám pokusíme koupit něco na sebe a pak vás hodím do Montebello.“

15

Nakupovaly jsme asi do devíti hodin, kdy většina obchodů zavírala. Probíhalo to tak, že jsem si zkoušela různé věci a Reba si je průběžně zapisovala do paměti.

Zřejmě mě chtěla naučit samostatnosti, protože mě nechala vybírat, aniž vyjádřila svůj názor. Zpočátku jsem se ho snažila odhadovat podle její reakce ve chvílích, kdy jsem sundávala ramínko s oděvem ze stojanu, ale měla stále týž

kamenný výraz, který se zřejmě naučila u pokerového stolu.

Takže, aniž jsem se měla čeho chytit, vybrala jsem nakonec dvoje šaty, jeden kalhotový kostým a tři bavlněné sukně.

„Tak jo,“ uzavřela jsem to.

Ne víc než o dva milimetry povytáhla obočí: „To je jako všechno?“

„Nestačí to snad?“

„Ta zelená věc, ten kostým, vážně se vám to líbí?“

„No… Jo. Nebude na něm vidět špína.“

„Tak jó,“ protáhla poslední slabiku a pronesla ji tónem, který dával jasně tušit, že malé děti zkrátka musíte nechat dělat blbiny, aby se poučily.

Zamířila jsem tedy ke zkušebním kabinkám v zadní části

obchodu, Reba v závěsu za mnou. Nevzrušeně přihlížela, jak otevírám jedny dveře po druhých ve snaze najít alespoň jednu kabinku, kde by se už někdo nepřevlékal. Když jsem nakonec takovou našla, vypadala Reba, jako by tam snad chtěla jít se mnou.

„Moment. Vy se mnou jako jdete dovnitř?“

„No, co když vám něco nebude? Nemůžete tady přece pak pobíhat jen tak ve spodním prádle.“

„To jsem neplánovala. Myslela jsem, že si to prostě oblíknu a pak se rozhodnu.“

„Rozhodování je moje práce. Vy si máte jenom zkoušet šaty. Já vám přitom budu vykládat, jak nesmyslnej máte vkus.“

Posadila se na dřevěnou židli stojící v koutku. Budka měřila asi metr osmdesát na metr osmdesát a tři ze čtyř stěn pokrývala zrcadla. Zářivky mi dodaly potřebnou jistotu, že zase budu mít takovou tu nažloutlou pokožku a každý malý pupínek získá vzezření ohyzdné chlupaté bradavice.

Zula jsem si boty a začala se svlékat. Dělala jsem to asi se stejným nadšením jako před prohlídkou u gynekologa.

„Řekla bych, že jsem asi o dost stydlivější než vy,“

poznamenala jsem.

„Ale prosím vás. Ve vězení na nějakou stydlivost rychle zapomenete. Sprchový kouty tam maj asi čtvrtinovou velikost a taky hrozně krátký závěsy, aby člověku byla pořád vidět hlava a chodidla. Tím se předchází tomu, aby

spolu vězenkyně měly sex, tedy v soukromí. Jak málo toho vědí. Každopádně soukromí je tam těžce nedostatkový zboží. Jednodušší bylo chodit nahá jako všichni.“

Zatímco se mi takhle svěřovala, snažila jsem se nějak elegantně vysoukat z džín, jenže se mi v nich zasekl kotník a málem jsem upadla. Reba dělala, že to nevidí. Navázala jsem: „A to vás to neštvalo?“

„Ze začátku, ale po nějaký době jsem si začala říkat, a neni to vlastně jedno? Všude samý nahý ženský… za chvilku jsem znala snad všechny typy postav, malá, velká, hubená, tlustá, malý prsa, velkej zadek nebo velký prsa a žádnej zadek. Jizvy, mateřský znamínka, tetování, vrozený vady. Všichni ale vypadáme v zásadě stejně.“

Stáhla jsem si tričko přes hlavu.

„No ne, díry po kulkách!“ pronesla uznale a dokonce málem zatleskala, když si jich u mě všimla.

„Nějaký námitky?“

„No… ne, vlastně se mi spíš líbej. Jsou jako dolíčky ve tváři.“

To už jsem sundávala z ramínka první z bavlněných šatů.

Protáhla jsem jimi ruce a prostrčila je skrz průramky. Pak jsem se obrátila čelem k zrcadlu. Vypadala jsem zhruba stejně jako vždycky, ani špatně, ale ani nijak senzačně. „Co myslíte?“

„Co myslíte vy?“

„No tak, Rebo. Prostě mi řekněte, kde je chyba.“

„Všude. Pro začátek bych se zamyslela nad tou barvou.

Vy byste měla nosit jasný, spíš základní barvy, červenou, námořnickou modř, ale ne tuhle vyblitou žlutou. Vaše pleť vedle ní chytá takovou jako oranžovou barvu.“

„A já myslela, že je to tím osvětlením.“

„A podívejte na ten střih! Zbytečně volnej. Máte pěkný nohy a nádherný prsa. Chci říct, ne moc velký, ale zato pěkně tvarovaný, tak proč je schovávat pod něco, co vypadá jako povlak na polštář?“

„Nerada nosím přiléhavý věci.“

„Ale šaty maj člověku padnout, holka jedna! A vám jsou tyhle šaty minimálně o číslo větší a vypadáte v nich, až se to bojím říct, jako matróna. Takže, co tu máme dál? Aha, tu modrotiskovou sukni. Už teď můžu říct, že je to další chyba lávky. Nejste přece žádná prdelatá Havajanka, co krmí pod palmama papoušky!“

„Když se vám už teď nelíbí, proč si ji mám tedy zkoušet?“

„Protože jinak byste nikdy nepochopila, v čem ta chyba byla.“

A tak to šlo pořád dokolečka. S panovačnými ženskými ale vycházím báječně, protože jsem od přírody masochistka.

Modrotiskovou sukni jsem pustila k ledu a stejně tak jsem si nezkusila ani zelený kalhotový kostým, protože jsem věděla, že měla i v jeho případě pravdu. Nechala jsem ji ty módní prohřešky vrátit zpátky. Ramínka s nimi nesla v natažené

ruce před sebou, jako by to byly mrtvé krysy. Čekala jsem v kabince a ona mezitím obcházela stojany. Za chvilku se vrátila zpátky se šesti modely, které mi jeden po druhém ukázala, abych měla alespoň dojem, jako že si vybírám.

Jedny šaty a jednu sukni jsem odmítla, ale jinak mi všechno, co vybrala, vážně slušelo, dokonce tolik, že jsem si to i sama myslela.

„Nechápu, jak jste do toho mohla proniknout,“ podotkla jsem, když jsem se zase oblékala. S tímhle se potýkám pořád. Ostatní ženy mají v některých věcech vyvinutý něco jako šestý smysl, takže si pak vedle nich připadám kapánek zaostalá. Trochu mi to připomíná těžké matematické úlohy.

Vždycky když jsem na střední škole měla nějakou řešit, získala jsem pocit, že se mi zatmívá před očima.

„Nakonec se to poddá. Vážně. Není to nic, co by se nedalo zvládnout. V Coroně jsem byla vyhledávaná odbornice. Stylistka. Dělala jsem ženskejm vlasy, líčila jsem je, oblíkala, prostě všechno. Mohla jsem jim klidně dávat hodiny.“ Odmlčela se a podívala se na hodinky. „Tak abychom se zase pohnuly. Je čas se vodvázat.“

Vzápětí už jsme uháněly po sto první směrem na jih.

Řídila Reba.

Uvažovala jsem nahlas: „Nemyslím, že je to nejchytřejší nápad. Jaký má smysl chodit někam, kde všichni chlastaj?“

„Já tam ale nejdu chlastat. Alkoholu jsem se dvacet tři měsíců a čtrnáct a půl dne nedotkla.“

„Tak proč se zbytečně vystavovat pokušení?“

„Jak už jsem říkala. Bude tam Onni. Chodí tam každej čtvrtek flirtovat s chlapama.“ Už už jsem otevírala pusu, že jí něco řeknu, ale ona se na mě tak výmluvně podívala: „Nejste moje matka, jasný? Slibuju, že hned jak přijdu domů, zavolám slečně vychovatelce. Teda, kdybych nějakou měla, tak bych jí určitě zavolala. Jenže žádnou nemám.“

Podnik jménem Bubbles v Montebello by se dal považovat v podstatě za vinárnu a kdysi to tam vážně žilo, to když měli majitelé dohodu s hotelem Edgewater a ještě s dalším hogo-fogo barem poblíž, co se jmenoval Spirits a kde se hrálo na piáno. Ta tři místa dělila vzdálenost, která se dala pohodlně ujet autem, takže představovala jakýsi zábavní trojúhelník, jenž přitahoval všechny nezadané boháče, kteří si chtěli tehdy vyhodit z kopýtka. Ve všech panovala ta správná atmosféra, přehnaná okázalost, falešné pozlátko, živá hudba, malý taneční parket a tlumené osvětlení. Pití stálo hromadu peněz a podávalo se v příliš velkých sklenicích, jídlo přicházelo na řadu až nakonec a mělo plnit spíš ten účel, aby host dojel pokud možno bez nehody domů.

V polovině sedmdesátých let se z vinárny Bubbles stalo z nepochopitelných důvodů něco jako centrální dispečink eskortní služby, takže se tam zdržovaly luxusní šlapky

pracující po telefonu a pak ještě „modelky“ z Los Angeles, které do Montebello jezdily kdovíproč za láskou. Nakonec se tam nezdravě rozmohl kokain a na úřadu okresního šerifa se rozhodli podnik zavřít. Mě tam zavál osud, protože můj druhý manžel Daniel, ten jazzový pianista, tam pravidelně tři dny v týdnu hrál. Když jsme spolu začali žít, zjistila jsem, že jestli ho chci vidět dřív než ráno u snídaně, musím tam chodit s ním. Tvrdil, že tam s klukama „jamuje“, což byla ostatně pravda, v pravém i v přeneseném slova smyslu*.

Zastavily jsme nalevo vedle vchodu. Reba podala klíče chlapíkovi od parkovací služby a společně jsme vešly dovnitř. Uvnitř baru postávali v hloučcích po pěti či šesti muži v elegantních oblecích nebo sportovních kabátech, a když jsme kolem nich procházely, znalecky si prohlíželi naše prsa a zadky. Reba přeskakovala pohledem od stolu ke stolu a já se také snažila zorientovat. Vinárna Bubbles se tedy nijak zvlášť nezměnila. Osvětlení zajišťovala především obrovská akvária s rybičkami, rozmístěná podél stěn a oddělující od sebe jednotlivé stoly. V hlavním sále měli bar, skrytý za řadou boxů, před nimiž stálo několik ledabyle rozmístěných stolů, tak nanejvýš pro dva. Ve druhé

* angl. sloveso to jam znamená „improvizovat“ s ostatními hudebníky, ale také „mačkat se, tlačit se, těsnat se“

apod.; pozn. překl.

místnosti, do které se vcházelo klenutým průchodem, hrála jazzová kapela, která stála na vyvýšeném pódiu hned vedle tanečního parketu velikosti trampolíny. Hudba zněla příjemně, hráli takové ty cajdáky ze čtyřicátých let, co pak člověku ještě týden znějí v hlavě. Nebylo to místo, kde z hovoru lidí občas zaznívá křik nebo hurónský smích. Tady se nikdo nezpíjel do němoty ani nevrážel v opilosti do ostatních hostů. ženy tady nefňukaly a nedostávaly hysterické záchvaty, při kterých by svým protějškům vychrstly do obličeje zbytek pití. Stejně tak nikdo nezvracel na zdejších luxusních toaletách s mramorovými podlahami a čerstvě vypranými froté ručníky. Hosté sice kouřili, ale byla zapnutá klimatizace a všude pobíhali úslužní číšníci a zhruba každé dvě minuty vysypávali popelníky.

Tu Reba zvedla ruku a přiměla mě zastavit. Zpozorovala totiž Onni a najednou jako by se proměnila v ohaře. Onni seděla sama u stolu a kouřila cigaretu s výrazem lhostejnosti, který mi připadal strojený. A jelikož na stole stály dvě způli vypité sklenky šampaňského a v kbelíku vedle nich celá láhev, předpokládala jsem, že má ještě společníka, který se patrně jen na chvilku vzdálil. Skutečná Onni připomínala tu z černobílých zrnitých fotografií jen vzdáleně. Byla vysoká a štíhlá a měla protáhlý, vyhublý obličej s výrazným nosem, úzkými rty a malýma očkama, jimž jako by chyběly řasy. Tmavé vlasy měla rovné jako hřebíky. Ležely jí na ramenou a leskly se jako z reklamy na

šampon. Na uších jí visely stříbrné náušnice, které se jí při každém pohybu hlavou otíraly o šíji. Vedle sebe měla odložené sako černého kalhotového kostýmu, který se ideálně hodil do kanceláře. Seděla tam jen tak v bílém hedvábném tílku, silně připomínajícím jednodílné plavky.

Když se člověk pozorně zadíval na její rysy, uvědomil si, že zase tak moc hezká není, ale s tím, co měla, dokázala udělat hotové zázraky. Její nalíčení vypadalo jako umělecké dílo a prsa měla tak pevná, až to budilo dojem, že si snad musela pod kůži nechat implantovat dva kriketové míčky. V

každém případě se tvářila, jako kdovíjaká není krasavice, takže ji nakonec okolí za takovou také považovalo.

Reba vykročila kupředu, možná až zbytečně rozverně.

„Onni! No, to je fajn. Doufala jsem, že tě tu najdu.“

„Ahoj, Rebo,“ pozdravila ji Onni poněkud chladně, i když Reba si toho zřejmě nevšimla, protože si právě sedala.

Také jsem se posadila a vůbec jsem nepochybovala, že nás tam Onni nevidí ráda. Reba vedle ní vypadala víc skřítkovsky, živelněji, taková drobná panenka s tmavými rozčepýřenými vlasy, velkýma tmavýma očima, dokonalým nosem a kulatou bradou, zatímco Onni ta její trošku ustupovala dozadu. Rebě zase v porovnání s ní chyběl ten sebejistý samolibý výraz, který si podobní falešní příslušníci středních vrstev předávají snad z generace na generaci.

Reba prohlásila: „To je moje kamarádka Kinsey. Už

jsem ti o ní vyprávěla.“ Zarazila se pohledem na dvou

sklenkách se šampaňským, jako by si jich všimla teprve teď.

„Doufám, že nerušíme. Zase jedno slibný rande, co?“

„Ve skutečnosti žádný rande. S Beckem jsme dneska dlouho do večera pracovali, tak navrhl, že si zajdeme na skleničku před spaním. Nepředpokládám, že se zdržíme moc dlouho.“

„Beck je tady? To je bezva. Neviděla jsem ho.“

„Zrovna se baví s nějakým kamarádem. Mrzí mě, žes musela zrušit tu večeři. Jak jsi říkala, že ti do toho něco přišlo, hned jsem si představila anonymní alkoholiky.“

„Už jsem to vyřídila. Chodím tam jenom jednou za týden.“ Reba si od Onni nabídla cigaretu a zavěsila si ji do koutku úst. „Máš oheň?“

„Samozřejmě.“ Onni sáhla do kabelky a vylovila krabičku zápalek. Reba ji od ní vzala, vytáhla zápalku, škrtla, načež zakryla cigaretu i s plamenem dlaní. Spokojeně vdechla kouř a s lehce provinilým úsměvem, kterého si Onni patrně nevšimla, jí zápalky zase vrátila. Osobně jsem Rebu už stačila poznat natolik, že jsem dobře viděla, jak jí to v očích mrazivě jiskří vztekem. Přisunula si blíž popelník, položila si loket na stůl a podepřela si bradu dlaní. „Takže.

Jak se ti vůbec daří? Říkalas, že napíšeš, ale vůbec ses neozvala.“

„Náhodou jsem ti psala. Pohled. Dostalas ho?“

Reba potáhla z cigarety, na tváři pořád ten svůj úsměv.

„No jo, máš pravdu. Ten jsem dostala. Byli na něm králíčci,

jestli se dobře pamatuju. Ale teda jeden pohled za dvaadvacet měsíců… To sis ani nemusela dělat škodu.“

„Mrzí mě, jestli se tě to dotklo, ale měla jsem toho hrozně moc. Nechalas po sobě v práci pěknej nepořádek.

Trvalo mi měsíce, než jsem to zase dala do kupy.“

„No jo, no, nápravný zařízení holt nečeká. Jak člověka šoupnou do chládku, nějak už nemá čas vracet se do práce a uklízet si po sobě na stole. Jsem si ale jistá, žes to nakonec nějak zvládla.“

„Nakonec jo. Ale rozhodně ne díky tobě.“ Onni malinko uhnula pohledem.

Reba se ohlédla stejným směrem, takže i ona zpozorovala Becka, který se k nám blížil od baru. Všiml si jí a na chvilku zůstal zaraženě stát, jako když z filmu vystřihnou sekvenci záběrů. Rebin obličej se rozzářil.

Odsunula židli a vykročila jeho směrem. Když k němu došla, objala ho kolem krku, jako by jej chtěla políbit na ústa.

Něžně se jí vyvlékl. „Hele, hele, hele, krásko! Jsme na veřejnosti. Vzpomínáš?“

„Já vím, ale chyběls mi.“

„Jo, i tys mi chyběla, ale mám pocit, že jsem tu někde zahlíd Tracyinu asistentku.“ Mezitím ji dotlačil k našemu stolu a posadil na židli, a mě přitom oblažil profesionálním úsměvem. „Rád vás zase vidím.“

„I já vás ráda vidím,“ řekla jsem, i když to mělo k pravdě

hodně daleko. Dívala jsem se na něj teď docela jinak, což se pochopitelně dalo předpokládat. Když jsme se seznámili u Rosie, měla jsem ho za sympaťáka, samá ruka, samá noha, ladné pohyby a flegmatický úsměv. Dokonce i ty jeho oči, které jsem považovala za čokoládově hnědé, byly najednou temné jako sopečné jícny. Když jsem ho tak viděla vedle Onni, došlo mi, co mají ti dva společného, jeden větší prospěchář než druhý.

Z celé trojice měla v dané chvíli jednoznačně převahu Reba. Onni sice byla do detailu obeznámená se vztahem Reby a Becka, nicméně ani Beck, ani Onni nevěděli, že se Rebě už doneslo, že spolu oni mají poměr. Situaci navíc komplikovalo, že Onni podle mých nejlepších odhadů nemohla tušit, že Beck a Reba mezi sebou opět zažehli plamen sexuální vášně. Z toho napětí, které viselo ve vzduchu, mi běhal mráz po zádech a vůbec jsem si nedokázala představit, jak chce Reba tu rozehranou partii dohrát až do konce.

Beck se posadil na poslední volnou židli. Pohodlně se opřel a natáhl si nohy, jako by měl snad nárok na víc místa než my. Pokud šlo o řeč těla, Beck a Onni seděli tak, že jejich křivky tvořily paralelu, zatímco Reba, která obsadila židli naproti nim, představovala kolmici, která jejich linii nekompromisně protínala.

Onni se dívala upřeně na skleničku se šampaňským.

Beck z té své trochu usrkl, přičemž se přes okraj sklenky

zvídavě zadíval na Rebu. Ty blonďaté pruhy ve vlasech musel mít určitě z nějakého drahého kadeřnického salonu.

Ona totiž ta nahodilost jeho proužků nebyla nijak náhodná.

„Tak, jak se daří?“ zeptal se.

Reba povídá: „Ujde to. Vlastně jsem uvažovala, že bych se zase vrátila do práce.“

Onni se objevil na tváři nejistý výraz, jako kdyby se Reba vysmrkala do rukávu v přítomnosti královny Alžběty II.

Reba její reakci nevěnovala pozornost a dál se bavila s Beckem. „No jo, mluvila jsem o tom už se svojí kurátorkou, a ta je všema deseti pro, teda pokud svýho ‚budoucího zaměstnavatele‘ obeznámím se svou minulostí,“ dokončila větu. „Říkala jsem si, kdo by se na to hodil líp než ty?“

Klidným hlasem odpověděl: „Rebo, strašně rád bych ti pomohl, ale nepřipadá mi to zrovna moudré.“

„To je k smíchu,“ vyhrkla najednou Onni. „Vždyť jsi ho sprostě okradla.“

Reba otočila hlavou: „Onni, nezlob se, ale ty nic nechápeš. Beck mi naprosto důvěřuje. Ví, že bych pro něj udělala všechno.“ Zase se podívala na něho: „Viď?“

Beck si přerovnal nohy a posadil se vzpřímeně. Když

promluvil, jeho hlas zněl tiše a shovívavě: „Není to otázka důvěry. Není u nás volné místo. Tak je to prosté. Kéž by byla vypsaná nějaká soutěž, ale bohužel.“

„Něco bys pro mě ale dokázal vymyslet, nebo ne?

Vzpomínám, že Abner jsi takhle pomohl.“

„To byla ale jiná situace. Marty toho měl moc a potřeboval píchnout. V podstatě jsem neměl na vybranou.“

„Ale v mým případě na vybranou máš. Klidně by sis moh vybrat tu alternativu, že mi pomůžeš, ale to ty neuděláš.“

Natáhl ruku a chytil ji za jeden z prstů a zlehýnka za něj zatahal. „No tak, holčičko, už jsi zapomněla? Jsem na tvojí straně.“

Reba se na něho pozorně zadívala, na ten protáhlý vyhublý obličej, na tu ruku, kterou se jí dotýkal. „Říkals, že se o mě postaráš. Dlužíš mi to.“

„Hele, cokoli budeš chtít.“

„Jo, kromě práce.“

Onni si znechuceně povzdychla a obrátila oči v sloup.

„Taková drzost! Jak můžeš mít ty nervy na to tady sedět a ještě s ní diskutovat? Potom, co ti provedla?“

Beck odpověděl: „Klid, Onni. To je jenom mezi ní a mnou.“

„Aha, tak to pardon, tak to mě tedy omluvte. Jen jsem měla ten pocit, že by jí měl někdo konečně říct, která bije.

Dostala firmu do problémů, a kvůli čemu? Aby si mohla užívat, aby všechno prošustrovala u pokerovýho stolu? Pane bože!“

Už jsem čekala, že jí Beck jednu vrazí, ale on se jen podíval Rebě do očí. Vzal ji za ruku a položil si její

ukazováček na ústa. Působilo to smyslně, jako když si beze slov sdělují něco velmi důvěrného. „Zapomeň na práci. Dej si volno, věnuj se chvíli sama sobě. Podnikni něco hezkýho, například můžeš jet do lázní na Floral Beach. Můžu říct Edovi, aby ti to zařídil. Prožila sis svoje, a já to chápu, ale uvažovat teď o práci mi připadá trochu předčasný.“

„Musím se svým životem něco udělat,“ oponovala a dál na něho upírala ty své obrovské oči.

„Já vím, holčičko. Slyším tě. Jenom říkám, že bys to měla brát víc v klidu, neuspěchat to. Nechci, abys bezhlavě udělala něco, čeho bys pak mohla třeba litovat.“

Reba se usmála. „Jako co? Jako třeba vrátit se do firmy a pracovat zas pro tebe?“

„Jako se zbytečně stresovat a rozčilovat, když pro to není důvod. Potřebuješ teď hlavně klid. Hoď všechno za hlavu a uvolni se, dokud ještě můžeš.“

Onni něco ucedila. Hodila přes sebe sako, zaplula do rukávů a uhladila si klopy. Pak sáhla po cigaretách, strčila si je do kabelky, zvedla se a povídá: „Dobrou, lidi! Padám domů.“ Chovala se dokonale normálně, tedy pokud člověk nevěděl, co se právě dělo.

„Dej mi pět minut a svezu tě,“ navrhoval Beck.

Onni se na něho trpce usmála. „Díky, ale ne. Radši se projdu.“

„Na těchhle podpatcích nedojdeš ani na další křižovatku.“

„To není tvůj problém, frajere. Nějak si poradím.“

„Přestaň blbnout, Onni. Řekni Jackovi, ať ti zavolá taxík.

Vyrovnám to s ním, až budu odcházet.“

„Bez starosti. Už jsem dospělá. Myslím, že taxík si zvládnu zavolat sama. Jinak, užij si to v Panamě. A dík za pití! Vážně mi to stouplo do hlavy, ty pitomej hajzle.“

Reba se ohlédla a dívala se za Onni, jak odchází. „Co má za problém?“

„Zapomeň na to. Vždycky, když se přestane mluvit o ní, začne se nudit,“ prohlásil Beck.

Reba se zeptala: „Co to vlastně povídala s tou Panamou?

Kdy to přišlo?“

„Je to jenom takovej krátkej výlet. Pár dní.“

„A co kdybys mě vzal s sebou? Udělala bych si druhý prázdniny. Ty by sis vyřizoval ty svoje obchody a já bych se zatím povalovala u bazénu a chytala bronz. To by byla paráda.“

„Je to vyloženě pro jednoho, holčičko. Čekaj mě dlouhatánský jednání. Ukousala by ses nudou.“

„Ale neukousala. Dovedu se zabavit. No tak, Becku.

Vždyť spolu skoro nejsme. Mohli bysme si to užít. Prosím, prosím, prosím.“

Usmál se. „Ty blázínku. Udělal bych to hned a bez rozmýšlení, kdybych měl jistotu, že nám to dovolí ta tvoje kurátorka. Věř mi, jestli nemůžeš překročit ani hranice státu, sotva tě pustěj ven z USA.“

Reba se zatvářila otráveně. „No jo, do prdele. To je pravda. Úplně jsem na to zapomněla. Nemám dokonce ani pas. V červnu mi propadnul.“

„Tak si zařiď novej, a až nebudeš muset dodržovat všechna ta pravidla, tak tě vezmu do Panamy.“ Rychle se podíval na hodinky. „Když o tom tak mluvím, budu muset běžet. Za hodinu mě přijede vyzvednout limuzína, co mě má odvézt na letiště do L.A.“

„Ty letíš už dneska? Proč jsi mi to neřekl?“

Beck jen mávl rukou. „Jezdím tam tak často, že už mi to ani nepřijde. Každopádně hned jak se vrátím, zavolám.“

„A nemohla bych s tebou jet aspoň tou limuzínou na letiště, že by mě pak řidič hodil zpátky?“

„Je z firmy z L.A. Jede ze Santa Moniky a z toho letiště, kde mě vysadí, to má kousek domů.“

„Do hajzlu. Chtěla jsem bejt chvilku s tebou.“

„To já taky. Necháme to na jindy. Ale teď už padám. Je pozdě.“

16

Společně jsme vyšli do chladné noci, jako když jsme posledně odcházeli od Rosie. Zachovávala jsem si od nich odstup, což jsem maskovala tím, že jsem dělala, že si prohlížím výkladní skříň sousedního obchodu. Beck s Rebou se o něčem tiše bavili, hlavy skloněné k sobě jako spiklenci. Reba se mu vpíjela do očí a i takhle z profilu vypadala dětsky a důvěřivě. Skutečnost, že to Beck táhnul i s Onni, ji zřejmě vůbec nedokázala vymanit z jeho vlivu.

Vypadalo to, že si Vince s Cheneym budou muset najít tajného informátora jinde. Doufala jsem, že bude Reba aspoň držet jazyk za zuby a nic mu nevyklopí.

Pak už chlapík od parkovací služby přirazil k obrubníku s jejím BMW. Beck mu za ni dal spropitné a rychle se otočil, protože mu také přivezli auto, které zastavilo těsně za tím Rebiným. Sotva Reba usedla za volant, vylovila rtěnku, obtáhla si s ní rty a podívala se na sebe do zpětného zrcátka.

Pak zahlédla Becka, zamávala mu a poslala mu také vzdušný polibek. Plně se ale zase vžila do role řidičky a zabočila vpravo na Coastal Road. Ohlédla jsem se právě včas, takže jsem ještě uviděla Becka odjíždět. Otočil to o sto

osmdesát stupňů a zamířil na West Glen Road. Když se nám ztratil z dohledu, Reba zpomalila, také otočila auto do protisměru a rozjela se za ním.

„Co to děláte?“ podivila jsem se.

„Chci, abyste viděla, kde bydlí.“

„Co tam uvidím? V tuhle hodinu? Je tma.“

„Nebude to trvat dlouho. Od West Glen už je to jen asi míli.“

„Je to vaše auto, tak si můžete dělat, co chcete, ale ne že si na mně budete vybíjet svojí blbou náladu.“

Právě tu její náladu jsem pořád nedokázala odhadnout.

Nejdřív jsem si myslela, že flirtuje s Beckem, aby namíchla Onni. Předpokládala jsem, že něco takového proběhne a že to pak s Rebou budeme rozebírat, že budeme srovnávat své postřehy stran Onniiny reakce, zvlášť stran toho jejího spěšného odchodu. Jenže Beck mezitím stačil povolat do zbraně všechny své nebezpečné půvaby a ona jim podlehla.

Drásalo mi nervy, že si ji tak rychle omotal zase kolem prstu, že na ni uplatnil tu stejnou skrytou sílu přitažlivosti, kterou působí Země na Měsíc. A tak právě když jsem si začínala myslet, že jsme ji získali na svou stranu, přetáhl nám ji ten mizera zase zpátky.

Zabočily jsme vpravo na West Glen. Beck se nám ztratil z očí, zmizel za zatáčkami. Dokonce i kdyby za sebou zpozoroval naše světla, nedělal by si z toho nejspíš těžkou hlavu. Vjely jsme do jednosměrky a asi čtvrt míle před

sebou jsme zahlédly jeho vůz. Rozsvítil brzdová světla, zpomalil a odbočil vpravo. V tu chvíli nám opět zmizel z očí. Reba zrychlila, aby ho připravila o náskok, a pak zase přibrzdila. Cestou kolem jakési brány vedoucí na rozlehlejší pozemky se otočila mým směrem a vyhlédla ven okénkem.

Podívala jsem se tam a uviděla obrovský kamenný dům topící se v moři světel.

Zastavila asi padesát metrů za bránou, bránou vedoucí k domu Alana Beckwithe. Zhasla světla, vypnula motor a vystoupila z auta. Než za sebou opatrně zavřela dveře, zeptala se: „Jdete taky nebo nejdete?“

„Ale jistě. Jedenáct hodin večer, ideální čas na procházku!“ Vystoupila jsem z vozu. Reba si dávala velmi záležet, aby nebouchla dveřmi, a ani já nebyla včerejší. Jestli jsme tam byly na výzvědách, na tajné indiánské výpravě, nemělo smysl na sebe nějak hloupě upozorňovat. Vzápětí jsem už tiše našlapovala v jejích stopách. Vracely jsme se ve směru, kterým jsme přijely. A jelikož jsme poslední dvě hodiny strávily v zakouřeném lokále, musely jsme na tom čerstvém vzduchu páchnout jako dva nedopalky. V dané části Montebello panoval klid a tma, protože tam nesvítila jediná pouliční lampa, neměli tam žádné chodníky a ani tam nejezdila auta. Společnost nám dělali pouze hudebníci cvrčkové, do jejichž koncertu voněly eukalypty. Když jsme došly až k Beckově příjezdové cestě, Reba zastavila.

Skrz kovaná vrata se mi naskytl pohled na celé to

úchvatné panoráma. Kamenná stavba v pozadí, napůl roubená a porůstající břečťanem, připomínající svou majestátností a vznešeností klášter, měla mansardovou střechu a v průčelí dlouhou řadu dvojdílných vysokých oken. Pozemek jsem odhadovala na tři až čtyři akry, přičemž na jedné straně jsem zahlédla tenisový kurt, na druhé bazén. Reba přistoupila zprava k bráně a protáhla se mezi veřejí a kamenným sloupkem. Tak velkou mezeru by tam nikdo nečekal, protože ji zakrývaly husté okrasné keře.

Následovala jsem ji a také prošla turniketem z větví, až mi málem potrhaly sukni. Cestou přes trávník jsem si všimla, jak jistě se tam Reba pohybuje. Říkala jsem si, že se tam dřív takhle vkrádala asi nesčíslněkrát. Zřejmě věděla, že se nemusíme bát ani bezpečnostních kamer reagujících na pohyb, ani psů cvičených na zabíjení. Měla jsem jen strach, abychom omylem nesešláply spínač zavlažovacího zařízení a aby nás nezkropil umělý déšť.

V blízkosti domu najednou vyrostlo nad cestou zastřešené loubí táhnoucí se až ke vchodu. Zřejmě mělo chránit před deštěm hosty právě vystoupivší z nablýskaných limuzín. Reba to obešla a zaujala pozici mezi dvěma dohranata zastřihovanými okrasnými keři na vzdálenějším konci. Dohromady ty dva hranaté keře tvořily vlastně takový výklenek velikosti telefonní budky, kam jsme se obě dvě více méně bez problémů vmáčkly. Před nežádoucími pohledy nás chránila neproniknutelná clona stínů.

Tiše jsme čekaly. Osobně mám podobné noční výpravy k smrti ráda, pokud ovšem můj močový měchýř nevolá naléhavě po vyprázdnění. Kdo si koneckonců rád přičapne v keřích u krajnice a čeká, až se ze zatáčky vyřítí automobil a perfektně seřízenými reflektory zacílí na dvě bělostné polokoule jeho velectěného pozadí? K tomu si ještě připočtěte pravděpodobnost, s jakou si můžete počurat boty, a teorie „závidění penisu“ se hned líp chápe.

U paty příjezdové cesty zazářily dva kužely reflektorů a strojové vrčení napovědělo, že se pomalu otevírá masivní kovaná brána vedoucí na pozemek. Po chvilce se nám v zorném poli objevila černá limuzína a pomalu se po příjezdové cestě sunula směrem k domu, těžce a majestátně jako vůz v čele pohřebního průvodu. Řidič zastavil před prvním obloukem loubí a otevřel páčkou zevnitř víko kufru, které se zvedalo zjevně automaticky.

Jako by to bylo všechno předem připravené, rozsvítilo se najednou na zápraží světlo a otevřely se vstupní dveře.

Slyšela jsem Becka někomu něco říkat přes rameno, načež

postupně vynosil na zápraží tři velké cestovní tašky. Šofér mezitím vystoupil z limuzíny, na sobě smoking a typickou čapku, a přesunul se dozadu ke kufru, kde už na něho čekal Beck s bagáží. Šofér tašky jednu po druhé naskládal do zavazadlového prostoru. Pak zabouchl víko kufru a otevřel zadní dveře limuzíny. Beck v tu chvíli zůstal stát a zadíval se směrem k domu, v jehož dveřích se právě objevila jeho

manželka. Zastavila se, zřejmě aby zkontrolovala zámek na dveřích, které vzápětí zabouchla a zamkla. „Máme všechno?“

„Máme. Tašky jsou už v kufru.“

Došla k limuzíně a nastoupila zadními dveřmi dovnitř.

Beck ji následoval. Šofér za nimi zavřel, vrátil se zpátky za volant a také za sebou zabouchl dveře. Slyšitelně odjistil ruční brzdu a pak už se limuzína rozjela směrem k výjezdu na silnici. Osvětlená poznávací značka, kterou jsme zezadu stačily zahlédnout, na sobě měla napsáno ST LIMO-1, což

dávalo jasně tušit, že vůz vyjel z garáží půjčovny limuzín v Santa Terese. Kované veřeje hlavní brány se otevřely, vůz jimi projel, načež se zase zavřely.

Reba, přikrčená celou tu dobu vedle mě, si zapálila dunhillku. Jak z připalované cigarety lačně potahovala první kouř, hřál ji plamen zapalovače do obličeje. Pak zapalovač i krabičku cigaret vrátila do kapsy a vyfoukla oblak dýmu.

Měla v té chvíli pozoruhodně velké a tmavé oči, rty zkřivené v cynickém úsměvu. „Lhář jeden prolhaná! Víte, kdy mi to prvně došlo? Všimla jste si, jak sebou tak jako šknubnul, když mě dneska uviděl? Jasný znamení. Byla jsem poslední člověk na světě, kterýho si přál potkat.“

„Aspoň jste to vyřídila s Onni. Byla na něj pěkně naštvaná.“

„To doufám. Každopádně, padáme odsud, než napadne šerifova pomocníka jít sem na obchůzku. Beck jim vždycky

dává vědět, když odjíždí z města. Můžou se kvůli němu přetrhnout.“

„Jste v pohodě?“

„Je mi skvěle. Jak dlouho by mohlo trvat domluvit si schůzku s těma federálama?“

*

Když jsem se v jedenáct dvacet pět vrátila do svého setmělého bytu, na záznamníku blikala červená kontrolka a upozorňovala mě, že mi kdosi zanechal vzkaz. Rozsvítila jsem lustr, hodila jsem na linku kabelku a tašky s nákupem zase na podlahu. Pak jsem přistoupila ke stolu a chvilku tam jen tak stála a zírala na tu kontrolku, blik, blik, blik, jako by mi snad ten vzkaz někdo poslal morseovkou. Buď to byl Cheney, nebo nebyl. Jiná možnost neexistovala. Kontrolka blikala a mně zbývalo jen zjistit zbytek.

Hlavní problém počátečních stadií snad všech vztahů spočívá v tom, že člověk netuší, jak na tom je, a stejně tak nemá sebemenší představu, jak si vykládat chování toho druhého.

Tak dobře. Musela jsem akorát zmáčknout to pitomé tlačítko, nic víc.

Posadila jsem se. Jestli nevolal, rozhodně jsem mu nechtěla telefonovat jako první, i když jsem se tedy už

nemohla dočkat, až mu povím, jak se mezitím vyvinula situace s Beckem a Rebou. Aspoň jsem ale měla skutečný

důvod se s ním spojit. Vlastně jsem mu potřebovala zavolat co nejdřív, aby mohl Rebě domluvit schůzku s Vincem.

Jenže, necháme-li pracovní záležitosti stranou, a vrátíme se k těm osobním –, na něm byla teď řada, aby se ozval. Jenže vypadal přesně jako ten typ muže, kterému ženy volají samy, příliš pohledný a příliš sexy na to, aby se musel namáhat.

Nechtěla jsem skončit ve stejné kategorii jako všechny ty ostatní ženy, ať už byly, kdo byly. Čím to, že jsem se už po jednom dni cítila tak nejistá? Pak jsem si ale vzpomněla, jak troufalá jsem byla předešlou noc, a posmutněla jsem.

Stiskla jsem tedy to pitomé tlačítko a zaposlouchala se do šustivého zvuku přetáčející se kazety. Píp. „Kinsey, tady Cheney. Je deset patnáct a já právě skončil v práci. Brnkni mi, až se vrátíš. Budu čekat.“ Ještě nadiktoval své číslo.

Cvak.

Podívala jsem se na hodinky. Volal víc než před hodinou. Číslo k němu domů jsem si načmárala na kus papíru, jenže pak se mě zmocnila zase ta strašná nerozhodnost. Říkal, ať zavolám, tak proč bych mu nezavolala? Nebude na tom nic divného ani trapného… tedy pokud si už nešel lehnout. Děsně nerada někoho budím.

Rychle jsem vytočila jeho číslo, než mě napadne další nesmysl.

Zvedl sluchátko s prvním zazvoněním.

O překot jsem ze sebe vysypala: „Jestli jsi spal, přísahám, že si podřežu zápěstí kuchyňským nožem.“

Zasmál se. „Ale vůbec ne, lásko. Jsem noční pták. A ty?“

„Já ne. Já jsem naopak ranní ptáče. Obyčejně vstávám tak v šest a chodím si zaběhat. Jak to, že ses zdržel v práci tak dlouho? Myslela jsem, že děláš do pěti.“

„Celej den jsme seděli zavřený v dodávce kousek od Castle a natáčeli na video, jak přicházej a zase odcházej zákazníci z toho novýho luxusního bordelu, co tam otevřeli.

O víkendu se tam tutově dá čekat pěknej frmol. Jen co chytíme do sítě pár posledních ryb, vyčistíme to tam.“

„Není nic úmornějšího než sedět celý den někde zavřený.“

„Jsem utahanej. Co ty?“

„Já jsem taky pěkně utahaná,“ připustila jsem. „I když

tedy moje večerní aktivity přinesly jistý plody. Nevěřil bys, kde jsem byla.“

„U Rosie asi ne. To by bylo moc snadný.“

„Byla jsem venku s Rebou. Nejdřív jsme šly nakupovat nějaký hadříky a pak jsme se stavily ve vinárně Bubbles, kde jsme potkaly Becka s Onni. Nechci teď zbytečně zacházet do podrobností –“

„Ale, no tak. Nebuď taková. Zbožňuju podrobnosti.“

„Povím ti to všechno, až se uvidíme. Momentálně jsem fakt dost unavená na to, abych to tady teď rozebírala. Hlavní ale je, že Reba je připravená udělat, co je třeba.“

„Souhlasila, že se sejde s Vincem?“

„Přesně. Řekla mi to, je to sotva půl hodiny.“

„Jak to přišlo? Nechci ti kazit radost, ale připadá mi to až

moc dokonalý na to, aby to byla pravda, nemyslíš?“

„Ne, já jí věřím. Z velké části proto, že jsem byla u toho a všechno jsem slyšela a viděla. Beck udělal hned několik zásadních chyb. Asi třikrát nebo čtyřikrát nepokrytě zalhal a Reba ho přitom přistihla. Tedy, ne že by mu to přímo vmetla do tváře. Mazal jí pořád med kolem pusy, ved ty svoje sladký řeči… Připadalo mi ale, že si s tím Reba už umí poradit, zřejmě si už zvykla, jak jí pořád klínuje.

Rozhodující ale bylo, když se dovtípila, že bere Beck do Panamy Tracy, i když dělal, že tam jede sám.“

„Jak jste to zjistily?“

Zaváhala jsem. „Ehm, podnikly jsme menší nezávislý šetření.“

„O tom nechci nic slyšet.“

„Myslela jsem si to. Hlavní ale je, že se Reba chce co nejdřív setkat s federálama.“

„No, to je sakra dobrá zpráva! Dám vědět Vinceovi, jen co se mi podaří s ním spojit. To by ale mohlo trvat i pár dní.

O víkendech je těžko k zastižení.“

„Čím dřív, tím líp. Nepotřebujeme, aby si to zase rozmyslela,“ podotkla jsem.

„Když už jsme u toho, Vince si proklepnul toho maníka od FBI, co přinesl Rebě ty fotografie. Ukázalo se, že ho nedávno přeložili z jinýho oddělení a že se chtěl blejsknout, chtěl dokázat, že se nebojí jednat z vlastní iniciativy. Dostal

sprďana, takže dobrý.“

„To ráda slyším,“ prohlásila jsem.

„A co vlastně teď děláš? Už jsi začala počítat ovečky?“

„To má jako znamenat, jestli jsem si už šla lehnout? Ne, nešla.“

„Víš, nerad bych tě zdržoval telefonováním, jestlis už

chtěla spát.“

„Ale kdepak. Právě jsem se vrátila domů. Spíš jsem měla strach, že sis šel lehnout ty a že už tě dneska neuslyším.“

Chvilku bylo ticho.

Pořád ticho. „Haló?“ znejistěla jsem.

„Jsem pořád tady. Jenom mě tak napadlo, co bys říkala společnosti.“

„Teď?“

„Jo.“

Hlavou mi prolétlo, jak jsme oba, on i já, vyčerpaní.

„Dobře. To zní slibně, tedy za předpokladu, že tou společností myslíš sebe, a ne někoho jiného.“

„Dej mi deset minut.“

„Patnáct. Abych se stačila převlíknout.“

Upalovala jsem nahoru po točitých schodech. Brala jsem je po dvou a strhávala přitom ze sebe šaty, které jsem naházela do koše na špinavé prádlo, načež jsem se bleskově osprchovala, oholila si nohy, umyla vlasy a vyčistila zuby, dokonce i nití. Stačilo mi k tomu všeho všudy osm minut, takže mi zbývalo ještě dost času na to hodit na sebe něco

čistého (ne však spodní prádlo) a také převléci povlečení.

Když jsem zase seběhla po schodech dolů a skládala kdovíproč noviny, zaklepal na dveře.

Výtisk Dispatche, který jsem měla právě v ruce, jsem zahodila do odpadkového koše a šla mu otevřít. Ty své kudrnaté vlasy měl trochu mokré a voněl jako mýdlo. V ruce držel krabici s pizzou, ze které se linula přímo božská vůně.

Zavřel za sebou dveře a povídá: „Ještě jsem dneska nevečeřel. Teď mi to přivezli. Máš hlad?“

„No jasně. Vezmem to nahoru?“

Usmál se a shovívavě zakroutil hlavou. „Pořád ve spěchu, viď? Máme přece dost času.“

*

V jednu hodinu ráno mi ostříhal vlasy, jak slíbil. Seděla jsem přitom na židli uprostřed své miniaturní podkrovní koupelny, přes ramena přehozený ručník. Cheney měl další ručník ovinutý kolem pasu.

Poznamenala jsem: „Většinou se stříhám sama, nůžkama z manikúry.“

„To vidím,“ podotkl a dál mě soustředěně a zručně šmikal. Třebaže mi vlasy nakonec zkrátil jen minimálně, nějakým zázrakem tvořily kompaktní celek složený z úhledných kaskád.

Prohlížela jsem si jeho odraz v zrcadle. Vážně. „Kde ses naučil stříhat vlasy?“

„Strejček se tím živí. Má kadeřnictví na Melrose, ‚Hvězdné holičství‘ se to tuším jmenuje. Počítá si tři nebo čtyři stovky dolarů za hlavu. Kdysi jsem si říkal, že kdyby mě náhodou vylili z policejní akademie, že bych se moh třeba živit jako on. Nevím, která z těch dvou možností naháněla mým rodičům větší hrůzu, jestli vidina, že se stanu policajtem, nebo představa, že budu bohatejm paničkám ondulovat vlasy. Oni jsou totiž děsně slušný a nesnášej snobárny.“

„Víš, kdo mi dělal poslední sestřih, co za něco stál?“

„Danielle Riversová. Dobře si to pamatuju.“ Cheney se v té chvíli soustředil na mou šíji, kde mě chvilku lechtal nůžkami, jak se snažil odvádět svou práci co možná nejlépe a nezastřihnout mi to křivě.

Danielle Riversová byla sedmnáctiletá prostitutka, se kterou mě seznámil právě Cheney. V rámci pravidelného střídání pozic u policie ho tehdy zrovinka přeložili na mravnostní. Mě si v té době zase najali, ať vypátrám vraha Lorny Keplerové, krásné mladé ženy, která se namočila do natáčení pornofilmů a která dělala sex za peníze. Danielle mi Cheney představil proto, že byly s obětí v zásadě kolegyně.

Prohlásila jsem: „Danielle se tehdy hrozně divila, jak málo vydělám, asi polovinu toho co ona. Měls slyšet, když

vykládala, jak co nejrozumnějc investovat. Určitě to měla od Lorny. Kéž bych ji byla poslechla! Možná bych byla dneska

bohatá.“

„Lehko nabyl, lehko pozbyl.“

„Vzpomínáš na ty sendviče, cos koupil tehdy v tom bistru v nemocnici, když ji přijímali?“

Usmál se. „Pane bože, ty byly ale hnusný. Z automatu.

Se šunkou a se sýrem.“

„To jo, ale tys do nich přidal koření a já nevím co ještě, takže se pak daly normálně jíst.“

Podal mi příruční zrcátko, políbil mě na temeno a povídá: „Tak, a je to.“ Otočila jsem se a přidržela si zrcátko tak, abych se viděla zezadu. „No ne! Vypadá to bezvadně.

Díky.“ Stočila jsem pohled k jeho ručníku, který se vpředu poněkud rozhalil. „Líbí se mi tvůj kamarád ‚kašpárek‘.

Zřejmě se chystá nějaký představení a on si řekl, že se podívá skrz oponu, pro jaký bude hrát diváky.“

Cheney se podíval směrem dolů. „Tak proč nejdeme vedle a nepodíváme se, jak zvládne svou roli?“

Nakonec jsme usnuli, stulení k sobě jako koťata.

17

V pátek jsme se vykopali z postele až v deset hodin dopoledne. Osprchovali jsme se, oblékli a společně si vyšli na procházku na Cabana Boulevard, kde jsme si v malé kavárně na pláži dali snídani. Cheney měl jít do práce až

někdy odpoledne, vystřídat v hlídkovém voze kolegy z první směny. Po snídani jsme ještě chvíli postávali na chodníku a povídali si, dokud jsme nevyčerpali všechna témata.

Rozloučili jsme se přibližně v poledne. Jeho čekalo ještě nějaké zařizování, já se už také psychicky připravila na samotu. Dívala jsem se za ním, dokud mi jeho červený mercedes nezmizel z dohledu, a pak jsem vykročila zpátky po pěšince vinoucí se kolem Henryho domu.

Henry klečel uprostřed květinových záhonků, na kterých právě rašil šáchor. Měl bosé nohy, na sobě kraťasy a tílko, a kousek vedle ležely v trávě jeho sandály. Pletí šáchoru vyžaduje jistou trpělivost. Tenhle plevel se totiž množí větvením podzemních oddenků, ze kterých raší nové výhony, a tak nestačí pouze vytrhat dospělé rostliny, ale je třeba zničit celou rozsáhlou síť kořenů, s jejichž pomocí se rostlina dál vesele množí. Hromádka plevele, který už Henry

stačil vyplít, proto připomínala spíše hromádku pavouků s tenkýma nohama a černými tělíčky velikosti hlavičky od zápalek.

„Potřebuješ pomoct?“

„Ne, ale jestli chceš, můžeš mi dělat společnost.

Likvidace tady toho neřádu mě kdovíproč uspokojuje. Jsou to ale hnusný malí prevíti, co?“

„Fujtajbl. Myslela jsem, žes všechen šáchor vytrhal už

na jaře.“

„Je to věčný boj. A člověk ho nemůže nikdy vyhrát,“ s těmi slovy se zvedl na paty, o kousek se poposunul a pustil se do dalšího úseku.

Skopla jsem z nohou tenisky, posadila se do trávy a vystavila nohy na odiv sluníčku. Henryho jeho ponurá nálada zřejmě už opustila, a třebaže se určitě ještě trápil, vypadal už zase skoro jako ten starý Henry.

„Všiml jsem si, žes měla v noci návštěvu,“ poznamenal, aniž ke mně vzhlédl.

Zasmála jsem se, zřejmě že jsem cítila, jak mi tváře zalévá ruměnec. „To byl Cheney Phillips. Od policie ze Santa Teresy. Je to kamarád nadporučíka Dolana,“ dodala jsem, jako by to snad mělo nějaký význam.

„Fešák?“

„Velkej. Známe se ale už léta.“

„Říkal jsem si, že to tak nějak asi bude. Co tě znám, nejednalas nikdy impulzivně.“

„Ve skutečnosti ale jsem impulzivní. Jenom mi vždycky trochu trvá, než něco dodělám.“

Pak jsme chvilku společně mlčeli a to ticho, které mezi námi panovalo, rušil jen lomoz Henryho lopatky bořící se do země.

Nakonec jsem promluvila já: „Je Lewis ještě pořád ve městě?“

„Letí mu to zítra. Už je to mezi námi lepší, kdyby tě to náhodou zajímalo. Sice ho ještě pořád nechci vidět, ale zase se udobříme.“

„A Mattie?“

„Tak s tou to zřejmě taky líp dopadnout nemohlo.

Nakonec nikdy jsem si nemyslel, že z toho vztahu vzejde něco vážnýho.“

„Ale to klidně mohlo.“

„‚Mohlo‘ ještě nic neznamená. Osobně radši řeším to, co je, a ne to, co by ‚mohlo‘ být. A vzhledem k tomu, že jsem se dožil svých úctyhodných sedmaosmdesáti, aniž jsem poznal dlouhodobý vážný vztah, není ani důvod si myslet, že jsem něčeho takového vůbec schopen.“

„A nemohl bys jí aspoň zavolat?“

„To bych sice mohl, ale vůbec netuším, k čemu by to bylo. Vyjádřila se, myslím, dost jasně. Já jí víc nabídnout nemůžu a vlastně ani nevím, co bych k tomu ještě dodával.“

„A co když zavolá ona tobě?“

„To je její věc,“ utrousil. „Nechci vypadat jako

hromádka neštěstí. Nic mi totiž nechybí.“

„No jasně že ti nic nechybí, Henry. Přece nebudeš zdrcenej, jako kdybys s ní chodil léta. Na druhou stranu mě ale mrzí, že vám to nevyšlo, protože vám to spolu ohromně slušelo.“

„Ty sis představovala… co vlastně? že si ji odvedu k oltáři?“

„William se oženil v sedmaosmdesáti, tak proč bys i ty nemohl?“

„Ten je od přírody zbrklý. To já jsem spíš staromilec.“

Hodila jsem po něm hrst trávy. „To tedy nejsi.“

*

V pět hodin mi zavolala Reba a vyrušila mě z toho, co jsem zpětně klasifikovala jako prvotřídního šlofíka Natáhla jsem se totiž do postele s knížkou od svého oblíbeného autora špionážních románů, od Johna le Carrého. V pokoji panovalo příšeří. Teplota byla mírná a přikrývka, kterou jsem přes sebe přetáhla, vážila tak akorát. Zvenčí ke mně doléhalo vrčení sekačky a spolu s ním pft, pft, pft Henryho rozstřikovače, který skrápěl čerstvě posekanou trávu drobnými kapičkami vody. Protože jsem předešlé noci téměř nespala, usnula jsem, jako když mě do vody hodí, respektive jako když hodí těžký balvan do hodně hluboké tůně. Nevím nevím, jak dlouho bych spala, nebýt toho telefonu, jehož

zvonění mě nakonec probudilo. Zvedla jsem sluchátko a

zamumlala: „Mnóó.“

„Tady Reba. Vzbudila jsem vás?“

„Obávám se, že jo. Kolik je hodin?“

„Pět a pět minut.“

Podívala jsem se střešním oknem na oblohu ve snaze stanovit, jestli slunce teprve zapadá nebo už zase vychází.

„Ráno nebo večer?“

„Odpoledne. Pátek. Jenom mě zajímalo, co jste se dozvěděla od těch lidí.“

„Nic zvláštního. Cheney sice právě sedí v hlídkovém voze, ale vím jistě, že se snaží spojit s tím svým člověkem z Washingtonu. Domluvit tu schůzku jim ale může trvat i pár dní. On totiž ten případ zajímá celkem dost vládních úřadů a agentur, takže se asi budou všelijak dohadovat.“

„Už aby to bylo vyřízený. Beck se vrací v neděli večer.

Nechci se s ním bavit, když spolupracuju s váma.“

„Tomu rozumím. Bohužel to nezáleží jenom na Cheneym, ale ještě na dalších lidech, takže to nemůžeme moc popohnat. Kromě toho se blíží víkend, a ani to nám moc nepomůže.“

„Taky si myslím. Nechtělo by se vám někam zajít?

Třeba na večeři?“

„To zní dobře. V kolik?“

„Brzo, anebo rovnou hned. Jak se to hodí.“

„Máte v plánu něco konkrétního? Nějaký konkrétní místo?“

„To nechám na vás. Já vím jenom jedno. Když odsud co nejdřív nevypadnu, zešílím.“ Slyšela jsem, jak si zapálila cigaretu.

„Co vás doma tak žere?“ zeptala jsem se.

„Ani nevím. Celej den jsem děsně neklidná. Nejradši bych si zašla někam se napít nebo si zahrát poker.“

„To nedělejte.“

„To se snadno řekne. Vždyť už zas kouřim krabičku denně.“

„Mohla jsem vám to rozmluvit.“

„Nedokázala bych si pomoct.“

„To se jenom tak říká. Já těmhle řečem nevěřím. Buď jste jednou vzala život pevně do rukou, nebo vám na něm nezáleží.“

„Já vím, ale když mně je tak mizerně. Vím, že je Beck hajzl, jenže já toho chlapa prostě miluju –“

„Milujete ho?“

„No… teď už ne, ale milovala jsem ho. Vadí to snad?“

„Nemyslím.“

„Navíc mi tak nějak chybí bejt zavřená, i když vím, že to zní teda dost divně.“

„To jsou mi ale vtipy.“

„No, to nejsou,“ opravila mě. „Ve vězení jsem nemusela o ničem rozhodovat, nemusela jsem tyhle věci vůbec řešit, takže jsem toho ani nemohla tolik zvorat. Tady venku je to jiný. Proč bych se tady měla chovat slušně?“

Celá zoufalá jsem si začala mnout kořen nosu. „Kde jste teď, doma u otce?“

„Jo, a nikdy byste neuhádla, kdo nás poctil návštěvou.“

„Kdo?“

„Lucinda.“

„Ta ženská, jak si ho chtěla vzít?“

„Jo, přesně ta,“ odpověděla. „Děsně ráda by byla u toho, až poruším podmínku. Jak do toho zase spadnu, vpluje tátovi do života, ani se za mnou nestačej zabouchnout dveře.“

„Tak to se radši koukejte dát pěkně do kupy.“

„To by šlo mnohem snáz, kdybych se mohla napít. Nebo bych se třeba mohla stavit v Doubble Downu a jenom se dívat. To mi přece neublíží.“

„Nechala byste už toho? Dělejte si klidně, co chcete, ale nelžete si do vlastní kapsy. Hledáte jenom záminky, abyste se mohla zase začít ničit.“

„Asi jo, ale stejně by to byla úleva.“

„Koukněte, co kdybych nasedla do auta a stavila se pro vás?“

„Já nevím. Když o tom tak uvažuju, už mi to nepřipadá jako tak dobrej nápad. Jestli tu s ním nechám Lucindu samotnou, přidělá nám fůru starostí. Přičinlivá je na to dost.“

„Ale no tak. Co by asi tak mohla udělat? Váš otec mi říkal, že s ní skončil.“

„Umí v tom chodit. Už jsem to jednou zažila. Navíc,

jestli vám táta říkal, že už s ní skončil, tak proč teda sedí vedle v pokoji?“

„Můžete ji už pustit z hlavy? Vždyť ta ženská je poslední člověk na světě, kvůli kterému byste si měla dělat starosti.

Koukněte, dejte mi pár minut, něco na sebe hodím a jsem u vás.“

„Jste si jistá, že chcete někam vyrazit?“

„Jistěže jsem si jistá. Tak co abyste mi přišla naproti po příjezdové cestě a já vás nabrala rovnou u brány?“

*

Cestou k ní jsem se pokoušela zhodnotit situaci. Reba zcela jistě balancovala na kraji propasti, na jejímž dně ji čekala záhuba. Od chvíle, co si zapálila tu první cigaretu, jsem pořád tak trochu čekala, kdy ztratí vůli nadobro. Po dvou letech strávených v Coroně odvykla nástrahám a konfliktům skutečného světa a odnaučila se také počítat s jejich následky. život ve vězení, jakkoli nepříjemný, jí zřejmě svými omezeními skýtal pocit bezpečí. Teď toho na ni najednou bylo moc a ona měla jen málo času, aby se s tím náporem nějak vypořádala. Asi nejhorší bylo, že hned po propustění zjistila, že to na ni Beck všechno navlékl, aby sám nemusel do vězení, a že měl už dávno poměr se ženou, kterou celou tu dobu považovala za svou nejlepší přítelkyni.

Zřejmě v sobě našla dost síly, aby si připustila, že ji podvedl, ale už jí žádná nezbyla, aby se s ním dokázala

rozejít. Viděla jsem, jak je rozpolcená; léta na něm doslova visela. Největší strach mi ale nahánělo, že nedokázala odolávat stresovým situacím. Kdyby se nám schůzku s Vincem podařilo uspořádat hned, šlo by to jistě jako na drátku a Reba by mu ochotně pověděla všechno, co ví. S

třídenním nebo čtyřdenním zpožděním ovšem hrozilo, že nad sebou ztratí kontrolu. A třebaže jsem za ni nenesla žádnou odpovědnost, táhla jsem za jeden provaz s těmi, kteří ji připravili o poslední zbytky rovnováhy.

Když jsem přijela k jejich domu, opírala se o velký pískovcový valoun vpravo vedle brány. Seděla tam s překříženýma nohama, na sobě námořnicky modrou větrovku, džíny a tenisky, v ruce zapálenou cigaretu. Když

mě uviděla, ještě naposledy z ní potáhla a pak ji zašlapala do země. Sotva nastoupila do auta, interiér se doslova zaplnil nervní energií, kterou vyzařovala, jako vyzařuje slunce teplo. Pohybovala se vzrušeně a roztržitě a měla snad až

příliš jasné oči. „Co jste si to udělala s vlasama?“

„Nechala jsem se ostříhat.“

„Vypadá to dobře.“

„Díky.“ To už jsem ale zařadila zpátečku a natřikrát se v té jejich uličce otočila.

Natáhla krk a ohlédla se zpátky k bráně. „Jenom doufám, že až se vrátím, už tady nebude. Nevěřím, že si to sem přihasila jen tak bez ohlášení.“

„Jak víte, že mu předtím nezavolala?“

„To by bylo ještě horší. Jestli jí dovolil, ať sem přijede, je ještě větší blázen než já.“

„No tak, pěkně se zhluboka nadechněte a vzpamatujte se.

Je vás tu plno.“

„Omlouvám se. Mám pocit, jako by se ve mně někdo schovával a snažil se vyskočit ven. Kéž bych tak měla chlapa! Radši bych se sice napila, ale zapíchat si by taky bodlo.“

„Tak zavolejte psychiatrovi. Od toho jsou přece tady.“

„Nemám psychiatra.“

„Tak zavolejte Priscillu Hollowayovou.“

„Dobrý. Pusťte to z hlavy. Dostala jsem vás, co?“ řekla a zasmála se.

„To tedy jo. Nevyznám se ve vás.“

„No, ale víte, že já taky ne? Radši si z toho dělám srandu, abych se přes to nějak přenesla. Jako každej.“

Chvilku nic neříkala a jen se dívala z okna. „Do prdele. No nic. Nějak to snad zvládnu.“

„Jako jste to předvedla už v minulosti…,“ nechala jsem větu vyznít doztracena.

„No tak mi poraďte, když jste tak chytrá!“

„Jděte na terapii, na sezení.“

„Kam?“

„Jak to mám vědět? Jedeme teď ke mně domů, tak se podíváme do zlatých stránek. Anonymní alkoholici maj pobočky všude a maj jich spoustu.“

Když jsme dorazily ke mně, najít příslušné číslo a zavolat na ně nám netrvalo ani minutu. Jak se ukázalo, nejbližší setkání anonymních alkoholiků se konalo v rekreačním areálu asi čtyři bloky od mého domu. Raději jsem ji tam osobně zavezla, protože jsem v dané chvíli příliš nevěřila tomu, že tam sama skutečně půjde.

„Za hodinu vás sem zase přijedu vyzvednout,“ slíbila jsem a ona namísto odpovědi jen zabouchla dveře auta.

Schválně jsem počkala, až zmizí uvnitř, a pak jsem čekání prodloužila ještě o další minutu pro případ, že by si to rozmyslela, uvnitř se otočila a chtěla nenápadně vzít roha.

Najednou mi došlo, proč se rodiny alkoholiků uchylují k tak zoufalým opatřením. Už i já jsem stěží odolávala pokušení sledovat ji na každém kroku. Nabízelo se mi buď tohle, nebo jsem nad ní mohla nadobro zlomit hůl a pustit ji z hlavy.

Kdyby mi tak nezáleželo na tom, aby nic neprozradila, než

se sejde s Vincem, zřejmě bych volila tu druhou možnost.

Abych nějak zabila čas, objela jsem blok a zaparkovala před Rosiinou hospůdkou. Samozřejmě že jsem si uvědomovala ironii situace: čekám na Rebu v putyce, zatímco ona s odbornou pomocí přemáhá chuť se napít. Za barem obsluhoval Lewis osobně, kolem pasu uvázanou zástěru. Na vzdálenějším konci baru seděli dva „anonymní“

alkoholici, kteří si zjevně spletli adresu. Na obrazovce televizoru visícího v rohu běželo golfové utkání, které se konalo na nějakém zeleném palouku nebo kde. Rosie zřejmě

řádila v kuchyni a připravovala večeře, protože to tam vonělo smaženou cibulkou. Kromě cibulky musela smažit ještě ledviny nějakého zvířete, ani jsem nechtěla vědět jakého.

Vyhoupla jsem se na barovou stoličku a objednala si colu. Kdyby Lewis nevypadal tak vesele a bezstarostně, přísahám, že bych si hleděla svého. Vůbec na něm nebylo znát, že by snad něčeho litoval, nebo že by si dokonce uvědomoval, jaké trable způsobil.

Postavil přede mě colu a povídá: „Kde je Henry?

Několik dní už jsem ho neviděl.“

Pozorně jsem se na něho zadívala. „Ty vážně nevíš?“

„Co? Něco se mu snad stalo?“

Chvilku jsem váhala, ale pak jsem váhat přestala: „Koukni, vím, že mi do toho nic není, ale myslím si, že se Williamovi moc nepovedlo, když tě přemluvil, abys přiletěl.

Než ses tu objevil, Henrymu a Mattie nic nescházelo.“

Lewis na mě vytřeštil oči, jako kdybych promluvila cizí řečí. „Nerozumím ti.“

„Nemusel ses k nim vetřít na tu snídani a ani jsi ji nemusel zvát na rande.“

„Nezval jsem ji na rande. Jen jsem jí navrhnul, jestli by nešla na výstavu a pak nezávazně na oběd.“

„Jo, a přesně tomu tady u nás říkáme rande. Henryho to naštvalo a naštvalo ho to oprávněně,“ trvala jsem dál na svém.

Lewis vypadal zmateně. „Naštval se na mě?“

„No jistě. Těšil se, že budou s Mattie spolu.“

„Tak proč nic neřekl?“

„Jak asi mohl? Vyrukoval jsi na něj, že je stará zapšklá hospodyňka. Přímo před Mattie! Ponížilo ho to. Nemohl nic říct, aby nevypadal ještě hloupějc, než jak se cítil.“

„Jen jsem si ho tak dobíral. V dobrém. Byla to legrace.“

„Podle mě není žádná legrace, když do někoho rýpeš a snažíš se ho ztrapňovat. život je už tak dost složitej.“

„Ale my jsme spolu o ženy vždycky soutěžili. Čistě z plezíru. Ani jeden z nás to ale nikdy nebral vážně. Pro boha živýho, zeptej se Williama, jestli mi nevěříš!“

„Toho tak. Ten to všechno spískal. Sice se do toho neměl plést, ale ty ses zachoval snad ještě hůř. Věděls přece, že o ni Henry celou dobu stál.“

„Jasně že o ni stál, ale já taky. To bylo vidět už tehdá na lodi. Nabídnul jí svoje srdce a stejně tak i já. Jestli tu výzvu neunes, jeho problém. Ale proč s tím teď chodit za mnou?“

„Mattie se s ním rozešla. Říkala, že už ho nechce vidět.“

Lewis znepokojeně povzdychl: „Ach jo. No, tak to vážně nerad slyším, ale se mnou to nemá co dělat.“

„Ale má. Přiletíš si zničehonic do Kalifornie, vtrhneš si sem jako uragán a všechno zničíš. Přitom se tě to vůbec netýkalo. To nebylo ‚v dobrém‘. To byl hnusnej podraz!“

„Ne, to ne. Ani co by se za nehet vešlo. Nevěřím, žes to opravdu řekla. Než abych něco takovýho udělal, to bych si

radši usek pravou ruku.“

„Jenže tys to udělal, Lewisi.“

„To se teda pleteš. Nic takovýho jsem neměl v úmyslu.

Henrymu jsem vždycky fandil. Ví, že pro něj mám slabost.“

„Tak to koukej honem rychle vymyslet, jak to dát zase do pořádku,“ uzavřela jsem to.

*

Chvilku před osmou skončilo Rebě sezení u anonymních alkoholiků, takže vyšla před budovu a zamířila k mému autu. Pořád ještě bylo světlo. Nad obzorem hrozivě visela mlžná clona a od moře vanul studený vítr. „Už je vám líp?“

„Ani ne, ale jsem ráda, že jsem tam šla.“

„Pořád ještě se vám chce na tu večeři?“

„Kruci, musíme zpátky k nám. Zapomněla jsem tam ty fotky.“

„A k čemu je potřebujete?“

„Vizuální pomůcka,“ prohlásila záhadně. „Je tady jeden člověk, se kterým bych vás ráda seznámila. Vždycky v pátek v devět chodí na večeři na jedno takový místo. Ráno jsem si něco ověřila, tak chci vědět, jestli se mi nepotvrdí taková moje teorie. Jenom vyzvednem u táty ty fotky, dáme řeč s mým kámošem a pak to zhodnotíme.“

„A není devět hodin na večeři trochu pozdě?“

„To bych řekla. Ve vězení se podávala už v pět odpoledne. To bylo těžce depresivní. Člověk si pak připadal

jako malý dítě.“ Otočila se na mě. „Proč jedete tudy? Přece jsme měly odbočit doprava!“

„No, vlastně nemusíme až k vám domů. Mám ty fotky taky. U sebe v kanceláři. Cheney mi je dal.“ Napadlo mě, že se mě třeba začne vyptávat, jak to že mám ty fotografie i já, ale zřejmě se soustředila na něco jiného. Zpytavě se na mě zadívala.

„Co je?“

„Všimla jsem si, že z vás co chvíli vypadne Cheneyho jméno. To od něj máte tohle?“ ukázala mi prstem na krk.

„Co mám?“

„No tady ten cucflek na krku.“

Zahanbeně jsem se chytila rukou za krk a ona se zasmála. „Dělám si srandu,“ prohlásila.

„Vtipný. Ohromně vtipný.“

„Víte, celkem mě hřeje pomyšlení, že máte taky nějakej sexuální život.“

„Mě zase hřeje pomyšlení, že můj sexuální život je moje soukromá věc,“ ucedila jsem. „Takže, kdo je ten člověk, co mě s ním chcete seznámit?“

„Marty Blumberg. Beckův firemní kontrolor.“

18

Dojela jsem ke kanceláři a nechala Rebu chvilku čekat v autě. Motor běžel na neutrál, já běžela do pracovny pro manilovou obálku, kterou jsem měla v zásuvce psacího stolu. Když jsem se vrátila zpátky, podala jsem obálku Rebě a koutkem oka sledovala, co dělá. Mezitím jsem objela blok a zamířila k pasážím nákupního střediska. Reba z obálky vytáhla fotografie a prohlížela si je asi jako brouka pod mikroskopem. Pak je zase beze slova vrátila do obálky, na tváři nic neříkající výraz.

V podzemních garážích, které se táhly pod celým nákupním centrem a vypadaly jako šedivá jeskyně s nepřirozeně nízkým stropem, jsem našla patrně poslední volné místo na zaparkování. Došly jsme k jezdícím schodům a vyjely do prvního podlaží obchodního domu, kde byly všechny ty luxusní obchody. Reba s manilovou obálkou v ruce šla asi dva kroky přede mnou, takže jsem div neběžela, abych jí stačila. Už nevypadala tak rozhozeně jako před chvílí a to mě těšilo. „Kam to jdeme?“

„Do baru Dale’s.“

„Ale proč Dale’s? Vždyť je to pajzl.“

„To není pravda. Je to pupek Santa Teresy.“

„Divím se, že ne světa,“ poznamenala jsem sarkasticky.

V baru jménem Dale’s si nepotrpěli na zbytečný luxus.

Lidé se tam chodili napít, nic víc, nic míň. Opět jsem řešila to stejné dilema: mám se zachovat jako slečna vychovatelka a navrhnout jiný podnik, nebo mám mlčet a nechat zodpovědnost a rozhodování na ní? V daném případě zvítězila má vlastní zvědavost. Ten Marty Blumberg mě totiž po čertech zajímal.

Vstoupily jsme do lokálu a chvilku postály ve dveřích, abychom se trochu vzpamatovaly. Do baru Dale’s jsem nezavítala celou věčnost, ale vypadalo to tam pořád stejně, úzká místnost s barovým pultem po levé straně a vzadu s jukeboxem. U pravé stěny stálo těsně vedle sebe asi šest nebo osm stolů. Osvětlení zajišťovaly většinou reklamní neony s emblémy pivovarů, vyvedené nejčastěji v modré a červené barvě. Spolu s námi zevlovala po lokále řada štamgastů, kteří zabírali všechny barové stoličky a většinu židlí. Sedmaosmdesát procent z nich kouřilo, a tak vzduch uvnitř připomínal ranní mlhu. Konstrukce zavěšená u stropu tlumila osvětlení do té míry, že si v ničem nezadalo se snášejícím se soumrakem venku. Jukebox, jak jsem si vzpomínala, byl plný starých gramofonových desek nahraných rychlostí 45 otáček za minutu. Hilltoppers právě tklivě pěli píseň „P.S. I Love You“, do jejíhož rytmu se pokoušela tančit jakási dvojice. Ploužili se improvizovaným

parketem vedle záchodků, které byly pro pány i dámy bez rozdílu. Piliny na podlaze a akustické obložení stropu měly ten efekt, že jak hudba, tak hovor hostů zněly, jako by vycházely z vedlejší místnosti.

Na stěnách visely černobílé fotografie ze čtyřicátých let, soudě podle účesů a oblečení zvěčnělých dam. Z každého snímku se také zubil plešatějící muž středního věku, patrně slovutný Dale. Vždycky objímal kolem ramen nějakého slavného sportovce, baseballového hráče, profesionálního zápasníka či královnu Roller Derby –, jejichž podpisy se skvěly v dolních rozích.

Automat na praženou kukuřici velikosti babiččiny almary, stojící na vzdálenějším konci místnosti, chrlil praženou kukuřici, jíž barman plnil papírové sáčky, které pak nabízel hostům. Na barovém pultu proto stály v pravidelných rozestupech skleničky s kořením, kterým se zpravidla popcorn dochucuje, sůl s česnekem, citrónový pepř, červená paprika, kari a v zelené papírové krabičce též

sušený parmezán. žíznivé štamgasty ovšem nemohla pražená kukuřice nikdy udržet střízlivé, a tak sloužila spíš k tomu, aby měli čím prokládat ten svůj chlast. Když jsme si sedaly, strhla se mezi nimi ostrá hádka o politice, které nikdo z nich očividně nerozuměl.

„Tak kde je?“ zeptala jsem se a rozhlížela se po místnosti.

„Nač ten spěch? Dorazí každou chvíli.“

„Myslela jsem, že jdem na večeři. Jenže nevím o tom, že by se tady vařilo.“

„No, a ono se tu vaří. Chili sedmkrát jinak,“ načež začala na prstech vypočítávat jednodivé možnosti. „S makaróny, s cibulkou, se sýrem, s ústřicemi, se zakysanou smetanou nebo s koriandrem, což lze ještě navzájem kombinovat.“

„To je jenom šest.“

„Pak si to samozřejmě můžete dát bez ničeho.“

„Aha.“

Jukebox vybral další prastarou desku a Jeny Vale spustil svou verzi skladby „Iťs All in the Game“: Mnoho slzí muselo skanout… Na Cheneyho jsem radši ani nemyslela, aby to náhodou nepřineslo našemu vztahu smůlu.

Objevila se servírka. Reba si objednala ledový čaj a já pivo. Mohla jsem si sice také objednat ledový čaj, ale to bych si jen zbytečně hrála na ctnostnou, a přitom taková nejsem. Vinou té její abstinence jsem si až příliš dobře uvědomovala každou kapku alkoholu, kterou prolévám hrdlem. Kromě toho jsem se bála, že sotva otočím hlavu, popadne mou sklenici a naráz jí do sebe půlku obrátí.

Jelikož na jídelním lístku skutečně nebylo z čeho vybírat, objednaly jsme si chili sedmkrát jinak se všemi šesti možnými obměnami. Za chvilku nám je přinesli a bylo pálivé, kořeněné a vydatné. Recept na ně nechalo vedení podniku vytisknout na reklamní papírové prostírání. Byla jsem v pokušení jedno štípnout, ale úplně dole stálo

„množství na 40 porcí“, což se mi zdálo trochu moc na to, že obvykle večeřím sama vstoje nad dřezem. „Ještě jste mi nedopověděla, jak se Beck podílel na výstavbě nákupního centra,“ poznamenala jsem.

„To jsem sama ráda, že se na to ptáte. Nečekala jsem, že se toho tak chytíte.“

„No vidíte,“ řekla jsem, „takže, dáte si tu práci a zasvětíte mě?“

Neodpověděla hned, protože si zapalovala cigaretu. „Nic na tom není. Jedna projektantská firma z Dallasu koupila v roce 1969 pozemky a předložila veškerou potřebnou dokumentaci. Majitel si myslel, že to bude procházka růžovým sadem. Byl v tom směru dokonce takový optimista, že hned všude rozvěsil cedule ‚Pasáže, nákupní centrum budoucnosti, otevíráme na podzim 1973‘. Pak si to vzali do parády na odboru výstavby a uzemnili ho všema těma svejma normama a nařízeníma. Šestnáctkrát ty plány předělával, ale nikdy se jim nezavděčil. Po dvanácti letech to pořád ještě neměl schválený, tak to rozšířil mezi lidma a někdo mu doporučil Becka. To bylo v roce 1981. Projekt se podařilo dokončit do roku ’85, neuvěřitelný tři roky po zahájení stavebních prací.“ Čekala jsem, co bude dál.

„Z toho, jak se tváříte, vyvozuju, že vám to pořád nedošlo,“ postřehla.

„Prostě mi to dopovězte, ano? Nechci hádat, protože to zdržuje a kazí mi to náladu.“

„No tak se nad tím zamyslete! Jak myslíte, že Beck získal všechna ta povolení a kladný posudky? Protože je takovej fešák?“ Zírala jsem před sebe a připadala si hloupě.

Reba několikrát neslyšně luskla prsty, tedy udělala ono univerzální gesto, které značí placení.

„Úplatky?“

„Přesně tak. Tam se poděly ty peníze, těch tři sta padesát tisíc, který jsem údajně měla zpronevěřit. Většinu těch peněz jsem předávala osobně, i když jsem až

doposledka netušila, co ve skutečnosti dělám. Věděla jsem jenom, že mě pořád posílá do horoucích pekel a že mám tam a tam doručit naditou obálku. Některé byly spolehlivě pro pány ze Sacramenta, Beck vždycky podmazával nerozhodný zákonodárce –, ale většina putovala do rukou místních papalášů, co měli pravomoci to zatrhnout. Jakmile se nakapsovali, ochotně mu šli z cesty.“

„Ale to znamená praní špinavých peněz v politice.“

„Neříkaj vám náhodou blesk?“ podivila se mírně a povytáhla obočí. „Nedomlouváte mi snad právě kvůli tomu to rande s federálama? Abyste ho za to dostali?“

„Nevěděla jsem, jak daleko chcete zajít.“

„Jak nejdál to půjde.“

„Ale neříkala jste mi snad na začátku, že ty peníze uklízí do zahraničí, aby na ně nemohla jeho manželka?“

„To mi napovídal on. Ve skutečnosti jsem o tom, co dělá, neměla sebemenší představu do chvíle, než se u nás

konal audit. Dala bych ruku do ohně za to, že lifruje prachy do ciziny dál, a to nejrychlejc, jak dovede. Teď už v tom mám aspoň jasno; nikdy to nedělal kvůli mně.“

„To je mi líto. Vím, jak je to pro vás asi nepříjemné.“

„Nepříjemný to možná je, ale taky je to pravda,“

zkonstatovala věcně.

V devět hodin, málem na vteřinu přesně, dorazil Marty Blumberg. Reba ho už vyhlížela, takže mu zamávala a okamžitě ho běžela přivítat. Zastavil se na baru a zapálil si.

Barman mu sám od sebe přinesl pití, whisky jako obvykle.

Byla tak tmavá, že připomínala colu. Se sklenkou v ruce se přiloudal k našemu stolu. Mohlo mu být něco k padesáti a kdysi se za ním jistě otáčely všechny ženské široko daleko.

Teď trpěl nadváhou. Měl dobře o čtyřicet kilo víc, než by snesl, a šaty si klidně mohl kupovat ještě o číslo větší.

Kapsy kalhot měl rozšklebené a knoflíky košile tak tak odolávaly, protože ho ta košile sotva obepínala. Měl takovou dětskou tvářičku, trochu zarudlou, a na svět z ní koukaly dvě smutné modré oči. Mezi nimi se ztrácel nos jako knoflík a vše korunovaly tmavé, kudrnaté vlasy. Vypadalo to, že Rebu opravdu rád vidí. Vyzvala ho, ať si přisedne, a pak ukázala na mě ohnutým palcem, jako že nás představí: „Tohle je Kinsey Millhoneová. Marty Blumberg,“ řekla.

Zmohla jsem se na klasické: „Dobrý den, Marty. Těší mě,“ načež jsme si podali ruce.

Marty si rychle prohlédl Rebu od hlavy až k patě.

„Nevypadáš o nic hůř, než jak si tě pamatuju. Kdy ses vrátila?“

„V pondělí. Kinsey pro mě přijela a dovezla mě domů.

Celá ta záležitost pro mě byla ohromná zkušenost… k čemu mi ale bude, nevím.“

„Chápu.“

„Slyšela jsem, že máte teď nový kanceláře. To je fajn, že to máš takhle blízko, viď? Dale’s byl přece vždycky tvůj oblíbený podnik.“

Marty se usmál. „Chodím sem jenom posledních čtrnáct let. Za ty peníze, co jsem tady už nechal, bych se klidně moh stát spolumajitelem.“

Reba si vytáhla cigaretu, Marty vzal do ruky její zlatý zapalovač značky Dunhill a škrtl. Když se Reba skláněla k plameni, zastrčila si za ucho neposedný pramen vlasů a mimoděk se dotkla jeho ruky. Natáhla kouř a nakrátko zavřela oči. Kouření je jako modlitba, samozřejmě když k němu člověk přistupuje obřadně a s úctou. „Beck říkal, že jsou ty kanceláře moc hezký.“

„Jako ze žurnálu,“ upřesnil.

„No, zvlášť od tebe to zní jako pochvala. Co bys říkal menší prohlídce? Beck mi slíbil, že mě provede, ale odjel do Panamy.“

„Prohlídce? No jistě, proč ne? Zavolej mi a nějak se domluvíme.“

„A co třeba dneska večer? Jsme tady, takže to vyřídíme

rychle.“

Váhal. „To by asi šlo. Stejně se tam potřebuju vrátit pro aktovku a taky bych si měl uklidit na stole.“

„Ty si uklízíš na stole v pátek v noci? Tomu říkám pracovní nasazení.“

„Beckovo nový pravidlo, nenechávat na stolech žádný papíry, žádný desky, a zvlášť ne přes noc. Vypadá to tam jak v předváděčce. Osobně po sobě většinou uklízet nestíhám, kolik se mi toho vždycky nakupí. Zřejmě to budu muset dodělávat i v sobotu.“

„Je workoholik,“ utrousila směrem ke mně a pak se zase obrátila na Martyho. „Kinsey je soukromá vyšetřovatelka…

soukromý očko!“ dodala a ještě to schválně zdůraznila. Zase se otočila ke mně: „Neměla byste u sebe náhodou vizitku?“

„Kouknu se,“ odpověděla jsem. Rychle jsem prohledala kabelku a vytáhla peněženku, kde většinou několik vizitek pro všechny případy nosívám. Reba už držela nastavenou ruku, tak jsem jí jednu hned podala, a ona ji poslala dál Martymu. Ten se na ni pozorně zadíval a předstíral, kdovíjak ho nezajímá, i když to vůbec nebylo podstatné.

Zastrčil si ji do kapsy u košile. „To abych se teď pořád ohlížel přes rameno.“

Reba se usmála. „Ani nevíš, jak velká je to pravda. To si vůbec nedovedeš představit…“

Vytáhl si také cigaretu a zavěsil ji mezi rty. Jelikož už

teď sípal jako děravé měchy, nepovažovala jsem v jeho

případě kouření za nejlepší nápad.

Reba prohlásila: „Dovolíš,“ načež vzala do ruky svůj zlatý zapalovač značky Dunhill, škrtla a připálila mu.

„To jsou mi služby.“

„To víš. Půjčka za oplátku,“ poznamenala a podepřela si bradu dlaní. „Nejsi zvědavý, co tady dělá?“

Marty sklouzl pohledem z Reby na mě. „Drogová razie?“

„Neblázni,“ napomenula ho a sestersky poplácala po paži. Pak se k němu koketně naklonila a zašeptala: „Je ze zvláštní komise, tak trochu federální, tak trochu i místní –, co se zajímá o Beckovy finance. Všechno je to přísně tajný.

Slib mi, že nikomu nic neřekneš.“ Přiložila si prst na ústa a já cítila, jak blednu. Nedokázala jsem uvěřit, že to na něho takhle vybalila, a přitom mi nic neřekla. Tedy, ne že bych jí na to snad kývla. Dívala jsem se, jak Marty zareaguje.

Rozpačitě se usmíval, jako by pořád čekal na pointu.

„Ne, to nemůžeš myslet vážně.“

„Naprosto vážně,“ opáčila Reba. Neuniklo mi, jak si vychutnává, že ho může takhle napínat.

„Nerozumím tomu.“

„Čemu na tom chceš rozumět? Říkám ti pravdu.“

„Proč zrovna mně?“

„Chci tě varovat. Vždycky jsem tě měla ráda a teď jsi přímo v první linii.“

Zřejmě patřil mezi ty typy, co mají provozní teplotu

nastavenou tak vysoko, že ručička pomyslného termostatu u nich neopouští červené pole, protože se začal hrozně potit.

Cípem kravaty si nevědomky otřel pot z tváře. „Co tím myslíš, že jsem přímo v první linii? Jak jsi na to vůbec přišla?“

„Tak za A) Víš, co má Beck za lubem. Za B) Ten prevít si to nenechá zkazit, stejně jako na sebe odmít vzít vinu za těch tři sta padesát tisíc chybějících dolarů.“

„Myslel jsem, že ses nabídla dobrovolně.“

„Kdybych nebyla tak blbá, měl by to složitější. Doufám, že budeš chytřejší než já, ale možná se pletu.“

„Nemůže mi nic udělat. Mám to posichrovaný.“

„Vážně si to myslíš? Stačí mu akorát ukázat prstem. Na všem jsou tvoje otisky. To tys zřizoval ty účty. A totéž platí pro banky v zahraničí.“

„No právě. Mám proti němu co použít. Jsem ten poslední člověk na světě, kterýho by chtěl podrazit.“

„Nevím nevím,“ poznamenala pochybovačně. „Děláš pro něj už dlouho…“

„Deset let.“

„Tak. A to znamená, že toho víš mnohem víc než já.“

„A?“

„A jestli to hodil na mě, hodí to klidně i na tebe. Věř mi, je to past. Ty ji zatím jenom nevidíš, stejně jako jsem ji neviděla já, dokud jsem do ní nespadla.“

„Osobně si na Becka nemůžu stěžovat. Stará se o mě

jako o vlastního. Deset let… víš, kolik peněz jsem za tu dobu už stačil našetřit. Můžu kdykoli odejít na penzi a pořád si budu žít jako král.“

„To zní sice hezky, ale i tak je to past.“

Marty dál nevěřícně kroutil hlavou. „Ne. To není možný.

Tomu nevěřím.“

„A co když na tebe přitlačej?“

„Kdo jako?“

„No federálové. Co myslíš, že ti tady celou dobu vykládám? FBI, daňovej úřad, kdo ještě?“ obrátila se na mě a netrpělivě luskla prsty.

„Ministerstvo spravedlnosti,“ odpověděla jsem.

Upřeně se na mě zadívala a hlasitě vydechla. „Měla jsem pocit, že jste jich jmenovala víc.“

Odkašlala jsem si: „Ještě celní správa a ministerstvo financí. A taky DEA.“

„Vidíš?“ vyhrkla, jako by to snad všechno vysvětlovalo.

„Ale proč by tlačili zrovna na mě? Na základě čeho?“

„Na základě všeho toho, co už stačili zjistit.“

„A od koho?“

„Myslíš, že tady nemaj svoje lidi?“

Zasmál se, ale poněkud nevesele. „Jaký lidi? To je blbost.“

„Promiň. Vyjádřila jsem se nepřesně. Řekla jsem ‚lidi‘, ale ve skutečnosti je to jenom jeden člověk.“

„Kdo?“

„Schválně, jestli to uhádneš. Trochu ti napovím. Kdo ze společnosti měl k Beckovi v posledních měsících nejblíž?

Hmmm?“ Zabodla prst do tváře a dělala, že usilovně přemýšlí. „Začíná to na ‚O‘.“

„Onni?“

„Trefa,“ vykřikla. „Tomu říkám průlom. Mě pošlou do vězení, což jí dává jedinečnou příležitost proniknout dovnitř.“

„Ona pracuje pro federální vládu?“

Reba přikývla. „No jo, už léta. A věř mi, naše milá Onni ho chce dostat za každou cenu.“

„Tomu nevěřím.“

„Marty, je to její životní šance. Víš, jak to maj ženy na těchhle vládních postech těžké. Zaměstnaj je, to je bez problému. Jenže pak jim daj vyžrat tu nejhorší práci a jaksi je zapomenou povýšit. O postupu v jejich případě nelze uvažovat bez něčeho, jako je menší vzpoura. Když to teď nedokáže, zakope se navěky tam, kde je.“

„To se mi nezdá. Víš to jistě? Vůbec mi to nedává smysl.

Ta holka je blbá jak necky.“

„To ona jenom tak dělá, ale když na to přijde, pálí jí to jako blázen. Říkám ti, je sakra dobrá. Schválně dávej pozor.

Ta ženská má před sebou zářnou kariéru, tedy za předpokladu, že dostane Becka. Podívej se na to takhle. Má snad někdo ze společnosti podezření? Tys ho rozhodně neměl a ani Beck o tom nic netuší. Totiž, kdyby věděl, co se

děje, fofrem balí kufry. Nebo snad ne?“

„No, asi jo.“

„Radši o tom nepochybuj,“ prohlásila. „Ona se vám celou tu dobu klidně promenáduje před očima, strká do všeho nos, má ke všemu přístup. Líp už si to ani zařídit nemohla.“

Marty začínal vypadat znepokojeně, alespoň tomu napovídaly dvě tmavší skvrny na předním dílu košile, jak látkou začal prosakovat pot. „Koukni, Rebo. Vím, že mu nemůžeš přijít na jméno, a vůbec se ti nedivím –“

„To si piš, že mu nemůžu přijít na jméno! Na tebe se ale nezlobím, a proto jsem koneckonců tady. Věřím, že nikomu nic nepovíš. Osobně jsem si to taky všechno nechala pro sebe. Jde mu po krku, a to dokonce tak odhodlaně, že je klidně ochotná s ním spát, aby ho dostala.“

Marty mlčel. Slyšela jsem ho jen dýchat, což znělo, jako kdyby právě oběhl šest domovních bloků. „Nemůžeš ho obviňovat jen tak –“

„Vím. Ty máš hlavu na svém místě a dáš se jen těžko o něčem přesvědčit, a proto jsem s sebou přinesla tohle,“ s těmi slovy vytáhla z obálky těch několik černobílých fotografií a přes stůl mu je podala.

Marty je v rychlosti prolistoval. „Ježiši Kriste!“

„Už chápeš, o čem tady mluvím?“

„Na co ten chlap myslí?“

„Nemyslí. Má mozek mezi nohama. Tys vážně nevěděl,

že s ní píchá? U mě jsi to přece poznal.“

„Jo, jenže ty ses s tím, že se ti líbí, vůbec netajila. O

tomhle jsem vážně nevěděl. Neměl by mu někdo říct, co se tady děje?“

Reba povytáhla obočí a udělala na něho ty své oči.

„Tobě se do toho snad chce? Protože já to rozhodně neudělám.“

„Chudák chlap.“

„‚Chudák chlap‘, pane bože! To si děláš srandu, ne?

Jestli byl ochotnej hodit přes palubu mě, proč myslíš, že tebe ušetří? Navíc je teď v sázce ještě mnohem víc. Když mu řekneš to s Onni, dáš mu akorát víc času po sobě zamést stopy.“

Marty pozvedl sklenku a zakroužil s ní tak, až kostky ledu v ní zachrastily. Barman si toho všiml a začal mu připravovat další drink. „Onni… tomu nemůžu uvěřit. Beck do toho musel spadnout, ani nevěděl jak.“

„No samozřejmě. Jenže jak ta ženská zakročí, Beck okamžitě obrátí a hodí to všechno na tebe. Bude tvrdit, žes to dělal na vlastní triko, že on nikdy k ničemu z toho nedal ani svolení, ani příkaz. To všechno ty.“

„Ale co jeho podpisy? Na žádostech o půjčky, na obchodních smlouvách –“

„Marty, prober se! Prostě řekne, že na finance nikdy neměl hlavu a že právě kvůli tomu se mi taky podařilo šlohnout těch tři sta padesát táců. Sakra! Možná se z toho

měl poučit, ale někteří lidé se holt nikdy nepoučí. Tys mu řekl, aby podepsal, tak podepsal. Důvěřoval ti a čeho se za to dočkal? Taková hanba! A tebe budou mezitím dávno vyslýchat federální agenti.“

Marty kroutil hlavou. „Já nevím. Úplně mě to děsí.“

Barman mu přinesl pití. Marty vytáhl peněženku a položil na stůl dvě dvacetidolarovky. „Zbytek si nechte,“ hlesl. Když

barman odcházel, měl už téměř dopito.

Když platil, Reba se na mě po očku podívala. Je to tvoje hra, říkala jsem si. Zase se odvrátila.

Poplácala Martyho po paži a znovu spustila a opět stejně neodbytně: „Hlavně zvaž následky. Nic víc od tebe vlastně ani nechci. I kdybys nakonec dospěl k závěru, že jsem si to všechno vymyslela, dávej si pozor. Jak jednou rozešlou soudní obsílky, jak jednou vydaj příkazy k zatčení, budeš v tom až po uši. Zatím, tedy jestli se pořád ještě chystáš nahoru pro tu aktovku, co kdybychom tě my dvě doprovodily?“

19

Dveře vedoucí do kanceláří Beckovy společnosti jsem v minulostí míjela snad desetkrát, ale ani jednou jsem se na ně nepodívala. Průčelí budovy bylo hustě porostlé břečťanem, asi aby nenásilně zapadalo do architektovy představy o tom, jak asi dřív vypadala španělská města. Před vchodem rostlo několik okrasných stromků v plném květu. Nalevo ode dveří jsem zahlédla schodiště a vedle něj ještě eskalátory, které vedly na další parkoviště, situované v rohu nákupního centra. Valnou část přízemních prostor zabíral obchod s taškami a kabelkami, jehož provozovatel zřejmě platil Beckovi tučný nájem.

Prošli jsme skleněnými dveřmi, které se za námi neslyšně zavřely. Až do výšky třetího patra, které zakončovala prosklená střecha, se zvedala vysoká okna, úzká a naleštěná. Uvnitř bylo atrium, podlouhlé a dlážděné růžovou žulou, na jehož podlaze a stěnách tančily světla a stíny, které mělo na svědomí buď slunce, nebo umělé osvětlení, to podle denní doby. Na zdi hned proti dveřím tikaly velké hodiny s dlouhými mosaznými ručičkami a tečkami namísto čísel. Z jakési miniaturní oázy nad nimi

visely šlahouny břečťanu a větve filodendronů.

U stěny před námi se tyčily dvě prosklené výtahové šachty a ve výklenku kousek napravo jsem zahlédla ještě dvě další zdviže, s dveřmi naproti sobě. Jedny z těch dveří byly o něco širší a oba výtahy zřejmě sloužily k přepravě větších nákladů. Displeje výtahů značily, že všechny kabinky právě stojí v přízemí.

Uprostřed vstupní haly vyrůstal z podlahy nízký žulový válec, jehož boční stěny omývala neutichající Niagára, pramenící z asi deset centimetrů hlubokého kanálku, který se vinul kol dokola. Zvuk tekoucí vody působil uklidňujícím dojmem, ale na pohled ta nádhera připomínala spíš latrínu než půvabnou kašničku ve španělském stylu, jak bylo v plánu.

Za naleštěným stolem s černou mramorovou deskou seděl uniformovaný vrátný. Šlo o šedesátníka s bezvýrazným, ač celkem pohledným obličejem a s vlasy v odstínu pepř a sůl. Bleskově mi prolétlo hlavou, jakou asi hrou osudu se dostal až sem. Rozhodně tam toho nebylo moc ke hlídání a stejně tak se tam prakticky ani nemohl nikdo vloupat. To tam celých těch osm hodin pracovní doby seděl se založenýma rukama? Knížku podle všech indicií na klíně neschovával a ani rádio či televizor nikde neměl.

Stejně tak jsem nikde neviděla ani sešit s křížovkami, ani blok na kreslení či psaní. Nespouštěl z nás ovšem oči, takže jak jsme se tiše sunuli po té naleštěné žulové podlaze, otáčel

pomalu hlavou.

Marty na něho mávl a vrátný na to reagoval odměřeným pohledem, ani nemrkl. Reba mu věnovala jeden odzbrojující úsměv a navíc se na něho podívala těma svýma krásnýma, velkýma a tmavýma očima. Rezignoval a plaše se na ni usmál. U dveří výtahu oslovila Martyho: „Jak se jmenuje? Je vážně roztomilej.“

„Willard. Slouží noční a o víkendech. Kdo je tu přes den, si za boha nevzpomenu.“

Nastoupili jsme do výtahu a Marty stiskl tlačítko s číslem čtyři. „Získala sis jeho srdce. To je totiž prvně, co jsem ho viděl se usmát,“ poznamenal.

„Strážci pořádku jsou dneska už málem můj obor,“

prohlásila. „I když v mým případě bych měla říct spíš kurátoři.“

Vzhledem k tomu, že kanceláře Beckovy společnosti zabíraly celé třetí patro, vyvezl nás výtah přímo na recepci.

Podlahu zde pokrýval světle zelený měkký koberec. Všude se svítilo, ale od pohledu bylo jasné, že kromě nás v celém třetím patře nikdo není. Moderní nábytek a výtvarné umění si tam podávaly ruce se starožitnostmi. Za skleněnou přepážkou, která tvořila zadní stěnu recepce, byla situovaná jednací místnost. Z našeho místa se rozbíhaly do čtyř stran chodby jako směrová růžice. Nátěr na stěnách chodeb měl různé barvy, z nichž ubíhající perspektiva tvořila duhové spirály.

„No ne, Marty. To je nádhera! Beck říkal, že to stojí za to, ale tohle vážně překonalo veškerá moje očekávání.

Nevadí, když se tu podívám?“

„Hlavně to moc neprotahuj. Chci se taky dostat domů.“

„Slibuju, že to vezmu rychle. Ber to takhle, kdybych netvrdla v lapáku, tak bych tu teď pracovala taky. Není na střeše náhodou zahrada?“

„Tamhle vzadu jsou schody. Nemůžeš je minout. Budu u sebe v kanceláři.“

„Člověk by se tady snad i ztratil,“ poznamenala Reba.

„Ani ne. Každopádně Beck by neměl radost, kdyby se dozvěděl, žes tady byla.“

„Budu jako hrob,“ dušovala se Reba a vykouzlila pro něho dolíčky ve tvářích.

Reba obešla recepci, já za ní. V přítomnosti Martyho se všemu divila a všechno obdivovala jako malé dítě, nakukovala do kanceláří a dělala jůůů a jééé. Marty nás chvilku pozoroval, pak ale zamířil opačným směrem, k sobě do kanceláře.

Jakmile nám zmizel z očí, Reba odhodila předstírané nadšení a pustila se do práce. Jedno po druhém kontrolovala jména na destičkách vedle dveří kanceláří, přebíhala ze strany na stranu, já jako ocásek stále za ní. Když na jednom štítku konečně objevila jméno Onni, podívala se, jestli se Marty doopravdy nedívá, a vešla. Přistoupila k jejímu pracovnímu stolu, nabídla si z krabice papírový kapesníček,

do kterého si zabalila ruku, a začala otevírat jednotlivé zásuvky. „Dávejte pozor, jo?“

Rozhlédla jsem se chodbou za svými zády. Noční pátrání nazapřenou je můj oblíbený sport (tedy hned po společném zahálení s Cheneym Phillipsem). Už jen z toho pocitu, že se někomu hrabete v soukromých věcech, člověka mrazí, což

ještě umocňuje pomyšlení, že vás u toho kdykoli může někdo chytit. V každém případě jsem nevěděla, co vlastně Reba hledá, jinak bych také přiložila ruku k dílu. I tak ale někdo musel hlídat u dveří.

Reba, která otevírala a zavírala jednu zásuvku za druhou, najednou řekla: „Bože, nevěřím, že by mohl být Marty tak paranoidní. Zřejmě si zapomněl vzít prášky. Ach jo.“ Pak vytáhla velký svazek klíčů a zacinkala jimi ve vzduchu.

„Přece je nemůžete jen tak vzít.“

„Ale. Onni tu až do pondělka nebude. Do tý doby je stihnu vrátit.“

„Rebo, nedělejte to. Všechno pokazíte.“

„Nic nepokazím. Je to v podstatě jen takovej vědeckej výzkum. Potřebuju si ověřit svoji hypotézu.“

„Jakou hypotézu?“

„To vám řeknu až později. A teď už si nedělejte starosti.“

Po těch slovech opustila Onniinu kancelář. Zamířila k recepci a cestou přitom přejížděla rukou po stěně a občas zvedla oči ke stropu. Když se dostala až k výtahům, obešla

recepci a všechno jako by přitom v duchu měřila a hodnotila. Její pozornost zaujaly zejména velké abstraktní malby zavěšené na stěnách a nasvícené tak, že člověk chtě nechtě musel přejíždět pohledem z jedné na druhou.

„Celkem by mi pomohlo, kdybych měla představu, co tím vším sledujete,“ poznamenala jsem.

„Vím, jak ten mizera uvažuje. Někde tady musí být něco, co chce před námi i před všemi ostatními skrýt. Zkusíme se mrknout k němu do kanceláře.“

Chtěla jsem něco namítnout, ale vůbec mě neposlouchala.

Beckova kancelář byla jedinečná, prostorná, obložená světlým třešňovým dřevem a na zemi tam ležel stejný zelenkavý koberec jako na recepci. Vybavení se neslo ve znamení chromu a kůže a křesílka byla tak nízká, že když

měl člověk tak málo rozumu a posadil se do nich, aby vstal, málem musel shánět kladkostroj a špachtli. Desku psacího stolu si nechal zhotovit z téměř černé břidlice, což jsem považovala za dost nezvyklý materiál, tedy pokud si rád nedělal křídou pomocné výpočty. Reba měla stále na ruce papírový kapesník, aby po sobě ani na jeho zásuvkách nezanechala otisky prstů. Jen neochotně jsem vstoupila za ní.

Zklamaně se ohlédla. Důkladně si chvíli prohlížela celou místnost, každý její kout, až nakonec přistoupila k třešňovému obložení a začala na něj všelijak poklepávat,

jestli se za ním náhodou neskrývá tajná dutina. V jedné chvíli skutečně zavadila o dotykový zámek, takže se před ní otevřela nějaká dvířka, ale skrýval se za nimi pouze dobře zásobený bar s nezbytnými skleněnými odměrkami a dalším nádobím. Ulevila si: „Do prdele!“ Zase dvířka zavřela a přesunula se k jeho stolu. Posadila se do otočné židle a ještě jednou se podívala kolem sebe, tentokrát z jiného úhlu.

„Nechtěla byste si pospíšit?“ Zasyčela jsem na ni.

„Každou minutu se tu může objevit Marty, který nás už teď jistě hledá.“

Zastrčila židli a předklonila se, aby se podívala pod stůl.

Natáhla ruku, která jí pod ním zmizela málem až po rameno.

Netušila jsem, na co tam tak mohla narazit, a vlastně jsem se toho vůbec nechtěla účastnit, dokonce ani jako svědek.

Vyšla jsem proto na chodbu a podívala se směrem k recepci.

Marty zatím nikde. Mimoděk jsem si všimla, že obrazy rozvěšené na stěnách chodby mají směrem k výtahům stále větší rozměry. Nejblíže výtahům byl ten největší a bezprostředně u mě zase visel ten nejmenší, což mělo budit dojem, že je chodba delší, než se zdá, taková obrácená perspektiva.

Ze dveří Beckovy kanceláře se v té chvíli vynořila Reba, popadla mě za loket a vedla mě směrem k širokému schodišti vedoucímu na střechu.

„Co tam tak kromě té zahrady ještě může být?“

„Proto se tam jdeme podívat, protože to zatím nevíme,“

podotkla suše. Brala schody po dvou a já se s ní snažila držet krok. Nahoře nás přivítaly prosklené dveře, které vedly na dokonale upravenou zahradu: stromy, keře a květinové záhony, mezi nimi klikaté štěrkové pěšinky ztrácející se kdesi v porostu. Umělé osvětlení vyvolávalo dojem, že se člověk ocitl na Měsíci. V několika nahodile rozmístěných altáncích stály stoly se židlemi a všechno ohraničovala necelý metr a půl vysoká zídka, u které se člověk mohl kochat nádherným výhledem na město, které se rozkládalo do všech stran.

Uprostřed zahrady stálo něco, co jsem považovala za zahradní domek. Na stěnách měl připevněné pergoly, po nichž se pnuly mučenky s bezpočtem nádherných fialových květů. Listoví částečně zakrývalo jakousi cedulku. Zvědavě jsem odhrnula několik větviček.

„Co to je?“ zeptala se Reba.

„‚Pozor! Vysoké napětí.‘ Pod tím je číslo na správce budovy, kdyby bylo třeba cokoli řešit. Zřejmě je to transformátor nebo sklad elektrikářů. Kdoví? Osobně bych to tipovala na strojovnu výtahů a možná tam bude i kotel ústředního topení a klimatizace. Někam to přece dát museli.“ Z domečku se ozývalo takové to vrčení, ze kterého má člověk pocit, že když udělá jediný chybný pohyb, usmaží ho to na škvarek.

Tu na nás od schodů zavolal Marty: „Haló, Rebo?“

„Tady jsem.“

„Nechci rušit, ale už bychom měli jít. Beck nerad vidí, když se tu potloukaj cizí lidi.“

„Já ale přece nejsem cizí, Marty. Jsem jeho chráněnkyně.“

„Jo, to možná, ale i tak by ho to pěkně naštvalo a vylil by si to pochopitelně na mně.“

„Bez problému. Až budeš chtít odejít, stačí říct,“

ubezpečila ho a pak se tiše obrátila na mě: „Vyndejte si z tašky klíčky od auta a peněženku a nechte obojí ležet tady za tou boudou.“

„Mojí tašku? Tu tady v žádném případě nechávat nebudu. Zbláznila jste se?“

„Udělejte, co vám říkám.“

To už se nahoře na střeše objevil Marty. Zřejmě nám nevěřil, že po těch schodech skutečně dokážeme sejít. Opíral se o zábradlí a sotva po tom výstupu popadal dech. Reba došla až ke schodům, zavěsila se do něj a tak trošku ho otočila, načež začali společně a především z jejího popudu obdivovat výhled na hory tyčící se kousek za městem. „To je ale výhled! Bezva místo pro firemní večírek.“

Marty vytáhl z kapsy kapesník a otřel si s ním obličej, který se mu už úplně leskl. „K tomu jsme se zatím nedostali.

Když je hezky, ženský sem choděj obědvat a taky chytat bronz. Když nestojí počasí za nic, trávěj přestávku na oběd v kuchyňce, jako to dělaly vždycky, jen s tím rozdílem, že tahle je teda mnohem hezčí.“

„Kuchyňka? Tu jsem neviděla.“

„Můžu ti ji ukázat, až budem odcházet.“

Reba se ohlédla na mě: „Všechno v pořádku?“

„Už běžím,“ ujistila jsem je.

Zamířili dolů ze schodů. V duchu jsem si nadávala, že jsem ji poslechla a že jsem nakonec skutečně vyndala z kabelky ty klíče a peněženku a nechala jsem ji ležet za takovým velkým žíhaným fíkusem. Doufala jsem, že Reba ví, co dělá, protože já to rozhodně nevěděla. Ještě naposledy jsem se zamyšleně ohlédla a vykročila jsem směrem ke schodům.

Našla jsem je v místnosti, která vypadala jako středně velká kuchyň. Všimla jsem si dřezu, myčky nádobí, dvou mikrovlnek, ledničky s mrazákem a dvou prodejních automatů, z nichž jeden nabízel limonády a druhý čokoládové tyčinky, brambůrky, arašídové sušenky, koláčky, oříšky a další nezdravé pochoutky. Uprostřed stál poměrně velký jídelní stůl obklopený židlemi.

„No, není to úžasný?“ vydechla při mém příchodu.

„Paráda,“ podotkla jsem bezvýrazně.

„Můžem jít?“ zeptal se mě Marty.

„Jistě. Co se mě týče, tak určitě. Bylo to tu fajn.“

„Dobře. Skočím si ještě pro aktovku a zamknu.“

Společně jsme se pak dali chodbou k výtahům. Když

jsme míjeli Martyho kancelář, najednou nám zmizel a pak se zase vynořil, v ruce aktovku. Reba se naklonila dovnitř.

„Hezká kancelář. Tos zařizoval sám?“

„Ale co tě nemá. Beck najal firmu, která dělala komplet interiéry, tedy vyjma kytek. O ty se zase postarala jiná.“

„To je tedy snobárna,“ poznamenala Reba.

Přihlížely jsme, jak Marty stiskl přivolávací tlačítko výtahu. Zatímco jsme čekali, až výtah přijede, ukázala Reba prstem na třetí výtah vzadu za recepcí. „Nač je támhleten?“

„Služební výtah. Většinou se v něm vozej nahoru a dolů papírový bedny, kartotéční skříně, nábytek a tak. V druhým a prvním patře sídlí spousta firem, tak patnáct nebo dvacet jich tam bude. To je hromada kancelářských potřeb, kopírek a tak. Navíc, tímhle výtahem jezdí zaměstnanci firmy na úklid.“

„Bart s bráchou pořád ještě dělaj víkendy?“

„Pátky. Jako vždycky. Přijdou tak kolem půlnoci.“

„Je fajn vědět, že některý věci zůstávaj pořád stejný.

Zbytek asi bude samá nová krev. Taky mě mohlo napadnout, že sotva překročím práh, Beck vymění osazenstvo.“

Přijel výtah a před námi se rozesunuly jeho těžké dveře.

Marty totiž natáhl ruku a stiskl tlačítko „Otevírání dveří“ a současně s tím zadal bezpečnostní kód na displeji hned vedle vpravo. Reba dala najevo jen vlažný zájem. Jakmile jsme nastoupili, Marty tlačítko „Otevírání dveří“ uvolnil a stiskl pro změnu tlačítko s číslem 1. Cestou dolů jsme moc nemluvili, jen jsme se dívali, jak výtah odpočítává jednotlivá

podlaží, 4, 3, 2 a nakonec 1.

Když jsme z kabiny vystupovali, otevřely se dveře jednoho z nákladních výtahů ve výklenku naproti a do našeho zorného pole nakráčeli dva uklízeči s vozíkem, na němž vezli vysavač, řadu kbelíků, košťat, vytíracích mopů, velkokapacitních nádob s čisticími prostředky a balík náhradních papírových ručníků, které museli doplňovat na toaletách v každém patře. Oba na sobě měli pracovní kombinézy s logem společnosti na zadním dílu. Jeden pokývl na Willarda a jedním prstem mu tak jako zasalutoval.

Reba oba muže pozorně sledovala. Došli až k výklenku a nastoupili do služebního výtahu.

„Co tady chtěj?“

Marty pokrčil rameny. „To teda vážně netuším. Myslím ale, že pracují ve dvou.“

Dveře výtahu se za nimi v té chvíli zavřely a my tři pokračovali směrem k východu. Willard nás na odchodu sledoval stejně bezvýrazně, jako když jsme přicházeli.

Marty mu ani nekývl na pozdrav, zato Reba mu cestou ke dveřím v rychlosti zamávala. „Díky, Willie. Dobrou.“

Zdráhal se, ale pak přece jen zvedl ruku.

„Viděli jste to? Láska na první pohled,“ podotkla.

Zamířili jsme do podzemní garáže. U paty schodiště Marty prohlásil: „Parkuju hned tady. Kde to máte vy, holky?“

„Támhle,“ řekla jsem a ukázala úplně na druhou stranu.

Reba si zastrčila ruce do kapes bundy a dívala se, jak odchází k autu. „Hej, Marty!“ zavolala za ním.

Zastavil se a ohlédl se za ní.

„Zamysli se nad tím, co jsem ti řekla. A zbytečně se neunáhluj. Beck by to moh všechno použít proti tobě.“

Marty už málem něco řekl, pak si to ale zřejmě rozmyslel. Jen zavrtěl hlavou, na tváři nepřítomný výraz, a pak se otočil na patě a pokračoval v cestě.

Sledovala ho, dokud nám nezmizel z očí, načež jsme společně zamířily na druhou stranu garáží.

„Tedy z těch uklízečů jsem moc velkou radost neměla,“

podotkla.

„Dala byste si chvilku svátek?“

„Ty si budu pamatovat. Přišli mi takoví podezřelí.“

„To jsem ráda, že mi to říkáte. Založím jim samostatnou složku.“

Když jsme došly k mému volkswagenu, odemkla jsem dveře u řidiče a vklouzla za volant, načež jsem se natáhla na druhou stranu a otevřela i dveře na straně spolujezdce, aby mohla Reba nastoupit. To také udělala, zabouchla za sebou dveře, ale když jsem strkala klíč do zapalování, zvedla ruku a zarazila mě. „Moment. Počkat.“

„Proč?“

„Protože jsme tady ještě neskončily. Počkáme, až Marty odjede, a dáme si to ještě jednou.“

„Nemůžete tam přece jen tak přijít. Jak byste to chtěla

jako provést?“

„Williemu řekneme, že jste si nahoře zapomněla kabelku a že si pro ni skočíte.“

„Rebo! Nechte toho. Na tomhle případu dělá vláda a dělá na něm už dlouho, a vy jí to takhle akorát poděláte.“

„Vláda si to sama podělala. No, podívejte se, jakej je tady v tý zemi bordel!“

„O to přece nejde. Nemůžete jen tak porušovat zákon.“

„Á, paní Slušná promluvila! Jakej zákon?“

„Co třeba zákon o vloupání…“

„To přece není žádný vloupání. Přišly jsme sem s Martym. A ten nás sem pustil zcela dobrovolně.“

„Taky jste ukradla ty klíče.“

„Ty jsem neukradla. Půjčila jsem si je. Mám v úmyslu je zase vrátit.“

„Na tom nesejde. Říkám vám, já jsem tady skončila,“

trvala jsem dál na svém. Otočila jsem klíčkem v zapalování, zařadila zpátečku a vycouvala z místa.

„Vy nechcete zpátky svou kabelku?“

„Teď ne. Nejdřív vás odvezu domů.“

„Tak tedy zítra ráno, a pak už toho nechám, přísahám.

Co vy na to? že bych vás přijela vyzvednout v osm?“

„Proč tak brzo? Je přece sobota. Obchody otevíraj až v deset.“

„Tou dobou už budem dávno pryč.“

„A proč se tam jako budeme vracet?“

„Uvidíte.“

„Tak to ne. V žádném případě. Se mnou nepočítejte.“

„Když se mnou nepojedete, pojedu sama. A těžko říct, do jakýho průšvihu se můžu dostat.“

Málem jsem obrátila zoufalstvím oči v sloup, ale sjížděla jsem právě z dálnice a nechtěla jsem nás v tom spěchu nabourat.

Dala jsem se vpravo směrem na Chapel. Koutkem oka jsem zahlédla, jak Reba něco vytáhla z kapsy. Povídá přitom: „No helemese, to jsou věci!“

„Co?“

„Tak to vypadá, že jsem nakonec přece jen něco ukradla.

Jsem to ale…!“

„Ne, to jste neudělala…“

„Ale jo, udělala. Tohle zjevně patří Beckovi. Našla jsem to v jeho stole, v tý jeho tajný skautský zásuvce. Zřejmě hodlá vzít roha a navždy zapomenout na tohle město i na jeho nudnej život.“ V ruce držela cestovní pas, řidičský průkaz a pár dalších dokladů.

Okamžitě jsem zajela k obrubníku, což dost popudilo řidiče jedoucího za námi, který se opřel o klakson a udělal na mě několik neslušných posuňků. „Dejte to sem,“ zasyčela jsem a natáhla po dokladech ruku.

Schválně s nimi ucukla, abych na ně nedosáhla. „No tak, klídek. Tohle je vážně terno! Pas, rodnej list, řidičák, kreditní karty. ‚Garison Randell‘ a u toho Beckova

fotografie. To ho muselo stát majlant.“

„Rebo, co myslíte, že se stane, až zjistí, že je to fuč?“

„A jak by na to asi tak přišel?“

„Prostě až se vrátí do kanceláře, podívá se do toho svýho tajnýho šuplíku. Je to jeho jediná možnost úniku. Nedivila bych se, kdyby ty doklady kontroloval dvakrát denně.“

„To máte pravdu,“ připustila. „Na druhou stranu ale, proč by podezíral zrovna mě?“

„Nemusí vás podezírat. Stačí, aby se dovtípil, kdo všechno byl v kanceláři. Jakmile přijde řada na Martyho, je konec. Marty kvůli vám nebude nic riskovat a vy zase skončíte v chládku.“

Na chvilku se nad tím zamyslela. „Hmm, tak jo. Dám to zas zpátky, až budu vracet Onni ty klíče.“

„Díky,“ řekla jsem, ale nebyla jsem si tak úplně jistá, jestli jí mohu věřit.

*

Vysadila jsem ji před domem a k sobě jsem se vrátila ve čtvrt na dvanáct. Na záznamníku mi červeně blikala kontrolka, že mám vzkaz. Asi od Cheneyho, říkala jsem si.

Už jen to pomyšlení působilo smyslně a já div jako jeden z Pavlovových psů nezačala slintat. Stiskla jsem příslušné tlačítko a poslechla si jeho vzkaz. Sedm slov: „Ahoj, lásko.

Zavolej mi, až se vrátíš.“

Vytočila jsem jeho číslo, a když to zvedl, řekla jsem:

„To jsi ty osobně? Nebudím tě?“

„To je fuk. Kdes byla?“

„S Rebou. Mám hromadu novinek.“

„To je bezva. Tak přijeď sem a strávíme spolu noc,“

navrhl. „Ráno ti udělám tousty po francouzsku, tedy jestli si to zasloužíš…“

„To asi nepůjde. V osm mě tady vyzvedne.“

„Jak to?“

„To je na dlouhé vyprávění. Vysvětlím ti to až osobně.“

„Tak co kdybych pro tebe přijel a ráno tě ještě před osmou odvez domů?“

„Cheney, klidně to odřídím sama. Je to jen dvě míle.“

„Já vím, ale nechci, aby ses v tuhle hodinu potloukala po ulicích jen tak sama. Svět je nebezpečnej.“

To mě rozesmálo. „Takže takhle si to tedy představuješ?

Ty, můj ochránce, já, nebohá malá ovečka.“

„Máš snad lepší nápad?“

„Ne.“

„Bezva. Tak za deset minut u tebe,“ uzavřel to.

20

Čekala jsem na něho před domem. Seděla jsem na obrubníku, na sobě černý rolák a jednu ze svých nových sukní. Rýsovala se přede mnou v pořadí třetí noc, kterou strávím v jeho společnosti. Připadala jsem si jako hráč kostek, který ví, že mu padnou samé šestky. Těžko říci, zda ze mě mluvil cynismus nebo jen zdravý rozum. Věděla jsem, jak se bude večer vyvíjet. Věděla jsem, že nejdřív, až

ho uvidím, se budu cítit tak nějak neutrálně, budu ráda, že ho vidím, ale nijak zvlášť mě přitahovat nebude. Chvilku si budeme jen tak povídat a já si postupně začnu uvědomovat jeho blízkost: vůni jeho kůže, profil obličeje, tvar jeho rukou držících volant. On si toho všimne a obrátí se na mě. Ve chvíli, kdy se podíváme jeden druhému do očí, mnou prostoupí mocné vibrace a rozechvějí mě od páteře až ke konečkům prstů. Svět se mi zatřese pod nohama.

Zvláštní bylo, že jsem se v jeho společnosti cítila v bezpečí. Totiž, jelikož jsem ve vztazích s muži už tolikrát narazila, zvykla jsem si být opatrná, držet si odstup a nechávat si otevřená zadní vrátka, kdyby se věci nějak zvrtly. Ty se vždy nevyhnutelně zvrtly, což jen prohloubilo

mou obezřelost. Když jsem zpětně hodnotila svůj vztah s Dietzem, uvědomovala jsem si, že hrál stejnou hru jako já.

To znamenalo, že jsem se s ním sice také cítila v bezpečí, ale z úplně nesmyslných důvodů: cítila jsem se v bezpečí, protože byl pořád někde pryč, protože se mi zřejmě nedokázal dostat pod kůži a protože ta jeho odtažitost byla přesným obrazem mé vlastní, což sehrálo asi nejdůležitější roli.

Cheneyho auto jsem slyšela, už když odbočil z Bay do Albanilské ulice. Jakmile se mi před očima vynořily ze tmy kužely jeho světel, vstala jsem. Proklínala jsem se, že jsem se tak snadno nechala připravit o kabelku, protože jsem si musela všechny nezbytné věci zabalit, tedy, jestli se tomu tak dá vůbec říkat, do papírového pytlíku jako školáček svačinu. Nesla jsem si v něm čisté spodní prádlo, kartáček na zuby, peněženku a klíče. Cheney přijel se staženou střechou, ale když jsem nastoupila, všimla jsem si, že má naplno puštěné topení, což znamenalo, že budu mít aspoň ty nohy v teple.

Zadíval se na můj hnědý papírový pytlík. „Tvoje příruční zavazadlo?“ Zvedla jsem pytlík do výšky. „To je součást nouzové výbavy. Mám ještě jeden, úplně stejný pytlík. V

šuplíku v kuchyni.“

„Hezká sukně.“

„Díky Rebě. Nechtěla jsem si ji koupit, ale ona jinak nedala.“

„Dobře udělala.“ Počkal, až si zapnu bezpečnostní pás, a pak odrazil od obrubníku.

Podivila jsem se: „Co to děláme? Copak ty nikdy nespíš?“

„Slíbil jsem ti přece prohlídku svého domu. Minule jsi viděla akorát tak strop v ložnici.“

Zvedla jsem ruku. „Měla bych jeden dotaz.“

„Copak?“

„To tvoje první, ukvapené manželství nezačalo náhodou taky takhle? Netrávils náhodou s tou svou princeznou první tři neděle taky každou noc? Pak přišel týden číslo čtyři a ona se k tobě nastěhovala, pak týden číslo pět, to jste se zasnoubili, a nakonec týden číslo šest, kdy jste se vzali a odjeli na líbánky. Co, nebylo to náhodou nějak takhle?“

„Ne tak docela, ale dostala ses celkem blízko. Vadí ti to?“

„Ne, vlastně ne. Jenom uvažuju, kolik mám času, než to odpískáme.“

*

Cheney mě provedl po domě. Prohlídka začínala v přízemí. Dům byl víc než sto let starý a dýchal životním stylem minulostí. Zůstala zachovaná většina mahagonových krbů, dveří, okenních rámů a podlahových lišt. Vysoká okna a stropy, nade dveřmi světlíky, aby v místnostech lépe proudil vzduch. V přízemí jsem napočítala pět funkčních

krbů a další čtyři jsem zahlédla v pokojích v patře. Salon (dávno mrtvý koncept, asi jako vyhynulý blboun nejapný) zvolna přecházel v dopolední pokoj, ze kterého se vycházelo na velkorysou zasklenou verandu. V prádelně stály dva letité sudy a vedle nich kamna na ohřev vody, v nichž se topilo ještě dřevem.

Obývák Cheney právě předělával, takže jeho dřevěnou podlahu pokrývaly ochranné plachty. Na nich se válely nevzhledné cáry strhaných starých tapet. Stěny pokrýval nový štuk, nerovnosti se zahladily, okenní parapety a rámy chránila lepicí páska, stačilo už jen vzít do ruky štětku a začít malovat. Dveře Cheney vysadil z pantů, položil na zednické kozy a také překryl plátnem, takže na ně mohl nyní odkládat nářadí a další materiál. Mosazné kování, kliky dveří, zámky, západky, petlice a panty, spočívalo v papírových krabicích v rohu pokoje.

„Jak dlouho ten dům už máš?“

„Něco málo přes rok.“

Další plachta byla přehozená přes prosklené dveře vedoucí do jídelny, kde to tedy nevypadalo o moc lépe.

Přítomný žebřík, plechovky s barvami, štětky, válečky, nejrůznější podložky a latě, nemluvě o vlhkém zápachu, dávaly jasně tušit, že tady už Cheney maloval, i když zatím nestačil namontovat zpátky kování, které leželo připravené na parapetech a římsách.

„To je jídelna?“

„Přesně tak, i když tedy lidi, co tu bydleli přede mnou, ji používali jako pokoj pro přestárlou matku. Přípravnu předělali na koupelnu, takže jako první ze všeho jsem musel vyrvat ze země záchodovou mísu, zbourat sprchovej kout a sundat ze zdi umyvadlo, načež jsem zrestauroval vestavěnej příborník.“

Vyhlédla jsem okny ven z jídelny a uvědomila si, že se dívám přímo do kuchyně Very a Neila, kteří bydleli hned v sousedním domě. Cheneyho příjezdová cesta vedla souběžně s tou jejich, dělil je od sebe jen nepříliš široký pruh trávy. V jednom z protějších oken jsem zahlédla Veru, která ve dřezu oplachovala nádobí a vkládala je do myčky.

Neil se opíral o linku a stál otočený zády ke mně a o něčem se s manželkou bavili. Po dětech nebylo nikde ani vidu, ani slechu, takže už zřejmě zapluly do postýlek. Jen zřídka se mi naskytne možnost pozorovat manželský život přímo v praxi, i když tedy čas od času poněkud žasnu nad některými manželskými páry v restauracích. Myslím teď ty páry, co jen celou dobu sedí, koukají každý někam jinam a neprohodí spolu jediné slovo. Tomu říkám děsivá vyhlídka: mít tolik starostí se životem a nemít si o tom s kým popovídat.

Cheney ke mně přistoupil, zezadu mě objal, zabořil mi obličej do vlasů a podíval se stejným směrem jako já. „Jedna z mála šťastných dvojic, já vím.“

„Aspoň tak vypadají.“

Políbil mě na ucho. „Nebuď cynická.“

„Já ale jsem cynická. Tak jako ty.“

„To jo, ale oba jsme přece v hloubi duše optimisti.“

„Mluv laskavě za sebe,“ prohlásila jsem. „Kde máš kuchyň?“

„Támhle za těmi dveřmi.“

Kuchyň zařídili předešlí majitelé skutečně ve velkém stylu, a sice v takovém tom ultramoderním. Byla tam spousta žulových naleštěných pultů, nerezových doplňků a téměř industriální svítidla. Do viktoriánského stylu, kterým se dům jinak vyznačoval, to mělo hodně daleko, ačkoli zase na druhou stranu měl člověk dojem, že tam musí být radost pracovat. Právě jsem si prohlížela oddělenou špižírnu velikosti mého podkroví, když zazvonil telefon. Cheney hovor vzal, rychle ho vyřídil a zase zavěsil sluchátko do nástěnného telefonního aparátu. „To byl Jonah. V garážích na Florestě se střílelo. Schytala to jedna z těch mejch šlapek.

Řek jsem Jonahovi, že tě hodím domů a přijedu.“

„Jasně,“ odtušila jsem. V duchu jsem si ale říkala: Bezva… teď když Jonah ví, že spolu něco máme, budou si o tom zítra na policejní stanici Santa Teresy štěbetat i vrabci na střeše. Chlapi jsou větší drbny než ženské, to je bez pochyby.

*

Asi o půlnoci jsem si zalezla do postele, ale pořád jsem se jen převalovala z boku na bok, zřejmě že jsem se celkem

prospala předtím odpoledne. Už si nevzpomínám, kdy jsem nakonec usnula, ale matně si vybavuji, jak mi někdo buší na dveře. Pak už otevírám oči a dívám se na hodinky, které ukazují osm nula dva. Kdo to jenom mohl být? A sakra!

Přišla mě vyzvednout Reba.

Shodila jsem ze sebe peřinu, vyhoupla se na nohy a křikla: „Minutku!“… jako kdyby mě snad mohla slyšet.

Opláchla jsem si obličej a promnula si oči tak mocně, až se mi před nima začaly dělat mžitky. Seběhla jsem dolů po točitém schodišti a pustila ji konečně dál se slovy: „Vážně se omlouvám. Zaspala jsem. Hned jsem hotová.“

Vybídla jsem ji, ať se určitě chová jako doma, načež

jsem zase odběhla nahoru po točitých schodech. Hostitelce ve mně to ale nedalo, tak jsem se nakonec ještě naklonila přes zábradlí a zavolala na ni: „Dejte když tak vařit vodu na kafe, jestli si s tím budete vědět rady.“

„S tím si nedělejte hlavu. Stavíme se u McDonalda.“

„Platí.“

V rychlosti jsem prolétla koupelnou a natáhla na sebe džíny, tričko a tenisky. V rychlosti jsem vytáhla z papírového pytlíku peněženku a klíče, až jsem nakonec v šesti minutách stála u dveří, připravená vyrazit.

*

Kávu jsme si objednaly u okénka pro řidiče a pak jsme se s ní posadily jen tak v autě na parkovišti. Poručily jsme si

ji do velkých kelímků a ještě jsme si daly k snídani dva vaječné McMuffiny se solí navíc. Reba jedla stejným stylem jako já, což znamenalo, že vypadala, jako by chtěla zlomit světový rekord. „ Fast food se tomu teda neříká jen tak zbůhdarma,“ poznamenala s plnou pusou. Pak jsme chvilku nic neříkaly a jen jsme se soustředily na jídlo.

Když jsme dojedly, naházely jsme kelímky a další odpadky do papírového sáčku, který Reba odešla vyhodit do popelnice stojící na chodníku opodál. Pak prohlásila: „Dva body. Zatraceně horký.“

Zatímco jsem usrkávala kávu, natáhla se na zadní sedadlo a vzala si k ruce tři role architektonických nákresů, stažené gumičkou. Gumičku si navlékla na zápěstí a vzápětí jeden z těch obrovských výkresů rozložila na palubní desku.

Jeho papír měl takovou bělavě modrou barvu a ty dvojrozměrné místnosti na něm rozvržené byly narýsované modrým inkoustem. V rámečku nad dolním okrajem stálo: BECKWITHOVA BUDOVA, 3-25-81.

Reba k tomu řekla: „To jsou staré, ještě modré výkresy.

Doufám, že se nám z nich nějak podaří vyčíst, co Beck schovává a kde.“

„Kde jste je vzala?“

„Ve firmě jsme měli kopie, ode všeho, počínaje konstrukčními nákresy a konče plány vodovodní instalace, ústředního topení, klimatizace, osvětlení, na co si jen vzpomenete. Vždycky když architekt něco změnil, pořídil

kopie pro hlavní investory. O těchhle mi Beck řekl, abych je vyhodila.“

„A vy jste byla tak prozíravá, že jste si je schovala? To tedy zírám!“

„O prozíravosti bych tady nemluvila. Prostě se mi tyhle věci líběj, člověk z toho vyčte tolik informací. Trochu mi to připomíná rentgen, všechny ty zlomeniny a naštípnutí v místech, kde byste to nejmíň čekala. Tady máte, koukněte se na tyhle a porovnáme to. V noci jsem zjistila, že jsme na to šly včera z nesprávného konce.“

Podala mi druhou roli pokreslených papírů, které musely měřit snad padesát na šedesát centimetrů. První z nich jsem v rámci možností narovnala a pozorně jsem se zadívala, co to na něm vlastně je. Podle mého skromného odhadu to mělo co do činění se služebním východem a elektrickými rozvodnami, protože na papíře byla zanesená poloha elektrických hodin, transformátoru, hlavního vypínače, rozvodných skříněk a také systém obvodů. Ty byly zakreslené pomocí kroužků a vlnitých čar, aby se dalo jasně poznat, kudy vede elektřina do vypínačů a zásuvek a jak ji ovládat.

Druhý výkres působil už o něco zajímavěji. Vypadal, jako kdyby někdo uřízl horní roh budovy i s kusem střechy a podíval se dovnitř tudy. Podle měřítka vyznačeného u dolního okraje se každá osmina palce rovnala jedné stopě.

Každý detail výkresu opatřil projektant kótou či popiskem

udělaným podle šablony, což se studenti architektury jistě musí učit hned v prvním ročníku. Reba se mi podívala přes rameno a povídá: „Stabilitu tady v tom případě zajistilo pevný jádro, který prochází odshora až dolů středem budovy, věž, kde jsou dneska záchody, schodiště a výtahy.

Vzpomínám, jak mluvili o diagonálních nosnících a ocelovejch vzpruhách, ať už to znamená, co to znamená.“

Dokázala jsem rozpoznat betonové sloupy jádra, umístění prefabrikovaných betonových cviklů, panely podlah a sloupové betonové základy, mizející pod vrstvami železobetonu a nahrubo nahozených zdí. Doufala jsem, že z výkresu vyčtu nějakou nesrovnalost, nějaký rozdíl mezi všemi těmi čárami a tím, co jsem viděla ve skutečnosti.

Detailní plán střechy například umisťoval výtahovou strojovnu zhruba na místo, kde stál ten podezřelý zahradní domek. Reba tam zabodla prst. „Tohle se mi nelíbí. Tady na tom druhým výkresu jsou výtahy na vzdálenější straně, ne na týhle. Takže, co si vybrat?“

„Možná bychom se tam měly ještě jednou pořádně podívat,“ prohlásila jsem. „Vůbec nechápu, jak se v tom může někdo vyznat. Já bych nevěděla, kde začít.“

Reba rozložila nákres dalšího podlaží, datovaný do srpna roku 1981. Chvilku jsme spolu oba plány porovnávaly.

Jelikož jsem budovu viděla naživo v praxi, měla jsem alespoň přibližnou představu o tom, nač se právě dívám, i když to neplatilo zdaleka výlučně. Tam, kde byla ve

skutečnosti kuchyňka pro zaměstnance, ukazoval výkres jednací místnost, která se přesunula blíž k recepci. „Kolik sad těch výkresů vlastně máte?“

„Tuny, ale tyhle mi přišly nejpodstatnější. Od března do srpna jsem moc rozdílů nezaznamenala, zato v říjnu došlo ke změnám, který mě teda vážně zaujaly.“ Zašustila čtvrtým výkresem a rozložila ho na tom předešlém. Papír šustil dál, jak jsme se obě nakláněly co nejblíž a zkoumaly detaily toalet pro zaměstnance, bezbariérových přístupů, ocelových nosníků a nezbytné izolace, všech patnáct kanceláří Beckovy firmy jsme přitom měly jako na dlani.

„Hledáme něco konkrétního?“ zajímala jsem se.

Ukázala prstem na obdélníkový prostor vyznačený na mém výkresu, k němuž přiléhalo požární schodiště a výtahové šachty. „Vidíte? Výtahy se přesunuly odsud sem,“

podotkla a ukazovala přitom prstem střídavě na můj a na její výkres.

„Přesunula se i kuchyňka, ale co z toho?“

„No, tak se na to podívejte. Těm změnám bych ještě rozuměla, ale je tady jeden skrytý prostor. Tadyhle ho označili jako sklad, ale na tomhle výkresu sice to místo pořád ještě je, ale už se k němu nevztahuje žádnej popisek.“

„Pořád nechápu, co to má jako znamenat.“

„Jenom se mi to nezdá. Říkám vám, že na jednom z prvních výkresů tam byla místnost. Ptala jsem se Becka, co to bylo, ale on mě jenom odbyl, že to k ničemu nepotřebuju

vědět. Na původních modrých nákresech ji architekt označil jako kryt na zbraně, což je podle mě totální nesmysl. Beck si na zbraně moc nepotrpí. Dokonce ani žádnou nemá, natož

pak celou sbírku. Tehdy jsem si prostě řekla, že to je úkryt pro případy nouze nebo jak se tomu říká…“

„Bezpečnostní kryt?“

„Jo, tak nějak. Prostě něco, o čem nechtěl, aby věděli ostatní. Pozdějc jsem si říkala, jestli to náhodou nechtěl používat jako tajný hnízdečko lásky, kam by si vodil svoje přítelkyně. Totiž, co jinýho to tak mohlo bejt? Ve stejný budově, ale ne lidem na očích. Jen si představte, jak snadno by si takovej prostor ulil.“

„Třeba mu na to architekt odmítl přistoupit.“

„Jemu nikdo nic neodmítá. Ví přesně, co chce, a taky moc dobře ví, jak toho dosáhnout.“ Zabodla prst do neoznačeného místa hned vedle recepce. „Co třeba za touhle stěnou? Nevešla by se tam tajná skrýš?“

V duchu jsem si vybavila sbírku olejomaleb rozvěšených na stěnách a také efekt převrácené perspektivy, jehož se podařilo dosáhnout chytrým rozmístěním stále větších a větších objektů, které jsem si s takovým zaujetím prohlížela na chodbě. Pak jsem se zase rychle podívala na nákres příslušného podlaží. „Nemyslím si. Jestli je tam místnost, tak jak byste se do ní asi chtěla dostat? Dveře v té stěně nejsou, jestli si dobře vzpomínám.“

„Já si to pamatuju stejně. Napočítala jsem celkem pět

kanceláří a Onniina byla přímo uprostřed. Hned vedle kanceláře Judy, to je ta s tím mořem černobílejch fotek, víte která?“

„Jo, jo.“

„Takže, pak je tam ta jejich galerie a celá stěna může měřit tak devět metrů na délku.“

„A co ta místnost, kde se skladujou kancelářský potřeby?“

„Ta je hned tady. Obcházela jsem to tam včera dvakrát, ale dveře nikde, takže jestli je tam místnost, je dokonale zatemovaná.“

„Třeba je to někde v provozní části budovy. V nějakém technickém podlaží. Nemáte náhodou plány tady toho druhu?“

Reba zavrtěla hlavou. „To už jsem byla ve vězení.“

Chvilku jsme seděly jen tak mlčky. Pak jsem řekla: „Škoda, že se nemůžem podívat na nákresy kanceláří o patro níž. To, že je tam místnost, je jenom předpoklad. Klidně tamtudy může vést nějaká šachta nebo tam bude třeba nějaká technika.“

Srolovala plány a přetáhla přes ně zase gumičku. Roli odhodila na zadní sedadlo a otočila klíčkem v zapalování.

„Existuje jenom jedna cesta, jak to zjistit.“

*

Reba dojela na další křižovatku a pak už pomalu kroužila

kolem pasáží nákupního centra. Dívala se ven okénkem u spolujezdce, tedy jako by skrze mě, a bedlivě zkoumala každý detail exteriéru budovy. Na jižní straně obchodního střediska přirazila k obrubníku, přilákaná cedulkou s nápisem „Vykládání zboží“, která visela nad vchodem.

Začínala tam dlouhá rampa, mizející kdesi ve stínu v útrobách budovy.

„Moment. Tam se musím mrknout,“ vyhrkla. Zhasla motor a vystoupila z auta na ulici, já jakbysmet. Zamířily jsme po rampě k jejímu opačnému konci, který musel zřejmě ústit až v druhém suterénu, protože se rampa viditelně svažovala. Když jsme tam došly, přivítala nás železná mříž opatřená bytelným visacím zámkem. Skrze ni jsme zahlédly asi tak deset míst na parkování, jakési prázdné dveře vzadu na konci chodbičky a pak vpravo ještě jedny další, železné. Poznamenala jsem: „Myslíte, že je to tu jediná cesta dovnitř?“

„To není možný. Když se přiveze zboží, musí se někudy přenosit do obchodů.“

Vrátily jsme se zase zpátky ve vlastních stopách, a jelikož to bylo trochu do kopečka, funěly jsme u toho jako dvě lokomotivy. Když jsme se konečně ocitly na chodníku, couvla Reba o několik kroků zpátky a jako zkušený geodet si přeměřila danou stranu budovy. Vypadala z téhle strany jako nedobytná pevnost a na úrovni ulice neměla jedinou výkladní skříň, okno či dveře. „Přesně stejná rampa je hned

o blok vedle,“ poznamenala. „Hmmm… ale počkat, počkat!

Mám to. Podíváme se na to, jestli se nepletu.“

Zvedla jsem k ní oči. „Řeknete mi, na co jste přišla, nebo ne?“

„Jestli jsem to odhadla správně, tak určitě. Jestli ne, k ničemu by vám to stejně nebylo.“

„S váma je teda zábava.“

Usmála se, v očích klid.

Vrátily jsme se do auta. Nastartovala a v rychlosti se ohlédla přes rameno, jestli něco nejede. Zařadila se mezi ostatní auta a dál pokračovala ve své okružní jízdě kolem nákupního střediska. Zanedlouho jsme minuly stejnou rampu, jakou jsme si před chvilkou byly prohlédnout. Na křižovatce odbočila vpravo a zamířila na Chapel.

Na veřejném parkovišti se o víkendech za parkování neplatilo, zřejmě aby lidé ochotněji utráceli. Vrata vedoucí do podzemních garáží byla dokořán. Reba tam vjela a pomalu se sunula po rampě. Úplně dole zabočila doprava a dojela až na samý konec garáže, kde zaparkovala vedle dveří s tabulemi z kouřového skla, kudy se vcházelo do prodejny společnosti Macy’s. V danou chvíli měli zavřeno a u toho mělo zůstat až do desáté hodiny dopolední.

Reba ukázala prstem. Deset míst napravo od nás jsem uviděla ničím nezajímavé dveře s nápisem: „Pouze pro zaměstnance. Vstup zakázán!“ Za nimi se zvedaly rampy vedoucí do dalších pater podzemních garáží, kam jsme

neměly šanci dohlédnout.

„A nebude náhodou zamčeno?“ zeptala jsem se a pocítila ono mrazivé vzrušení, které ve mně vzbudila představa, že snad půjdeme někam, kam se chodit nemá.

„Určitě bude. Jak jsem říkala, dělala jsem si takovej menší průzkum, ale támhle jsem se nedostala. Teď mám ale tohle,“ a vytáhla z kapsy pořádný svazek klíčů, které si bez dovolení vypůjčila od Onni. Chvilku se jimi probírala a na tváři se jí přitom objevil úsměv. „No ne! To snad ne! Beru zpátky všechno ošklivý, co jsem o tý holce kdy řekla.

Mrkejte na tohle!“

Onni, naše malá slečna Unáhlená, opatřila všechny klíče samolepicími štítky s nápisy, ke kterým dveřím který patří: KANCELÁŘ, BECK, JEDNAČKA, TECH., SKLAD, ELEKTR.,

TREZOR

(MID-CITY),

TREZOR

(ST. SV’GS&LO). Klíče od bezpečnostních schránek Reba spojila a ostatními vítězoslavně zacinkala. „Vsadím se, že tyhle nás dovedou ke hromadě informací. V trezoru totiž

Beck schovává svoje druhý účetnictví.“

„Druhý účetnictví? To není právě nejmoudřejší.“

„Jenže to není skutečný účetnictví. žádný peněžní deníky. Všechno je to na discích. On tam každých pár dnů zajde a zanese případný změny. A proč to dělá? Je obchodník až do morku kostí. I kdyby to, co dělá, bylo nelegální, pořád si musí vést evidenci. Nebo myslíte, že Salustiovi nemusí předkládat vyúčtování?“

„Ale jo, ale stejně je to pořád dost riskantní.“

„Beck rád riskuje. Je na tom adrenalinu snad závislej.“

„Tomu rozumím.“

Reba si dál hřála v dlani klíče od bezpečnostních schránek. „Zajímalo by mě, jestli by se do těch trezorů nedalo nějak dostat…“

„Rebo…“

„Neříkám, že to udělám. Když mě šoupli do chládku, změnil okamžitě banky. Takže na můj podpis už to asi nebude. Dneska tam má zřejmě přístup Marty.“

„Přísahejte, že ty klíče zase vrátíte.“

„Říkala jsem přece, že jo. Tedy, jen co si nechám udělat duplikáty.“

„Kristepane, Rebo! To už jste úplně přišla o rozum?“

„Zřejmě jo.“ Ohlédla se přes rameno a přelétla pohledem prázdný prostor podzemních garáží. „Radši půjdem, než se tu někdo objeví.“

Vystoupily jsme z auta a zamířily ke dveřím „Pouze pro zaměstnance“. Naše kroky se v té betonové sluji dutě rozléhaly. Reba nejprve zkusila vzít za kliku, ale dveře byly zamčené, přesně jak jsme očekávaly. Tak tedy použila Onniin klíč, velice šikovně označený popiskem. Dveře se otevřely a před námi se objevilo schodiště. Sestoupily jsme o pár stupňů níž a spatřily další dvoje dveře, vzdálené asi tři metry od sebe. Reba povídá: „Vlevo nebo vpravo? Vyberte si.“

Ukázala jsem nalevo. Pokrčila rameny a podala mi svazek klíčů. Zřejmě nedostatek představivosti přiměl Onni označit některé z klíčů pouze čísly. Vyzkoušela jsem tři, než

se mi dostal do ruky ten, který do zámku skutečně pasoval.

Odemkla jsem a otevřela dveře. Ocitly jsme se ve stejné slepé uličce s deseti místy na zaparkování, k jaké nás před chvílí dovedla nakládací rampa.

Reba podotkla: „Aha!“

Zavřely jsme za sebou a přistoupily k druhým dveřím.

„Jste na řadě,“ prohlásila jsem. „Tipovala bych to na klíč s číslem čtyři.“

„Bez problému. Stejně už vím, co za těmi dveřmi bude.“

Vsunula klíč do zámku, otočila jím a bez větší námahy dveře otevřela. V tu ránu jsme stály v dlouhé chodbě bez oken. Na stropě byly připevněné zářivky, které místnost zalévaly studeným modravým světlem. Všude kolem byly v pravidelných rozestupech dveře vedoucí do provozních skladů všech těch luxusních obchodů nákupního centra, do kterých se vcházelo buď z Chapel Street, nebo z pasáží.

Nade dveřmi visely cedulky se jmény obchodů: Kabelky & brašny, Dětské oděvy, Italská keramika & porcelán, Klenoty a tak dále a tak dále.

Soustředila jsem se na rozmístění dveří a přesnou polohu chodby. Ty dva výtahy, které jsem si pamatovala z haly nad námi, jsem sice nikde přímo neviděla, ale holá betonová stěna dávala tušit základy šachty, kterou jezdily. Kousek od

nás, v pravém horním rohu, viselo zrcátko, v němž se odrážely dveře služebního výtahu a také toho druhého, který s ním byl ve stejném výklenku. Vykročila jsem kupředu, ale Reba natáhla ruku a zabránila mi v dalším pohybu jako závora na železničním přejezdu. Přiložila si prst na ústa a ukázala nahoru vpravo.

Uviděla jsem tam bezpečnostní kameru s objektivem namířeným na vzdálenější konec chodby. Tam visel na stěně telefon, který měl zřejmě usnadňovat komunikaci mezi závozníky a skladníky. Zařadily jsme rychle zpátečku, vyklidily pole a zavřely za sebou dveře. I tak ztišila hlas do téměř neslyšného šepotu: „Když jste mě včera vysadila doma, vzala jsem si auto a vrátila se sem, popovídat si s Williem. Je to moc milej člověk a kupodivu ne zas takovej suchar, jak byste si myslela. Blázen do šachů. Taky hraje turnaje v bridži a možná tomu nebudete věřit, ale peče domácí chleba zadělávanej s kváskem. Říká, že si ho už

devět let dává pravidelně k snídani. Každopádně celou tu dobu, co jsme se bavili, jsem se po očku dívala na ty monitory, co tam má, dohromady je jich deset, takže teď vím, co vidí. Pohled sem do tý chodby jsem taky zahlídla, ale dokud jsme tam nevnikly, nevěděla jsem, kde ji hledat.

Ve vyšších patrech jsou kamery na chodbách, namířený do obou směrů, ale ani v jednom výtahu, ani na střeše nic není.“

„A co v Beckově kanceláři?“

„Prosím vás. Beck na tyhle vymoženosti ‚Velkýho

bratra‘ sere. Je mu srdečně jedno, že Willie špehuje jeho zaměstnance, ale jeho špehovat rozhodně nebude.“

„Mají tu celkem přísná bezpečnostní opatření vzhledem k tomu, co je to za budovu.“

„Zajímavý, že jo? Taky jsem si říkala.“

„Takže, kde se nám zapomněly ty výtahy?“

„Výtahy pro veřejnost končej v hale v přízemí. Beck zcela evidentně nechce, aby měli lidi tady zezdola přístup do jeho kanceláří,“ uvažovala. „Jeden výtah ale pendluje mezi podzemní garáží a vstupní halou. Kdo se ale potřebuje dostat z garáží do prvního, druhýho nebo třetího patra, musí v hale přestoupit do výtahu pro veřejnost. Tímhle způsobem musí přes Willieho, kterej si ho přičinlivě zapíše. Kdo chce do budovy, musí k tomu mít zatraceně dobrej důvod, jinak má smůlu. Když se potřebujete dostat výtahem sem, musíte mít pro změnu klíč. Nestačí jenom stisknout tlačítko.“

„Ale jestli tady začíná služební výtah, nemůže do něj prostě někdo naskočit a úplně Willieho obejít?“ zeptala jsem se. „Vím, že jsou tu sice všude kamery, ale on přece nemůže celou dobu sledovat najednou všech deset monitorů, ne?“

„Teoreticky máte pravdu, ale bylo by to dost těžký. Tak v první řadě se všechny tyhle dveře zamykaj –“

„Což třeba nám v přístupu nezabránilo.“

„A v druhý řadě,“ nadechla se a pokračovala, „má každý podlaží vlastní bezpečnostní kód. Ten služební výtah by se sice risknout dal, za předpokladu, že vás Willie nezmerčí

tady dole na chodbě –, ale bez znalosti bezpečnostního kódu, co se musí na každým patře vyťukat do panýlku poplašnýho zařízení, byste z něj taky vůbec nemusela vystoupit. Navíc, zmotáte číselnej kód, spustí se poplach a můžete se jít klouzat.“

„A co z toho plyne pro nás?“

„Pro nás z toho plyne, že se radši spolehnem na Willieho dobrý srdce a skočíme nahoru pro tu vaši kabelku, než mu skončí služba.“

21

Vrátily jsme se zase zpátky, odkud jsme přišly, takže jsme se z labyrintu, kam směli jedině zaměstnanci, vynořily opět v podzemních garážích kousek od prodejny Macy’s.

Přesunuly jsme se k eskalátorům a vyjely nahoru, na úroveň pěší zóny. Když jsme došly k hlavnímu vchodu budovy, v níž sídlila Beckova firma, opřela se Reba do dveří a zjistila, že nejdou otevřít. Přiložila ruce ke sklu a nahlédla dovnitř.

„Haló, Willie,“ zavolala, „tady jsme!“

Pak zaťukala na sklo dveří v naději, že si nás vrátný snad všimne. Jakmile vzhlédl, nadšeně mu zamávala a gesty naznačila, jestli by nám nepřišel odemknout. Willard ale jen zakroutil hlavou, jako že předpisy jsou předpisy. Reba dál mávala rukou ve vzduchu, dál ho nabádala k činu. Chvilku na ni zíral, aniž se pohnul, načež ta bláznivá holka poníženě sepjala ruce, jako by se snad chtěla pomodlit. V reakci na to Willie skutečně zdráhavě opustil své stanoviště na vrátnici a přistoupil ke dveřím a přes sklo řekl: „Budova je zavřená!“

„No táák. Otevřete nám,“ zaškemrala.

Chvilku uvažoval, co po něm vlastně chceme, a bylo jasně vidět, že se mu do toho moc nechce.

Reba přitiskla na sklo rty a s mlasknutím vykouzlila polibek. Pak na něho udělala oči a pro všechny případy neopomněla přidat osvědčené dolíčky ve tvářích. „Pěkně prosím, smutně koukám…“

Moc nadšený z toho nebyl, ale v každém případě sáhl po klíčích, které mu visely na opasku. Odemkl a opatrně pootevřel dveře. Tak na šest centimetrů. „Co potřebujete?

Mám dovoleno otevírat akorát zdejším zaměstnancům.“

„Já vím, ale Kinsey zapomněla včera nahoře kabelku a má v ní peněženku a klíče od auta.“

Na Willieho to valný dojem neučinilo, jenom po mně bezvýrazně loupl okem. „Tak si pro ni může přijít v pondělí.

Budova se otevírá už v sedum.“

„A co má do tý doby dělat? Bez klíčů od auta sem ani nedojede. Musela jsem se pro ni stavit a dovézt jí sem.

Wille, je to její kabelka! Chápete? Víte, co to znamená, když

ženská přijde o kabelku? Zblázní se. Navíc ona je soukromá vyšetřovatelka; nosí v ní živnostenský oprávnění, kterým se potřebuje prokazovat. K tomu si připočítejte ještě adresář, šminky, kreditky, šekovou knížku a veškerou hotovost, kterou momentálně disponuje. Dokonce tam má i antikoncepční pilulky! Jestli otěhotní, bude to vaše vina, tak se pomalu chystejte, že budete vychovávat nechtěný děcko.“

„Dobře, dobře. Tak mi povězte, kde ta kabelka je, a já vám pro ni dojdu.“

„Jenže ona neví, kde je. To je právě to! Ví jenom to, že

když jsme sem včera večer s Martym přišly, ještě ji měla.

Teď ji nemá a jinam nešla. Takže musí bejt někde tady v budově. No tak, buďte člověk! Nebude nám to trvat víc jak pět minut a hned zas poběžíme.“

„To nejde. Je puštěnej alarm.“

„Marty mi dal kód. Vážně. Říkal, že když se vás nejdřív dovolíme, že mu to vadit nebude.“

Chudák Willard neodolal a otevřel dveře. Myslela jsem, že nás doprovodí až nahoru, ale musel sledovat všechny ty své monitory a zřejmě si nemohl dovolit opustit stanoviště.

S Rebou jsme proto nastoupily do jednoho z těch dvou veřejných výtahů, který se nahoru do třetího patra neskutečně vlekl.

„Vážně znáte ten kód?“ zeptala jsem se.

„Dívala jsem se, jak ho Marty vyťukával. Je stejnej, jako když jsem tady ještě pracovala.“

„Jak to, že když si Beck tak potrpí na bezpečnost, zanedbává vstupní kódy? Takhle se mu přece dostane do firmy kdokoli, kdo pro něj kdy pracoval.“

Reba nad tím postřehem ale jen mávla rukou. „Dřív jsme je pořád měnili, klidně i jednou za měsíc –, ale při pětadvaceti zaměstnancích to pořád někdo zapomínal.

Alarm tak třikrát čtyřikrát do týdne spouštěl poplach. Policie sem kvůli tomu jezdila tak často, že si nakonec začali počítat padesát dolarů za výjezd.“

Dveře výtahu se otevřely, Reba stiskla tlačítko „Stop

Run“ a udělala jeden krok ven z kabiny. Vyklonila jsem se ze dveří a dívala se, jak na displeji postupně naskakuje sedmimístný bezpečnostní kód: 4-19-1949. „Beckovo datum narození,“ poznamenala věcně. „Nějakou dobu se používalo datum narození jeho ženy Tracy, ale on ho pořád zapomínal, tak to změnil na svoje vlastní.“

Statická kontrolka na panelu bezpečnostního zařízení přeblikla z červené barvy na zelenou. Reba nechala výtah v režimu „Stop Run“, než se zase vrátíme a pojedeme dolů. V

závěsu za ní jsem se vydala na recepci.

V kancelářích panovalo hrobové ticho. Svítilo tam sice několik světel, ale ta jen umocňovala celkový dojem bezútěšnosti a opuštěnosti, jakkoli by to člověk nečekal.

„Včera v noci tu řádili Bart a Bret, náš párek uklízečů.

Koukněte na ty stopy po vysavači! Tím pádem si musíme dávat pozor, protože nepotřebujeme, aby člověk, co sem v pondělí ráno přijde jako první, uviděl všude na chodbách na koberci naše šlápoty.“

„Jak můžete vědět, že tady luxovali Bart a Bret, a ne ti dva chlápci, co jsme je viděly včera s uklízecím vozíkem?“

„Jsem moc ráda, že se ptáte. Protože vám hned povím proč. Nebyli to doopravdy uklízeči, a potvrdilo se mi to někdy včera uprostřed noci. Víte, co mi na nich přišlo divný?“ Dramaticky se odmlčela. „Špatný boty. No řekněte, kterej uklízeč nosí naleštěný italský polobotky za čtyři sta babek?“

„Jste hotovej Sherlock Holmes.“

„To bych řekla. Tak upalujte pro tu kabelku a já tady zatím ukojím svou zvědavost. Nemělo by to trvat moc dlouho.“

Zamířila jsem tedy přímo na střechu a vzala to chodbou nejblíž schodišti. Vzhledem k tomu, jak byl Beck posedlý čistotou, vypadal každý psací stůl, který jsem zahlédla, jako vystřižený z katalogu na kancelářský nábytek. Schody jsem brala po dvou a už za chviličku jsem zatlačila na dveře vedoucí na střešní zahradu, které se bez protestů otevřely.

Ranní nebe se klenulo do nikam a mělo dokonale modrou barvu. Zvolnila jsem a zamířila k zídce na samém okraji, protože jsem zatoužila podívat se na centrum Santa Teresy z ptačí perspektivy. Slunce už stačilo střechu příjemně ohřát a teplý vzduch krásně umocňoval vůni květů, která se nesla s ranním vánkem, jenž měl svědomí také ševel listů. V dálce se zvedaly hory a přes ně jako by přetékal jasný svit vycházejícího slunce. Naklonila jsem se přes zídku a podívala se dolů na ulici, která v tuto hodinu zela prázdnotou. Nastavila jsem tvář slunci a zhluboka se nadechla a teprve pak jsem se zase vrátila k rozdělané práci.

Došla jsem si pro kabelku, která na mě čekala za tím velkým skvrnitým fíkusem, a zase jsem se vrátila dolů po schodech.

S těmi antikoncepčními pilulkami měla Reba pravdu.

Vytáhla jsem proto platíčko a hodila do sebe rovnou dvě jako mentolové pastilky.

Když jsem seběhla ty schody, uviděla jsem Rebu, jak se potýká s pásmem a přeměřuje délku a šířku chodeb či místností. Nohou si pásmo přidržovala u země a rukou je odvíjela. Pak stiskla pojistku a pásmo se začalo navíjet zpátky, což provázela charakteristická svištivá písnička.

Kovová zarážka na konci ovšem švihla Rebu přes prsty a zanechala jí na ukazováčku ošklivou ránu. „Do prdele!

Krám jeden!“ zaklela a strčila si kloub do pusy.

„Potřebujete to ošetřit?“

„Koukněte na to. Nakonec tady ještě vykrvácím…“

Oděrka, kterou měla na ukazováčku a kterou si nyní znechuceně prohlížela, mohla měřit tak půl centimetru. „No nic. Vsadím všechno, co mám, na to, že ta místnost je přímo tady. Schválně, dejte ucho ke stěně, jestli něco neuslyšíte. Já tam před chvilkou slyšela něco hučet. Tak jako strojově.“

„Rebo, je to výtahová šachta. Zřejmě jste slyšela jet dolů služební výtah.“

„Tady z toho podlaží ne. Nahoře kromě nás už nikdo není.“

„Přece nemůžeme být v celé budově jenom my dvě. A přímo nad námi je strojovna. Je jasné, že jste slyšela jet výtah.“

„Myslíte?“

„Tak to tu nebudeme zbytečně řešit a podíváme se,“

navrhla jsem.

Následovala mě za roh ke služebnímu výtahu. Podle

číselníku vedle nyní zavřených samočinných dveří jsme mohly snadno určit, kudy se kabina pohybuje. Momentálně přejela z přízemí do garáží.

„Říkala jsem vám to,“ prohlásila jsem a podívala se na hodinky. „Sakra! Radši bychom měly vypadnout, než

Willard znejistí a začne nás hledat. Nechápu, jak vám na ty nesmysly mohl skočit. Tomu říkám manipulace!“

„Myslela jsem, že si vedu dobře… i když tedy tohle škemrání a doprošování se dá používat jen omezeně. Až

budem chtít dovnitř příště, budu se s tím chlapem muset vyspat.“

„To si děláte legraci, že jo?“

„Nebuďte tak prudérní. Když se vyspíte s jedním, je to, jako kdybyste se vyspala se všema. Panna jste jenom jednou a pak, pak byste měla koukat z toho taky něco vytřískat.

Navíc by mi to nevadilo. Podle mě je roztomilej.“ Očima přitom bloudila po stěnách, takže jsem si domyslela, že už

zase uvažuje, kde by mohla být ta tajná místnost. Najednou povídá: „Třeba se dá dovnitř dostat přes střechu. Tou malou boudou, co vypadá jako zahradní domek.“

„Nechte toho. Nemáme už čas. Padáme odsud!“

„S váma je ale otrava,“ poznamenala a s těmi slovy vytáhla svazek Onniiných klíčů. „Jenom vteřinku, než tohle vrátím, jo? Snažím se bejt řádná občanka.“

„A co ty Beckovy falešné doklady?“

„Jasně. Ty mám tadyhle,“ opáčila a poklepala si na

kapsu saka. Pak začala cípem sukně leštit ty klíče. „Otírám otisky,“ dodala na vysvětlenou. „Kdyby je tu náhodou někdo snímal.“

„Hlavně sebou hoďte.“

Zamířila chodbou k Onniině kanceláři, na můj vkus ne dost rychle, a zmizela mi z očí. Opět jsem se podívala na hodinky. Už nám to trvalo dvanáct minut. Jak dlouho jsme tak mohly hledat tu kabelku? Willard už určitě nevydržel sedět na vrátnici a spěchal nahoru za námi. Reba si s tím vracením klíčů a dokladů dávala dost na čas, a když se konečně objevila, namísto aby zamířila k výtahu, vrátila se do výklenku se služebním výtahem, před kterým se zastavila a s rukama v kapsách na něj upřeně zírala.

„Co to, sakra, děláte?“

„Už jsem na to přišla. To snad není možný!“ Zvedla ruku, stiskla tlačítko a přivolala kabinu služebního výtahu do třetího patra. Dívaly jsme se na číselník a pozorovaly, jak výtah pomalu a ztěžka stoupá směrem k nám. Pak už se před námi automaticky otevřely jeho dveře. Reba stiskla tlačítko „Stop Run“, nastoupila do kabiny, já v závěsu za ní. Prostor uvnitř byl dvakrát tak široký a asi o polovinu hlubší než

běžný výtah pro veřejnost, zřejmě aby se tam vešly všechny ty bedny s kancelářskými potřebami, kartotéční skříně a další materiál. Stěny měl potažené šedou látkou, která připomínala plachty používané při stěhování na ochranu nábytku.

Reba přistoupila k protější stěně kabiny a za látku zatáhla. Odchlípla se a pod ní se ukrývaly druhé, tajné výtahové dveře. Z panelu bezpečnostního zařízení vedle nich na nás naléhavě hledělo devět tlačítek s čísly. Chvilku si je pozorně prohlížela a pak nejistě zvedla ruku. „Vy znáte kód?“

„Možná. To se dozvíme za chviličku.“

„Ale co když se spletete, nespustí se náhodou alarm?“

„No tak. Je to přece jako v pohádce, máte tři pokusy, a teprve pak se to zblázní. Jestli mi to nevyjde, prostě povíme Williemu, že jsme se spletly.“

„Vykašlete se na to. Už teď si koledujete o malér.“

Samozřejmě mě ignorovala. „Je jasný, že jeho datum narození to nebude, protože ani Beck není tak blbej, aby používal stejnej kód dvakrát. Ale moh ty čísla jenom nějak prohodit. Přece jenom je hroznej narcis. Všechno, co dělá, s ním má něco společnýho.“

„Rebo…“

Šlehla po mně pohledem. „Co takhle přestat fňukat a radši mi místo toho pomoct, ať to máme z krku a můžem odsud padat?!? Nechci to teď vzdát. Jinou šanci už třeba nedostanem.“

Obrátila jsem oči v sloup a pokusila se ovládnout paniku, která se mě pomalu, ale jistě zmocňovala. Nehodlala odejít, dokud ten rébus nerozluští nebo dokud nás tam někdo nepřistihne. Navrhla jsem proto: „Tak zkuste vyťukat stejné

číslo pozpátku.“

„Hmm, to nezní marně. To by vypadalo jak?“

„94-9-1-9-1-4.“

V krátkosti se nad tím zamyslela a pak protáhla obličej.

„To se mi nezdá. To by na něj bylo moc těžký, vysypat ze sebe ty čísla takhle po paměti. Co spíš tohle…“

Vyťukala čísla 1949-19-4.

Bohužel.

Pak zadala 19-4-1949.

Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce. „To už je druhej pokus.“

„Nechala byste toho? Sama vím, že je to druhej pokus.

Vyťukávám ty čísla. Zkusíme se teď trochu zamyslet. Jaká je další možnost?“

„Co datum narození Onni?“

„To doufejme ne. Vím, že má narozeniny někdy v listopadu, ale vůbec netuším, v jakým roce se narodila.

Každopádně Beck to s ní netáhne zase tak dlouho, aby to věděl.“

Podotkla jsem: „Od jedenáctého listopadu výš by to s kterýmkoli letopočtem bylo osm čísel, a ne sedm.“

Uznale se na mě podívala, zřejmě ji ohromilo, že umím také počítat. „Kdy se narodila jeho žena?“ zeptala jsem se.

„Sedmnáctýho března padesát dva. Jenže to se mu už

tolikrát vykouřilo z hlavy, že se to bude bát používat. Navíc má radši čísla, který maj nějakou vnitřní logiku. Víte, jak to

myslím? Čísla, co se třeba opakujou nebo jdou za sebou.“

„Tuším, že jste říkala, že jednu dobu používal vaše datum narození.“

„To je pravda. Pak by to vypadalo takhle: 5-15-1955.“

„Hele, já se narodila 5. 5. 1950,“ vyhrkla jsem trochu pomateně.

„Fajn. Tak to napřesrok oslavíme. Ale co teď, co mám zkusit? Jeho datum narození pozpátku nebo moje normálně?“

„No, jeho datum narození pozpátku má tu vnitřní logiku, jedině když se čísla rozdělí do skupin. 949-191-4. Udělal by to takhle?“

„Možná.“

„Tak zkuste buď jedno, nebo druhý, hlavně ale dřív, než

mě z toho raní mrtvice.“

Vyťukala 5-15-1955. Chvilku bylo ticho a pak se výtahové dveře tiše rozesunuly. „Moje datum narození. No ne! Myslíte, že mu na mně pořád ještě záleží?“

Stiskla jsem tlačítko „Stop Run“ a dívala se, jak Reba stírá otisky prstů z panelu bezpečnostního zařízení a dává přitom bedlivý pozor, aby nedopatřením nestiskla nějaké tlačítko. „Co kdyby se někdo náhodou chtěl zajímat, jestli jsme tu byly…,“ vrněla spokojeně.

„Já se mezitím zadívala přímo před sebe. Tajná místnost měřila asi dva metry na dva metry a půl, taková komora na smetáky. U levé stěny stál zaparkovaný úklidový vozík,

který jsme zahlédly včerejšího večera, a prakticky veškerý zbývající prostor zabíral pult ve tvaru „U“. Zvedla jsem oči.

Místnost vypadala dobře větraná. Stěny měla vyložené čalouněním a v temných končinách stropu jsem zahlédla detektor kouře a tepla a s nimi rozstřikovače automatického protipožárního systému. Z čalounění na stěnách vystupovaly jednodivého příčle žebříku vedoucího přímo nahoru. V

rozích u stropu prosvítaly pásy světla, zhruba v místech větracích otvorů falešného zahradního domku na střeše.

Reba měla pravdu. Do tajné místnosti se patrně dalo hravě sestoupit ze střechy. Popřípadě se tamtudy dalo uniknout.

Na jedné straně pultu stály tři počítačky bankovek a na vedlejším stole zase čtyři přístroje na jejich balíčkování. Na třetí odkládací ploše ležely jeden vedle druhého kufříky, otevřené a plné páskou převázaných balíčků stodolarovek.

Na podlaze pod stolem byly ještě vyskládané lepenkové krabice, také otevřené a také plné amerických dolarů, tentokrát balíčků stodolarovek, padesátidolarovek a dvacetidolarovek. Tyhle peníze byly zabalené do smršťovací fólie a vzniklé balíčky se ještě po pěti přelepovaly papírovou páskou. Pohledem jsem zavadila o dva polystyrenové kelímky s kávou, kterých se v odpadkovém koši kupila celá hromada. Kromě nich vyhazovali také fólie stržené z balíčků s penězi. Zjevně je vždy nejprve nařízli, což dokládaly dva miniaturní řezáky.

Reba vydechla: „Pane bože, tolik peněz pohromadě jsem

nikdy neviděla.“

„Ani já ne. Vypadá to, jako kdyby vyndávali peníze tady z těch krabic, strhávali z nich ty fólie, znova je přepočítávali a zase z nich dělali balíčky pro další přepravu.“

Udělala pár kroků dopředu a zkontrolovala celkovou částku zobrazenou na displeji počítačky. „Koukněte tady na tu mašinku. Prošlo jí už milion babek.“ Po těch slovech vzala do ruky jeden balíček a potěžkala ho. „Zajímalo by mě, kolik to tak může bejt. Nechtěla byste to vědět?“

Přičichla k němu. „Člověk by si řek, že budou vonět, ale není to cejtit vůbec ničím.“

„Dávala byste si laskavě pozor na ruce?“

„Jenom se dívám. Nic nedělám. Kolik si myslíte, že je v jednom tom balíčku, dvacet papouchů? Nebo padesát?“

„Nemám vůbec představu. Ale to teď nechte plavat. A myslím to vážně.“

„To vás ani trochu nezajímá, jaký to je držet je v ruce?

Zase tolik to neváží,“ zkonstatovala. Pak z balíčku setřela otisky prstů a začala se rozhlížet kolem. „Kolik lidí, kromě těch dvou, co jsme už viděly, tady podle vás může pracovat?“

„Není tu místo než pro tři. Zřejmě sem docházej o víkendech, kdy je tu míň lidí, aby nebudili podezření,“

přemítala jsem. Natáhla jsem ruku a sáhla na jeden z polystyrenových kelímků s kávou a málem vyjekla leknutím. Jsou pořád ještě teplý. Co když se vrátěj?“

„Nikdo se sem nedostane. Zastavila jsem výtah.“

„Ale co když si všimnou, že výtah stojí? Myslíte, že jim to nebude připadat divný? Měly bychom jít. Prosím vás!“

„Dobře dobře. Já věděla, že mám s tou místností pravdu.

že je to k nevíře, že jo?“

„To rozhodně. Ale co na tom? Jdeme!“

Vycouvala jsem z místnosti zpátky do výtahu. Jeho druhé dveře zely stále ještě dokořán, tak jsem z nich pro jistotu vystrčila hlavu, jestli nás, zatímco jsme byly v tajné místnosti, někdo nepoctil návštěvou. Reba se uvnitř nějak zasekla. Křikla jsem za ní: „Rebo, jdeme!“ a znělo to napjatě a netrpělivě, stejně jako jsem se koneckonců i cítila.

„Jako zhypnotizovaná nastoupila do výtahu a vyťukala sedmimístný bezpečnostní kód. Skryté výtahové dveře se zavřely. Přiložila na ně čalounění a uhladila jeho šedou látku, aby zase nebyly vidět.

„Proč vám to tak trvalo?“

„Je to taková nádhera. Umíte si představit, že byste měla aspoň polovinu těch peněz? Do smrti byste nemusela hnout prstem.“

„To neřešte. Tak dlouho zase žít nebudu.“

Vyšly jsme z kabiny dveřmi vedoucími do Beckových kanceláří a Reba uvolnila tlačítko „Stop Run“. Počkaly jsme, až se dveře služebního výtahu zavřou, a pak jsme se vrátily k výtahu pro veřejnost.

I tam Reba stiskla příslušné tlačítko, načež nás spolkla

kabina výtahu a my zahájily svůj pomalý sestup do přízemí.

Mně se málem dělalo špatně strachy, ale ji jako by nic z toho nevzrušovalo. Ta holka vám měla nervy z oceli!

Když konečně výtah zastavil v přízemí a my si vystoupily, Willard vzhlédl a kupodivu se na nás usmál.

„Našly jste ji?“

Zvedla jsem kabelku, jako že úkol splněn. Tak strašně se mi přitom klepaly ruce, že jsem se bála, aby si toho na tu dálku nevšiml. Dělala jsem, co jsem mohla, abych vypadala pokud možno normálně alespoň do chvíle, než nás zase vypustí těmi prosklenými dveřmi na ulici.

Reba ale byla vysloveně ve formě. Přistoupila k vrátnici, opřela se rukama o přepážku a strčila mu pod nos svůj poraněný prst. „Nemáte tu někde lékárničku? Koukněte, co se mi stalo. Málem jsem byla nadosmrti mrzák.“

Willard mrkl na ten její kloub a zaostřil na oděrku ne větší než znaménko na konci věty. „Jak jste k tomu přišla?“

„Zřejmě jsem o něco nějak nešikovně zavadila. Bolí to jako blázen. Jestli chcete, můžete mi to pofoukat, protože to vždycky pomáhá.“

Zakroutil hlavou, shovívavě se usmál a jednu po druhé začal otevírat zásuvky svého stolu. Všimla jsem si, že zatímco hledal náplast, Reba přelétla pohledem všech deset monitorů.

To už Willard vítězoslavně vytahoval krabičku s náplastí. „Myslíte, že to zvládnete sama?“

„Teda vy jste… Po tom všem, co jsem pro vás udělala?!“

s úsměvem před sebe natáhla ruku a Willard strhl ochrannou fólii z krabičky s náplastí. Jednu náplast vytáhl a zalepil jí Rebě ránu.

Mohla se zbláznit radostí: „Děkuju. Jste poklad.

Přimluvím se, aby vám zvedli plat.“ Poslala mu vzdušný polibek a pak už jsme konečně zamířily k těm proskleným dveřím.

Willard mezitím vstal, opustil vrátnici a už si chystal svazek klíčů. Když odemykal, promluvil nám do duše: „A už se mi sem nevracejte. To bylo naposled.“

„Dobře, ale uvidíte, že se vám po mně bude stýskat,“

prohlásila, než za námi nadobro zamkl.

„To tedy pochybuju,“ neodpustila jsem si a Reba mu poslala další vzdušný polibek. Připadalo mi, že už to přehání, ale Willardovi to zjevně nevadilo. Otočil klíčem v zámku a nám spadl kámen ze srdce.

22

Jak jsme se blížily k Henryho domu, Reba zpomalila a nakonec úplně zastavila. Když jsem vystupovala z jejího BMW a zavírala za sebou dveře, všimla jsem si, že u obrubníku parkuje také Cheneyho červený mercedes. Polilo mě horko. Chtěla jsem mu povědět o všech dobrodružstvích, co jsme s Rebou za posledních pár dnů podnikly, jenže pak zavolal Jonah a on musel odjet na místo té přestřelky, takže jsem se k tomu nedostala. Trochu jsem z toho byla nesvá, jako bych před ním snad něco tajila, i když to samozřejmě nebyla pravda. Navíc vydávat naše pokusy za „dobrodružství“ zavánělo bagatelizováním, protože to, co jsme udělaly, mohlo ve skutečnosti vážně ohrozit celé federální vyšetřování. Dost riskantní byla už ta včerejší večerní prohlídka Beckových kanceláří s Martym. V

podstatě se sice dalo namítnout, že nás tam Marty pozval, jenže to jeho pozvání v žádném případě nezahrnovalo prohledávání zásuvek Beckova psacího stolu a stejně tak ani krádež Onniiných klíčů. Zcela jistě jsme pak od něho neobdržely svolení k tomu se tam druhý den ráno vrátit a udělat si v kancelářích pré. Tolik jsem Cheneymu chtěla

povědět o těch bankovkách a o tom, jak je tam přepočítávají, balíčkují a rovnají do kufříků, jenže jsem si bolestně uvědomovala, že našemu objevu předcházelo porušení zákona, jmenovitě nedovolené vniknutí na cizí pozemek, což kvalitu našeho svědectví výrazně snižovalo. Přesto jsem musela s pravdou ven, než se dopustím trestného činu zatajování důkazů a relevantních informací.

Prošla jsem brankou a zamířila po pěšince kolem Henryho domu ke svému přístavku. Cítila jsem se tak provinile, jako bych se vyspala s jiným mužem. Své chování jsem sice měla jak ospravedlnit, ale i tak jsem za ně byla plně odpovědná. Cheney seděl na nejnižším schodě, na sobě tytéž šaty jako předešlé noci. Když mě uviděl, usmál se, ale jinak vypadal vyčerpaně, i když dobře. Byla jsem přesvědčená, že to, co mu teď povím, zasáhne náš vztah, ale nedalo se nic dělat. Musela jsem ho konečně zasvětit.

Posadila jsem se na schod vedle něho a chytila ho za ruku. „Tak jak to šlo? Vypadáš ztahaně.“

„Hrůza. Hromadná soulož, co se vážně zvrhla, takže zemřeli její dva účastníci. Ta moje štětka se nějak připletla do přestřelky a schytala to taky. Jonah mě poslal domů osprchovat se a převlíct. V jednu tam mám zas být. A co ty?“

„Celkem to šlo. Ale potřebujeme si promluvit.“

Zadíval se mi zkoumavě do očí. „A nepočká to?“

„Nemyslím. Jde o Rebu. Máme problém.“

„Co tím myslíš?“

„No, líbit se ti to nebude.“

„Tak už to vyklop,“ prohlásil.

„Včera večer jsme spolu měly jít na večeři. Chtěla mi představit Martyho Blumberga, kontrolora z Beckovy firmy.

V tom jsem neviděla žádnej háček. Marty chodí vždycky v pátek na večeři do baru Dale’s, takže jsme šly tam. Když

přišel, dali jsme se do řeči. Pak už si jen vybavuju, jak mu Reba vykládá, že Becka vyšetřujou federální agenti a že jestli on, Marty, něco rychle neudělá, hodí to Beck všechno na něj. Těžko říct, co si myslela, že dělá, ale stalo se.“

Cheney zavřel oči a svěsil hlavu. „Ježiši Kriste! Tomu nevěřím. Co ji to popadlo?“

„Je to ještě horší. Nakecala mu, že Onni je federální agentka a že chce z Becka vyšoustat duši, aby ho dostala.

Nejdřív se Marty vzpíral. Vůbec tomu nechtěl věřit, ale Reba mu ukázala ty fotky a tím si ho zřejmě získala. Pak se pozvala nahoru do kanceláří, jako že na prohlídku –, ale potřebovala se jenom nějak dostat dovnitř, aby tam mohla šlohnout, na co přijde, jmenovitě Onniiny klíče.“

Pak jsem mu vylíčila i ostatní události, které se seběhly za poslední dva dny. Ještě jsem se nedostala ani do poloviny, a bylo mi jasné, že je naštvaný. Byl unavený. Měl za sebou dlouhou noc a tohle byla poslední věc, kterou mohl potřebovat. Jenže jsem mu musela říct pravdu. Kdybych mu

to všechno nevyložila, vlastními slovy a z mého úhlu pohledu –, jaký to potom mělo smysl?

Mezitím jsem se dostala k událostem dnešního rána, a když jsem skončila, Cheney doslova vybuchl: „Přišla jsi o rozum?!? Když pominu to nedovolený vniknutí, jestli se Beck nějak domákne, že jste tam byly, dojde mu, že se něco děje, a my jsme skončili.“

„Jak by se toho asi moh domáknout?“

„Třeba si Marty pustí hubu na špacír nebo něco přelítne přes nos tomu vrátnýmu a začne přemýšlet, proč vás tam vůbec pouštěl. Obě vás zná jménem. Stačí, aby jeden z těch dvou něco hloupě plácnul. Pak už bude jedno, jak závažnej je to případ. Státní prokurátor si vás u soudu podá a roznese vás na kopytech. Jenže na to zřejmě ani nedojde. Ještě předtím vás totiž federálové zažalujou z maření výkonu spravedlnosti, ze zatajování důkazů a bůhví z čeho všeho ještě… Možná z křivopřísežnictví, jestli se budeš nějak vykrucovat. To Rebě neuvěří vůbec nikdo. Byla už trestaná, takže se jí rovnou vysmějou. Cokoli řekne, bude automaticky podezřelý.“

„Tak proč jste ji do toho zatáhli? Jestli je tak nedůvěryhodná, proč jste si ji najímali?“

„Protože jsme potřebovali informátora, ne nějakou osamělou bojovnici za spravedlnost, do prdele! Ty jsi profík.

Tobě rozvaha nechybí, nebo jsem si to aspoň myslel.

Federální vláda nikomu zásadně nic neodpouští. Poslat ke

dnu takovouhle operaci se krutě nevyplácí. Co může ona ztratit? Nic.“

„Cheney, já tě slyším. Vím, že jsem ji měla zastavit, jenže jsem vůbec nedokázala přijít na to jak. Od chvíle, co řekla Martymu, co se děje, vzaly věci hrozný spád –“

„Do hajzlu. Aktivně ses na tom podílela. To, cos udělala, bylo nezákonné –“

„Chápu. Taky mi to došlo,“ řekla jsem. Jak jsem z toho ale na druhou stranu mohla vycouvat? Vzala si to za svý kvůli nám, respektive kvůli mně. Cítím určitou zodpovědnost za to, co se jí teď děje.“

„Hmmm, radši bys měla začít uvažovat o zodpovědnosti za vlastní chování. Jestli se to posere, budeš v takovým maléru, že se z něj jen tak nevyhrabeš.“

„Moment. Moment! Nechci, aby to znělo moc defenzivně, ale nešla jsem do toho zase tak úplně dobrovolně. Když jste s tím za mnou přišli, přece jsem říkala, že ne, jenže tys mě přemluvil. Všechny ty hnusný fotky a vůbec. Ale stalo se, a já najednou sedím v baru Dale’s a ona to tam všechno vykládá tomu Blumbergovi. Co jsem asi jako měla dělat? Kdybych se v tu chvíli zvedla a odešla, těžko říct, jak by asi pokračovala. Věř mi nebo ne, snažila jsem se to korigovat. Připouštím ovšem, že situace vyvolala lavinovej efekt –“

„Udělej mi teď jednu laskavost, ano? Drž se od ní dál.

Až ti zase zavolá, zavěs, a o zbytek se už postaráme my.

Spojím se s Vincem a zasvětím ho do situace. Uvidíme, jestli se mu to podaří nějak zachránit, ale nevím nevím…“

„Je mi to líto. Nechtěla jsem to takhle zvorat.“

„Vážně jsi nemohla nic dělat. Co se stalo, stalo se.

Jenom se teď drž dál od Reby. Slib mi to!“

Zvedla jsem dva prsty na znamení přísahy.

„Zavolám ti,“ utrousil. Pak vstal a zamířil za roh k autu.

Slyšela jsem, jak nastartoval a jak se jeho kola se skřípotem odlepila z místa. Ještě asi hodinu potom mi z toho bylo horko.

*

Zamkla jsem se doma a uklidila si v zásuvce se spodním prádlem. Potřebovala jsem totiž udělat něco obyčejného a užitečného. Nějak se zase zapojit do života, dokázat si, že to zvládnu, připadat si zase trochu schopně. Možná že skládání spodních kalhotek se nepočítá, ale na nic lepšího jsem se v danou chvíli nezmohla. Od kalhotek jsem se přesunula k prádelníku a přerovnala si komínky s tričky. Pak jsem snesla dolů ze schodů šuple plné věcí, které mi bylo líto vyhodit, jinými slovy šuple plné odpadků. Děsila mě představa trestního stíhání. Maření výkonu spravedlnosti byla pěkně hustá záležitost. Představila jsem si sama sebe ve vězeňském mundúru, s okovy na nohou a s rukama spoutanýma vpředu, jak mě převážejí z vězení k soudu a zase zpátky, a stále dokolečka… Začalo to na mě působit poněkud

melodramaticky, takže jsem si řekla, že toho sebemrskačství aspoň na chvíli nechám. Takže jsem to zvorala. Bezva. A to jsem ani nikoho nezabila.

Asi po hodině jsem zaslechla venku přede dveřmi hlasy, z nichž jeden patřil nepochybně Henrymu. Podívala jsem se ven oknem v kuchyni, ale bylo to moc z úhlu, tak jsem neviděla, s kým se to tam můj domácí baví. Přešla jsem tedy ke vstupním dveřím, odemkla je a pootevřela. Na příjezdové cestě stál Henry, Lewis a William. Lewis s Williamem na sobě měli kompletní obleky, zatímco Henry se spokojil s obligátními kraťasy, tričkem a sandály. Právě vycouval z garáže s dodávkou, do které si nyní Lewis nakládal zavazadla. Jak jsem se tak na ně dívala, ozvalo se tiché pípnutí, načež William vytáhl z kapsy vesty hodinky a podíval se, kolik ukazují. Vzápětí vylovil sáček se sušenými plody a s hlučným šustěním jej roztrhl. Henry po něm střelil poněkud nerudným pohledem, ale dál pokračoval v rozhovoru s Lewisem, který se zřejmě netýkal ničeho důležitého. Zase jsem tiše zavřela dveře, spokojená, že se alespoň jeden konflikt podařilo zažehnat, tedy alespoň jsem v to doufala. U intenzivních citů platí, že se jen těžko krotí, těžko snášejí. Můžeme si třeba připadat jako největší oběti, a přitom pořád musíme krotit vztek, ač kolikrát oprávněný.

Hýčkat si zášť vůči někomu může člověku (často) přinést víc škody než užitku.

Ve dvě hodiny mi zavolala Reba. Jelikož mám zřejmě

nějakou vrozenou vadu, takže sluchátko zvonícího telefonu zvedám prakticky automaticky, málem jsem to udělala i nyní. Zarazila jsem se, svedla vnitřní souboj a nechala telefon přepnout na záznamník. Reba do něho řekla: „Jé, to je škoda. Doufala jsem, že vás zastihnu. Právě jsem se dost ošklivě pohádala s Lucindou a strašně ráda bych si o tom s vámi promluvila. Pěkně jsem jí nakopala prdel, i když ne doslova, ale jenom obrazně. Každopádně mi zavolejte, až to půjde, a dáme řeč. Navíc je tu ještě něco, o čem bych s váma potřebovala mluvit. Tak zatím.“

Podruhé zavolala v půl čtvrté a šest minut. „Haló, Kinsey. Vy si dneska nevyzvedáváte vzkazy na záznamníku? Mám pocit, že se tady zcvoknu. Vážně bych si potřebovala promluvit, tak mi brnkněte, až si tohle poslechnete, jo? Jinak neručím za to, co udělám. Ha ha ha.

To byl jenom vtip… tedy doufám.“

V půl šesté zavolala zase, ale už na sebe nechala jen jméno a telefonní číslo.

*

V pondělí ráno jsem se vypravila do kanceláře, že doženu práci, kterou jsem v minulém týdnu zanedbávala. V

novinách jsem si přečetla o té přestřelce na parkovišti a dozvěděla jsem se, že páni detektivové z mravnostního oddělení a z oddělení vražd policie Santa Teresy momentálně zjišťují podrobnosti o činnosti těch sexuálních

náruživců, vyslýchají svědky a hledají další stopy.

Vyznavačů gruppen-sexu nežije v Santa Terese mnoho, nijak výrazně nevybočují a policie je má stále na očích. Čas od času, zpravidla o svátcích a o víkendech, podnikají do města nájezdy jejich kolegové z Ovlidada, Perdida a Los Angeles, což představuje vítanou změnu pro znuděnou místní mládež. Stejné nájezdy nicméně podnikají také představitelé policie, takže jsou tihle „grupíci“ stále pod dohledem, ačkoli o tom mnohdy nemají zdání.

Reba se mi zase ozvala až v pondělí odpoledne, když

jsem přišla domů z práce. Naštěstí mi nevolala do kanceláře, kde mi smysl pro povinnost velí vzít každý hovor. Domů mi volala dvakrát, v poledne a potom ve dvě odpoledne, a pokaždé zanechala vzkaz na záznamníku. Ze začátku zněla celkem rozjařeně, ale jak den postupoval, radost ji zvolna opouštěla. „Kinsey? Ahojky. Neříkala jste mi náhodou, že někam odjíždíte nebo tak něco? Osobně nemám ten dojem, ale ruku do ohně bych za to nedala. Mrzí mě, že pořád otravuju, ale Beck se vrátil a já jsem s nervama v koncích.

Vážně nevím, jak dlouho to ještě dokážu snášet. Teď právě se chystám k Hollowayový. Načurám do zkumavky, proberem, co je třeba, a tak. Pak bych měla zase jít na sezení anonymních alkoholiků, ale asi se na to vybodnu. Je to moc depresivní, víte? Každopádně mi zavolejte, až dostanete tenhle vzkaz. Naděje umírá jako poslední. Ahoj.“

Vzhledem k tomu, co jsem s ní prožila minulý týden,

jsem se jí nyní vyhýbala jen s krajním sebezapřením.

Připadala jsem si jako kráva, které odebrali telátko, slyšela jsem Rebu naříkat, ale nemohla jsem jí vůbec nijak pomoct.

Když jsem Cheneymu slibovala, že si od ní zachovám odstup, myslela jsem to naprosto vážně. Tedy, dokud se situaci nepodaří dostat pod kontrolu. Hned jak si Reba promluví s Vincem a jeho kolegy, utěšovala jsem se, že se s ní zase spojím. Jenže do té doby mohl náš vzájemný vztah zaznamenat těžkou trhlinu.

Cheney se mi celou tu dobu neozval, což jsem připisovala tomu, že má práce nad hlavu. To ticho mě už

začínalo znervózňovat, tak jsem za sebou zavřela dveře od bytu a zamířila k Henrymu. Zaťukala jsem na rám síťových dveří proti hmyzu, on mi pokynul, ať jdu dál. Na lince měl postavený víceúčelový mixér, desetilibrové balení mouky, balíček droždí, cukr, sůl a vodu.

„Nebude ti vadit společnost?“

Usmál se. „Jestli tě nepřipraví o uši ten rámus, co za chvilku začne předvádět můj mixér… Rád bych zadělal těsto na chleba, abych ho mohl nechat přes noc vykynout. Vem si židli.“

Sledovala jsem, jak odměřuje a váží jednotlivé ingredience, které sypal do velké nerezové mísy. Když po chvilce zapnul mixér, přerušili jsme hovor, dokud jej opět nevypnul. Zase jsme se dali do řeči, zatímco vytáhl z mixéru vláčný kus těsta, přisypal další mouku a pak je hnětl a

převaloval, dokud se přestalo lepit. Poté vymazal olejem velkou pánev, hodil do ní hroudu těsta a chvilku ji převaloval, dokud se její povrch neleskl mastnotou.

Nakonec přes pánev přehodil utěrku a dal ji do trouby, nastavené na teplotu příhodnou pro kynutí.

„Kolik těch chlebů děláš?“ zeptala jsem se při pohledu na množství těsta.

„Čtyři velké bochníky a dva plechy tmavých rohlíků.

Všechno je to pro Rosie,“ prohlásil. „Jestli chceš, udělám ještě jeden plech sladkých žemlí.“

„To si piš. Lewis odjel domů, viď?“

„V sobotu jsem ho odvezl na letiště. Když už o něm mluvíme, omluvil se mi za to, že se tak vetřel, což je snad poprvé. Myslím, že mu vůbec nedošlo, co ten jeho přílet sem přinese. Řekl jsem, že se tím nemá trápit. Co se stalo, stalo se.“

„Přesně tohle řek včera někdo i mně, jenže za trochu jiných okolností,“ vybavilo se mi mimoděk. „Každopádně jsem ráda, že jste se vy dva zase udobřili.“

„O tom nikdy nebylo pochyb,“ prohlásil. „A co ty? O

víkendu jsem tě tu moc neviděl. Co tvoje nová kamarádka?“

„Dobrá otázka,“ reagovala jsem. Pak jsem mu odvyprávěla celý ten politováníhodný příběh a neopomněla přitom zmínit, jak velké to bylo riziko, kolik zhruba zákonů jsme stačily porušit, kolik výher a proher jsem si připsala a jak napínavé dobrodružství to vlastně bylo. Henrymu se mé

vyprávění líbilo o dost víc než Cheneymu, za což jsem mu byla nesmírně vděčná.

Chvilku po šesté jsem se vrátila k sobě a připravila si sendvič s vajíčkem vařeným natvrdo, na který jsem spotřebovala víc majonézy a soli, než by vám dovolil váš internista. Když jsem muchlala použitý ubrousek, zazvonil telefon. Zahodila jsem ubrousek do smetí a čekala, až se volající ozve z reproduktoru záznamníku. Byl to Marty Blumberg, takže jsem bleskově zvedla sluchátko. „Haló, Marty. To jsem já, osobně. Právě jsem přišla.“

„Doufám, že se nezlobíte, že vám volám domů. Stalo se něco zvláštního a mě by zajímalo, co si o tom budete myslet.“

„Povídejte.“ V pozadí jsem slyšela jezdit auta, takže mi nejspíš volal z telefonní budky.

„Chcete delší nebo kratší verzi?“

„Delší příběhy jsou vždycky lepší.“

„To je pravda,“ podotkl. „Takže, stalo se tohle,“ na moment se odmlčel a já slyšela, jak potahuje z cigarety a hned zase vyfukuje kouř. „Přišel jsem dneska domů z práce a moje hospodyně lomí rukama. Něco ji rozčílilo, ale nechtěla říct co. Naléhal jsem na ni, protože jsem viděl, že by si potřebovala ulevit. Řekla, ať neblázním, tak povídám, dobře. Pak mi pověděla, že když ke mně asi v devět hodin, jako obvykle, přišla, stála na příjezdový cestě dodávka telefonní společnosti a na zápraží se motalo pár chlapů. Šla

tedy dál, odemkla si zadní dveře a spěchala jim otevřít.

Jeden z nich povídá, jak prej jejich společnost obdržela několik stížností, že snad tady v oblasti vypadlo spojení, a oni že dostali za úkol zkontrolovat všechny linky. Zajímali se, jestli mi funguje telefon, tak je nechala chvilku čekat, že to jako vyzkouší, a taky že nefungoval. Jelikož je ta ženská paranoidní ze sledování všech těch seriálů o policajtech, požádala je, jestli by jí neukázali nějakej průkaz. Oba ti chlápci měli připnutý takový ty plastikový kartičky se jmény a názvem společnosti California Bell. Huerta si opsala jejich jména a taky telefonní čísla na zaměstnavatele. Ten druhej měl ještě nějakej výkaz, pěkně pečlivě vypsanej. Usoudila, že je to tedy legální, a pustila je dovnitř. Stíháte to?“

„Jo, ale moc se mi to nelíbí.“

„Ani mně ne,“ přitakal. „Stál jsem a poslouchal ji, jak mi to všechno říká, a pomalu se mi svíral žaludek. Chlápci asi po dvaceti patnácti minutách vylezli z mojí pracovny a povídaj, že je všechno v rychtyku. Zeptala se jich, co s tím bylo, a oni na to, že zřejmě krysy přehryzaly někde na střeše vedení, ale že už to dali do pořádku. Potom jí to nějak přestalo dávat smysl a dostala strach, že něco pokazila. Nic jsem z toho nedělal a řekl jsem jí, ať už to nechá na mně.

Tak mám pocit, že mi někdo dal do baráku štěnici nebo mi napíchnul telefon.“

„Nebo obojí,“ doplnila jsem.

„Přesně tak, do hajzlu! Proč jinak bych taky volal z

budky od sámošky? Připadám si jako idiot, ale nechci nic riskovat. Jestli mi vážně odposlouchávaj telefon, tak nechci, aby ten někdo, ať je to, kdo je to, věděl, že to vím. Jedině tak si udržím převahu a budu jim moct nakecat, co si zamanu. Myslíte, že jsou to federálové?“ Slyšela jsem, jak podruhé potáhl z cigarety.

„Vůbec netuším, ale nejspíš vážně máte důvod k obavám.“

„Jak by to provedli? Chci říct, jestli mi tam tu štěnici opravdu dali nebo mě odposlouchávaj, nebylo by to nelegální?“

„Bez soudního příkazu určitě.“

„Problém je, že jestli to nejsou oni, je to ještě někdo mnohem horší.“

„Jako kdo?“ Myslela jsem na Salustia Castilla, ale chtěla jsem, aby mi to případně řekl sám.

„To je jedno kdo. Tak nebo tak, vůbec se mi to nelíbí.

Když mi Reba v pátek večer řekla všechny ty věci o Beckovi, myslel jsem si, že mě houpe, ale čím víc o tom přemýšlím, tím víc se přikláním k tomu, že mi možná říkala pravdu. Beck si vždycky dával záležet na tom, abych to všechno vyřizoval, takže jak říká Reba, klidně mě může zneužívat.“

„A kdo jiný se na tom ještě podílí?“

„Na čem?“

„No na tom praní špinavých peněz.“

„Kdo tvrdí, že někdo takový existuje? Osobně jsem nic v tom směru neříkal.“

„Ale no tak, Marty. Nemůžete propírat takový obnosy bez pomoci.“

„Nejsem práskač,“ rozhořčil se.

„Ale jsou v tom ještě další lidi, že ano?“

„Nevím, možná… Pár snad, ale jejich jména vám nikdy neřeknu.“

„Takhle mi to bohatě stačí. Takže, co z toho máte?“

„To co všichni ostatní. Platí nás za to, že budeme mlčet.

My pomáháme Beckovi a Beck pomáhá zase nám.“

„Jo, ale leda do vězení. Tomu říkám odměna,“

neodpustila jsem si.

Marty to ignoroval a povídá: „Pravda je, že už jsem si našetřil dost a že bych nejradši teď hned utek, jenom nevím, jak bych to proved. Jestli se o ten případ zajímá celní správa, při pokusu o překročení hranic by si mě zřejmě všimli a pěkně by si mě podali. Jak se přihlásím k odletu, objeví se jim v počítači moje jméno, a prásk ho, jsem vyřízenej.“

„Říkám vám, radši se dejte na stranu těch, co pro vás můžou něco udělat. Beck se na vás vykašle. Ten má dost starostí sám se sebou.“

„Jasně, to chápu. Sice nás potřebuje, jenže jak daleko je vlastně ochoten zajít? Beck je zkrátka Beck. Až přijde na lámání chleba, klidně nás hodí lvům.“

„Zřejmě ano.“ Málem jsem mu už prozradila, co se mi

doneslo, a sice, že Beck se děkuje a že s nejvyšší pravděpodobností do několika dnů vezme dráhu, jenže se to zatím nepotvrdilo a nebylo na mně, abych mu to říkala.

„Samozřejmě je vždycky možné, že si doopravdy potřebovala něco ověřit vaše telefonní společnost…“

„Kdepak. To bych neřek.“

„No, je mi líto, že vám asi moc nepomůžu.“

„A co Reba? Celý den se jí snažím dovolat.“

„Zřejmě bude doma. Měla schůzku s kurátorkou, tak to zkuste znovu.“

„Promluvte s ní vy a řekněte jí, ať mi zavolá. Úplně mě z toho rozbolelo břicho. Jsem z toho podělanej až za ušima.“

„Koukněte, promluvím si o tom s jedním svým přítelem a uvidíme, co se pro vás dá udělat.“

„To budu moc rád. A až mi budete volat, dávejte si radši pozor na pusu. Jestli se mezitím uvidíte s Rebou, vzkažte jí, že s ní chci mluvit. Nerad pracuju, když nade mnou visí oprátka.“

„Držte se,“ řekla jsem a trochu se divila, co mi to slina na jazyk přinesla.

Když zavěsil, vytočila jsem číslo na Cheneyho domů a pak i do práce a na obou místech mu nechala vzkaz. Zkusila jsem i jeho pager, který by ho upozornil, že mi má co nejdřív volat domů. Martyho se pomalu zmocňovala panika, takže se mohl začít chovat stejně nepředvídaně jako Reba, navíc byl ještě zranitelnější.

*

Večer jsem strávila tak, že jsem ležela na pohovce a zírala do rozečtené knížky, ale moc jsem si nepočetla, protože jsem pořád čekala, kdy zavolá Cheney. Zajímalo mě, kde je mu konec a jestli se na mě pořád ještě tak zlobí.

Potřebovala jsem s ním stůj co stůj mluvit o Martym, ale asi ještě víc jsem se ho chtěla dotknout. Mé tělo si stále pamatovalo to jeho, což mělo za následek podprahovou touhu, vinou které jsem se nemohla na nic soustředit. Než se objevil na scéně, žila jsem v mrtvé zóně, nespokojenost mě netrápila, i když tedy radostí jsem také nepřekypovala. Teď jsem si připadala jako štěně, které to na světě teprve začalo bavit.

Když žije člověk v celibátu, má ten problém, že jakmile se jednoho dne přihlásí o slovo jeho sexuální pud, prakticky jej nelze potlačit. Pořád jsem proto vzpomínala, co všechno jsme spolu prožili, a snila jsem o tom, co krásného spolu prožijeme příště. Cheney působil tak příjemně lenivě, jeho životní tempo bylo v porovnání s mým sotva poloviční.

Začínalo mi docházet, že mi ta rychlost svým způsobem poskytuje ochranu. To, že jsem žila rychle, mi znemožňovalo všechno plně pocítit, protože jsem zkrátka neměla dost času na to se těm pocitům poddat. Milovala jsem stejně, jako jsem jedla, chtěla jsem jen uspokojit akutní potřebu, aniž bych si připouštěla hlubší souvislosti, onu skrytou touhu, kvůli které bych se musela ponořit do

sebe, zpytovat své srdce a svědomí. Utíkala jsem před pravdou, a proto jsem musela být stále v pohybu. Rychlovky a jídlo ze stánků s rychlým občerstvením člověku neumožňovaly vychutnat si okamžik. Zbývaly jen chvilkové pocity, které rychle odeznívaly, a život šel dál.

V deset hodin zazvonil telefon a já věděla, že to bude on.

Otočila jsem hlavu a zaposlouchala se do mechanického zvuku otáčející se pásky záznamníku, který nahrával jeho hlas. Sáhla jsem po sluchátku a řekla: „Ahoj.“

„No, ahoj. Tys mi volala…“

„Už to bude pár hodin. Myslela jsem, že se mnou nemluvíš. Pořád se zlobíš?“

„To jako proč?“

„To je dobře.“

„A co ty? Ty jsi naštvaná?“

„To nemám v povaze,“ prohlásila jsem. „Rozhodně ne na tebe. Poslyš, musíme si promluvit o Martym. Kde jsi teď?“

„U Rosie. Přijď sem taky.“

„Ty mě necháš jít samotnou až za křižovatku? Je tma…“

„Chtěl jsem ti jít naproti.“

„A proč nepřijdeš rovnou sem?“

„Na to máme dost času později. Teď bych to prozatím viděl na to, že budem sedět proti sobě, dívat se jeden druhýmu do očí a já ti přitom budu zvedat sukni.“

„Dej mi pět minut. Stýskalo se mi.“

„I mně se stýskalo.“

Než jsem stačila zavřít dveře bytu a dojít k zahradní brance, postával už Cheney za plotem. Chodník byl o úroveň níž než pěšinka, po které jsem přibíhala, takže jsem si připadala nezvykle vysoká. S nocí se snesl chlad a svět halil měkký závoj tmy. Objala jsem ho kolem krku. Sklonil se a políbil mě na šíji a na klíční kost. Kovové sloupky Henryho plotu byly trošku studené, zarývaly se mi do žeber jako tupé ledové oštěpy. Hladil mě po rukou a hnětl je ve svých dlaních. „Určitě je ti zima. Měla sis vzít sako.“

„žádný nepotřebuju. Mám tebe.“

„To máš,“ přitakal s úsměvem. Pak se pustil plotu, zajel mi rukou pod sukni a pak ještě výš, až do rozkroku. Slyšela jsem, jak zatajil dech, a pak vydal hluboký mimovolný sten.

„Říkala jsem ti to.“

„Měl jsem dojem, že je to metafora.“

„Co my dva víme o metaforách?“ hlesla jsem a zabořila mu obličej do vlasů.

„Vím, jak je uvést na pravou míru.“

Zasténala jsem pro změnu já. „Měli bychom jít k Rosie,“

zašeptala jsem.

„Spíš bychom měli jít do postele a skočit na to, než se napíchnem tady na ten plot.“

O půlnoci jsme si připravili zapékané sendviče se sýrem, jediný světlý bod v životě plném instantních polévek.

Křupavá sýrová krusta mě docela zbavila soudnosti, křupavá

a nasáklá máslem. Ještě s plnou pusou jsem řekla: „Strašně nerada se na to teď ptám, ale co říkal Vince, když jsi mu pověděl, co jsme s Rebou udělaly?“

„Zacpal si uši a úpěl. Ve skutečnosti mu ale udělala ohromnou radost zpráva o tý tajný místnosti na přepočítávání peněz. Říkal, že to přidá do záznamu, ovšem pouze jako informaci od anonymního volajícího. Schůzku s Rebou domlouvá na čtvrtek.“

„A nedala by se stihnout dřív? Sám přece říkal, že se Beck chystá vzít roha. Reba se bojí, aby ho někde nepotkala.“

„Zkusím to Vinceovi navrhnout, ale moc bych si od toho nesliboval. Operace jako tahle se vždycky špatně organizujou. Ať se Reba hlavně hlídá.“

„To jí budeš muset všechno povědět sám. Já s ní nesmím mluvit.“

„To je pravda. Protože o tebe mám starost.“

„A co Marty? O toho by taky měl mít někdo starost. Má nervy nadranc; myslí si, že mu napíchli telefon nebo že mu do bytu dali štěnici.“

„To může být klidně pravda. Vzkaž mu, ať nám zavolá, že se s ním nějak domluvíme.“

„Na něco takového není zatím připravený. Pořád ještě doufá, že se z toho nějak vyvlíkne.“

„Co si tihle týpci myslej? že jsou takový chytrolíni, že je nikdy nechytíme?“

„No, zatím jste je nechytli…“

23

Úterní dopoledne se příšerně vleklo a já se příšerně nudila. A jelikož je celý svět tak trochu egocentrický, propadla jsem dojmu, že když se nic zvláštního neděje mně, neděje se nic zvláštního ani nikomu jinému. Ve skutečnosti se něco zvláštního dělo a dělo se to tak rychle, že když jsem se o tom dozvěděla, bylo už pozdě na to pokoušet se tomu zabránit nebo odvracet následky. V jedenáct hodin mi zazvonil telefon, Cheney. Zeptal se mě, jestli zvládnu příští půl hodinu nehnutě sedět a poslouchat, protože mi chtěl něco přehrát. „Máš kazeťák?“ zajímal se.

„Takovej starej krám, ale klasickou kazetu přehraje.“

„Víc ani nepotřebujem.“

Za patnáct minut už vcházel do dveří. Čekání na něho jsem si zkrátila tím, že jsem hledala ten přehrávač. Pak jsem ještě rozbalila balíček nových alkalických baterií, takže když

Cheney přišel, mohli jsme rovnou začít. „O co jde?“

Vložil kazetu do přehrávače. „Tohle zachytili na FBI dneska ráno. Občas ta nahrávka trochu chrchlá, ale technici s tím udělali, co mohli.“ Stiskl tlačítko pro přehrávání, načež

se ozval obvyklý šum a pak zvonění telefonu. Ten, kdo jej

zvedl, se nepředstavil: „Ano?“

Volající řekl: „Problém.“

Když jsem uslyšela ten hlas, podívala jsem se na Cheneyho. „Beck?“

Zmáčkl pauzu. „Ten, co s ním právě mluví, je Salustio Castillo. Beck mu volal, hned jak přišel dneska ráno do kanceláře.“ Zase stisknul tlačítko pro přehrávání.

Castillův hlas nahraný na pásce řekl: „Jakej?“

„Když jsme přijali tu zásilku, nesedělo to.“

Ticho. Šum. „To není možný. ‚Nesedělo‘ znamená co?“

„Málo.“

„Jak málo?“

„O balíček.“

„Malej nebo velkej?“

„Velkej. Myslím pětadvacet.“

Salustio ztichl. „Sám jsem dohlížel na počítání. Co faktury?“

„Nic. Třikrát jsem to přepočítával a čísla neodpovídaj.“

Salustio prohlásil: „Říkal jsem, že chci mít někoho, kdo na to u vás dohlídne –“

„To se ale nepokazilo u nás.“

„To říkáš ty.“

Beck chvíli mlčel. „Víš, že bych to neudělal.“

„A já snad jo? Chtěls po mně tuhle větší podíl, což jsem nemohl… nedovedu si to nijak vysvětlit. Na naší straně to nemohlo… Říkáš, že něco chybí… jenže já mám akorát

tvoje slovo.“

„Myslíš, že bych lhal?“

„Říkejme tomu ztrátová inventura. To se někdy stává.

Jak to vidím já, platím ti dost… ty to třeba ale tak nevidíš.

Možná sis proto strhl další procenta, aby to uspokojilo tvou touhu po vyšší odměně. Co lepšího bys mohl tvrdit, než že jsem tu ztrátu způsobil já?“

„To jsem nikdy netvrdil.“

„A co tedy?“

„Říkal jsem, že to nesedí. Možná… třeba se někde stala chyba…“

„Tvoje chyba. Ne moje.“

„…“

„Naprav ji.“

Ticho. Pak chvíli konstantní šum.

Nakonec Beck stísněně řekl: „Řekni mi, co mám udělat, a já to udělám.“

„Srovnej na svojí straně tu ztrátovou inventuru, jinými slovy vypátrej, kde přesně ta ztráta nastala. Moje součty jsou srovnaný a já chci, aby mi na účet přišlo přesně tolik, kolik tam má přijít. Rozhodně si nedělej zbytečně starosti. Vím, že si poradíš. Těšilo mě,“ řekl Salustio a zavěsil.

Beck se neovládl: „Do prdele!“ a práskl telefonem.

Cheney vypnul přehrávání.

Ten hovor mě samozřejmě velmi zaujal, ale ani tak jsem nechápala, proč Cheney trval na tom, abych si ho poslechla.

Už jsem v tom smyslu chtěla něco poznamenat, když

promluvil: „Pevně převázaný balíček stodolarovek je tlustý dva a půl centimetru,“ uvažoval nahlas. „Tak vypadá dvacet pět tisíc dolarů. Vím to, protože jsem se na to ptal na ministerstvu financí. Beck je zpátky jeden den. Jestli ta zásilka dorazila v jeho nepřítomnosti, zřejmě to všechno běžel přepočítat hned dneska ráno.“

„Jo, to by odpovídalo,“ poznamenala jsem, ale pak jsem rychle zavřela pusu, protože mi to došlo. Cheney věděl, že jsme s Rebou v sobotu vnikly do tajné místnosti, kde se přepočítávaly ty špinavé peníze. Tehdy patrně dorazila inkriminovaná zásilka, a oni ji právě rozbalovali a přepočítávali s pomocí všech těch chytrých mašinek. Klidně jsme si mohly každá strčit jeden balíček za kalhoty, a co by si na nás kdo vzal? Beck nevěděl, že jsme tam byly, a Salustia zajímalo jedině to, aby se mu na účet vrátilo přesně tolik peněz, kolik jich poslal vyprat. „Myslíš, že to štípla ona?“

„Určitě. Vince málem ranila mrtvice. Myslel jsem, že to s ním sekne. Beck sice neví, že tam byla, ale až bude hledat ty ztracený prachy, obrátí určitě barák vzhůru nohama. Jak se mu dostanou do ruky záznamy z kamer, má ji. A tebe, jen tak mimochodem, taky.“

„Ta se snad zbláznila! Proč musela takhle riskovat?“

„Protože Beck tu ztrátu nemůže nikde nárokovat. Když

zavolá na policii, zahájí se vyšetřování, a to si nemůže

dovolit. Ne teď, když si zrovna balí kufry.“

Cítila jsem, jak mě polévá horko. Pořád jsem si to nedokázala připustit a současně jsem měla hrozné výčitky svědomí. Najednou mi došlo, co Rebě tak dlouho trvalo v tajné místnosti, zatímco já na ni čekala ve výtahu. Mně se při pohledu na ty peníze zmocnil strach, ji naopak ten pohled okouzlil. Proto jsem odtamtud také tak rychle padala a radši zkontrolovala chodbu, jestli nás někdo nesleduje.

Vzít jeden balíček a strčit si ho pod tričko nebo do náprsní kapsy jí nemohlo trvat moc dlouho, dvě vteřiny? Říkala jsem si, ta má „nervy z oceli“, že se chová tak lhostejně, zatímco já si málem nadělala do kalhot. Pak jsem si vzpomněla na to divadýlko, co sehrála před Willardem.

Flirtovala s ním a já si namlouvala, že je tak vzrušená, protože jsme našly Beckovu tajnou místnost. Ona mezitím byla vzrušená proto, že mu vzala ty peníze. Šílenství. Reba stírá otisky prstů. Cheney nevěří, když mu vyprávím, co všechno jsme prováděly. A já ji ještě hájila! Do hajzlu! Až

se mi z toho zpotily dlaně a musela jsem si je otřít do nohavic džín. „Co teď?“

„Vince se s ní chce sejít, jak nejdřív to půjde. Ta schůzka s lidmi z finančního a z celní správy se přeložila na zítra na odpoledne. Koná se ve čtyři, v budově FBI. Vince si s ní chce nejdřív promluvit sám, asi tak v jednu, jestli by se mu to třeba nepodařilo ještě nějak vyžehlit. Když ne, vypije si to až do dna.“

„A může jí nějak pomoct?“

„Může, ale to by mu musela věřit.“

„Na to se nedá sázet. Ani ho neviděla.“

„Proč s ní nepromluvíš ty?“

„Jestli myslíš, že to k něčemu bude. Celý dny jí sice nezvedám telefony, ale zkusit to můžu.“

„Tak to zkus. V nejhorším případě ji Vince někam uklidí, kde počká, dokud se to všechno nepřežene.“

Cheney se podíval na hodinky, načež vytáhl kazetu z přehrávače a strčil si ji do kapsy. „Už budu muset běžet.

Číslo na Vince máš?“

„Radši mi ho dej.“

Vzal pero a poznámkový blok, načmáral do něho pár číslic, vytrhl příslušnou stránku a podal mi ji. „Zavolej mi, co ti řekla. Když nebudu k zastižení, obrať se přímo na něj.“

„Provedu.“

Když odešel, seděla jsem za stolem a uvažovala, co asi řeknu Rebě. Rozhodně nemělo smysl chodit dlouho kolem horké kaše. Sama sobě vykopala jámu, a čím dřív se z ní vyhrabe, tím líp pro ni. Kdyby dostal Beck ty peníze zase zpátky, nemusel by zase tak zoufale pátrat po tom, jak se vlastně ztratily. Zvedla jsem tedy telefonní sluchátko a vytočila číslo k Laffertyovým. Nejprve jsem si zběžně pohovořila s hospodyní, s Freddy, která mi pověděla, že Reba ještě nevylezla z postele. „Mám ji vzbudit?“

„Asi byste měla.“

„Tak moment. Přepojím vás a řeknu jí, aby si to vzala u sebe.“

„Moc děkuju.“

V duchu jsem před sebou viděla Freddy, jak v těch svých pantoflích s gumovou podrážkou spěchá napříč halou ke schodišti, jak se drápe nahoru a přidržuje se zábradlí. Na chvilku zavládlo ticho, ale jistě už klepala Rebě na dveře.

Pořád ticho. Reba zřejmě ještě dospávala, protože když

zvedla telefon, zněla hrozně rozespale: „…aló?“

„Ahoj, Rebo. Tady Kinsey. Vážně nerada budím…“

„To nic. Stejně už jsem měla dávno vstát. Co potřebujete?“

„Potřebuju se vás na něco zeptat a potřebuju, abyste přísahala, že mi řeknete pravdu.“

„No jasně,“ působila už bděleji a mě napadlo, že třeba matně tuší, co bude následovat.

„Vzpomínáte, jak jsme spolu v sobotu ráno podnikly tu menší objevitelskou výpravu?“

Ticho.

„Vzala jste tam dvacet pět tisíc dolarů?“

Ticho.

„Nemusíte nic říkat. Problém je, že Beck o tom ví.“

„No a co? Patří mu to. Říkala jsem mu to ve vinárně Bubbles. Dluží mi. A dluží mi hodně.“

„Je v tom ale jeden háček. Ty peníze nebyly jeho. Byly Salustiovy.“

„Ne.“

„Jo.“

„A do prdele! Víte to jistě? Myslela jsem, že jsou Becka, že si je balí s sebou na cestu.“

„Chyba lávky. Přepočítával je, jestli všechno odpovídá Salustiovým součtům, než mu to pošle na účet. Teď má pětadvacet tisíc manko.“

Slyšela jsem, jak si zapálila cigaretu. Pokračovala jsem: „Jak jste si mohla myslet, že vám to projde?“

„Byl to rozmar, chvilkovej impuls. Vy jste nikdy neudělala nic jen tak z rozmaru? Z momentálního popudu.

To já jo, a tak to je.“

„Hmm, měla byste ty peníze zase vrátit, než Beck všechno zjistí.“

„A jak to asi mám udělat?“

„Jak to mám vědět? Dejte je třeba do obálky a nechte na stole Willardovi. Ten to může předat Martymu nebo vzít přímo nahoru –“

„Ale proč bych měla něco takovýho dělat? Beck mi nemůže nic dokázat, nebo jo? Přece jsem tam nenechala žádný otisky!“

„Tak předně, má k dispozici záznamy z bezpečnostních kamer, na kterých je jasně vidět, jak jdete dovnitř a zase ven.

Navíc nemusí nic dokazovat. Stačí, když to řekne Salustiovi, a jste nahraná.“

„To by mi neudělal, nebo jo? Chci říct, vím, že je to

hajzl, ale aby to říkal Salustiovi… Co myslíte?“

„Samozřejmě že mu to řekne! Salustio očekává, že Beck dotlačí těch dvacet pět táců zase zpátky.“

„Do prdele, do prdele, do prdele!“

„Koukněte, Rebo, už jsem to říkala jednou, Vince Turner vám podle všeho může pomoct, ale to byste nejdřív musela změnit názor a začít spolupracovat.“

„Co mi ten bude platnej proti Salustiovi?“

„Třeba vás Vince bude moct někam schovat, dokud to všechno neskončí.“

„Pane bože! To je hrůza. Myslíte, že bych měla zavolat Beckovi?“

„Od toho se spíš držte dál a radši si místo toho promluvte s Vincem. Stejně se s vámi chce sejít před tou schůzkou s federálama.“

„S jakejma federálama? S nikým takovým jsem si schůzku nedomlouvala. To si snad vymyslel.“

„To tedy nevymyslel. Dokonce se to přesunulo už na zítra na odpoledne, na čtvrtou. Vyzvednu vás v půl jedné, takže budete mít hodiny na to všechno v klidu probrat.“

„To to trvalo.“

„Říkala jsem, že to nebude hned.“

„Jo, jenže teď už je pozdě!“

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že si budu muset popřemýšlet, jak to všechno zvládnu. Zavolám vám.“ V telefonu cvaklo a tím

náš hovor skončil. Tolik k mým přesvědčovacím schopnostem.

Ten večer jsem si zašla k Rosie, protože měl Cheney softballový trénink. Po večeři jsem se vrátila domů a strávila zbytek dne s knížkou.

Ve středu ve dvanáct hodin patnáct minut přesně jsem sedla za volant a rozjela se po sto první na jih, celá vděčná, že už nemusím trčet na místě. Říkala jsem si, že až dovezu Rebu k Vinceovi, schová ji pod svá ochranná křídla pro změnu on a já budu mít o starost méně. Cesta po Bella Sera se nesla ve stejném duchu jako při minulých příležitostech, včetně vůně vavřínů a suché trávy. Od chvíle, kdy jsem po ní jela na svou první schůzku s Nordem Laffertym, uplynulo již třináct dní. Tehdy jsem si říkala, co po mně asi tak může starý Lafferty chtít. Vyzvednout dceru z vězení a dopravit ji domů. Jak těžký to mohl být úkol? Od chvíle, co jsme se s Rebou vrátily, jsem pomalu a jistě odkrývala tajenku jejího života. Bláznivé na tom všem bylo, že mi opravdu přirostla k srdci. I když mezi námi panovaly jisté rozdíly, v hloubi duše jsem jí rozuměla a byly jsme si blízké. Při pohledu na ni jsem kolikrát získávala pocit, že se dívám do zrcadla, i když trošičku pokřiveného. Reba představovala můj vlastní odraz, o něco větší a nebezpečnější.

Když jsem dojela k jejich pozemku, vstupní brána byla otevřená. Za zatáčkou příjezdové cesty jsem si všimla toho stejného lincolna Continentalu a mercedesu sedanu, které

před domem parkovaly už posledně. Tentokrát ale vedle nich stál ještě další vůz, jaguár kabriolet, krásně zelený a s interiérem vyvedeným v barvě karamelu, úplně k nakousnutí. Zaparkovala jsem, nechala auto odemčené a spěchala ke vchodu. Najednou se odkudsi vynořil Rebin obrovský zrzavý kocour jménem Rags, zřejmě aby mě přivítal, a upíral na mě překvapivě modré oči. Natáhla jsem k němu ruku a on mi očichal prsty. Dokonce mi dovolil, abych ho podrbala na hlavě, a pořád do mě u toho šťouchal čumáčkem, abych rozhodně nepřestávala.

Zazvonila jsem a čekala. Rags se mi přitom otíral o nohy, proplétal se mi mezi nimi a nechával mi na kalhotách dlouhé, statickou elektřinou nabité rezavé chlupy. Pak se zevnitř ozval klapot podpatků, který se na mramorové podlaze haly charakteristicky rozléhal a který se stále blížil.

Otevřela mi žena, kterou jsem okamžitě otipovala na legendární Lucindu. Vypadala na něco přes čtyřicet, zřejmě díky práci špičkového plastického chirurga. Poznala jsem to podle toho, že ruce a krk měla dobře o patnáct let starší než

obličej. Vlasy nosila ostříhané nakrátko a melírované, což

mělo zřejmě budit dojem, že je má vyšisované od sluníčka.

Jinak byla štíhlá a elegantně oblečená, přičemž kostýmek, který měla, pocházel od jednoho slavného návrháře, jehož

jméno mi bohužel v paměti neutkvělo. Šlo o černou věc z pleteniny s bílým opaskem a dlouhou řadou mosazných knoflíků vpředu. Po kolena dlouhá sukně odhalovala pár

houževnatých lýtek. „Ano?“

„Dobrý den. Jsem Kinsey Millhoneová. Můžete říct Rebě, že už jsem tady?“

Pozorně se na mě zadívala, očima černýma jako uhlíky.

„Reba není doma. Můžu pro vás něco udělat?“

„Aha, hmm. Asi ne. Neřekla bych. Prostě tu na ni počkám.“

„Vy asi budete ta soukromá vyšetřovatelka, jak o ní mluvil Nord. Já jsem Lucinda Cunninghamová, rodinná přítelkyně,“ představila se a podala mi ruku.

„Ráda vás poznávám,“ potřásla jsem jí pravicí. „Neříkala Reba náhodou, kdy se vrátí?“

„Obávám se, že ne. Možná by pomohlo, kdybyste mi pověděla, čeho se to týká.“

Ctižádostivá ženská, pomyslela jsem si. „Má dneska odpoledne jednu takovou schůzku. Slíbila jsem jí, že ji tam hodím.“

Usmála se, i když ne právě vřele, ale nakonec vyšla na zápraží a zavřela za sebou dveře. „Nechci vyzvídat, ale ta…

ehm… schůzka… je důležitá?“

„Velmi. Osobně jsem jí volala, abych jí o ní řekla.“

„Hmm, tak to by mohl být trochu problém. Od včerejška od večeře jsme Rebu neviděli.“

„Celou noc nebyla doma?“

„A nevrátila se ani ráno. Nezavolala, vzkaz nenechala.

Její otec na to nic moc neříkal, ale vím, že si dělá starosti.

Když jsem vás viděla stát přede dveřmi, říkala jsem si, že nám o ní třeba nesete nějaké zprávy, a musím říct, že jsem se až bála zeptat.“

„To je zvláštní. To by mě zajímalo, kde je?“

„Vůbec nevíme. Postřehla jsem, že byla den předtím dlouho do noci venku. Spala až do oběda a pak jí někdo volal –“

„To jsem byla nejspíš já.“

„Aha. Říkali jsme si to. Vypadalo to, že ji ten hovor dost rozrušil. Myslím, že pak měla návštěvu. Většinu odpoledne byla pryč a doma se ukázala až zase večer, právě když její otec večeřel. Zpravidla jí dost brzy, ale tohle bylo ještě celkem blízko normálu, krátce po šesté, řekla bych.

Kuchařka mu uvařila slepičí polévku a celkem mu i chutnalo. Reba si s ním chtěla o něčem promluvit, tak jsem je nechala radši o samotě.“

„A zmínila se mu o něčem?“

„To neříkal.“

„Radši bych si s ním promluvila osobně. Je to znepokojující.“

„Chápu, že si děláte starosti, ale právě odpočívá. Od rána tu měl terapeuta a dost ho to vyčerpalo. Byla bych radši, kdybyste ho teď nerušila. Co kdybyste se vrátila odpoledne?

Tak ve čtyři už by měl být vzhůru a fit.“

„To nejde. Ta schůzka je dost důležitá, a jestli na ni Reba nepřijde, potřebuju to vědět teď.“

Sklopila oči a já viděla, že v duchu zvažuje, jak dalece tady může o věcech rozhodovat. „Zjistím, jestli je vzhůru a jestli by mu to nevadilo. Budete muset chviličku počkat.“

„Dobře.“

Natáhla ruku za záda, otevřela dveře a vybídla mě, ať jdu dál. Postřehla jsem, že strčila do dveří nohu, aby se dovnitř nedostal kocour. To se Ragse nesmírně dotklo a střelil po ní dost výmluvným pohledem. Ocida jsem se v hale a čekala na další instrukce.

„Tudy.“

Zamířila ke schodům a já ji následovala. Když stoupala nahoru, jednu ruku stále opřenou o zábradlí, utrousila ke mně přes rameno krátkou poznámku: „Nevím, co vám Reba vykládala, ale my dvě spolu ve skutečnosti moc dobře nevycházíme.“

„To jsem nevěděla. Mrzí mě to.“

„Zřejmě to bude nedorozumění. Získala dojem, že mám nějaké nekalé úmysly s jejím otcem, a věřte, že větší nesmysl už těžko mohla vymyslet. Nepopírám, že se chovám ochranitelsky. Navíc si nikdy neberu servítky, co se týče jejího chování. To Nord si zcela zjevně myslí, že když

ji bude ve všem podporovat a dá jí všechno, co chce, že si to nakonec holka uvědomí a polepší se. Nikdy nepochopil, o čem by měla být výchova. Děti mají být samy zodpovědné za to, co dělají. To je ale jenom můj názor… tedy, ne že by se mě na něj tady někdo ptal.“

Nic jsem neříkala. Zase tak dobře jsem rodinu neznala a žádná vhodná odpověď mě stejně nenapadala.

Mezitím jsme vyšly schody a stočily to do chodby s podlahou pokrytou kobercem a s řadou dveří po obou stranách. Dveře do hlavní ložnice byly zavřené. Lucinda na ně tiše zaklepala a nahlédla dovnitř. „Přišla Kinsey kvůli Rebě. Může dál?“

Jeho odpověď jsem neslyšela, ale Lucinda ustoupila a naznačila mi, že mám vstoupit. „Pět minut,“ řekla přísně.

24

Nord Lafferty ležel na posteli, hlavu podepřenou hromadou polštářů a kyslíkový přístroj na dosah. Přes sebe měl přehozenou háčkovanou přikrývku a na ní spočívaly jeho třesoucí se ruce. Věděla jsem, že bude mít na dotek jistě studené prsty, jako by z nich odvedl teplo a energii hluboko do útrob. Nedávala jsem mu příliš mnoho dní, než

naposledy vydechne. Bez zbytečných průtahů jsem proto přistoupila ze strany k jeho lůžku. Zvedl ke mně oči a usmál se, což mu trochu vrátilo barvu do obličeje. „Právě jsem na vás myslel.“

„No vidíte, a jsem tu. Myslíte, že to zvládnete? Lucinda říkala, že jste tu měl terapeuta. Bojí se, abych vás moc neutahala.“

„Ne, kdepak. Teď jsem chvilku odpočíval a je to lepší.

Mrzí mě, že musím trávit tolik času v posteli, ale jsou zkrátka dny, kdy na nic jiného nemám sílu. Doufám, že jste dostala můj šek.“

„Samozřejmě. Ta prémie nebyla nutná, ale vážím si toho.“

„Zasloužíte si ji do posledního penny. Rebě s vámi bylo

moc fajn a já jsem za to vděčný.“

„Lucinda říká, že se od včerejška od večeře neukázala.

Nevíte náhodou, kde by mohla být?“

Zavrtěl hlavou. „Povečeřela se mnou a pak mě ještě doprovodila do knihovny. Slyšel jsem, jak někomu volá. Za třicet minut pro ni přijel taxík. Řekla mi, že si nemám dělat starosti, dala mi pusu a pak už jsem s ní nemluvil.“

„V jednu hodinu má dneska schůzku a ve čtyři další.

Vůbec si nedovedu představit, co se stane, když se tam neukáže. Přitom moc dobře ví, jak je to důležité.“

„O ničem se nezmiňovala. Myslel jsem, že už nejste v kontaktu.“

„Včera jsme spolu krátce mluvily. Říkala, že mi zavolá, ale už se neozvala.“

„Měla návštěvu. Jednoho pána, co s ním pracovala.“

„Martyho Blumberga?“

„To je on. Přišel sem za ní, o něčem se spolu radili a ona pak odešla.“

„Lucinda naznačovala, že byla Reba den předtím dlouho do noci venku.“

„Vrátila se domů až asi v půl třetí ráno. Byl jsem ještě vzhůru, když konečně vjela na příjezdovou cestu. Viděl jsem na stropě kužely jejích světel, takže jsem věděl, že je v bezpečí. Starých návyků se člověk zbavuje jen těžko. Ty měsíce, kdy byla ve vězení, to byla jediná doba, kdy jsem nemusel bdít celé noci a čekat na ni. Představoval jsem si,

jak umírám s očima upřenýma na ciferník hodin, vyděšený, že se jí něco stalo.“

„Proč si zavolala taxík? Má snad něco s autem?“

Zaváhal. „Podle mě jela pryč z města a nechtěla nechávat svoje vlastní auto stát někde kdovíkde na parkovišti.“

„Ale kam mohla jet?“ Nord pouze bezradně zavrtěl hlavou. „Brala si s sebou zavazadla?“

„Ptal jsem se na to Freddy, a ta říkala, že brala. Lucinda byla tou dobou naštěstí někde pryč, jinak bych se to nikdy nedozvěděl. Ví, že se něco děje, ale zatím jí nic neříkám.

Lucinda nic nenechá být, tak si před ní dávejte pozor, aby to z vás všechno nevymámila.“

„Taky mě to napadlo. Co to bylo za taxislužbu?“

„Freddy by si mohla vzpomenout, jestli si s ní chcete promluvit.“

„To udělám.“

Ozvalo se tiché zaklepání a do dveří nakoukla Lucinda, ukazující významně dva prsty. „Ještě dvě minuty,“ dodala s úsměvem, který měl dokládat, že to myslí dobře.

Nord řekl: „Ujednáno,“ ale všimla jsem si, že se mu v očích mihlo podráždění. Jakmile se za ní zavřely dveře, prohlásil: „Zamkněte. A když už budete v tom, zamkněte i ty dveře vzadu v koupelně.“

Podívala jsem se na něho, ale pak jsem přistoupila ke dveřím a otočila klikou. Napravo jsem uviděla ty z

koupelny, která měla stěny obložené bílými kachlíky a zřejmě spojovala jeho ložnici s vedlejší. Zamkla jsem vzdálenější z dveří, první jsem nechala dokořán, a zase jsem se vrátila na místo.

Malinko se zvedl, stále opřený o polštáře. „Díky.

Nepředpokládám, že to snad myslí špatně, ale moc často by o všem ráda rozhodovala. Opatrovnici jsem z ní ale ještě neudělal. Jinak, co se týče Reby, co navrhujete?“

„Pořád si nejsem jistá. Rozhodně ji co nejdřív musím najít.“

„Je v maléru?“

„Řekla bych, že je. Chcete o tom něco říct?“

„Je lepší, když nic nevím. Ať už se to týká čehokoli, věřím, že se o ni postaráte. Samozřejmě mi to pak můžete naúčtovat.“

„Udělám, co budu moct. Několik vládních agentur má zájem na tom promluvit si s Rebou o Beckových finančních záležitostech. Koukaj z toho akorát nepříjemnosti a osobně mám už teď dost zoufalou pozici. Jak jsou jednou ve hře federálové, stát na druhý straně barikády se mi rozhodně nechce. Jestli mám pracovat pro vás, žádný zvláštní výsady mi to nezaručí. I když si mě najmete, ani jedna z nás tím žádnou ochranu nezíská.“

„Rozumím. Ani bych nechtěl, abyste se kvůli nám musela z hlediska zákona nějak kompromitovat. Tím chci říct, že budu vděčný za jakoukoli pomoc, kterou jí budete

moci poskytnout.“

„Má tu pořád ještě auto?“

Přikývl. „Parkuje v garáži, která se pořád ještě, pokud vím, nezamyká. Jestli chcete, běžte se tam klidně podívat.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a pohnula se klika.

Lucinda s ní nervózně zalomcovala a zpoza dveří se ozval její přidušený hlas: „Norde, copak je? Jsi tam vůbec?“

Pokynul mi ke dveřím. Vstala jsem, přistoupila k nim a odemkla je. Lucinda konečně stiskla kliku a vrazila dovnitř tak prudce, že mě u toho málem porazila. Chvilku na mě nevěřícně zírala, jako bych snad ty dveře zamkla z vlastní iniciativy. „Co to má znamenat?“

Nord sebral všechny své síly a zvýšil hlas: „Řekl jsem jí, ať zamkne. Nechtěl jsem, aby nás někdo rušil.“

V tu ránu změnila celkový postoj a dosud podezřívavá gesta u ní vystřídaly náznaky ublíženosti. „Tos měl říct.

Kdybych věděla, že se slečnou Millhoneovou potřebujete probrat něco soukromého, ani ve snu by mě nenapadlo vás vyrušovat.“

„Díky, Lucindo. To jsem rád.“

„Zřejmě jsem si dovolila víc, než můžu,“ poznamenala snad až příliš chladně, jako by chtěla, aby se jí začal omlouvat a ujišťovat ji o opaku.

Nord ani jedno z toho neudělal. Jen zvedl ruku a mávl s ní, jako by ji už už chtěl odbýt, ale namísto toho řekl: „Ráda by se podívala k Rebě do pokoje.“

„Proč?“

Nord se obrátil na mě. „Na chodbě doprava –“

Lucinda se do toho zase vložila: „Klidně jí to ukážu.

Přece nechceme, aby se nám tu potloukala po baráku jako doma.“

Podívala jsem se na Norda. „Ještě se za vámi vrátím,“

poznamenala jsem.

Vykročila jsem za Lucindou do chodby. Nemohla jsem si nevšimnout, jak křečovitě se pohybuje a jak se schválně dívá jinam. Když jsme došly až k Rebinu pokoji, otevřela dveře a postavila se přímo mezi ně, abych se kolem ní musela protáhnout. Nespouštěla ze mě oči. „Doufám, že jste spokojená. Vy si myslíte, kdovíjak tady nejste nápomocná, ale ve skutečnosti ho zabíjíte,“ poznamenala jedovatě.

Zadívala jsem se jí upřeně do očí, ale ve vrhání smrtících pohledů měla o dost větší praxi než já. Vyčkávala jsem.

Nasadila falešný úsměv, kterým se vyznačují lidé, co si vždycky dovedou prosadit svou. Lucinda byla vážně mrcha.

Ustoupila do chodby. Zavřela jsem za ní dveře a schválně zamkla s vědomím, že si to jistě správně vyloží.

Udělala jsem čelem vzad a opřela jsem se o dveře, abych pokoj obsáhla jako celek, než se zaměřím na detaily. Postel byla ustlaná a na nočním stolku vedle leželo úhledně srovnaných pár osobních věcí: rámeček s fotografií otce, knížka, notýsek a pero. žádné chuchvalce prachu, žádné oblečení poválené na podlaze, jen telefon, ale bez adresáře.

Nic jsem nenašla ani pod postelí. Prohledala jsem tedy zásuvky psacího stolu, a dostaly se mi tak do rukou věci, na které léta nikdo nesáhl: školní vysvědčení, žákovské knížky, nepoužité dopisní papíry, ještě zabalené, které patrně musela dostat jako dárek, protože její vkus to určitě nebyl. Pokud si ovšem nepotrpěla na růžové obálky s obrázky roztomilých koťátek a ještě roztomilejšími citáty na přední straně.

Osobní korespondence veškerá žádná. Zásuvky prádelníku byly dokonale uklizené.

Pak jsem se šla kouknout do skříně, kde viselo několik prázdných ramínek, které dávaly tušit, že si s sebou vzala nějaké oblečení, podle mého odhadu tak šest kousků. Z

toho, co v šatníku zůstalo, mi utkvělo námořnicky modré sako a kožená bunda, pověšená poněkud nakřivo.

Nedokázala jsem nijak stanovit, co přesně si s sebou zabalila. Nevěděla jsem, dokonce ani kolik vlastní zavazadel a jak mohou být velká. V duchu jsem se rozpomínala, v čem jsem ji viděla. Z toho, co jsem si pamatovala, chyběly vysoké boty a pár svetrů, jeden červený bavlněný, druhý tmavomodrý s kapuci. Oba nosila, hned jak se vrátila domů, takže zřejmě patřily k jejím oblíbeným, a chtěla si je tím pádem vzít i na cestu.

Odebrala jsem se do koupelny, která působila podivně prázdným dojmem: žlutohnědý mramor na podlaze a na pultíku kolem umyvadla, neposkvrněné zrcadlo a všudypřítomná vůně mýdla. Skříňka na toaletní potřeby zela

prázdnotou. Nikde žádný deodorant, kolínská ani zubní pasta. Nikde žádné léky na předpis. Na mramorovém povrchu jsem zahlédla bílou skvrnu v místě, kde zřejmě nechávala ležet kartáček. V koši na špinavé prádlo jsem zahlédla zmuchlané džíny, trička a spodní prádlo; na vrchu ležela osuška, ještě trochu vlhká. Vana sprchového koutu už

stačila uschnout. V odpadkovém koši ani ťuk.

Vrátila jsem se zpátky k šatníku a pozorně se zadívala na její oblečení. Sundala jsem z ramínka koženou bundu a prohledala její kapsy. Našla jsem v nich pár drobných a útržek z běžného pokladního bloku, který napovídal, že si koupila cheesburger, hranolky s chili a colu. Datum i jméno restaurace na účtu chyběly. Strčila jsem si ho do kapsy džín a vrátila bundu zase na ramínko. Pak jsem pokoj opustila a vydala se zpátky stejnou cestou, jakou jsem přišla. Když

jsem míjela Nordův pokoj, naklonila jsem se ke dveřím.

Uvnitř se ozývaly nějaké hlasy, hlavně hlas Lucindy, která zněla dost ublíženě. Další rozmluva s Nordem musela holt počkat. Dala jsem se dolů po schodech a našla cestu do zadní části domu.

V kuchyni seděla u stolu hospodyně. Měla před sebou rozložené noviny a na nich dvanáctidílnou sadu příborů z ryzího stříbra, dva stříbrné džbány na vodu a několik stříbrných pekáčků. Zdobenější kusy pokrývala vrstva leštící emulze, která jak zasychala, získávala divnou růžovou barvu. Hadr, kterým stříbro leštila, byl už od něho místy

černý. Jinak měla snad až příliš jemné šedé vlasy jako chmýří, které nosila mocně naondulované a uhlazené hřebenem, takže připomínala odkvetlou pampelišku. Místy jí prosvítala pleš.

Pozdravila jsem: „Dobrý den, Freddy. Právě jsem mluvila s panem Laffertym. Říká, že jste Rebu viděla před jejím odchodem jako poslední.“

„Odcházet ze dveří,“ odpověděla, ale mluvila spíš ke stříbrné lžičce než ke mně.

„Měla kufr?“

„Dva, černý, látkový, co si obyčejně brávala na víkendy, a pak jeden větší, tvrdý, šedivý a na kolečkách. Na sobě měla džíny a kotníčkové boty a pak kožený klobouček, ale ne bundu.“

„Mluvila jste s ní?“

„Dala si prst přes pusu, jako že to bude naše malý tajemství. Já ale na nic takovýho nehraju. Pracuju pro pana Laffertyho už šestačtyřicet let. Nemáme před sebou žádný tajemství. Hned jsem za ním běžela do knihovny a všechno mu řekla, jenže než se vůbec stačil zvednout ze židle, byla v trapu.“

„Říkala něco v tom smyslu, co chce podniknout? Třeba že jede na výlet…?“

Freddy jen zakroutila hlavou. „Měla pár hovorů, ale vždycky si to hrozně rychle vzala, takže jsem ani nepostřehla, kdo to byl. Dokonce ani nedokážu říct, jestli jí

volala ženská nebo chlap.“

„Víte, když překročí hranice státu, poruší tím podmínku,“ přitvrdila jsem. „To by ji pak mohli zase poslat do vězení.“

„Slečno Millhoneová, na to, abych ji kryla nebo vám zatajovala informace, ji mám moc ráda. Jednou zlomí tátovi srdce a bude si to nadosmrti vyčítat.“

„Nevím sice, jaký v tom pro vás bude rozdíl, ale ona svého otce vroucně miluje. Celkově to ale na situaci nic nemění.“ S těmi slovy jsem vytáhla vizitku a načmárala na ni zezadu číslo k sobě domů. „Kdyby se vám ozvala, zavoláte mi?“

Vzala vizitku a strčila si ji do kapsy u zástěry. „Doufám, že ji najdete. Moc času už mu nezbývá.“

„Já vím,“ připustila jsem. „Říkal mi, že v garáži stojí její auto.“

„Tamtěma dveřma vzadu. Je to blíž, než kdybyste to obcházela předem. Klíče visej támhle na háčku,“ ukázala prstem na pootevřené dveře do komory a dílny, které měla za zády.

„Díky.“

Popadla jsem klíče a vzala to napříč přes cihlové dláždění a zamířila ke stavbě, která dříve jistě sloužila k parkování koňských povozů a kde nyní sídlila čtyřmístná garáž. Zpoza rohu se vynořil Rags. Zjevně měl v náplni práce monitorovat příjezdy a odjezdy a vůbec veškerý pohyb

na pozemcích. Nad garáží jsem zaznamenala řadu střešních oken se zataženými záclonami, kde zřejmě měl byt některý ze zaměstnanců, pravděpodobně Freddy. Jedno z garážových stání bylo prázdné, příslušné dveře dokořán.

Vklouzla jsem jimi do garáže a hned si všimla Rebina BMW, parkujícího u vzdálenější stěny. Rags mi byl neustále v patách a já měla pocit, že bych mu měla nějak objasnit svou přítomnost. Otevřela jsem dveře na straně řidiče a usedla za volant. Dala jsem klíč do zapalování a zkontrolovala stav nádrže. Ručička se vyhoupla na maximum, takže byla plná.

Naklonila jsem se na stranu a odklopila dvířka přihrádky v palubní desce, kterou jsem se několik minut prohrabovala.

Našla jsem staré účty za benzin, staré pojistky a manuál k autu. Z postranní přihrádky ve dveřích na své straně jsem vytáhla další štos účtů za benzin. Většina byla datovaná do doby tří až čtyř měsíců předtím, než šla Reba do vězení.

Jedinou výjimku představoval účet s datem 27. července 1987, to bylo pondělí. Ten den kupovala benzin u čerpací stanice Chevron na Main Street v Perdidu, což je asi dvacet mil jižně od města. Přidala jsem si ten účet k tomu, co jsem už měla v kapse. Pak jsem se ještě podívala pod přední a za zadní sedadla, na podlahu a do kufru, ale nenašla jsem tam nic zajímavého. Tak jsem nechala garáž garáží, vrátila klíče na háček do komory a vrátila se pro auto. Ragse jsem naposledy viděla, jak sedí na zápraží a s poklidem si olizuje

packy.

Vrátila jsem se na sto první a rychle zamířila domů, kde jsem se moc nezdržovala a jen jsem popadla Rebinu fotografii, kterou jsem měla od jejího otce. Přehnula jsem ji a strčila si ji do kabelky, načež jsem se rozjela směrem na Perdido. Ujížděla jsem po čtyřproudové dálnici, která se vine po pobřeží, na jedné straně hory, na druhé Pacifik.

Betonové vlnolamy místy docela chyběly, takže příboj narážel do útesů a tříštil se v působivou hru kapek. U

krajnice vždy parkují surfaři, kteří jen rychle seběhnou na pláž a kteří v těch svých hladkých neoprénových kombinézách vypadají jako tuleni. Celkem jsem jich na moři napočítala osm. Manévrovali na svých prknech, tváře obrácené k obzoru, a vyhlíželi další vlnu, která by normálního smrtelníka smetla jako nic.

Nalevo ode mě se tyčily hory, na nichž sice nevyrůstaly žádné stromy, ale o to více hustých stálezelených keřů.

Velký podíl zerodované půdy si nárokovaly opuncie, připomínající shluky pingpongových pálek. Zelené traviny živené zimními dešti zvolna ustupovaly jarnímu kvítí, které už také pomalu usychalo, předzvěst podzimních požárů. Po vrstevnici se vinula železniční trať, která občas podjela dálnici a lemovala pro změnu pobřeží.

Na předměstí Perdida jsem z dálnice hned na prvním sjezdu odbočila. Pokračovala jsem směrem na Main Street a cestou kontrolovala popisná čísla. Čerpací stanici firmy

Chevron jsem zahlédla v úzkém cípu, který zbyl vedle dálničního nájezdu na Perdido Avenue. Zajela jsem tam a zaparkovala co možná nejblíž toalet. Kousek od mne nakládal místní zaměstnanec v uniformě cosi do dodávky.

Zpozoroval mě, chvilku si mě prohlížel a pak se zase vrátil k rozdělané práci. Počkala jsem, až zákazník přede mnou podepíše doklad o bezhotovostní platbě a až odjede s tou dodávkou, načež jsem zamířila přímo k čerpadlům. Vytáhla jsem z kapsy Rebinu fotografii s úmyslem se muže zeptat, jestli neměl náhodou v pondělí službu a jestli se na ni nepamatuje. Jak jsem se k němu ale blížila, napadlo mě něco dočista jiného. Povídám: „Dobrý den, potřebovala bych poradit, jak se dostanu do pokerový herny Doubble Down?“

Obrátil se na mě a ukázal příslušným směrem: „Na druhý křižovatce doprava. Kdybyste pak přijela na světla, tak jste to přejela.“

Když jsem couvala na poslední volné místo na parkovišti před hernou Doubble Down, blížila se už pomalu druhá hodina odpolední. Šlo o budovu postavenou ze škvárobetonových tvárnic, opatřenou nevábným béžovým nátěrem. Příchozí vítal nevkusný neon se symbolickými čtyřmi kartami, pikovou, srdcovou, károvou a křížovou.

Pod ním se přes polovinu průčelí modral neonový nápis „Doubble Down“. Ke vchodu, který byl asi metr dvacet nad zemí a postrádal okna, vedla namísto schodiště lávka pro vozíčkáře. Použila jsem tedy bezbariérový přístup a

přistoupila k těžkým dřevěným dveřím s mohutným rustikálním kováním. Otevřeno měli, soudě podle cedulky na dveřích, od deseti hodin dopoledne do dvou do rána, tak jsem vzala za kliku a vstoupila dovnitř.

Naskytl se mi pohled na čtyři velké stoly potažené zeleným filcem, u kterých sedělo vždy po deseti hráčích pokeru. Zamyšleně se opírali o vysoká dřevěná opěradla.

Někteří z nich při mém příchodu zvedli hlavu a loupli po mně okem, ale má maličkost jim zjevně nijak nevadila. U

zadní stěny jsem zahlédla okénko vedoucí do neveliké kuchyně, nad kterým visel jídelní lístek, poskládaný z odnímatelných písmenek. Mezi snídaněmi figurovaly sendviče a pod nimi se nabízelo pár hotových jídel. Dostala jsem chuť na míchaná vajíčka a burrito s párkem. Pak jsem vytáhla z kapsy účet, který jsem našla v kapse Rebina saka, za jeden cheesburger, hranolky s chili a colu. Na jídelním lístku přede mnou nabízeli totéž, i cena odpovídala.

Stěny měly v Doubble Downu obložené borovým dřevem. Ze stropu s akustickým obložením visely girlandy umělého břečťanu a na zdech pod nimi se z obrázků a fotografií smáli slavní sportovci, nejčastěji fotbalisté.

Osvětlení bylo tlumené a všem hráčům s výjimkou jediné přítomné ženy, sedící u stolu vzadu, táhlo na šedesát. Černá tabule na jedné z postranních stěn obsahovala křídou napsaný seznam jmen, pravděpodobně hráčů, kteří čekali, až

se u některého stolu uvolní místo. Překvapilo mě, že jsem

nikde neviděla jedinou cigaretu ani skleničku alkoholu. Ve vzdálenějších rozích visely u stropu dva televizory, na jejichž obrazovkách běžely dva různé baseballové zápasy.

Nikdo s nikým příliš nemluvil, jen občas tiše zacinkaly žetony, to když bankéř vyplácel někomu výhru nebo inkasoval prohrané sázky. Zatímco jsem se tam rozhlížela, bankéři u stolů se vyměnili a tři z hráčů využili té krátké přestávky k tomu, aby si objednali něco k jídlu.

Nalevo se táhnul jakýsi pult a ve výklenku za ním seděl na židli nějaký pán. „Hledám vedoucího,“ vybalila jsem to na něj bez dlouhých průtahů a uvažovala, zda vůbec pokerové herny nějaké vedoucí mají. Nemohla jsem tím ale zřejmě nic zkazit. Pán povídá: „Jó,“ a mávl přitom rukou, ale oči od knížky už nezvedl.

„Co je to za knížku?“

Položil ji na pult a nalistoval titulní stránku, jako by se sám potřeboval podívat. „Tohle? Poezie. Kenneth Rexroth.

Znáte jeho dílo?“

„To neznám.“

„Ten chlap je šílenec. Půjčil bych vám to, ale jinej výtisk už nemám.“ Založil si knížku prstem. „Chcete žetony?“

„Omlouvám se, ale nepřišla jsem si sem zahrát.“ S těmi slovy jsem vytáhla z tašky Rebinu fotografii, rozložila ji a ukázala ji tomu pánovi. „Nepřipomíná vám někoho?“

„To je Reba Laffertyová,“ odpověděl, jako by to snad bylo samosebou.

„A vzpomněl byste si, kdy jste ji viděl naposledy?“

„Ovšem. V pondělí. To znamená předevčírem. Seděla támhle u toho stolu. Přišla asi v pět a zdržela se až do zavíračky, tedy do dvou do rána. Skoro celou noc hrála Hold ’Em a pak přesedlala na Omahu, která jí ale taky moc nejde.

Měla s sebou takovouhle ruli bankovek,“ prohlásil a udělal palcem a prostředníkem kolečko. „Prej jí před tejdnem pustili z lapáku, nebo se to aspoň říká. Vy jste její kurátorka?“

Zakroutila jsem hlavou. „Kamarádka. Vyzvedávala jsem ji z vězení v Coroně a vezla domů.“

„To jste si klidně mohla ušetřit cestu. Než se vzpamatujete, poveze ji šerif zase zpátky. Smůla. Přitom je moc hezká. Jenže asi tak hezká jak medvídek mýval. Ten taky umí člověka vošklivě pokousat.“

Na to jsem řekla: „No jó, tak to holt chodí. Včera ale zmizela a my se ji teď snažíme vypátrat. Předpokládám, že asi nevíte, kam mohla jet.“

„Jako že bych si to pamatoval? Řek bych, že do Vegas.

Nechala tady sice hromadu peněz, ale bylo vidět, že v tom zase lítá. Měla to ve vočích. Štěstí nebo smůla, to je jedno.

Ona patří k těm, co hrajou, dokud všechno neprohrajou.“

„To nechápu.“

„Vy nehrajete?“

„Vůbec.“

„Chcete slyšet mojí teorii? Ta holka neví kudy kam.

Hraje jenom pro to vzrušení, co jí to dává, protože si myslí, že tak najde životní naplnění, jenže se plete. To se nikdy nestane. Potřebuje pomoct.“

„To potřebujeme my všichni…,“ podotkla jsem. „Jen tak mimochodem, proč Doubble Down? Myslela jsem, že je to termín z black jacka.“

„Kdysi se tady black jack hrával, ale majitel od něj postupně upustil. Místní hrajou spíš poker, řek bych, že radši spoléhaj na taktiku než na štěstí.“

*

Sotva jsem se vrátila do kanceláře, vzala jsem si k ruce papír a tužku, vytáhla ze šuplíku telefonní seznam a namátkou vybrala jednu cestovní kancelář. Vytočila jsem její telefonní číslo, a když se mi na druhém konci přihlásila nějaká slečna, řekla jsem jí, že bych se chtěla informovat na cestu do Las Vegas. „A který den?“

„To ještě nevím. Dělám do pěti, ale dnem si ještě jistá nejsem. Kdy to letí ve všední dny po šesté hodině?“

„Podívám se,“ načež se odmlčela a já chvilku poslouchala, jak ťuká do klávesnice. „Měla bych tu dva. S

USAir to letí v 7:55, přesedá se v San Francisku a ve Vegas je to v 11:16. Pak by to šlo s United Airlines, kde je odlet v 8:30, letí se přes Los Angeles a ve Vegas jste v 11:17.“

„Kde jinde maj ještě pokerový herny?“

„Co prosím?“

„Karetní herny. Na poker.“

„Myslela jsem, že chcete do Las Vegas.“

„Zkouším různé možnosti. Není třeba něco blíž?“

„Gardena nebo Garden Grove. To byste musela letět do L.A. a odtamtud se na místo dopravit po vlastní ose.“

„To by se snad dalo zvládnout. Co letí do L.A. po osmnáctý hodině? O tom letu s United Airlines jste mi už

říkala; ještě něco jiného?“

„Pak tu mám ještě jeden let, v 6:57. Je to taky s United Airlines a v L.A. to přistává v 7:45.“

Zatímco mluvila, dělala jsem si poznámky. „Tedy, vážně moc díky. To je víc než dost.“

Tu se mě slečna zkusmo zeptala: „Chcete si zarezervovat letenku nebo ne?“

„Zatím pořád nevím. Ale ještě mě napadlo tohle: řekněme, že by mě v ruce pálilo pár přebytečnejch doláčů…

Kam jinam bych mohla jít?“

„Ve všední den po šestý?“ zeptala se suše. „Přesně.“

„Ještě byste mohla zkusit Laughlin nebo Nevadu, i když

na Laughlin-Bullhead tady žádný lety nemám, pokud by vám ovšem nevadil charterovej…“

„To spíš vadil,“ uvažovala jsem.

„Pak je tady samozřejmě vždycky ještě Reno-Lake Tahoe. Jedno letiště, dvě místa.“

„Mohla byste se…“

„Už se na tom pracuje,“ odvětila pohotově a opět

vyťukala cosi do klávesnice. „United Airlines, odlet v 7:55

ze Santa Teresy, v 9:07 přílet do San Franciska, odtud odlet v 10:20, přílet do Rena v 11:16. Nic dalšího už tady nevidím.“

„Ještě vám zavolám,“ opáčila jsem a zavěsila.

Zakroužkovala jsem si Reno, protože jsem si matně vybavovala, že tam bydlela Rebina spolubydlící z cely, jistá Misty Raine. Pokud byla Reba skutečně na útěku, celkem by dávalo smysl, kdyby se s ní pokusila navázat kontakt. Ono sice navázání kontaktu s prokazatelně trestanou osobou představovalo v jejím případě porušení podmínky, jenže ona ji porušila už tolikrát, že na nějakém dalším pochybení už

stejně nezáleželo.

Vytočila jsem tedy číslo na informace do Rena, které mělo předvolbu 702, a zeptala se operátorky na osoby s příjmením Raine. Našla pouze jedinou: její křestní jméno začínalo kupodivu na „M“, ale bohužel neuvedla adresu.

Poděkovala jsem slečně za ochotu a zavěsila. Zakroužkovala jsem si jméno Raine a začala uvažovat, jestli s ní Reba od svého propuštění mohla navázat spojení. Pak jsem zvedla sluchátko a vytočila telefonní číslo, které měla u jména M.

Raine uvedené slečna na informacích. Po čtvrtém zazvonění se mi ozval mužský hlas: „Nikdo není doma. Prosím, nechte nám na sebe číslo.“ To byl ale suchar. Už teď jsem ho neměla ráda.

V půl páté jsem se rozjela zpátky k Laffertyovým. Když

jsem zajížděla na parkoviště, s radostí jsem si uvědomila, že nikde nevidím Lucindino auto. Rags spokojeně pospával v proutěném křesle, i když s mým příjezdem se vzbudil a šel mě přivítat, takže když jsem stála na zápraží a zvonila u dveří, seděl mi pozorně u nohou. Přišla mi otevřít Freddy a Rags využil té příležitosti k tomu, aby se sám protáhl dovnitř. Freddy mě doprovodila do knihovny, kde seděl na pohovce Nord Lafferty, hlavu podepřenou polštáři, přes kolena přehozenou háčkovanou deku. Řekl: „Přemluvil jsem Freddy, ať mě vezme sem dolů. Už jsem to tam nahoře nemohl vydržet.“ V té chvíli Rags vyskočil na pohovku, prošel se po Nordovi jako po chodníku a usadil se mu pod nosem.

Podívala jsem se na starého pána se slovy: „Vypadáte dneska líp. Vrací se vám barva do tváří.“

„To je jenom dočasně, ale snažím se toho využít, jak jen to jde. Předpokládám, že jste asi něco zjistila, jinak byste se tu tak brzo neukazovala…“

Pověděla jsem mu o účtence za benzin a o své cestě do Perdida, kde mě zaměstnanec čerpací stanice poslal do herny Doubble Down. Také jsem mu tlumočila, co mi o Rebině pondělním fiasku pověděl pán od žetonů. Vykládat mu ale, že mám podezření, že Reba ukradla těch dvacet pět tisíc, postrádalo podle mého názoru smysl, tak jsem tu část raději vynechala. „Reba mluvila o striptérce jménem Misty Raine, která s ní bydlela na cele. A tahle slečna se zřejmě

potom, co i ji propustili na podmínku, odstěhovala do Rena.

Napadlo mě, že jestli třeba Reba zase propadla hazardu, mohla potřebovat nějaké místo, kde by ji nikdo nehledal –“

„V kterémžto případě je možné, že se pokusila spojit se svou kamarádkou,“ doplnil Nord a bezděky přitom hladil kocoura.

„Přesně tak. Tak by nemusela utrácet za hotel. Ušetřený peníze by mohla místo toho roztočit u karetních stolů v naději, že se jí aspoň něco z toho vrátí. Na informacích jsem zjistila, že v Renu skutečně žije jedna osoba, co se jmenuje M. Raine, ale neměli bohužel adresu.“

„Neznamenala by ale cesta do Rena v jejím případě porušení podmínky?“

„Znamenala, a stejně tak i hraní,“ připustila jsem.

„Vždycky je tu možnost, že se vrátí dřív, než se po ní začne někdo shánět, ale radši bych, kdyby se nic z toho nestalo.

Byla už někdy v Renu?“

„Mockrát,“ odpověděl Nord. „Jenže kde berete jistotu, že je právě tam? Ta její kamarádka vám to sotva potvrdí.“

„To mě taky napadlo. Reba o Renu nemluvila?“

„Neřekla ani slovo.“

„A co zkusit telefonní společnost? Napadlo mě totiž, že byste si mohl vyžádat seznam telefonních hovorů, jestli na nich za posledních sedm dní nefigurovalo meziměsto.

Kdyby se na něm objevilo Mistyino číslo, budeme aspoň vědět, že s ní navázala kontakt.“

„Za pokus to stojí.“

Zalistovala jsem telefonním seznamem, vytočila příslušné číslo, nechala se několikrát přepojit, než to konečně vzali na oddělení účtů, a teprve pak jsem podala sluchátko starému Laffertymu. Představil se, nadiktoval jim svůj telefon a vyložil, co přesně potřebuje. Vysloveně z rukávu vysypal pak velice přesvědčivou historku o tom, jak ho poctil návštěvou nějaký člověk, který často telefonoval meziměsto, a on se ho nezeptal, jak dlouho a za kolik. Po krátké rozmluvě s paní od telefonní společnosti načmáral na kus papíru telefonní číslo s předvolbou 702, na které ten jeho domnělý host uskutečnil hned tři hovory. Poděkoval paní za pomoc, zavěsil a kus papíru mi podal. „Obávám se, že pořád ještě nemáte adresu.“

„Zato mám kamaráda u policie, a ten mi pomůže, tedy aspoň doufám.“

25

Když jsem odcházela od Norda, blížila se pátá hodina odpolední. Nemělo smysl vracet se do kanceláře, tak jsem se rozjela domů. Vešla jsem do bytu a hodila kabelku na křeslo. Cheney mi nechal na záznamníku dva stručné vzkazy. Chtěl vědět, kde se „krucinál flákala Reba“, že zmeškala jak schůzku v jednu hodinu s Vincem, tak schůzku ve čtyři s maníky od FBI. Zavolala jsem Cheneymu na pager a čekala, až mi zavolá. Telefon zazvonil za deset minut.

„Volalas mi?“

„Potřebovala bych jednu laskavost. Moh by ses mi podívat na jedno telefonní číslo z Rena a zjistit mi adresu?“

„Adresu koho?“

„Kamarádky jedné kamarádky.“

„Týká se to Reby?“

„Koho jiného?“

V rychlosti si to nechal projít hlavou. „Už teď je ve větším maléru, než si myslí. Jestli je opravdu tam, pro nás pro všechny by bylo nejlepší, kdyby se šla rovnou udat na policii.“

„To je mi ale přístup,“ poznamenala jsem jízlivě. „A to

přitom pořád potřebuješ její spolupráci. Uvažuju, že pojedu do Rena a přemluvím ji, ať se vrátí, tedy za předpokladu, že se mi ji podaří najít.“

„Ví Hollowayová, že utekla?“

„Pochybuju, ale Reba k ní má jít až v pondělí, takže máme pět dní, než se začne pohřešovat. Nelíbí se mi, že bych měla něco dělat Priscille za zády, takže jí to klidně můžeš říct, jestli chceš. Nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo to můžeš zkusit přihrát svejm kamarádům z berňáku, co ti na to řeknou. Třeba je pro ně Reba tak důležitá, že budou ochotní to její kurátorce nějak vysvětlit.

Na to chodit s tím za Priscillou je vždycky času dost; můžou ji přece nejdřív vyslechnout a pak se uvidí…“

„Dej mi to číslo do Rena a já se ti zase ozvu.“

„A co kdyby sis nejdřív promluvil s Vincem a já ti teprve pak dala to číslo do Rena? To by bylo pro začátek lepší.“

„Ty mi nevěříš?“

„Ale samozřejmě že ti věřím. Jen mě teď zajímá jeho názor.“

„A co dneska večer? Chceš se sejít u Rosie? Mám sice ještě sepsat hromadu hlášení, ale nemělo by mi to trvat zase tak dlouho.“

„To zní slibně.“

„Jsem tam hned.“

*

Ani jsem za sebou nezavírala dveře od bytu, a pelášila jsem přes dvorek k Henrymu. Dveře k němu do kuchyně byly otevřené, tak jsem zaklepala na rám se sítí proti hmyzu.

„Henry? To jsem já.“

„Pojď dál. Hned jsem dole,“ ozvalo se zevnitř.

Na jednom ze zadních hořáků sporáku bublala domácí polévka, což jsem považovala za dobré znamení. Když má totiž Henry splín nebo špatnou náladu, prakticky nevaří ani nepeče. Na jídelním stole stál Jack Daniels s ledem, na houpacím křesle ležely přehnuté noviny. Na lince spočívala v kbelíku s ledem láhev Chardonnaye. Pak už se na prahu předsíně objevil Henry, v ruce komínek čistých utěrek.

„Měla sis nalít víno. Otevřel jsem ho stejně pro tebe. Chtěl bych si totiž s tebou o něčem promluvit. Máš chvilku?“

Uklidil utěrky do zásuvky kuchyňského prádelníku, vytáhl z kredence skleničku a zpoloviny ji naplnil mým oblíbeným vínem.

„Díky. Mám tolik času, kolik potřebuješ. Tak dlouho jsme se neviděli… Jak se pořád daří?“

„Dobře, dík za optání. A co ty?“ Posadil se do houpacího křesla a trochu se napil whisky.

„Já se mám fajn,“ odpověděla jsem. „Takže…

rozbouřené vody se už uklidnily a ty se potřebuješ svěřit?“

Usmál se. „Uvažoval jsem o jedné věci. Mám pocit, že svůj vztah s Mattie už nezachráním. Je v právu a já nemám,

čím bych na ni zapůsobil, kdyby o mě nakrásně ještě stála.

Tak to na světě ale chodí. Moc dlouho jsme se neznali a existuje tolik věcí, kvůli kterým to mezi námi nemuselo klapat, věk, ta vzdálenost, na detailech koneckonců nesejde. Každopádně jsem si uvědomil, že mi v životě někdo chybí. Vlilo mi to krev do žil, a to dokonce i v tomhle věku. Tak mě napadlo, že bych to třeba zkusil přes telefon.

Na plavbě v Karibiku s námi tehdy bylo pár žen, co vypadaly k světu a nechyběl jim elán. I Mattie mezi ně patřila, ale to je teď vedlejší.“

„Podle mě je to bezva nápad. Vzpomínám si, jak ti po návratu pořád nechávaly nějaké ženské vzkazy na záznamníku.“

„To bylo trapné.“

„Proč?“

„Jsem prostě staromódní. Vyrůstal jsem v tom, že muži jsou ti, co dobývaj, ne naopak.“

„Doba se změnila.“

„K lepšímu nebo k horšímu?“

„Snad k lepšímu. Když se ti někdo líbí, proč nevyvinout vlastní iniciativu? Na tom přece není nic špatného. Když to zabere, zabere to, když ne, svět se nezblázní.“

„Přesně to jsem si říkal. Vzpomínám si, že tam s námi byla jistá Isabelle. žije tady ve městě, je jí osmdesát, takže by mezi námi nebyl zase takový věkový rozdíl. Hrozně ráda tancuje, čemuž jsem se tedy léta nevěnoval. Pak se mi

vybavuje ještě jedna, Charlotte. Ta nedávno oslavila osmasedmdesát a pořád podniká v realitách. Bydlí v Olvidadu, což je docela blízko,“ prohlásil. „Nemyslíš, že by se ke mně jedna z nich mohla hodit?“

„Pro mě za mě třeba obě. Jdi do toho. Čím dřív, tím líp.“

„Dobře. Tak já to tak udělám.“ Přiťuknul si se mnou.

„Popřej mi hodně štěstí.“

„Hodně štěstí, Henry!“ S těmi slovy jsem se k němu naklonila a symbolicky ho políbila na tvář.

*

U Rosie jsem zaplula do svého oblíbeného boxu vzadu, kde mohu nenápadně usrkávat víno a sledovat přitom dění v lokále. Chodím do té restaurace pravidelně už sedm let a pořád ještě neznám jménem ani jednoho z místních ochmelků ani další stálé hosty. Známe všichni pouze Rosie a osobně mám to podezření, že kdybychom si mohli jeden druhému postěžovat, zazní z našich úst prakticky totéž. Jistě bychom všichni vznesli námitku, že nás Rosie tyranizuje, ale současně bychom se nemohli zbavit dojmu, že s námi jedná tak nemožně jenom proto, že si nás nesmírně považuje. Za barem obsluhoval William. Zastavila jsem se tam pro skleničku s vínem, kterou mi naplnil, sotva mě uviděl ve dveřích. Měl však zřejmě spoustu práce, protože jinak by si jistě našel čas, aby mi podal aktuální informace o svém zdravotním stavu.

Usadila jsem se u stolu a začala zvolna usrkávat víno, které mělo tak blízko k octu, že bych za ně tedy ruku do ohně nedala. Cheney se mi ozval, jak slíbil, aby mi oznámil, že Vince upřednostňuje lidštější přístup. Nabídl se prý, že se za Rebu přimluví, když mu dáme to číslo na kontaktní osobu, jak Misty označil. Nadiktovala jsem tedy Cheneymu číslo z Nordova seznamu meziměstských hovorů a doufala, že si to Vince nechá pro sebe. I tak jsem se bála, aby se to nějak nedoneslo chlapíkům od FBI, protože ti mohli všechno pěkně zvrtat.

Před odchodem jsem ještě stačila zavolat Nordovi a povědět mu, že zítra odjíždím. Nabídl se, že mi zaplatí cestu, což jsem přijala, poněvadž charitu si já nemůžu dovolit, jelikož musím z něčeho platit účty. Cestou k Rosie jsem si každopádně koupila kapesní atlas, kterým jsem právě listovala a přeskakovala z jižní Kalifornie do západní Nevady, protože jsem potřebovala vymyslet, kudy přesně pojedu. Nejlepší asi bylo vzít to po dálnici číslo 101, napojit se na číslo 126 a po ní jet kus směrem na východ, dokud se nepotká s pětkou, po které se dalo dojet až do Sacramenta.

Tam bych se napojila na severovýchodně orientovanou osmdesátku, která by mě zavedla až do Rena. Jestli se Cheneymu nepodaří získat adresu na Misty, zbývala mi pořád ještě stará známá osvědčená metoda, zajít do knihovny a podívat se do takového toho telefonního seznamu, co je řazený podle čísel, kde bych adresu zcela

jistě měla najít.

Říkala jsem si, že ještě než se vypravím na cestu, zajedu si do autoklubu pro nový soubor map. Sice jsem jej k ničemu přímo nepotřebovala, ale líbila se mi jeho kroužková vazba a taková ta oranžová šipečka, kterou se dalo pohybovat po stránce. Autoklub mapy vydával zdarma všem členům, tak jsem si říkala, že aspoň nějak využiju své roční členské příspěvky. Nakonec jsem si začala v duchu sestavovat seznam věcí, co si vezmu s sebou, a když jsem se dostala až k oblečení a toaletním potřebám, ucítila jsem na rameni něčí ruku. S úsměvem jsem vzhlédla, jelikož jsem očekávala Cheneyho.

Místo něho ale do boxu vklouzl Beck a posadil se přímo naproti mně. „Koukám, že máte radost, že mě vidíte.“

„Myslela jsem, že je to někdo jiný.“ Sjela jsem ho pohledem od hlavy až k patě: plátěné kalhoty, klasická košile a přes ni nepromokavý plášť.

Zasmál se, zřejmě si myslel, že jsem si dělala legraci.

Mimoděk jsem zavřela atlas, položila ho vedle sebe na sedadlo a vyklonila se do uličky, jako bych se potřebovala podívat ke dveřím. „Reba s vámi není?“

„Právě že ne. Proto jsem se tu taky zastavil. Snažím se ji vypátrat.“ Jeho oči zabloudily k atlasu. „Chystáte se na výlet?“

„Leda prstem po mapě. Mám hromadu práce, takže si to nemůžu bohužel dovolit.“

„Aha, to je jasný. Jste soukromá vyšetřovatelka. Na čem právě pracujete?“

Věděla jsem, že moji klienti jsou mu ukradení, protože mezi nimi zkrátka nefiguruje. Říkala jsem si proto, že mě jen tak zkouší, jestli náhodou také nemám prsty v tom vládním spiknutí, jehož cílem bylo ho dostat. Řekla jsem: „Ale, jako obvykle. Samá úředničina; Bank of Santa Teresa mi dala za úkol proklepnout pár svejch zaměstnanců. To ostatní ani nestojí za řeč.“ Přesto jsem mu o tom začala vykládat a zhruba uprostřed jsem se zvedla. Jeho oči se zvedly spolu se mnou a já upřímně doufala, že se v mojí společnosti k smrti nudí.

Vzhlédla jsem přesně ve chvíli, když lítačkami z kuchyně vplula do lokálu Rosie. Uviděla Becka a podívala se na něj ostražitě jako kočka na myš. Zamířila přímo k našemu boxu a jen s krajní námahou na sobě nedávala znát, jakou má ze mě radost. Beck vstal. Nabídl jí pravici, naklonil se a políbil Rosie na tvář. „Rosie, vypadáte báječně! Byla jste u kadeřníka, že?“

„To dělala sama. To domácí trvalá,“ informovala ho.

Co se mě týkalo, vypadaly její vlasy jako vždycky, špatně obarvené, špatně sestříhané.

Nasadila výraz cudné panny. „Vzpomínám, co vy chtít posledně. Skotskou. Skotskou s ledem a s vodou na zapití.

Dvacet pět, ne dvanáct let starou.“

„Výborně. Není divu, že jsou vám vaši zákazníci věrní.“

Myslela jsem, že Rosie lichotky umí rozpoznat, ale ona mu to spolkla i s navijákem, a než odběhla pro to jeho pití, málem mu vysekla poklonu.

Beck se za ní s úsměvem ohlížel, jako by mu to vážně připadalo roztomilé, a pak se posadil. Opět zakotvil pohledem na mně. Byl tak chladný, tak neuvěřitelně chladný! To pětadvacetitisícové manko ho přepnulo do nejvyšší pohotovosti. Vydal se na válečnou stezku a v první řadě potřeboval zjistit, kdo vlastně jsou jeho nepřátelé.

Sepjala jsem ruce, předklonila se a opřela se lokty o stůl.

Být ve společnosti někoho, koho jsem tak moc neměla ráda, ve mně probouzelo zvláštní klid. Nemusela jsem se snažit dělat na něj dobrý dojem, a tak jsem se mohla nerušeně soustředit na tu podivnou hru, kterou jsme chtě nechtě hráli.

„Jak bylo v Panama City?“

„Fajn. Přímo nádherně. Horší to bylo, když jsem se vrátil domů. Ptáček zpěváček mi pověděl, že prý jste se s Rebou dostaly do průšvihu, když jsem tu nebyl.“

„Já? Já jsem v průšvihu pořád. Takže těžko říct.“

„Vy nevíte, o čem mluvím?“

„Šly jsme nakupovat do nákupního centra, jestli jako to má bejt ten průšvih.“

„Já myslím tu taškařici s Martym. Co to mělo znamenat?“

Nejdřív jsem na něj vytřeštila oči, jako že nemám sebemenší zdání, o čem to mluví, ale pak mi jakoby

náhodou začalo pomalu svítat. „V pátek večer? Potkaly jsme ho v nákupním centru. Když zavřely všechny obchody, skočily jsme k Daleovi a objednaly si tam to jejich chili, co po něm člověk zaručeně dostane běhavku. Ježiši Kriste! Jed jste ten blivajz někdy? Úplnej hnus –“

„To už by stačilo. Pokračujte.“

„Pardon. Takže, někdy tehdy se tam objevil Marty. Měl hroznou radost, že Rebu vidí. Představila nás a pak jsme spolu chvilku jen tak klábosili. To je všechno.“

Zadíval se na mě, jako by si mě prohlížel z velké dálky.

Zjevně jsem ho neuspokojila. „A o čem jste jen tak klábosili?“

„O ničem zvláštním. Právě jsem ho poznala. Snažila jsem se být milá. Nic víc, nic míň. Proč se ptáte?“

„O mně jste nemluvili?“

„O vás? Vůbec ne. Vaše jméno ani jednou nepadlo.“

„A pak?“

„Co tím myslíte? ‚Pak‘?“

„Kam jste šli potom?“

Pokrčila jsem rameny. „Do firmy. Marty pořád básnil o svým novým kanclíku, že prej nás klidně provede, tak jsme to pozvání přijaly. Vzal to ale jenom v letu, protože byste se prej děsně zlobil, kdybyste na to přišel. O tohle vám šlo?“

„Nevěřím, že je to všechno. Nevzpomenete si ještě na něco?“

„Hmmm, uvidíme…,“ zamyslela jsem se. „Jo. Už to

mám. Jedna věc se stala; zapomněla jsem na střeše kabelku, takže jsme se tam musely vracet a hledat ji. To teda byla lapálie!“

V té chvíli se objevila Rosie, v ruce podnos s Beckovou whisky. Odmlčeli jsme se a neutrálně se na ni usmáli.

Obřadně položila na stůl podtácek a na něj postavila sklenici s pitím. Beck tiše poděkoval a dál se s ní už nebavil.

Zaváhala, zřejmě doufala, že ji zase zasype lichotkami, ale on měl oči jenom pro mě. Přála jsem si, aby si k nám přisedla a až do rána nám něco vykládala. Jenže ona se na mě jen úkosem podívala a dál mě podezírala, že jsem ho tam přišla svádět. Sotva mohla tušit, jak zoufale potřebuji vysvobodit, že se snažím odhadnout situaci a přijít na to, kolik toho Beck ví a jak k případným informacím přišel.

Jestli viděl záznamy z bezpečnostních kamer, musela jsem mu hlavně říct o všech našich příchodech a odchodech.

Uvědomovala jsem si, že mu asi leze na nervy, na jakou narazil moudrou sovu, ale nemohla jsem jinak. Rosie se zmohla na pár prázdných frází a pak odešla. Podívala jsem se na Becka a čekala, co udělá.

Vzal do ruky sklenici se skotskou a trochu z ní upil.

Celou dobu mě pozoroval přes její okraj. „Chytrý. Všechno jste mi to sice pěkně vysvětlila, ale nějak se nemůžu zbavit dojmu, že lžete, až se vám práší od tý vaší hezounký pusinky.“

„Má pověst mě zřejmě předchází. Jsem totiž dobrá

lhářka,“ podotkla jsem.

Postavil sklenici na stůl a rozmazal s ní mokré kolečko, které po sobě nechala na desce stolu. „Tak kde je?“

„Reba? Vážně netuším. Nejsme přece srostlý.“

„Vážně? Nejdřív jste byla pořád s ní, a teď najednou netušíte?! Něco říct musela.“

„Becku, nejspíš jste podlehl nějakému mylnému dojmu.

Nejsme kamarádky. Její otec si mě najal, abych pro ni sjela do vězení. Tak asi takhle k sobě máme blízko. Vzala jsem ji ke kurátorce a pak do města. Byla dost sama. Tak jsme šly na večeři –“

„Nezapomeňte na Bubbles.“

„No jo, dobře. Skočily jsme spolu do vinárny. Bylo mi jí líto. Nemá žádné kamarádky, teda když nepočítám Onni, která se k ní stejně chová jako ke kusu hadru.“

Na chvilku se zamyslel a pak změnil taktiku. „A co vám říkala o mně?“

Pokusila jsem se na něho udělat takové ty oči, jaké dělala Reba, když chtěla vypadat jako neviňátko. „O vás?

Co já vím… Vykládala mi, jak jste z ní tuhle večer v autě málem vyšoustal duši. Už mi chtěla i říct, jak ho máte velkýho a další choulostivý detaily, ale naštěstí jsem ji včas zarazila. Bez urážky, ale mně teda vůbec nepřijdete tak zajímavej jako jí. Výjimkou je ovšem tenhle rozhovor. O co vám jde?“

„O nic. Možná jsem vás jen neodhadnul.“

„No, o tom pochybuju, ale když myslíte. Podle mě jste sám v průšvihu a snažíte se to hodit na nás.“ Zřejmě jsem trochu přestřelila, protože ten pohled, který na mě v tu chvíli upřel, se mi vůbec nelíbil.

„Proč to říkáte?“

„Protože mě tady krmíte těma svejma nesmyslama a já nemám sebemenší tušení, co chcete. Od chvíle, co jste se sem posadil, jste se mě nepřestal vyptávat.“

Asi patnáct vteřin mlčel jako zařezaný, což je na takový rozhovor docela dlouho. Pak prohlásil: „Jsem přesvědčený, že mi ten večer ukradla z kanceláře nějaké peníze.“

„Aha. Už je mi to jasné. Každopádně, to je vážné obvinění.“

„Ano, to je.“

„Tak proč tu věc nepředáte policii?“

„Nemůžu jí nic dokázat.“

Zakroutila jsem hlavou. „Mně se to nezdá. Při té prohlídce u vás ve firmě jsem byla celou dobu s ní a ničeho se nedotkla. To platí i pro mě, když už jsme u toho. Doufám, že si nemyslíte, že bych v tom snad měla prsty já, protože to vážně nemám. Přísahám.“

„Vy mi starosti neděláte. To ona.“

„Vy si děláte starosti?“

„Myslím si, že se dostala do potíží. Nerad bych, aby se jí něco stalo.“

„A proč jste to neřekl rovnou?“

„Máte pravdu, asi jsem měl. Promiňte. Vzal jsem to za nesprávný konec a za to se teď vážně omlouvám. Příměří?“

„Nepotřebujeme příměří. I já si o ni dělám starost. Kouří už zase krabičku denně a kdoví co ještě… Dneska ráno mluvila o pití a o pokeru. Děsně mě tím vystrašila.“

„Vy jste se s ní viděla? To mi uniklo.“

„No jasně. Myslela jsem, že jsem to říkala.“

„Neříkala. Ale jsem rád, že je to takhle, protože mně se neozvala od chvíle, co jsem se vrátil. Přitom mi obyčejně volá hned ráno, každej den, a doprošuje se. Znáte Rebu, potřebuje se o někoho opřít.“

„To víte… Podívejte, mluvila o tom, že bychom si třeba zítra zašly na oběd. Tak co abych jí řekla, ať vám zavolá?“

Zdráhavě se usmál, zřejmě že si přál mi věřit. Současně jsem jasně cítila, jaký si dává bedlivý pozor a větří za každým mým slovem faleš. Naštěstí jsem tak dobrá lhářka, že bych prošla i detektorem lži, dokonce i kdybych zapírala úkladnou vraždu a z prstů mi přitom odkapávala krev.

Natáhl ruku a poklepal mi na hřbet dlaně, což jsem ho viděla dělat i Rebě. Uvažovala jsem, co asi to gesto znamená…

možná si takhle značkoval lidi kolem… dělal si z nás inventář. „Doufám, že jsem to moc nepřehnal. Jste fajn ženská,“ poznamenal kdovíproč.

„Díky. I vy jste fajn,“ vrátila jsem mu to a také ho poklepala po hřbetu dlaně.

Vysoukal se z boxu. „Radši půjdu. Už tak jsem vás dost

zdržel. A nezlobte se, jestli jsem byl hrubý. Nechtěl jsem vás tak vyslýchat.“

„To nic, chápu to. Klidně ještě zůstaňte a dejte si se mnou skleničku.“

„Ne ne, musím už jít. Rebě ale vyřiďte, že ji sháním.“

„Jak jste na tom zítra? Budete celý den ve firmě?“

„To si pište. Budu čekat, až mi zavolá.“

Naštěstí, pomyslela jsem si. Dívala jsem se za ním, když

se ode mne vzdaloval, a snažila jsem se ho vnímat, jako když jsme se potkali prvně. Tehdy mi připadal sexy a fešák, ale to se mezitím vytratilo. Teď jsem ho viděla takového, jaký byl doopravdy, to znamená jako muže, který je zvyklý si vždycky prosadit svou. Celý svět jako by se točil jen kolem něj a všichni ostatní jako by měli pouze uspokojovat jeho rozmary. Napadlo mě, jestli by dokázal zabít. Možná.

Nejspíš by si s tím ale nešpinil ruce sám, i když zařídit by to jistě svedl. Najednou mi po zádech sjela teplá kapička potu.

Zhluboka jsem se nadechla a ve chvíli, kdy se objevil Cheney, jsem si už zase připadala klidná a jen mírně zmatená.

Vklouzl na sedačku vedle mě a konspirativně mi podal kousek přeloženého papíru. „Neříkej nikomu, že jsem ti to dal. Ta adresa je do podnájmu. Misty tam bydlí posledních třináct měsíců.“

„Díky.“ Přelétla jsem očima adresu a schovala si papírek do kapsy.

Zeptal se: „Čemu se směješ? Vypadáš sama se sebou náramně spokojená.“

„Jak dlouho už tě znám? Pár let už jo, že jo?“

„Více méně. Ale doopravdy jsi mě poznala až minulý týden.“

„Víš, na co jsem přišla? Nikdy jsem ti nelhala.“

„To doufám.“

„Ne, myslím to vážně. Jsem hrozná lhářka, od přírody, ale tobě jsem zatím nezalhala. V tomhle jsi výjimka… no, vlastně až na Henryho. U toho si taky nevzpomínám, že bych mu kdy neřekla pravdu. Tedy v těch zásadních věcech.“

„To rád slyším. Zvlášť se mi líbilo to ‚zatím‘. Rozhodně jsi jediný člověk na světě, který něco takového může říct a ještě to považovat za lichotku.“

To už se u našeho stolu objevila Rosie. Když uviděla Cheneyho, zmateně se na mě podívala. Zřídka mě vídala ve společnosti jednoho, natož ve společnosti dvou mužů, ještě k tomu za jeden večer. Cheney si objednal pivo. Jakmile Rosie odešla, podepřela jsem si bradu dlaní, takže jsem si ho mohla krásně prohlížet. Měl hladkou tvář a z koutků očí se mu rozbíhaly teprve nepatrné vějířky vrásek. Kožené sportovní sako v barvě turecké kávy. Béžová košile, hnědá hedvábná kravata visící trošku nakřivo. Natáhla jsem ruku a narovnala ji. Chytil mě za ni a políbil mě na ukazováček.

Usmála jsem se. „Už jsi někdy chodil se starší ženou?“

„To jako mluvíš o sobě? Tak to pro tebe mám novinku, holčičko. Jsem starší než ty.“

„To tedy nejsi.“

„Je mi devětatřicet. Duben 1948.“ S těmi slovy vytáhl peněženku, otevřel ji, našel řidičský průkaz a ukázal mi ho.

„To myslíš vážně? Ty ses fakt narodil v roce 1948?“

„Jak sis myslela, že jsem starý?“

„Někde jsem slyšela, že je ti čtyřiatřicet.“

„Lži. Pořád jenom lži. Člověk nemůže věřit ničemu, co zaslechne mezi lidmi.“ Vrátil řidičák zase do peněženky, kterou zavřel a strčil zpátky do kapsy.

„V tom případě máš ještě lepší figuru, než jsem si myslela. Prosím tě, řek bys mi přesně, kdy ses narodil? Asi jsem to přeslechla…“

„Přesně je to 28. dubna. Jsem ve znamení Býka, stejně jako ty. Proto spolu koneckonců tak dobře vycházíme.“

„Opravdu?“

„No jistě. Vždyť se na nás podívej! Oba jsme zemská znamení. Býci. To jsou takoví skauti zvěrokruhu. Rozhodní, praktičtí, spolehliví, čestní, vyrovnaní, jinými slovy, pěkně nudní týpci. Současně ale umíme být žárliví, majetničtí, tvrdohlaví a někdy trochu pokrytci, takže, jestli se někomu něco nelíbí…? Nesnášíme změny. Nesnášíme, když nás někdo ruší. Nesnášíme, když se na nás spěchá.“

„Ty těmhle věcem vážně věříš?“

„Ne, ale člověk chtě nechtě musí připustit, že něco z

toho docela sedí.“

Rosie se vrátila a přinesla Cheneymu objednané pivo.

Očividně se jí od našeho stolu nechtělo. Doufala, že zachytí alespoň útržek našeho hovoru. Oba jsme ale mlčeli jako zařezaní, dokud se zase nevzdálila.

Pak jsem prohlásila: „Byl tady Beck.“

„Měníš téma. Radši bych mluvil o nás.“

„Ukvapenost.“

„Tak se třeba můžeme bavit o tobě…“

„To rozhodně ne.“

„Kupříkladu se mi líbí, že se nemaluješ.“

„Náhodou jsem to zkusila. Dvakrát. Ten první den, jak jsme spolu byli na obědě, a pak hned ten další večer.“

„Já vím. Díky tomu jsem taky pochopil, že mám šanci tě dostat do postele.“

„Cheney, potřebujeme si promluvit o Rebě. Zítra brzo ráno jedu do Rena. Musíme si to nějak rozvrhnout, ať v tom pak nemáme zmatek.“

Trochu se mu projasnil pohled a mně neuniklo, že přepnul do pracovního režimu. „Tak dobře, ale moc to neprotahuj. Máme lepší věci na práci.“

„Nejdřív práce.“

„Ano, má paní.“

Dalších deset minut jsme se bavili o Beckovi a Rebě, o tom, co řekl, co jsem řekla já a co (jestli vůbec něco) to znamenalo. Cheney trval na tom, že bychom měli ještě zítra

ráno zavolat Priscille Hollowayové, aby také věděla, co se děje. Domníval se, že jednat s ní na rovinu je lepší než

riskovat, že se to dozví nějak jinak. Chtěl ji odkázat na Vince a nechat ty dva, ať se spolu dohodnou na dalším postupu. Jestli ji Hollowayová bude chtít sebrat, tím líp pro Vince. Ten by ji měl také nejradši pěkně v bezpečí a pod zámkem.

Nakonec Cheney prohlásil: „Nemůžeme už jít? Mně všechny ty řeči o zločincích děsně rajcujou…“

26

Cesta ze Santa Teresy do Rena mi trvala devět hodin, když počítám i dvě zastávky na čurání a jednu patnáctiminutovou přestávku na oběd. Po sedmi hodinách jízdy jsem se dostala do Sacramenta, kde se dálnice číslo 80

kříží s číslem 5 a začíná svůj zdlouhavý výstup na Donner Summit s více než dvěma tisíci dvou sty metry nadmořské výšky. Cestou po hranici s Nevadou mě provázel bělavě hnědý kouřový opar, který měly na svědomí požáry křovinatého porostu v národním parku Tahoe National Forest. Na předměstí Rena jsem dojela v době večeře.

Chvilku jsem jen tak kroužila kolem, abych nasála místní atmosféru.

Většina domů ve městě dosahovala výšky jednoho až

dvou podlaží a jen občas mezi nimi trčel nepříliš impozantní hotel. Pominu-li herny, i ostatní obchody budily dojem, že se tam někdo snaží snadno a rychle přijít k penězům. Místní považovali za terno obchody s rychlým občerstvením a zastavárny, přičemž na dvou ze sedmi výkladních skříní stálo velkým písmem napsáno „ZBRANĚ“.

Vybrala jsem si jeden nepříliš vábně vyhlížející motel v

centru města, jehož hlavní předností bylo, že stál na pozemku sousedícím s občerstvením McDonald’s. Přihlásila jsem se, našla svůj pokoj v patře a hodila na postel cestovní vak. Před odchodem jsem ještě popadla místní telefonní seznam, který jsem našla v zásuvce nočního stolku. S ním v ruce jsem seběhla dolů k autu, hodila ho na zadní sedadlo a zamířila k McDonaldovi, kde jsem se posadila k oknu se čtvrtlibrovým burgerem se sýrem a v klidu si ho vychutnala.

Podle toho, co říkala mapa, kterou jsem si vyzvedla v autoklubu, to z Rena bylo jen třicet mil do Carson City, posledního známého místa pobytu mého bývalého milence, Roberta Dietze. Díky Cheneymu jsem na něho už nemyslela ve zlém, ale ani se zvláštním zájmem. Zatímco jsem si pochutnávala na hranolkách s kečupem, otevřela jsem mapu města Rena a našla si v ní ulici, kde měla údajně bydlet Misty Raine. Nebylo to daleko, takže jsem si pod dojmem rčení, že práce nepočká, řekla, že by stálo za to zajít tam na návštěvu.

Vyhodila jsem odpadky a vrátila se pro auto. S mapou rozloženou na volantu jsem zařadila za jedna, zvolila příslušný kurz a sešlápla plynový pedál. Cesta mě vedla podivně strohou čtvrtí se spoustou borovic, drátěných plotů a domů ve stylu zemědělských usedlostí s neomítnutými cihlovými průčelími nebo naopak s kvalitní fasádou. Stále ještě bylo světlo, i když už se přehoupla sedmá hodina večerní. Panovalo horko, sucho a ve vzduchu visel zápach

spáleného borového a dubového dřeva, němý svědek kalifornských požárů. Věděla jsem, že jakmile zajde slunce, teplota nápadně poklesne. Trávníky, které jsem míjela, vypadaly vyprahle a měly světle hnědou barvu. Stromy měly naopak barvu zelenou a jejich husté, zdravé listoví působilo v suché, bezmála pouštní krajině jako útěcha. Možná to celé sloužilo pouze k tomu, aby závislí gambleři nevycházeli z heren, kde blikotaly pestrými barvami automaty, teplota vzduchu se neměnila a tma se nesnášela ani se soumrakem, ani nikdy jindy.

Pak už jsem uviděla dům, který jsem hledala, přízemní dřevěnou haciendu se žlutým nátěrem a třemi mrňavými okny vpředu. Okenní rámy, zárubně dveří a další prvky natřel kdosi hnědou barvou, která se objevovala i na dveřích jednomístné garáže, zdobených ještě třemi kosými řadami žlutých trojúhelníků. Rohy domu zkrášlovaly povadlé neopadavé keře a na záhoncích u příjezdové cesty trčelo ze země několik uschlých stonků. Zaparkovala jsem na protější straně ulice, asi o čtyři vchody dál, odkud jsem měla dokonalý výhled na příjezdovou cestu. Když se člověk takhle usadí v autě a nenápadně hlídkuje, vždycky hrozí riziko, že nějaký vlezlý soused oznámí na policii, že v ulici stojí podezřelé vozidlo. Abych odlákala tuto nežádoucí pozornost, vytáhla jsem z kufru dva oranžové výstražné kužely a otevřela víko motoru. Kužely jsem postavila pár metrů za auto, takže kdyby se někomu něco nezdálo, mohl si

myslet, že mám závadu na motoru.

Postavila jsem se kousek od auta a začala se rozhlížet po okolních domech. Nikde nikdo. Tak jsem se sebrala, přešla jsem ulici a zazvonila na zvonek u Mistyiných dveří. Uběhly tři minuty a já zaklepala. Nic se nestalo. Naklonila jsem se tedy těsně ke dveřím. Ticho. Seběhla jsem po příjezdové cestě ke garáži s vraty opatřenými visacím zámkem a zběžně jsem ji zkontrolovala. S domem ji spojovala krátká chodbička. Ani jedno z jejích dvou oken nešlo otevřít a obě měla tabulky přetřené barvou. Od garáže jsem pokračovala v prohlídce průčelím. Plůtek na vzdálenější straně ohraničoval dvorek, který byl tedy neuvěřitelně pustý, až z toho šla na člověka deprese. Nikde nebylo ani stopy po domácích zvířatech, nikde neležely dětské hračky, nikde nestál zahradní nábytek, nikde jsem neviděla gril ani nic podobného. I okna orientovaná na tuto stranu byla ztemnělá.

Zastínila jsem si tedy oči dlaněmi a přiložila je k jednomu z nich. Naskytl se mi pohled do typické domácí pracovny, kde nechyběl psací stůl s otáčivou židlí, počítač, telefon a kopírka. Po Misty a Rebě ovšem jako by se slehla zem.

Zklamalo mě to, protože jsem se až příliš spoléhala na to, že se Reba zdržuje u Misty. Co teď?

Vrátila jsem se k autu a posadila se za volant, že ještě chvilku počkám. Dlouhou chvíli jsem si krátila listováním v zapůjčeném telefonním seznamu. Když mě to začalo nudit, sáhla jsem po jednom ze tří paperbacků, které jsem si přesně

pro ty účely přibalila na cestu. Uklidňovalo mě, že ve většině domů v sousedství dosud nesvítili, takže se dalo předpokládat, že se jejich obyvatelé ještě nevrátili z práce. V

osm hodin deset minut přesně vjel do ulice ford Fairlane, který před Mistyiným domem zpomalil a nakonec to stočil na příjezdovou cestu. V podvečerním světle vypadal ten vůz ze strany jako opatřený fluorescenčním nátěrem. Vystoupila z něho žena v bílém tílku, které se zavazovalo vzadu za krkem, v těsných džínách a botách na vysokém podpatku, k nimž nepotřebovala ani punčochy. Sáhla na zadní sedadlo pro neforemné papírové pytle s nákupem, přistoupila k domovním dveřím a vešla. Poznala jsem, jak postupuje z místnosti do místnosti, protože postupně rozsvěcela všechna světla. Určitě to musela být ta Misty Raine, kterou jsem hledala.

Až do té chvíle se nad mou přítomností v ulici nikdo nepozastavil. Vystoupila jsem tedy z auta, sebrala výstražné kužely a vrátila je zpátky do kufru, částečně i proto, abych byla připravená, kdyby se cokoli stalo. Pak jsem vylovila z tašky svou oblíbenou baterku zabudovanou do tužky a vrátila se k rozečtené knížce. Četla jsem a občas vzhlédla, ale dům zůstával tichý a nikdo do něj nevstoupil ani z něho neodešel. V devět hodin čtyřicet minut se na zahradě rozsvítily venkovní lampy, výkonem srovnatelné s reflektory na vězeňských hradbách, a ozářily příjezdovou cestu ostrým bílým světlem. Z domu vyšla Misty, nastoupila

do svého obřího forda a vycouvala po příjezdové cestě na ulici. Světla venku před domem nechala svítit. Čekala jsem asi patnáct sekund, načež jsem nastartovala volkswagena a rozjela se za ní.

Jakmile jsme dojely na první křižovatku, zhoustl provoz natolik, že jsem získala geniální krytí, i když jsem nepředpokládala, že má Misty důvod se domnívat, že ji někdo sleduje. Jela klidně, nepozorovala jsem u ní žádné zbrklé pohyby či myšky, které by dokládaly, že ji znepokojuje, proč se na ni pověsil ten obstarožní bleděmodrý brouk, jedoucí právě tři auta za ní.

Blížily jsme se do středu města. Stočila to na Čtvrtou východní, a než jsme stačily dojet k další větší křižovatce, odbočila na malé parkoviště mezi asijskou restaurací a minimarketem, na jehož výkladní skříni stálo velkým písmem: POTRAVINY * PIVO * AUTOMATY. Zpomalila jsem a zajela k obrubníku. Nechala jsem motor běžet naprázdno a v rychlosti se podívala do mapy, abych si ujasnila svou pozici. Vůbec nevím, proč jsem se tak snažila.

Misty o mně zcela zjevně nevěděla a stejně tak bylo i všem ostatním lidem v Renu od srdce jedno, jestli se ztratím.

Viděla jsem, jak vchází do minimarketu, a využila jsem její chvilkové nepřítomností k tomu, abych také zajela na parkoviště. Zaparkovala jsem co možná nejblíž u vchodu.

Každé parkovací místo mělo vlastní číslo a na ceduli zavěšené na zdi psali, že se zde za parkování platí, i když

tedy s důvěrou spoléhali na poctivost řidičů, protože peníze nikdo nevybíral, dokonce ani automat ne. Svědomitě jsem našla příslušné okénko a vhodila do otvoru tolik mincí, kolik jsem považovala za nutné. Dobromyslnost místních radních mě natolik uchvátila, že jsem vůbec neviděla Misty vycházet z obchodu a všimla jsem si jí, teprve až když byla na druhé straně ulice. V podpaží nesla karton cigaret, v ruce čokoládovou tyčinku, ze které chvílemi ukusovala.

Mířila do budovy přímo před sebou, do klubu pro dospělé, zejména pak pro pány, který se jmenoval Flesh Emporium. Pod efektním „Flesh Emporium“, vyvedeném ve dvou řadách žárovek, poblikával neon s nápisem: GIRLS, GIRLS, GIRLS… NAHOTINKY, LEHKÉ HOLKY, DOMINY. A pod tím, menšími písmeny: TETOVÁNÍ A PIERCING NA POČKÁNÍ. Ještě drobnější nápis nabízel: KNIHY, VIDEO, žIVÁ REVUE. Vyhazovač bez zaváhání pustil Misty dovnitř. Chvíli jsem počkala a pak také přešla na druhou stranu ulice. Za vstup chtěli dvacet dolarů, které jsem jim s krajním sebezapřením musela dát, jinak by mě tam prostě nepustili. Říkala jsem si, že si to budu muset nechat proplatit, i když tedy nějak šikovně, aby nebylo poznat, že šlo o placený sex.

Přivítalo mě nepříliš prostorné kasino zamořené cigaretovým kouřem, kde osvětlení obstarávalo asi sto hracích automatů stojících vždy po dvou zády k sobě.

Cestou kolem nich jsem zaslechla jejich typickou písničku,

ono zvonění a cinkání, které provází každou hru. Strop, který byl poměrně nízký, pokrývaly akustické panely a mezi nimi visely lustry, kamery, detektory kouře a spršky hasicího systému. U hracích automatů moc lidí nestálo, ale za karetními stolky vzadu v sále jsem zahlédla dlouhý barový pult na jedné straně s pódiem. Tam se všelijak svíjely, prohýbaly v bocích a natřásaly proklamované „nahotinky“ ve snaze ukázat světu co možná nejvíc svých vnad v co možná nejkrkolomnějších úhlech. žádná domina se však nikde nepromenádovala. Našla jsem volný stůl a poněkud rozpačitě se k němu posadila. Zákazníky tvořili převážně muži. Všichni popíjeli alkohol a většina z nich se vůbec nezajímala o všechna ta poskakující ňadra a zadečky vnadných dam.

Misty jsem nikde neviděla, zato se u mého stolu objevila servírka jménem Joy a postavila přede mne podtácek.

Bradavky měla cudně zakryté hvězdičkami z flitrů, velikými asi jako čokoládové penízky, a přes to, čemu má tetička Gin říkala „tamto dole“, měla připevněný třpytivý fíkový list.

Objednala jsem si láhev anglického piva Bass, které podle mých odhadů nebylo jak naředit. Když se Joy vrátila, v ruce pivo a ošatku žluté pražené kukuřice, zaplatila jsem patnáct dolarů a ještě jí nechala pět babek bokem. „Hledám Misty?

Je tu někde?“

„Právě se převlíká. Za chvilku se objeví. Vy jste kamarádka?“

„To přímo ne, ale máme k sobě blízko,“ odpověděla jsem.

„Tak mi řekněte, jak se jmenujete, a já jí povím, že jste tady.“

„Jméno jí nic neřekne. Kamarádka kamarádky říkala, že když budu mít cestu kolem, určitě se za ní mám zastavit.“

„A ta vaše kamarádka se jmenovala…?“

„Reba Laffertyová.“

„Laffertyová. Vyřídím.“

Usrkávala jsem pivo a zobala studenou gumovou kukuřici, vděčná za to malé rozptýlení, protože nahé ženské s poskakujícími ňadry ty já vážně nemusím, dokonce ani z dálky ne. V duchu jsem si vybavila, jak má taková smyslná tanečnice správně vypadat, a dlužno dodat, že pouze jedna ze tří zdejších revuálních umělkyň měla namísto prsou nezbytné fotbalové míče. Ty druhé dvě si na ně zřejmě teprve šetřily.

Jak se ukázalo, Misty s převlékáním moc práce neměla, protože ze sebe v podstatě jen shodila svršky, ve kterých přišla do práce. Nechala si na sobě jen tanga a boty na jehlách. Měla dlouhé a hladké nohy, dlouhé ruce a vůbec byla štíhlá a vysoká. Na ramena, zvýrazněná vystouplými klíčními kostmi, jí spadaly jako uhel černé vlasy. Prsa měla v porovnání s tím mohutná a jistě také těžká, takže kvůli nim mohla mít i problémy se zády a určitě musela nosit takovou tu podprsenku, která má vzadu překřížená ramínka, po nichž

vám na těle zůstanou rýhy připomínající vyjeté koleje na vozovce. Tedy ne že bych někdy měla s něčím takovým problémy, ale slyšela jsem, jak si na to stěžují jiné ženy.

Rozhodně bych si ale k něčemu takovému nepomohla dobrovolně! Kromě velkých prsou měla Misty ještě velké zelené oči a pod nimi temné kruhy, které nedokázala zakrýt ani tím nejlepším mejkapem. Tipovala jsem ji na něco přes čtyřicet, i když kolik přesně, nevím.

„Joy říkala, že jste kamarádka Reby.“

Nevěděla jsem, jaká panuje mezi striptérkami etiketa, ale vstala jsem a podala jí ruku. „Kinsey Millhoneová. Ze Santa Teresy.“

„Jako Reba,“ podotkla. „Jak se jí daří?“

„To jsem doufala, že mi povíte vy.“

„Tak s tím vám nepomůžu. Dlouho jsem ji neviděla. A co vy? Přijela jste do města na dovolenou nebo kvůli práci?“

„Přijela jsem, protože ji hledám.“

Misty pohodila jedním ramenem tam, kde jiní pokrčí oběma. „Co já vím, tak naposledy byla ve vězení. V

Kalifornským nápravným zařízení pro ženy.“

„Tak tam už není. Dvacátého tady toho měsíce ji pustili na svobodu.“

„Neděláte si srandu? No, tak to se má. Musím jí napsat.

Ze skutečnýho světa máte dost šok, když mu odvyknete,“

poznamenala. „Doufám, že to zvládá.“

„Moc růžově to s ní nevypadá. Ze začátku si vedla

celkem obstojně, ale pak už to tak žhavý nebylo.“

„To nerada slyším, ale proč jste přišla za mnou?“

„Náhoda,“ řekla jsem.

„To tedy zatracená náhoda. Dělám tady teprve týden.

Vůbec nechápu, jak jste mě tu mohla vypátrat.“

„Vylučovací metoda. Reba mi říkala, že děláte barovou tanečnici. A s tím vaším jménem… šlo to snadno.“

„Ale no tak. Sama si asi dovedete představit, kolik striptýzovejch barů je tady ve městě…“

„Třicet pět. Tohle je třináctý, co jsem zkusila. Zřejmě moje šťastné číslo. Nemůžem si někde promluvit?“

„A o čem? Za dvě minuty jdu na plac. Potřebuju trochu času, abych se na to psychicky připravila. Vystoupení dá člověku pěkně zabrat, když si to předem nesrovná v hlavě.“

„Dlouho vás nezdržím.“

Opatrně se posadila, takže mě napadalo, jestli jí třeba dřevěná židle nestudí do toho jejího holého zadku. žádná hrůza to ale být nemohla, protože nevypískla ani jinak nedala najevo, že by jí to bylo nepříjemné. Pouze řekla: „Jen tak čeříte vodu nebo jí chcete něco konkrétního?“

„Proč se ptáte?“

„Jenom mě napadlo, že kdyby se mi třeba ozvala, mohla bych jí od vás něco vyřídit, teda pokud to nebude žádná prasárna.“

„Slyšela jsem, že by snad měla být tady ve městě.

Doufám, že se mi ji podaří přemluvit, aby se zase vrátila

zpátky do Kalifornie, protože takhle porušuje podmínku.“

„Mně je nějaká podmínka putna. Ať si porušuje, co chce.“

„Slyšela jsem, že jste spolu byly v cele…?“

„Asi šest měsíců, nebo tak nějak. Ale mě pustili dřív než

ji, zjevně.“

„Říkala, že jste spolu v kontaktu.“

„Co by ne? Je to hezká holka a člověk se s ní aspoň nenudí.“

„A kdy se vám naposledy ozvala?“

Dělala, že přemýšlí. „Muselo to bejt na Vánoce. Poslala jsem jí přání a ona mně taky.“ Ohlédla se přes rameno.

„Nezlobte se, že to teď utnu, ale to je moje písnička.“

„Kdyby se s vámi náhodou spojila, povězte jí, že jsem tady v Renu. Vážně si musíme promluvit.“ Zatímco tam tak stála, napsala jsem na kus papíru jméno motelu, telefonní číslo a číslo svého pokoje a lísteček jí podala.

Vzala si ho, i když ho neměla kam zastrčit, jedině snad za kalhotky. „Tak kdo vás platí?“

„Její otec.“

„Fajn práce. Skoro jako dělat nájemnýho zabijáka.“

„Je to víc než práce. Jsem kamarádka a opravdu mi záleží na tom, aby se jí vedlo dobře.“

„Já bych se kvůli tomu v noci nebudila. A ještě jedna věc, když už mluvíme o Rebě. Dovede se o sebe postarat sama.“

Dívala jsem se, jak odchází k baru. Půlky se jí při chůzi téměř nenatřásaly, rozhodně ne takovým tím nehezkým rosolovitým způsobem, ale pouze se elegantně prohýbaly hrou svalů. Poskakování a nakrucování u tyče muselo být o dost lepší než celý slavný aerobic, navíc nemusela platit každý týden příspěvky. Než jsem se odporoučela na parkoviště, skočila jsem si ještě na dámy a ulevila si.

Když jsem se vrátila do auta, nastartovala jsem je a jen tak v něm seděla. Měla jsem stažená okénka a krátila si čas poslechem místního rádia. O hodinu později jsem si začala dělat vážné starosti, 1) že mi dojde benzín, 2) že se udusím vlastními výfukovými zplodinami. Tak jsem rádio vypnula, zhasla jsem motor a upřela pohled na zeď přímo před sebou.

Bylo to dokonalé filmové plátno, na které jsem si mohla promítat vzpomínky na společné chvíle s Cheneym Phillipsem, což se vzhledem k tomu, že nás od sebe dělilo mnoho mil, nedalo považovat za zvlášť šťastný nápad.

Nevyhnutelně jsem začala klimbat. Pak se mi do předního skla opřely kužely světel jakéhosi protijedoucího vozidla a já se s úlekem probudila. Podívala jsem se napravo, kudy právě projížděla Misty ve svém fordu.

Zpomalila, vyjela z parkoviště a odbočila doprava.

Nastartovala jsem brouka, vycouvala z parkovacího místa, až se mi zaprášilo od pneumatik, a pouze s krátkou prodlevou vyrazila za ní. V rychlosti jsem se ještě stačila podívat na hodinky, které ukazovaly přesně čtyři hodiny

ráno. Tím pádem pracovala pouze šest hodin, a ne osm jako všichni normální lidé. Jenže pak jsem si uvědomila, že bych se tam na těch vysokých podpatcích nezvládla producírovat víc než dvě hodiny.

Nespouštěla jsem její ford Fairline z očí a nechávala jí pokud možno co největší náskok, ale zase jsem si musela dávat pozor, abych ji neztratila z dohledu. Po ulicích nyní jezdilo méně aut a také výkladní skříně obchodů dávno nesvítily. Zato velké herny a kasina zářily všemi barvami.

Misty zastavila před vchodem do hotelu Silverado. Ulice zde měla osm jízdních pruhů, nad nimiž visel poutač vyrobený z tolika žárovek, až měl člověk dojem, že se vzduch kolem snad i chvěje nepřirozeným žárem. Misty vystoupila z vozu a podala klíčky parkovací službě. Pak zamířila k proskleným dveřím, které se před ní automaticky otevřely a zase se zavřely, když jimi prošla.

Mezí mým a jejím autem stála další dvě. Vyskočila jsem na chodník a hodila klíče poněkud otrávenému chlapíkovi od parkovací služby, který se právě bavil s nějakým kamarádem. „Mohl byste to nechat někde poblíž? Máte tam uvnitř dvacku. Nezdržím se dlouho.“

Ani jsem nečekala na odpověď a svižně vyrazila ke vchodu, za kterým mě přivítala rozlehlá vstupní hala, kde se v tuto hodinu téměř nikdo nevyskytoval. V rychlosti jsem ji přelétla pohledem. Po Misty nikde ani památky. Mohla zapadnout buď do výtahu, nebo na dámy, které jsem

zahlédla vpravo, popřípadě do kasina přímo přede mnou. V

duchu jsem si hodila mincí. Jak jsem se blížila ke kasinu, zvolna se kolem rozprostíral cigaretový kouř jako jemné krajkoví španělské mantily. Cinkavá písnička a blikotavé ozdůbky hracích automatů bolestně připomínaly sypající se penízky, mince hromadící se při výhře v příslušném otvoru.

Mezi řadami automatů vedly uličky, navzájem propletené a ozařované střídavě červenou, zelenou, žlutou a sytě modrou barvou, to podle typu výherního automatu. Zaráželo mě, jak jsou noční hráči trpěliví, jako když mravenci nahánějí na spodních stranách listů mšice.

Zatímco jsem tamtudy procházela, rozhlížela jsem se napravo a nalevo a hledala Misty, kterou jsem dík jejím vysokým podpatkům a černočerným vlasům sotva mohla přehlédnout. Vzadu jsem zahlédla nějaké restaurace, kavárnu, suši bar, pizzerii a „pravé“ italské bistro, kde nabízeli šest druhů těstovin s nejrůznějšími omáčkami, plus Císařský salát za dva dolary devadesát devět centů. Tam jsem konečně uviděla Misty, i když ještě dřív mi padl do oka muž, který seděl naproti ní přes stůl. Měl zrzavé vlasy, dost hubenou postavu a trudovitou pokožku s jizvami po akné.

Ani jeden z nich si mě zaplaťpánbůh nevšiml. Vklouzla jsem tedy nenápadně do bistra, kam se naštěstí chodilo ze dvou stran. Posadila jsem se k baru, pěkně stranou, a dívala se, jak se ti dva spolu baví. Když se ke mně přiloudal barman, objednala jsem si skleničku Chardonnaye. Jelikož

tam v tu dobu nebylo mnoho dalších hostů, bála jsem se, abych tam jen tak sama nevypadala podezřele.

Z kasina v tu chvíli zazněla vřava a radostný smích a krátce nato vešlo do bistra pět žen, opilých a triumfálních.

Jedna z nich měla plné ruce a kapsy čtvrťáků, protože právě vyhrála jackpot ve výši pět set dolarů. To jejich rozjásané procesí mi sice trochu vadilo ve výhledu, ale na druhou stranu jsem se za ně mohla krásně schovat. Sledovala jsem Misty, která pokračovala ve své celkem vleklé debatě se zrzounem, k němuž se zvědavě nakláněla, jako by si snad prohlíželi něco, co leželo před nimi na stole. Nakonec mu se spokojeným výrazem podala bílou obálku, která, jako že je nebe nade mnou, jistě obsahovala tučnou hotovost. On mezitím to, co si prohlíželi, vrátil do manilového balíčku, který jí podal. Viděla jsem, jak balíček strčila do své poněkud větší kabelky. Jelikož se dalo čekat, že se co chvíli zvedne k odchodu, vytáhla jsem pětidolarovku a položila ji vedle vypité skleničky od vína. Rozhodla jsem se počkat u výtahů, kolem kterých za okamžik skutečně proběhla.

Nenápadně jsem se po ní podívala, načež jsem v závěsu za ní také vyrazila směrem ke dveřím.

Venku dala parkovací službě lístek a počkala, až jí přivezou auto. Já zamířila vlevo, a jelikož jsem byla zády k ní, pořád jsem otáčela hlavou. Brouk na mě skutečně čekal opodál. Vyzvedla jsem si klíčky, dala tuzér tomu maníkovi a posadila se za volant. Asi za dvě minuty vyjel z garáží její

ford. Zaměstnanec parkovací služby vystoupil, ona mu dala spropitné a vklouzla namísto něho za volant. Sledovala jsem, jak vyjíždí z parkoviště. Připojila jsem se za ni a tentokrát nás od sebe dělilo pouze jediné vozidlo. Sotva jsem získala jistotu, že se vrací domů, sjela jsem z hlavního tahu a vzala to ulicí, která vedla souběžně s ním. Stihla jsem to dokonce dřív než ona. Na místě jsem zhasla světla a sklopila sedadlo tak, že jsem málem ani neviděla přes volant. Po chvíli vjela do ulice Misty, zacouvala na příjezdovou cestu, zaparkovala, došla ke dveřím a zmizela za nimi.

Venkovní lampa zhasla. Seděla jsem tam asi minutu, když se mi začalo chtít zpátky do motelu a hlavně do postele. Nebylo pochyb, že zůstane doma až do rána, když

se už pomalu blížilo. Cítila jsem se k smrti unavená, otrávená a zase jsem dostala hlad. Představila jsem si, jak by asi vypadala snídaně v nonstop bistru: pomerančový džus, míchaná vajíčka se slaninou, žitná topinka s máslem a s jahodovou marmeládou. Pak bych si šla lehnout. Neměla jsem přece ani jistotu, že je Reba v Renu! Chytila jsem se toho, protože to zkrátka dávalo smysl, soudě alespoň podle toho, jak jsem ji zatím stačila poznat. Ty dvě spolu určitě byly v kontaktu, proč jinak by její telefonní číslo figurovalo na seznamu meziměstských hovorů Norda Laffertyho? Jenže to sotva ukazovalo na to, kde se ta holka bláznivá momentálně zdržovala. Napřímila jsem se a

zadívala se na Mistyin polosetmělý dům, na úzkou štěrbinu pod vraty do garáže, odkud vycházelo světlo.

Proč parkovala na příjezdové cestě, když měla takovou parádní garáž? Najednou mi to sepnulo; občas se to mi nečekaně stává. Jestli byla Misty sama, proč přinesla domů dva velké papírové pytle s nákupem z potravin a ještě navrch karton cigaret? Potraviny mohla nakoupit na týden dopředu, ale ty cigarety? Vždyť ta ženská nekouřila. Za tu dobu, co jsme se spolu bavily, by si každý kuřák dávno připálil. Hlavně mě ale znervóznila ta úzká štěrbina pod vraty do garáže a hlavně to světlo, co z ní vycházelo.

Vystoupila jsem tedy z auta a přešla na druhou stranu ulice.

27

Ze všeho nejdřív jsem u té garáže zkontrolovala okna.

Skrz škrábance v nátěru, který pokrýval jejich tabulky, jsem uviděla něco jako místnost pro hosty: křeslo, starý prádelník, manželská postel a lampa stojící na nočním stolku vyrobeném z lepenkové krabice. Rozestlaná postel dávala tušit, že v chaloupce někdo přebývá, což platilo i pro červený bavlněný svetřík přehozený přes pelest, v němž

jsem poznala ten Rebin. Na podlaze vedle prádelníku ležel otevřený šedý lodní kufr, na křesle spočívala rozepnutá taška přetékající oblečením.

Obešla jsem dům jako již jednou předtím. Když jsem otevírala dřevěná vrátka vedoucí dozadu na dvorek, petlice kupodivu nevydala ani hlásku. Přistoupila jsem k jedinému rozsvícenému oknu, které jsem nejprve přikrčená obloukem obešla. Dovnitř jsem nakoukla opatrně přes parapet. U stolu seděly zády ke mně Reba s Misty. Neviděla jsem, co přesně dělají, ani jsem neslyšela, o čem se spolu baví, protože jejich hlasy zněly dost přidušeně, ale bohatě mi stačilo už zjištění, že je Reba tady.

Ptala jsem se sama sebe: Mohu si dovolit vrátit se do

hotelu, aniž bych je konfrontovala? Potřebovala jsem se nutně vyspat, ale bála jsem se, že když je tam nechám a počkám do rána, jedna nebo i obě dvě mi mezitím vezmou dráhu. Stejné dilema jsem ale řešila pokaždé, když jsem měla Rebu nechat bez dozoru. Teď jsem se ale nechtěla připravit o tu jedinou výhodu, kterou jsem oproti ní měla, a sice, že jsem věděla, kde je, zatímco ona nevěděla, že to vím.

Jak jsem je tak pozorovala, Misty sesbírala ze stolu věci, jež si prohlížely, a vrátila je do manilového balíčku, který jsem u ní viděla už předtím. Reba se vzdálila a stejně tak i Misty, která ještě na odchodu stiskla vypínač. Přesunula jsem se k přední straně domu a zaplula mezi stíny okrasných keřů. Za deset minut zhaslo i světlo v obýváku. Odplížila jsem se tedy podél průčelí na příjezdovou cestu. Uběhlo dalších patnáct minut a pak zhaslo i světlo vycházející ze štěrbiny pode dveřmi garáže. Zkonstatovala jsem, že ta moje kuřátka šla nejspíš na kutě.

Rozjela jsem se zpátky do motelu. Město bylo sice vzhůru, ale všude dosud panovalo ticho a klid. Východ slunce se dal čekat až tak za hodinu, ale obloha se už

pomalu zbarvovala do bělavě šedé. Zaparkovala jsem, vyplazila se po schodech do prvního patra a odemkla si.

Uvnitř v pokoji to vypadalo dost pustě, ale bylo tam uklizeno a čisto, tedy pokud člověk nelezl po zemi s černým světlem nebo s lupou. Svlékla jsem se, dala si pořádnou

horkou sprchu a pak jsem se pokusila zatáhnout závěsy na oknech. Šlo o těžkou syntetickou tmavočervenou tkaninu s velice vkusnou povrchovou úpravou, která měla budit zdání sametu. K tomu si připočtěte vinylové tapety se stříbrnými a černými cákanci, a máte výzdobu interiéru jako nikdo.

Nadzdvihla jsem růžový žinylkový přehoz, vklouzla pod deku, zhasla světlo a usnula, jako když mě do vody hodí.

Někdy uprostřed noci mi mé podvědomí přichystalo horkou chvilku. Pamatovala jsem si, že mi Reba vykládala, jaká je Misty přebornice na zařizování falešných pasů a dalších dokladů. Sešla se snad Misty z toho důvodu se zrzounem v hotelu Silverado? Dokonce i ve spánku mě polil strach. Co když Reba plánovala definitivní útěk…?

V deset hodin ráno zazvonil telefon. Sáhla jsem po sluchátku a přiložila si je k uchu, aniž jsem pohnula hlavou.

„Co je?“

„Kinsey, tady Reba. Vzbudila jsem vás?“

Převalila jsem se na záda. „S tím si nelamte hlavu. Jsem ráda, že voláte. Jak to jde?“

„No, šlo to celkem dobře, než se mi doneslo, že jste tady.

Jak jste mě našla?“

„Detektivní práce, milá zlatá. Vydělávám si tím na chleba.“

„Aha. To jsem teda překvapená.“

„Proč jako?“

„Myslela jsem, že vás táta najal proto, že hrajete až

druhou ligu. Prací jste očividně zavalená nebyla, protože proč byste jinak vzala zavděk takovou nudnou zakázkou?

Vyzvednout dceru z vězení…? To jste přece nemohla myslet vážně.“

„Každý na to jdeme jinak. Ale doufám, že mi voláte kvůli něčemu důležitějšímu, než jenom abyste mi pogratulovala, že jsem schopnější, než jste myslela.“

„Musíme si promluvit.“

„Řekněte, kdy a kde, a já tam budu, než řeknete švec.“

„Až do oběda budu u Misty.“

„Bezva. Dejte mi adresu a já hned vyjedu.“

„Myslela jsem, že adresu už máte.“

„Řekněme, že ani já nejsem dokonalá,“ poznamenala jsem humorně, i když to byla pravda. Nadiktovala mi Mistyinu adresu a já dělala, že si ji poznamenávám.

Když zavěsila, vstala jsem a přistoupila k oknu. Jediným svižným pohybem jsem rozhrnula závěsy a zamžourala do ostrého pouštního slunce. Výhled jsem měla na jiný omšelý jednopatrový motel, který stál za tím mým, takže se tam toho ke koukání moc nenabízelo. Opřela jsem se čelem o sklo a o kus dál v ulici rozpoznala neonový poutač kasina, který stále zval dovnitř vášnivé hráče. Jak mohl někdo pít nebo gambleřit v tuto hodinu?

Vyčistila jsem si zuby a ještě jednou se osprchovala, abych se nějak probrala. Když jsem se oblékla, posadila jsem se na kraj postele a vytočila číslo na Rebina otce.

Freddy mu pověděla, kdo volá, načež si mě nechal přepojit k sobě do ložnice. Zněl zesláble: „Haló, Kinsey? Kde jste?“

„Jmenuje se to tu Paradise. Je to takový motel v centru Rena. Napadlo mě, že bych vám třeba řekla, co je nového.

Před chvilkou mi volala Reba. Právě se chystám k Misty, abych si s ní promluvila.“

„Takže jste ji tedy našla. To jsem rád. Ani to netrvalo moc dlouho.“

„Trošku jsem podváděla. Jeden člověk mi dal ještě v Santa Terese Mistyinu adresu. Hodiny jsem hlídkovala u ní před domem a pořád jsem se nemohla zbavit dojmu, že tam Reba prostě není. Každopádně, Misty dělá kariéru jako striptérka v baru jménem Flesh Emporium. Sledovala jsem ji na cestě do práce a v krátkosti jsem si s ní promluvila, než

šla na plac. Když jsem se jí ptala na Rebu, dělala, že nic.

Přísahala, že spolu od Vánoc nemluvily. Dala jsem jí číslo na sebe do motelu, a ejhle, za chvilku mi volá Reba.“

„Doufám, že se vám ji podaří přesvědčit, aby se vrátila domů.“

„No tak to já taky. Držte mi palce.“

„Zavolejte, kdykoli budete potřebovat. Vážím si toho, co pro ni děláte.“

„Dělám to ráda.“

Ještě jsme si vyměnili pár slov, a když jsem se chystala zavěsit, zaslechla jsem tiché cvaknutí. Zavolala jsem: „Haló?“

„Jsem tady.“

Váhala jsem. „Je u vás pořád ještě Lucinda?“

„Ano. Je dole. Chtěla jste s ní snad mluvit?“

„Ne, to ne. Jenom mě to tak napadlo. Zavolám, až budu vědět víc.“

Položila jsem sluchátko a chvíli jen tak civěla před sebe.

Byla jsem si prakticky jistá, že nás Lucinda poslouchala.

Freddy by si nikdy nic takového nedovolila. Lucinda naproti tomu patřila k těm lidem, co do všeho za každou cenu strkají nos, co musí o všem vědět, aby nad tím mohli mít kontrolu.

Vzpomínala jsem, jak ze mě dolovala informace a jak moc ji štvalo, že jsme ji s Nordem vystrnadili z pokoje, když jsme se tam spolu bavili. Tvářila se sice, kdovíjak jí na Rebě nezáleží, ale už jednou jí vnesla do života zmatek, a kdyby dostala příležitost, udělá to zase. Byla přesně ten typ ženské, ke které člověk nechce být na odchodu z místnosti otočený zády.

Ještě jsem přeběhla parkoviště a skočila k McDonaldovi pro tři velké kávy, tři koktejly a tři vaječné McMuffiny, to všechno s sebou. Podle mých odhadů jsme tak Misty, Reba a já, za předpokladu, že to do posledního zbytku sníme, měly získat 680 kalorií, 85 gramů sacharidů a 20 gramů tuku na osobu. Když jsem si objednávala, přidala jsem k tomu ještě skořicové rohlíčky, abychom měly co k zakousnutí.

Dojela jsem k Misty a tentokrát zaparkovala na příjezdové cestě. Zaklepala jsem, ale Reba už mě čekala.

Byla bosky, na sobě červené kraťasy a bílé tílko, pod kterým neměla podprsenku. Natáhla jsem před sebe ruku s nákupem od McDonalda. „Na usmířenou.“

„To jako proč?“

„že jsem vám nabourala plány. Určitě jsem ten poslední člověk na světě, kterého byste teď chtěla vidět.“

„Předposlední, hned po Beckovi. Radši pojďte dál,“

vyzvala mne. Vzala ode mě sáček se snídaní a vykročila halou ke kuchyni. Na mně zřejmě bylo, abych zavřela dveře.

Cestou za ní jsem letmo nahlédla do obývacího pokoje, který tedy nábytkem neoplýval: fádní linoleum, konferenční stolek s dřevěnou dýhou, hnědá rozkládací pohovka. K tomu hnědá křesla, další stolek a lampa se stínítkem pošitým kanýry. Hned vedle byla pracovna, kterou jsem viděla už

předtím. Protějšími dveřmi se vcházelo do nepříliš prostorné ložnice.

„Nemůžete se vynadívat?“ zeptala se Misty. Seděla u kuchyňského stolu, na sobě černý saténový župánek. Měla ho převázaný v pase, takže to vypadalo, že jí co chvíli vyskočí prsa z dekoltu. žasla jsem nad tím, že se nepřeváží a nespadne obličejem přímo do talíře.

Reba měla v popelníku před sebou zapálenou cigaretu.

Usrkávala Bloody Mary.

No výborně, pomyslela jsem si.

„Nedáte si taky jednu?“

„Proč ne? Koneckonců je už po desáté,“ zavtipkovala

jsem. Pak jsem zalovila v sáčku od McDonalda a začala vykládat na stůl svůj ranní nákup. Reba mi mezitím namíchala pití a postavila přede mne skleničku. Podívala jsem se na Misty: „Vy nic nepijete?“

„Mám v tom bourbon,“ odvětila a ukázala červeně nalakovaným nehtem na hrníček s kávou.

Posadila jsem se ke stolu a rozdělila mezi nás vaječné McMuffiny. Skořicové rohlíčky, pomerančový džus a kávu jsem nechala uprostřed stolu. „Nezlobte se, jestli to bude vypadat nějak blbě, ale mám hlad jako vlk.“ Ani jedna z nich nic nenamítala, tak jsem dál nerušeně rozbalovala svůj vaječný McMuffin.

Pak jsme několik blažených okamžiků všechny tři spokojeně žvýkaly. Říkala jsem si, že tu chvilku to snad počká. Stejně jsem nevěděla, co vlastně budeme dělat.

Reba dojedla jako první. Otřela si pusu do ubrousku, který celou dobu žmoulala v ruce. „Jak se má táta?“

„Nic moc. Doufám, že vás přemluvím, abyste se vrátila domů.“

Potáhla z cigarety. Misty měla doma celkem chladno, tak jsem žasla, jak tam může Reba chodit s holýma rukama a bosýma nohama. Zkusmo jsem se napila Bloody Mary, tedy spíš vodky s trochou rajčatového něčeho na hladině, co vypadalo jako kapka krve v záchodové míse. Když jsem polkla a útroby mi zachvátil žár, vhrkly mi do očí slzy.

Reba se zeptala: „Ví o tom Hollowayová?“

„O čem? Ze jste překročila hranice státu? Řekla bych, že jo. Cheney povídal, že se s ní spojí.“

„Tak to mám štěstí, aspoň se nebudu nudit.“

„Můžu se zeptat, proč jste utekla?“

„Protože mě už otravovalo bejt hodná.“

„Zřejmě jste zlomila rekord. Vydrželo vám to deset dní.“

Usmála se. „No, vlastně jsem ani tak moc hodná nebyla, jako že mě to tam spíš otravovalo.“

„Ví Misty, co se děje?“

„To jako jestli můžem mluvit před ní? Je moje nejlepší kamarádka. Můžete před ní říkat, co vás napadne.“

„Vy jste všechny ty peníze utratila, že jo? Celejch pětadvacet Salustiovejch tisíc?“

„Celejch ještě ne,“ podotkla.

„Kolik?“

Pokrčila rameny. „Něco přes dvacet. No, možná dvacet dva. Pár tisícovek mi ještě zbejvá. Zřejmě nemá smysl s ním o čemkoli debatovat, když nemám ten zbytek. Co mám dělat? Nabídnout mu to na splátky?“

„Něco udělat musíte. Jak dlouho myslíte, že můžete chlápka, jako je on, vodit za nos, ha?“

„S tím si nelamte hlavu. Od toho jsem tady já. A já na něco určitě přijdu. Navíc, třeba mě stačej dřív zavřít do vězení, než si mě podá.“

„To je útěcha,“ opáčila jsem ironicky. „Nechápu ale, proč se nevrátíte do Santa Teresy a nepromluvíte si s

Vincem. Pořád je tady šance, že se s vámi federálové nějak dohodnou.“

Obrátila jsem se k Misty: „Je blázen, že jo? Ale jak velkej blázen vlastně je?“

„Možná byste ji měla nechat na pokoji. Je totiž pravda, že pomoct si může člověk leda sám.“

„Obávám se, že v tomhle s vámi souhlasím,“ připustila jsem a obrátila se zase na Rebu: „Podívejte, chci jenom, abyste se vrátila do Santa Teresy, než se vám to všechno sesype pod rukama a už nebude cesta zpátky.“

„To jsem pochopila.“

„Takže u toho zůstaneme? Kde bydlím, víte. Zdržím se ještě do sedmi do rána. Jestli se mi neozvete, sedám do auta a vracím se zpátky sama. Ale musím vás varovat, nebudu na nic čekat a zavolám na místní policii a pěkně jim povím, kde jste. Rozumíme si?“

„Vážně díky. To jako myslíte, že je to fér? Když na mě zavoláte místní fízly?“

„Je to tak fér, jak si zasloužíte. Měla byste být se svým otcem, dokud ještě máte čas.“

„To by byl taky jedinej důvod, proč bych se vracela.

Jestli vůbec.“

„Mě nezajímají vaše důvody, prostě se vraťte.“

*

Rozjela jsem se zpátky do motelu, kde jsem strávila

jeden z nejuhozenějších a zároveň nejpříjemnějších dnů po dlouhé době. Dočetla jsem jeden paperbackový román a rozečetla další. Chvilku jsem si pospala. Ve dvě třicet jsem prošla kolem McDonalda a skočila na jídlo do konkurenčního rychlého občerstvení. Pak mě napadlo, že bych si mohla třeba vyjít na procházku, jenže mě vůbec nezajímalo, co je venku. Reno je určitě moc hezké město, ale ten den bylo parno jako na Sahaře, a tak jediné snesitelné útočiště skýtal můj hotelový pokoj, jakkoli působil neútulně.

Zula jsem se a ještě si chvíli četla. Někdy kolem večeře jsem zavolala Cheneymu a pověděla i jemu, co je nového.

V deset hodin večer jsem si šla lehnout. Vstávala jsem v šest. Osprchovala jsem se, oblékla a zabalila si věci. Když

jsem přicházela k autu, uviděla jsem Rebu. Seděla na svém šedém lodním kufru, u nohou tašku na zip. Na sobě měla tytéž červené šortky a bílé tílko, v jakých jsem ji viděla den předtím. Bosé nohy. Sandály.

Povídám: „To je mi překvapení! Nečekala jsem, že vás tu potkám.“

„No, sama jsem z toho překvapená. Pojedu s vámi, ale pod jednou podmínkou.“

„žádné podmínky, Rebo. Buď se mnou pojedete, nebo ne. Nehodlám se s vámi vůbec dohadovat.“

„Ale no tak. Aspoň mě vyslechněte. V podstatě o nic nejde.“

„Tak dobře. Co chcete?“

„Potřebuju se zastavit v Beverly Hills.“

„To je docela zajížďka. Proč v Beverly Hills?“

„Chtěla bych něco doručit do hotelu Neptune.“

„To je ten na Sunset Boulevardu?“

„Přesně tak. Slibuju, že to nebude trvat dlouho. Uděláte to pro mě? Aspoň tuhle jednu laskavost. Prosím, prosím, prosím…“

Trochu mě tím naštvala, ale přemohla jsem se, protože jsem byla vděčná, že se vůbec ukázala. Odemkla jsem dveře na straně spolujezdce, sklopila opěradlo předního sedadla a hodila dozadu svůj vak. Reba k němu přidala svá zavazadla a já na její tašce zahlédla visačku společnosti United Airlines s malou zelenou nálepkou, která dokládala, že zavazadlo prošlo odbavovací kontrolou. Tak jsem to odhadla správně, že Reba do Rena letěla.

„Možná by nebylo od věci zajít před cestou na snídani.

Zvu vás,“ navrhla Reba.

Měly jsme celého McDonalda pro sebe. Objednaly jsme si to co obvykle a s chutí se do toho pustily, i když jsem si tedy ještě při jídle nadávala, že už se musím s tím nezdravým jídlem krotit, alespoň do oběda. Chvilku po nás přišli nějací muži a pak už se podnik začal zaplňovat lidmi, kteří se tam stavovali cestou do práce. Než jsem si odskočila a konečně usedla za volant, bylo sedm hodin a pět minut.

U nejbližší čerpací stanice Chevron jsem natankovala plnou nádrž, načež jsme zamířily pryč z města. „Jestli si zapálíte u

mě v autě, zabiju vás,“ prohlásila jsem nekompromisně.

„Abyste se z toho neposrala.“

Reba se chopila mapy a navigovala mě na silnici číslo 395, která vedla přímo do Los Angeles. Něco uvnitř mi říkalo, že s tou zajíždkou budou ještě problémy, ale byla jsem tak ráda, že ji mám vedle sebe, že jsem s tím neotravovala. Možná se rozhodla, že se nadobro změní a postaví se k životu konečně zodpovědně. Jelikož byla tak prchlivá, říkala jsem si, že nejlíp udělám, když si všechny své názory a postřehy nechám pěkně pro sebe.

Hovor mezi námi proto poněkud vázl. Jednat s lidmi, kteří nad sebou ztratili kontrolu, je těžké, protože člověk v zásadě nemá na vybranou, ve skutečnosti se mu nabízejí pouze dvě možnosti, jestli vás to zajímá. 1) Člověk může zaujmout roli rádce a myslet si, že zatím nikdo (vyjma jeho samého) postiženému subjektu neporadil dostatečně moudře na to, aby se mu konečně vyjasnilo. Nebo 2) může člověk zaujmout roli perzekutora a doufat, že silná dávka reality (kterou on zosobňuje) zasáhne postižený subjekt tak mocně a tak hluboce, že od základu změní svůj život. V obou případech dělá chybu, ale to pokušení je tak silné, že by si musel do krve rozkousat jazyk, aby nezačal postiženému subjektu udílet všechny ty moudré rady a předávat všechny ty pragmatické zkušenosti. Nic jsem neříkala, i když mě to stálo jisté úsilí. Reba zaplaťpánbůh také mlčela, zřejmě že vycítila, jak se pracně snažím hledět si svého.

28

Reba začala v jedné chvíli ladit rádio, dokud nenašla alespoň jednu stanici, která nezněla, jako by vysílala z Marsu. Poslouchaly jsme country&westernovou muziku a já přitom „závodila“ se třemi stále stejnými auty: s obytnou dodávkou, s nákladní dodávkou a s dodávkou plnou nějakých studentů. Jedna z těch dodávek mě vždycky předjela a za ní další a ještě další, načež jsem zase já předjela je, a tak to šlo v nepravidelných intervalech pořád dokola. Kdesi vzadu mě nahlodávalo, jestli nás náhodou někdo nesleduje, ale nedovedla jsem si představit, jak by nás Beck nebo Salustio mohli vypátrat.

V místě, kde se silnice číslo 395 kříží s dálnicí číslo 14, pokračovali studenti v dodávce dál rovně, zatímco my to stočily na jihozápadně orientovanou čtrnáctku. Po ní jsme se dostaly až na rychlostní silnici vedoucí do San Diega, po které jsme uháněly dál na jih. To už se odpojila i nákladní dodávka a stejně tak jsem nikde neviděla ani karavan.

Celkem znervózňující.

Hodiny ukazovaly 3:00, když jsme ze čtrnáctky konečně sjely na Sunset Boulevard, po němž jsme se daly vlevo.

Rozjely jsme se tak zase na východ a postupně se přes Bel Air dostaly až do Beverly Hills. Reba mi opět dělala navigátora a nahlas předčítala jména všech ulic, což tedy opravdu nemusela. Minuly jsme ještě několik křižovatek a pak už se před námi vynořil hotel Neptune, architektonický skvost období art deca, matně připomínající Empire State Building, neboť i jeho střecha se sbíhala do jediného bodu.

Kdysi jsem o tom četla článek v časopise Los Angeles Magazine. Hotel Neptune se prý nedávno rozrostl o další pozemky, což přineslo možnost vybudovat nový postranní vchod a další parkoviště pro hotelové hosty. K někdejší slávě hotelu také dopomohla změna názvu a rekonstrukce za miliony dolarů. Teď se tam už zase stahovaly rockové hvězdy, filmoví herci a slabomyslní turisté doufající, že je tak někdo bude považovat za znalce.

Stočila jsem to na prostranství před hotelem a zastavila na konci řady čekajících aut. Byla jsem asi šestá, přičemž

přede mnou stály dvě dlouhatánské limuzíny, jeden rolls, jeden mercedes a jeden bentley. Zřejmě přijel nový turnus.

Hoch od parkovací služby a dva portýři se mohli přetrhnout, jak ochotně pomáhali novým hostům vykládat jejich těžké kufry z nablýskaných plechových nádher. Vyložené tašky rovnali na příruční vozíky. Portýr v bílých rukavičkách zapískal na taxík, který se prohnal nalevo vedle nás a zastavil těsně přede mnou. Z hotelu vyšli dva hosté oblečení jako trampové, nasedli do taxíku a odjeli.

Reba prohlásila: „To je blázinec. Co kdybych se na to prostě vykašlala a šla jen tak dovnitř?“

„Na to zapomeňte. Chci vás mít pořád na očích.“

„Pane bože na nebi,“ zakoulela očima, „co myslíte, že asi tak udělám? Vyplížím se zadem a nechám vás tu trčet?“

Jelikož jsem si přesně to myslela, radši jsem se zdržela komentáře. Když jsme přišly na řadu, podala jsem klíče parkovací službě, zatímco Reba toho chlapíka oblažila milionovým úsměvem a ještě mu vsunula do dlaně přeloženou bankovku. „Tak jak to dneska jde?“ zeptala se pro začátek. „Jsme zpátky za dvě minuty.“

„Auto tu na vás bude už čekat.“

„Díky.“ Vešla do hotelu. Snad schválně přitom vypnula prsa a zhoupla se elegantně v bocích, dlouhé nohy ještě delší v krátkých kalhotách. Chlapíka to tak ohromilo, že málem upustil klíčky na zem.

Uvnitř hotelu nás přivítal umělý tmavozelený mramor, zrcadla, nástěnné svícny a palmy rostoucí v květináčích. Na koberci, vyvedeném v modré a zelené, se klikatily stylizované křivky mořských vln, součást námořnické koncepce designéra. K té bezesporu patřily i obří nástěnné plastiky římského boha Neptuna. Na jedné tento vládce moří v kočáře brázdil vlny, na další s typickým trojzubcem v ruce přivolával mořskou bouři, na jiné zachraňoval půvabnou žínku ze zajetí satyra. Pětipatrová fontána zářila umělým světlem. židle v hale byly zhotovené ze světlého dřeva,

stoly mezi nimi nesly černý povrchový nátěr. Široké mramorové schodiště vedoucí do mezaninu mělo na podestě zelený výklenek zdobený žlábkováním, ve kterém stála na černém podstavci váza. Byly v ní čerstvě řezané květiny.

Vstupní hale nechyběla členitost, přičemž v jednotlivých zákoutích a výklencích stály čalouněné lavičky, potažené látkou se vzorem připomínajícím zvlněnou přímořskou trávu. Do všeho prakticky neslyšně zaznívala swingová hudba. U recepce, která se rovněž blýskala mramorem, stáli ve dvou řadách lidé, hosté, kteří se přihlašovali, a další, kteří si přišli vyzvednout vzkazy nebo jen tak poklábosit s personálem.

Reba se zastavila, aby se zorientovala, a pak povídá: „Počkejte tady.“

Posadila jsem se do jednoho ze čtyř anatomicky tvarovaných černých křesílek, rozestavěných kolem konferenčního stolku se skleněnou vrchní deskou. Uprostřed něho stála křišťálová broušená mísa s vodou, na jejíž hladině pluly květy gardenií. Sledovala jsem Rebu, která se blížila k recepčnímu, což byl muž středního věku oblečený do smokingu. Seděl za designově zahnutým stolem s dřevěnými intarziemi a vrchní deskou ze zeleného skla, zpod které vycházelo tlumené světlo. Reba vytáhla z kabelky manilový balíček, něco na něj napsala a podala ho muži ve smokingu.

Chvilku se spolu o něčem bavili a on nakonec balíček položil na komodu stojící u stěny za ním. Na něco se

zeptala. Podíval se do desek a vytáhl velkou bílou obálku, kterou jí podal. Strčila si ji do kabelky, načež se přesunula k domácímu telefonu a zvedla sluchátko. S někým prohodila pár slov a zase se vrátila ke mně. „Máme schůzku v koktejlovém baru.“

„Takže, šťastný den…? Můžu vás doprovodit?“

„No tak, nebuďte taková. Samozřejmě že můžete.“

Koktejlový bar sídlil na vzdálenějším konci vstupní haly, hned naproti výtahům. Barový pult zde měli také tak progresivně zakřivený, obložený skleněnými deskami s rádoby uměleckými lepty, znázorňujícími korálové útesy, nejrůznější mořské živočichy a božstva, většinou polonahá.

Šlo o prostorný a poněkud ztemnělý podnik, kde osvětlení obstarávaly z velké části svíce stojící uprostřed každého stolu. Mnoho lidí jsem tam nenapočítala, ale dovedla jsem si představit, že nejdéle do hodiny se bar zaplní hotelovými hosty, začínajícími herečkami, šlapkami a místními podnikateli.

Reba zaplula ke stolu hned vedle dveří. Hodiny ukazovaly teprve tři deset, ale jak jsem tak znala Rebu, určitě už měla chuť se napít. Servírka ve zlaté saténové vestičce a šortkách se zlatými síťovanými punčochami na nohou právě obsloužila hosty u vedlejšího stolu a pomalu se sunula k nám.

Reba jí povídá: „Ještě na někoho čekáme.“

„Takže si objednáte teď nebo až potom?“

„Klidně teď.“

Servírka se podívala na mě.

„Já si dám kávu,“ prohlásila jsem s vědomím toho, jaká nás ještě čeká dlouhá cesta. Aspoň že byla sobota a nemusely jsme se bát, že se dostaneme do dopravní zácpy.

Přesto nám pořád zbývalo pár hodin jízdy, a to jsme už měly sedm a půl za sebou.

„A vy?“

„Vodku s martini a třemi olivami navrch, plus dvojitou whisky pro mého přítele.“

Servírka se odporoučela k baru.

„Nechápu to,“ namítla jsem. „Přece víte, že pitím porušujete podmínku. Jestli se to dozví Hollowayová, došlápne si na vás, až budete takhle malá.“

„Ale no tak, prosím vás. Vy děláte, jako kdybych brala drogy.“

„No, to sice neberete, ale děláte úplně všechno ostatní.

Vás to snad na svobodě nebaví?“

„Helejte, něco vám teď řeknu. Nikdy jsem nebyla tak svobodná, jako když jsem byla zavřená. Nepila jsem tam ani jsem nebrala drogy a ani nepíchala s každým idiotem na potkání. Víte, co jsem dělala? Učila se pracovat na počítači a taky čalounit křesla, což vy tutově neumíte; to se s váma klidně vsadím. Taky jsem četla knížky a našla si pár kamarádek, co by za mě klidně daly život. Vůbec jsem si neuvědomovala, jak jsem šťastná, dokud mě nevykopli zase

zpátky tady do toho zkurvenýho světa. Seru na Hollowayovou. Ať se třeba staví na hlavu.“

„Tak jo, pro mě za mě. Je to váš názor,“ podotkla jsem.

Reba upírala svůj zachmuřený pohled na výtahy naproti.

Nade dveřmi každého z nich visel staromódní mosazný ciferník, poloviční než ciferník hodin, a po něm se pohybovala ručička v závislosti na tom, ve kterém byl výtah právě patře. Zadívala jsem se na poslední v řadě, jehož

ručička se na okamžik zastavila na osmičce a pak zahájila svůj obloukový sestup k nule. Když se zastavila, otevřely se dveře výtahu a v nich se objevil Marty Blumberg. Reba mu zamávala a on vykročil směrem k nám. Když došel až k našemu stolu, naklonila malinko hlavu, aby ji mohl políbit na tvář. „Vypadáš dobře,“ řekl.

„Díky. Ty taky.“

Marty si vysunul křesílko a podíval se přitom na mě.

„Rád vás zase vidím,“ prohlásil, ale pak opět upřel pozornost na ni. „Všechno v pořádku?“

„Jsme v pohodě. Nechala jsem ti něco na recepci. A díky za tohle,“ poklepala prsty spokojeně na kabelku.

On zalovil v kapse svého sportovního kabátu a vytáhl nějaký lísteček, který položil na stůl.

„Co to je?“

„Překvapení. Takový malý bonus,“ odpověděl.

Reba se na lísteček podívala a schovala si ho do kabelky.

„Doufám, že to je něco zvlášť vypečenýho.“

„Řekl bych, že se ti to bude líbit,“ prohlásil Marty. „Jak jste na tom s časem? Můžete se se mnou zdržet na večeři?“

Už jsem se nadechovala, že začnu protestovat, ale Reba mě překvapila, protože nakrčila nos a povídá: „Ne ne, radši ne. Kinsey potřebuje domů. Tak snad někdy příště.“

„Tak vás bůh opatruj a všechno zlé pryč.“

S těmi slovy vytáhl Marty balíček cigaret a položil je na stůl. Reba si bez ptaní jednu nabídla, strčila si ji mezi zuby a gestem naznačila, že potřebuje připálit. Marty vzal hotelové zápalky, jednou škrtl, hořící ji přidržel Rebě u cigarety a pak si s ní zapálil i tu svou.

Mezitím se vrátila servírka s naší objednávkou a také s účtem, který ze zvyku přisunula Martymu. Reba se napila martini a zavřela u toho oči, jak si vychutnávala vodku.

Udělala to tak věrohodně, že jsem div neucítila na jazyku její chuť. Pak se ti dva spolu začali nezávazně bavit. Přímo mě z toho nevynechávali, ale volili okrajová a spíše jim známá témata, která podle mého mínění nic moc neznamenala. Jak řeč plynula, objednali si druhou rundu, přičemž já stačila vyprázdnit dva šálky kávy. Ani jeden z mých společníků nejevil sebemenší známky opilosti. Marty se sice o něco víc červenal v obličeji, ale jinak se bezvadně ovládal. Nakonec mi začal lézt na nervy kouř z jejich věčných cigaret. S omluvou jsem se vzdálila na dámy, kde jsem se zdržela, jak nejdéle jsem si mohla dovolit. Když

jsem se vrátila ke stolu, posadila jsem se a mrkla na

hodinky. Už jsme tam zevlovaly pětačtyřicet minut, a co se mě týkalo, byl nejvyšší čas vyrazit na cestu.

Reba se mírně předklonila a položila Martymu dlaň na ruku. „Už asi budeme muset jet. Ještě si odskočím. Potkáme se…“ Sáhla po skleničce, dopila zbytek martini a hodila si do pusy olivu, kterou cestou na toalety pomalu žvýkala.

Dívala jsem se, jak Marty odpočítává spropitné a připisuje Rebiny drinky na účet k pokoji číslo 817. „Jak dlouho už jste tady?“ zeptala jsem se.

„Pár dní.“

„Předpokládám, že se s námi asi zpátky nesvezete, co?“

„Myslím, že ne,“ opáčil trochu pobaveně.

Pointa vtipu mi sice unikla, ale ať už spolu Marty s Rebou upekli cokoli, měl z toho očividně dobrý pocit.

„Jak to dopadlo s tím vaším telefonem? Odposlouchávali vás nebo ne?“

„Nevím. Řekl jsem si, že se tím nebudu zabývat a zjišťovat to.“

Strčil si do kapsy účtenku a vstal. Galantně mi odsunul židli, načež jsme se společně přesunuli k výtahům a mlčky čekali, až se objeví Reba. Za chviličku se na protější straně haly otevřely dveře dámských toalet a ona vyšla. Marty se nejdřív díval stejným směrem, ale pak jsem si všimla, že ho zarazilo cosi nalevo od nás. Dva muži v plátěných kalhotách a sportovních kabátech přecházeli rozhodným krokem halu.

Připadalo mi, že míří do koktejlového baru. Ohlédla jsem se

a podívala se směrem, odkud přišli, v naději, že pochopím, proč tak spěchají. Marty naproti tomu udělal krok stranou, aby jim nestál v cestě. První muž zadržel jeden z čekajících výtahů, jehož dveře se už už zavíraly. Nastoupil a natáhl ruku ke dveřím, jako by je chtěl podržet otevřené svému kamarádovi. Ten mezitím narazil do Martyho, který se ozval: „Dávejte pozor!“

Muž ale Martyho popadl za ruku a zkroutil mu ji za zády, čímž ho totálně znehybnil. Pak ho tímto způsobem přiměl nastoupit do výtahu. Marty se všelijak zmítal a kopal kolem sebe, aby se mu vyvlékl. Možná by se mu to i podařilo, kdyby mu jeden z těch maníků nepodrazil nohy.

Marty se složil na záda a zakryl si rukama obličej, protože viděl, že ho chtějí surově zkopat. Přišel první kopanec, který mu s nepříjemným mlasknutím natrhl tvář. Mezitím druhý muž stiskl tlačítko výtahu. Přesně ve chvíli, kdy se zavíraly výtahové dveře, se můj pohled setkal s Martyho.

„Marty?“ vyhrkla jsem.

Výtah se zavřel a ručička mosazného ciferníku postupovala obloukem stále k vyšším a vyšším číslům.

Roztržka přiměla dva další hotelové hosty, aby se ohlédli, co se to děje, jenže už to zase vypadalo, jako by se vůbec nic nestalo. Celé to netrvalo víc než patnáct vteřin.

To už se u mě objevila Reba, oči doširoka otevřené. Jako zhypnotizovaná pozorovala ručičku mosazného ciferníku, která se blížila k osmému podlaží, a tam se zastavila.

Dostala jsem strach, s nímž se mi do těla vyloučilo tolik kyselin, že mi to klidně mohlo vypálit díru do břicha. Dole čekaly dva výtahy, dveře dokořán. Popadla jsem Rebu za ruku a nasměrovala ji do haly. „Běžte a sežeňte hotelovou ochranku a řekněte jim, že potřebujeme pomoct.“

Vzala mě za prsty a násilím je odtáhla a zostra pohodila loktem, aby se mi vymanila. „Do hajzlu s tím. A nechte mě.

Marty je tam úplně sám.“

Neměla jsem čas na to se s ní dohadovat. Postrčila jsem ji dopředu, jako bych ji tím jediným pohybem mohla poslat rovnou pod nos recepčnímu, naskočila jsem do výtahu a stiskla tlačítko s číslem 8. Nemohla jsem se vůbec spolehnout, že skutečně udělá, co jsem jí řekla. Srdce mi bušilo jako blázen a pumpovalo mi do žil adrenalin, který mi měnil vnímání jako droga. Potřebovala jsem nějaký taktický plán, ale vůbec jsem nevěděla, co mě čeká. Jak výtah pomalu stoupal, v rychlosti jsem prohledala kabelku, jestli nenajdu nějakou zbraň. Jenže jsem nenašla ani zbraň, ani kapesní nožík, ani kasr, ani nic jiného.

V osmém podlaží se dveře výtahu ztěžka otevřely.

Vystoupila jsem a zamířila k místu, kde hlavní chodbu protínala jiná, kratší. Tam jsem zahlédla cedulky s údaji, která čísla pokojů lze najít napravo, která vlevo, ale moc smyslu mi to nedávalo. Tiše jsem mluvila sama se sebou, nadávala jsem a udílela si jasné rozkazy. Odkudsi zleva jsem zaslechla tlumené výkřiky bolesti, zaslechla jsem, jak někdo

s někým mlátí o zeď. Rozeběhla jsem se tím směrem a cestou kontrolovala čísla pokojů. Chodba působila dost stísněně, ten zelenkavý nátěr na stěnách, ten nízký strop s ubíhajícím vrstveným obložením, skrz které prosvítalo umělé osvětlení. Vždy po šesti metrech jsem míjela výklenek, velmi podobný tomu na podestě schodiště do mezaninu. V každém z těch výklenků stály u kulatého stolu se skleněnou deskou a vázou s čerstvými květinami dvě lakované černé židle. Popadla jsem jednu z těch židlí, a zatímco jsem dál pátrala po pokoji číslo 817, držela jsem ji pro všechny případy před sebou. Pohybovala jsem se způsobem, který jsem si pamatovala ze snů: nedokázala jsem přimět vlastní tělo k pohybu; někam jsem šla, ale cesta zdánlivě nikam nevedla.

Dveře Martyho pokoje byly pootevřené. Rozrazila jsem je, ale ti dva už byli na odchodu a Martyho táhli mezi sebou.

Vnitřní hlas mi říkal majzni jednoho, majzni jednoho, majzni jednoho, tak jsem si jednoho vybrala a pořádně ho majzla nohami od židle do hlavy. Opravdu jsem ho zasáhla, a to dost tvrdě. Zaskučel jako zvíře, ale viditelně mu to nijak zvlášť neublížilo. Prostě popadl židli a vytrhl mi ji z rukou.

Pak jsem viděla, jak se napřahuje, jak zatíná pěst, která mi vzápětí přistála na solaru, což mě doslova paralyzovalo, takže jsem si sedla na zadek. Na jazyku jsem ucítila nakyslou chuť zpola vydávené kávy a zvedal se mi žaludek.

Také jsem se nemohla nadechnout a na pár minut jsem

podlehla dojmu, že se snad na místě udusím. Pak jsem zvedla oči a uviděla, jak se ke mně zlověstně blíží židle.

Ucítila jsem náraz a zaznamenala otřes, ale bolest jsem už

nevnímala. Ztratila jsem vědomí.

29

Vzpomínám si, jak ležím na posteli a kolem mě se jeden přes druhého baví nějací lidé, podle všeho o mně.

Vybavovalo se mi, jak jsem jako malá jezdila autem.

Pospávala jsem na zadním sedadle a zpředu ke mně doléhal nezřetelný, klidný hovor dospělých. Zmocnil se mě ten stejný pocit, že když se nebudu hýbat a budu dál dělat, že spím, oni už to nějak zvládnou i beze mě. Ze strany na hlavě jsem ucítila něco plochého a studeného, co mě pálilo tak, že jsem až sykla. Někdo mi pak ten do ručníku zabalený ledový obklad položil do dlaně, že si ho mám na ránu přikládat sama podle toho, jak uznám za vhodné.

Dorazil hotelový lékař, který strávil neuvěřitelné množství času tím, že mi kontroloval životní funkce, ptal se mě, jak se jmenuji, kdy jsem se narodila a kolik právě ukazuje prstů, to ten filuta pořád měnil, zřejmě aby mě schválně mátl. Opodál se bavila záchranka, jejíž služby jsem s díky odmítla. Kromě toho si pamatuji, že tam stáli ještě nějací dva jiní muži. Jednoho z nich jsem otipovala na šéfa hotelové ochranky, protože šlo o dost rozložitého pána v kvalitním obleku s rozepnutým sakem. Pod ním jsem

zahlédla cosi koženého. Doufala jsem, že to bude pouzdro na revolver, a ne nějaký ortopedický krunýř. Vědomí, že je nablízku někdo se zbraní, mě totiž poměrně hřálo. Jinak pán měl za sebou jistě šedesátku, plešatěl a na tučném obličeji se mu vyjímal knír. Ten druhý podle mých odhadů zřejmě zastupoval vedení hotelu. Pak se ve dveřích objevil ještě třetí muž s příruční vysílačkou v ruce. Ten byl pro změnu štíhlý, vypadal na něco přes čtyřicet a na hlavě měl určitě paruku. Když vstoupil, dal se do řeči s těmi dvěma.

Za okamžik ke mně přistoupil pořízek s knírkem a představil se: Já jsem Fitzgerald, šéf ochranky zdejšího hotelu. Tohle je můj asistent, pan Preston, a tenhle pán je náš ředitel, pan Shearson. „Jak se cítíte?“

Hlesla jsem: „Dobře,“ což bylo tedy vysloveně k smíchu, protože jsem tam ležela na zádech, na hlavě bouli jako zeměkouli. Všimla jsem si, že mi někdo sundal boty a přehodil přese mě přikrývku, která tedy moc nehřála.

Ředitel se naklonil k Fitzgeraldovi a začal se s ním bavit, jako kdybych tam nebyla: „Vyrozuměl jsem zbytek vedení.

Náš právník říká, že jí máme dát podepsat revers, ať jsme z obliga…“ Podíval se na mě a ztišil hlas.

Najednou zapraskalo ve vysílačce. Pan Preston se vzdálil do chodby a začal do vysílačky mluvit, až když měl jistotu, že ho neuslyším. Za chvilku se vrátil a prohodil pár slov s Fitzgeraldem, jenže zase tak tlumeně, že jsem vůbec nepochytila, o co šlo. Pan ředitel se omluvil a po krátké

rozmluvě s panem Prestonem se rozloučil.

Pokusila jsem se zorientovat. Podle všeho mě umístili do volného pokoje pro hosty, i když jsem si za boha nemohla vzpomenout, jak jsem se tam dostala. Zřejmě mě popadli za nohy a tahali mě za sebou po chodbách. Rozhlédla jsem se a uviděla stůl, pohovku, dvě čalouněná křesla a prosklenou skříň ve stylu art deco, v níž stál televizor a spousta sklenic a lahví s kořalkou. V tak luxusním hotelu jsem ještě nikdy nepřespávala, takže jsem si připadala jako v Jiříkově vidění.

Co se týkalo výzdoby a designu interiérů, provozovatel hotelu Paradise v Renu se od konkurence z Neptunu mohl v mnohém poučit. Přiložila jsem si na hlavu ledový obklad a povídám: „Co se stalo s Martym?“

Odpověděl mi Fitzgerald: „To nevíme. Podařilo se jim ho nepozorovaně dostat z budovy. Dal jsem parkovací službě za úkol zkontrolovat jeho auto, jenže si ho už někdo vyžádal a odjel s ním. Řidiče si nikdo nepamatuje, takže bohužel nevíme, jestli odjel pan Blumberg sám nebo v doprovodu těch dvou pánů, co ho chtěli unést.“

„Chudák.“

„Policie právě mluví s tou ženou, co přišla s vámi. I vám by rádi položili pár otázek, když už jsou v tom.“

„Moc si toho nepamatuju, ale beze všeho,“ souhlasila jsem. Po pravdě řečeno, jsem ale na nějaké podobné rozhovory neměla vůbec náladu. Byla mi zima. V bouli, kterou jsem měla na hlavě, mi intenzivně bušilo. Břicho

jsem měla pochroumané. Nedovedla jsem si vůbec představit, co jim tak Reba může vykládat, ale bála jsem se, že moc upřímná nebude. Celá věc se velice těžko vysvětlovala, zvlášť když jsme nevěděly, co všechno budou chtít federálové zatajit. Na Martyho se mi nechtělo ani pomyslet. Když jsem ho viděla naposledy, s natrženou, zkrvavenou tváří –, vypadal odevzdaně, smířený se svým osudem jako muž, kterého vedou do plynové komory a kterého provází už jen kněz. Asi nejvíc mě znepokojil ten děsivý strach v jeho očích, jako by věděl, že ho čeká něco ještě mnohem horšího. Chtěla jsem to celé vrátit zpátky a znovu získat příležitost Martyho zachránit, protože jsem si říkala, že podruhé už bych to určitě zvládla. Jenže žádné podruhé nebylo.

Fitzgerald ještě něco řekl, ale neposlouchala jsem ho.

Sundala jsem si ledový obklad a zadívala se na jeho froté povrch posetý krvavými skvrnami. Obrátila jsem ho a přiložila ke své nebohé hlavě dosud nezahřátým koncem.

Celá jsem se chvěla, ale o další přikrývku jsem si říct nedokázala. „Promiňte. Nemohl byste to zopakovat?“

„Už jste ty muže někdy předtím viděla?“

„Pokud si vzpomínám, tak ne. Myslela jsem, že jdou za někým jiným. Mířili sice přímo k nám, ale to máte, jako když vám zničehonic zamává úplně cizí člověk. Taky se hned začnete otáčet a dívat se za sebe, protože nemyslíte, že to mohlo být na vás. Reba si snad zapamatovala víc. Mohla

bych s ní mluvit?“

Zaváhal, protože ze mě chtěl očividně dál páčit informace a současně potřeboval vypadat, jako že se mnou cítí a má hroznou starost o mé zdraví, aby byl hotel z obliga, že? „Hned jak s ní skončí policie, vzkážu pro ni, aby sem přišla.“

„Díky.“

Opět jsem zavřela oči. Byla jsem unavená a chtěla jsem už pořád zůstat ležet v té pětihvězdičkové posteli. Pak jsem ucítila, jak mě někdo zlehka uchopil za paži. Na židli vedle postele seděla Reba. Tu židli si zřejmě přisunula. Fitzgeralda jsem nikde neviděla.

„Kam se poděl Fitzgerald?“

„Kdoví? Poldům jsem řekla, ať se spojej s Cheneym, že jim už řekne co a jak. Nechtěla jsem si moc pouštět pusu na špacír, když je v tom i FBI. Co hlava?“

„Bolí. Pomozte mi se teď zvednout, ať vidíme, jestli třeba nezačnu zvracet nebo sebou zase neseknu.“ Chytila mě za ruku a pomohla mi do sedu. Částečně jsem odkryla přikrývku a opřela se pro jistotu druhou rukou o noční stolek, abych udržela rovnováhu. Ve skutečnosti to nebylo tak zlé, jak jsem myslela.

„Nemáte, doufám, v plánu teď někam jezdit?“

„Ne, dokud nezjistím, v jakém jsem stavu. Už jste ty maníky někdy viděla?“

Zaváhala. „Myslím, že jo. V tý nákladní dodávce na

silnici z Rena. Zřejmě jsou to Salustiovy gorily. Beck mu nejspíš vyklopil, že jsem vzala těch pětadvacet táců.“

„Ale proč by potom unášeli Martyho? Ten na ně ani nešáh.“

„Nevím přesně, co se tady děje. Do hajzlu! Kéž bych Martymu nikdy neřekla, že po tom pasou federálové! Jenom ho to vyděsilo, takže vzal nohy na ramena a zdrhnul. Byl by na tom líp, kdyby ho strčili do chládku. Tak by byl aspoň v bezpečí.“

„Co ten lísteček, co vám dal? O co šlo?“

Vytřeštila na mě oči. „Vůbec nevím. Úplně jsem na to zapomněla.“ Zalovila v kabelce, vytáhla ho na světlo a chvíli obracela v ruce. „Hotelová úschovna zavazadel. Asi bych si měla promluvit s vedoucím hotelový služby, co ten k tomu řekne. Vydržíte tady? Nemělo by mi to trvat dlouho.“

„Bez obav. Co kdybyste na mě pak rovnou počkala dole v hale. Jen si promluvím s policií, a jsem tam.“

„Fajn,“ souhlasila.

Počkala jsem, až se za ní zavřou dveře, a pak jsem se odbelhala do koupelny, kde jsem si opláchla obličej a pod kohoutkem v rychlosti smyla z vlasů zaschlou krev, která už

tvořila nehezké slepence. Pak jsem vzala ručník a opatrně si s ním umytou hlavu osušila, načež jsem to přejela ještě hřebenem. Vážně jsem na tom nebyla tak bledě, jak jsem se bála, jestli jsem se bez problémů udržela na nohou.

Když vstoupil do pokoje uniformovaný policista, seděla

jsem v křesle a připadalo mi, že jsem se už docela vzpamatovala. Byl hladce oholený, něco málo přes dvacet, a všechno bral smrtelně vážně, což mu poněkud kazila skutečnost, že si malinko šlapal na jazyk. Znovu jsem mu pověděla všechno, co jsem věděla, a dívala jsem se, jak si to pečlivě zapisuje do notýsku. Zrekapitulovali jsme celý sled událostí, až vypadal celkem spokojeně, zřejmě že ze mě dostal všechno, co jsem si pamatovala. Ještě jsem mu nadiktovala svou adresu do Santa Teresy, své telefonní číslo a číslo na Cheneyho. Na oplátku mi dal vizitku, takže mě napadalo, že bych si mohla na oddělení záznamů napsat o kopii policejního protokolu, ačkoli vyřízení té žádosti mělo prý trvat nejméně deset dnů.

Sotva za ním zaklaply dveře, vklouzla jsem do bot.

Sehnout se a zavázat si tkaničky sice nešlo právě hladce, ale zvládla jsem to. Pak jsem rychle našla kabelku, vyšla na chodbu a zamířila na druhou stranu k výtahům, z nichž

jedním jsem sjela dolů.

Ve vstupní hale jsem začala pátrat po stanovišti vedoucího hotelové služby v naději, že před jeho úřadovnou uvidím čekat Rebu. Úřadovna nikde a stejně tak na mě nikde nečekala ani Reba. A jelikož jsem s tím snaživým mladíkem od policie mluvila tak deset minut, nepřekvapilo by mě, kdyby Reba už dávno vyzvedla, co jí Marty nechal v hotelové úschovně. Celé jsem to tam obešla a nevynechala přitom koktejlový bar, dámské toalety ani chodbu s

veřejnými telefonními automaty. Pak jsem zkusila ještě obchod s dárkovými předměty a trafiku vedle. Kam mohla k čertu zmizet? Pořád jsem čekala, kdy se odněkud vynoří, ale stále víc mě znervózňovala představa, že třeba odešla a ani vzkaz nenechala. Jak by mi to mohla udělat? Seděla jsem v hale ještě asi šest nebo sedm minut a pak jsem vyšla ven.

Zahlédla jsem totiž vedoucího hotelové služby, který právě připevňoval ty stejné lístečky na nějaké dva kufry. Když

skončil, oslovila jsem ho: „Prosím vás, hledám kamarádku… taková drobná, tmavovlasá. Před chvilkou jela dolů a měla u sebe lísteček na –“

„Ale jistě. Hned jak si tu kolečkovou tašku vyzvedla, odešla.“

„A nevíte, kam mohla jít?“

Zakroutil hlavou. „Tak to je mi líto. To nemůžu sloužit.“

Pak se omluvil, že prý přicházejí další hosté, a nechal mě tam bezradně stát. A co teď?

U obrubníku vedle mě zastavilo auto, které zaměstnanec parkovací služby přivezl jednomu z hotelových hostů.

Vystoupil, a když zavíral dveře, všiml si, že se na něho dívám. Poznala jsem v něm toho tumpachového mládence, se kterým jsme mluvily při našem příjezdu. „Hledáte tu svou kamarádku?“

„Ano.“

„Tak to jste se právě minuly,“ prohlásil.

„Co myslíte tím ‚minuly‘?“

„Portýr jí zavolal taxíka, je to pár minut.“

„To jako chcete říct, že odjela z hotelu? Ale kam?“

„To jsem nezaslech. Řekla to řidiči a odjeli.“

„Byla sama?“

„Vypadalo to tak. Měla nějakej kufr, takže mohla jet na letiště.“

„Díky.“

A co teď?

Nešlo mi do hlavy, co mohla mít za lubem. Měla jsem sto chutí vyrazit, ale mohla jsem si dovolit vzdálit se z hotelu, když jsem vůbec netušila, kam šla a jestli se hodlá vrátit? Odešla z náhlého popudu nebo to plánovala už od chvíle, co jsme vyjely z Rena, a jednoduše mě sprostě podfoukla? Ať už to bylo, jak chtělo, měla jsem pocit, že bych měla v hotelu ještě nějakou chvíli počkat, alespoň tak dlouho, než získám jistotu, že už se nevrátí.

Chtěla jsem ten čas nějak využít. Tak jsem se vrátila do vstupní haly a posadila se do toho stejného křesílka, jako když jsme přijely. Zavřela jsem oči a v duchu si přehrála, co všechno se toho dne seběhlo. Vybavila se mi Reba, kterak přistupuje k recepci. Vytáhla tehdy ten balíček, něco na něj napsala a nechala ho u recepčního. Pak si vyžádala a také obdržela nějakou obálku. A to znamenalo co?

Zvedla jsem se a přistoupila k okénku recepce.

Momentálně tam stál pouze jediný zaměstnanec, Carl, soudě podle jmenovky na jeho klopě, a sjednával rezervaci

na večeři pro nějakého pána v hodně drahém obleku. Čekala jsem. Jakmile pán v obleku odešel, otočil se Carl s bezvýrazným pohledem na mě a očima mimoděk zavadil o to bolavé místo na mé hlavě. S hrůzou jsem si uvědomila, že tam mám bouli jako zeměkouli. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Je tu někde ředitel?“

„To se dá snadno zjistit. Jste u nás ubytovaná?“

„No, to sice ne, ale mám takový menší problém, se kterým by mi snad mohl pomoct.“

„Aha. A bude vědět, čeho se to týká?“

„Asi ne. Řekněte mu, že se jmenuju Millhoneová.“

Zvedl sluchátko telefonu, který měl na stole, a vytočil nějaké číslo, aniž ze mě spustil oči. Když mu to na druhém konci zvedli, odvrátil se ode mě a zakryl si rukou ústa, jako když se člověk s vychováním šťourá na veřejnosti v zubech.

„Bude tu za chvilku.“

„Díky.“

Usmál se a podíval se někam za mě a pustil se nanovo do práce. Několik minut listoval v knize hostí a hrál si u toho s telefonem. Zkusila jsem mu něco říct, ale pouze zvedl prst, který jako by říkal, minutku, prosím vás, minutku!, a dál se věnoval své bohulibé činnosti. To jsem ho tak otravovala?

Jenže pak jsem se rozpomněla, jak ředitel v souvislosti s Martyho (údajným) únosem a mým napadením říkal něco o reversu a o tom, aby byl hlavně hotel z obliga. Možná volal firemnímu právníkovi a ten mu doporučil, ať se se mnou

žádný z hotelových zaměstnanců pro jistotu vůbec nebaví.

Cokoli řeknete, může být u soudu použito proti vám a hlavně proti tomu jejich pitomému hotelu! Třeba jsem měla na čele velkým písmem napsáno: SOUDNÍ PROCES *

SOUDNÍ PROCES * SOUDNÍ PROCES. „Pane, promiňte, ale…?“

„Kdybyste se laskavě posadila, pan ředitel tu bude za chvilku.“ Řekl to sice příjemným tónem, ale ani se u toho na mě nepodíval. Pak tiše popadl štos papírů, několikrát jím bouchl o stůl, aby je srovnal, a důležitě odešel k sobě do kanceláře, jako kdyby se zabýval otázkou národní bezpečnosti.

Dost mě to namíchlo, a možná i proto se nade mě snesl můj andělíček zlodějíček a beze slova ukázal prstem za pult.

Uviděla jsem ten manilový balíček, který na recepci nechala předtím Reba. Stále ležel na té skříňce u stěny, necelého půl druhého metru ode mě. I takhle na dálku jsem dokázala přečíst Martyho jméno, napsané tlustou černou fixou. Takže, tři dva jedna… Přistoupila jsem k přepážce a přivolala mladého recepčního, který právě neměl nic na práci a který se jistě teprve zaučoval. Ochotně se na mě usmál: „Ano, paní. Co pro vás mohu udělat?“

„Víte, jmenuju se Blumbergová. S manželem bydlíme u vás v hotelu. Říkal, že mi tu nechá nějaký balíček a podle mě by to mohl být tamhle ten,“ ukázala jsem na něj prstem.

„Recepční ho vzal do ruky. Jste Marty?“

„Ano, to jsem já.“

Tak mi ho tedy podal a na nic se mě neptal, šťastný, že mi mohl být nápomocen.

I já jsem byla šťastná. „Děkuju vám.“

Odebrala jsem se na dámy a zavřela se v kabince.

Posadila jsem se na mísu, ačkoli prkénko postrádalo poklop.

Ve věznicích poklopy na záchodech sundávají, aby se zabránilo pokusům o sebevraždu, i když si lze jen dost těžko představit, jak by se někdo sebevraždil za pomoci záchodového prkénka, zvlášť když je u nás v Americe máme vykousnutá v místě, kde by je mohly počurat opilé ženské.

V některých zařízeních nemají dokonce prkénka vůbec; záchody tam vypadají jako oplechované židle z nerez oceli.

Pro jistotu jsem se ještě zapřela nohama o dveře, kdyby náhodou vrazil dovnitř ten důležitý recepční a začal mě obviňovat z neoprávněného držení. Balíček se pěkně nadouval a vážil zhruba stejně jako několik paperbackových knížek. Byl zalepený, ale já jej opatrně začala rozlepovat, až

povolil. Nakoukla jsem dovnitř.

A opět se ukázalo, proč se za boha nemohu odnaučit tomu nehoráznému lhaní, ke kterému se tak často uchyluji.

Ony totiž tyhle nevinné lži a úskoky často přinesou tak sladké ovoce, že to až vzbuzuje údiv. Uvnitř obálky jsem našla:

Jeden americký cestovní pas vydaný na jméno Garrisen Randolph s fotografií Martina Blumberga.

Jeden řidičský průkaz vystavený v Kalifornii na jméno Garrisen Randolph s poněkud smrsklejší verzí téže fotografie. Podle uvedené adresy měl bydlet v Los Angeles, směrovací číslo 90024, tedy ve Westwoodu. Pohlaví: M.

Barva vlasů: hnědá. Výška: 1,80 m. Váha: 123 kg. Datum narození: 28. 8. 1942, vytištěné červeným písmem. Nad fotografií stálo, rovněž červeným písmem, datum vypršení platnosti: 25. 8. 1990.

Kromě toho balíček skrýval ještě kreditní kartu společnosti American Express, kreditní kartu společnosti Visa a kartu MasterCard, všechny na jméno Garrisen Randolph, dále jsem v něm našla rodný list vystavený v kalifornském okrese Inyo s podrobnými údaji o Martyho narození.

Rukopis padělků samozřejmě odpovídal falešným dokladům, které našla Reba v tajné zásuvce pracovního stolu Alana Beckwithe. Jméno bylo pouze obměnou již

jednou použitého „Garrison Randell“, aby se to nedalo tak snadno dohledat v počítači. Teoreticky mohl Marty kdykoli vycestovat ze země a nikdo by si toho ani nevšiml. Vůbec jsem nepochybovala, že to bylo dílo Misty Raine. Dobře jsem si vzpomínala, jak mi Reba říkala, že v sobě Misty nedávno objevila přirozený talent na falšování dokladů a že jí dopomohl k těm poskakujícím pumlíčům, které nosila nyní v podprsence místo ňader. Zrzoun, se kterým se sešla v hotelu Silverado, zřejmě dodal potřebný materiál, jako papír,

holografické nálepky, prázdné kreditní karty.

Jenže co to v konečném důsledku znamenalo?

Falešné doklady tohoto druhu a kvality musely stát balík peněz. Reba to zřejmě všechno pomohla zařídit, ale na oplátku za co? Určitě se s Martym na něčem dohodli. Co tím získal on, jsem právě držela v ruce, ale co z toho mohla mít ona? Vzpomněla jsem si na obálku, kterou dostala od recepčního. Třeba jí dal těch pětadvacet tisíc dolarů, které potřebovala pro Salustia. To ale nevysvětlovalo existenci kolečkové tašky z úschovny, ve které se mohlo ukrývat bůhvíco… Podívala jsem se na hodinky. Blížila se šestá.

Strčila jsem si balíček do kabelky a opustila toalety.

Vyjela jsem výtahem do osmého podlaží. Jak jsem doufala, stály na chodbě vozíky obtěžkané čistým a špinavým prádlem, toaletními potřebami a podobnými věcmi. Pokojské právě obcházely pokoje, vysypávaly odpadky, měnily povlečení, ručníky, doplňovaly toaletní potřeby, mýdla. Počkala jsem, dokud jedna z nich nezapadne do Martyho pokoje, a spěchala jsem chodbou k jeho dveřím. Zastavila jsem se u jejího vozíku, na kterém stála krabice jednorázových gumových rukavic. Hodila jsem si jedny do kabelky a zaklepala na otevřené dveře. Zajímalo mě, jestli Martyho pokoj už prohledala policie. Zřejmě ne, protože jsem nikde neviděla pásku bránící ve vstupu na místo činu.

Pokojská vzhlédla od přikrývky velikosti padáku, kterou

pracně skládala do tvaru připomínajícího obří jablečný závin.

Řekla jsem: „Nezlobte se, že ruším, ale nešlo by, že byste to dodělala až později? Mám za dvacet minut rande a potřebovala bych se převlíknout.“

Cosi omluvně zamumlala, popadla plastový koš s úklidovými potřebami a odešla.

Zvenčí na kliku jsem pověsila cedulku NERUŠIT, natáhla si zbrusu nové latexové rukavice a pustila se do ohledávání místa. Když Martyho napadli ti únosci, zřejmě u sebe musel mít peněženku, klíč od pokoje a další osobní věci. Rychle jsem se proto prohrabala jeho kufrem, který nechal ležet otevřený na poličce na zavazadla. Spodní prádlo, košile, pár toaletních potřeb, které si ani nepřeskládal do skříňky v koupelně. Otevřela jsem dveře šatníku a prohledala kapsy kalhot, které tam nechal.

Prázdné. Pak jsem ještě systematicky zkontrolovala, co skrývá takový ten pytel na zip na ramínku, a ukázalo se, že zhruba to, co by člověk očekával: obleky, kalhoty, pásky, na dně pár polobotek. S výjimkou hotelového županu už jsem ve skříni nic nenašla a stejně tak nikde nebylo ani stopy po bezpečnostní schránce s klasickou čtyřmístnou kombinací.

Prohlédla jsem koupelnu, kde jsem se dokonce podívala i pod záchodové prkénko, ale nic jsem tam nenašla.

Postupně jsem také zotvírala zásuvky prádelníku a v každé zašmátrala rukou. Prázdné. Tak jsem je jednu po druhé

úplně vytáhla a podívala se, zda někdo něco nepřichytil na spodní či na zadní stranu. U nočního stolku jsem postupovala úplně stejně. Vytáhla jsem hotelovou bibli, v jejíchž deskách jsem objevila založenou letenku první třídy do Curychu, kterou na jméno Garrisen Randolph vystavila společnost Delta Air Lines. Nebyla zpáteční a letadlo odlétalo zítra v devět hodin třicet minut ráno.

Vrátila jsem letenku do knížky, uklidila bibli zpátky do nočního stolku a zavřela zásuvku. Nevěřila jsem sice, že se Marty vrátí, ale kdyby náhodou, letenka na něho měla čekat, kde ji nechal. Stáhla jsem si rukavice, sundala ze dveří cedulku NERUŠIT a pověsila ji zevnitř na kliku. Pak jsem sjela výtahem do přízemí a v trafice si koupila tři známky v hodnotě jednoho dolaru. Přilepila jsem je na manilový balíček, napsala pod Martyho jméno vlastní adresu a přelepila ho pro jistotu ještě lepicí páskou. Potom jsem se posadila na dohled od recepce a hlídkovala, jestli je Carl ještě pořád ve službě. Uplynulo deset minut, a ani jednou jsem ho neviděla. Zřejmě ho vystřídala ta elegantně oblečená žena s visačkou se jménem na klopě.

Přistoupila jsem k přepážce. Vypadala celkem schopně, na tváři takový ten příjemně profesionální úsměv. „Ano, paní?“

Položila jsem na pult před sebe manilový balíček.

„Prosím vás, ráda bych tu nechala tohle pro pana Blumberga z pokoje číslo 817, ale jestli by k tomu nešlo připsat na

papírek, že kdyby se do zítra do oběda nevrátil, má se mu to poslat poštou tady na tu adresu.“

„Ale ovšem.“

Napsala na kus papíru, co jsem řekla, a připevnila jej svorkou k balíčku. Pak jsem si ještě vzpomněla: „Prosím vás, nemáte tu náhodou sešívačku? Ono se mi to trochu rozlepilo…“

„Bez problému,“ podotkla, zalovila pod pultem a vytáhla ji. Dívala jsem se, jak s ní zapečeťuje horní stranu balíčku.

Pak sešívačku vrátila zase na místo. Poděkovala jsem jí a tiše se pomodlila za Martyho, ať to všechno ve zdraví přežije.

Ve čtvrt na osm jsem vysolila pětadvacet dolarů chlápkovi od parkovací služby a nechala si přivézt svého volkswagena. Rozjela jsem se po Sunset Boulevardu směrem na západ a posléze se připojila na severně orientovanou čtyři sta pětku, po níž jsem vystoupala do kopce a zase sjela do údolí. Sotva jsem se napojila na sto první silnici, nabrala jsem kurz domov.

30

Do Santa Teresy jsem dorazila v devět hodin ještě ten den večer. Letní žár dávno opadl, protože už se slunce sneslo k obzoru. Na Cabana Boulevardu se rozsvěcely pouliční lampy a oceán se stříbřitě bělal. Zastavila jsem se doma, vyložila zavazadla a napsala krátký vzkaz Henrymu, že už jsem se vrátila. Stejný vzkaz jsem nechala také Cheneymu na záznamníku s dodatkem, že se mu co nejdříve ozvu.

V devět hodin dvacet minut už jsem zase seděla v autě a švihala si to na Montebello, přesněji k Laffertyovým.

Opatrně jsem si osahávala bouli, co jsem měla na hlavě, pořád byla citlivá na dotek a pořád se nezmenšovala.

Naštěstí mě aspoň přestala bolet hlava, tak jsem si s klidným srdcem říkala, že jsem na nejlepší cestě k uzdravení.

Předpokládala jsem sice, že teď dva tři dny vynechám ranní běh, ale myslelo mi to už celkem jasně.

Cestou z Los Angeles jsem měla dost času na přemýšlení. Stále jsem nechápala, jak nás mohly v Renu najít ty dvě mlátičky. I když byl Beck hnusný a podlý lump, nedovedla jsem si představit, že zaměstnává lidi tohoto

druhu, takže museli pracovat pro Salustia Castilla. To, že unesli Martyho, mě úplně vyvedlo z konceptu. Vzhledem k tomu, že Salustiových pětadvacet tisíc ukradla Reba, logicky bych považovala za terč spíš ji. Pokud se ovšem Marty nedopustil ještě něčeho daleko šílenějšího než ona. Jako například čeho? Napadlo mě, že ho třeba napadlo napěchovat tu kolečkovou tašku zbytkem Salustiových peněz. Proč by to ale dělal? Podle toho, co říkal tehdy na večeři u Dalea, si už našetřil dost na to, aby nemusel až do smrti pracovat. Tak proč by kradl ty peníze a proč by to házel na Rebu, když by jí tím přidělal ještě větší potíže, než

jaké měla? A kde se vlastně toulala?

Považovala jsem za možné, že poprosila Misty, jestli by jí neudělala také takový falešný pas a další doklady jako Martymu. Pokud jsem se v tomhle bodě nemýlila, mohla být dávno na cestě ze země, i když jsem nepředpokládala, že by něčeho takového byla schopná bez rozloučení s otcem.

Zřejmě by mu neřekla, kam se chystá, ale určitě by mu dala nějak vědět, že je v pořádku. Zdaleka ne prvně jsem také uvažovala, že mé přátelství s Rebou jednou provždy skončilo. Vykašlala se na podmínku a dala se na dráhu uprchlíka.

Brána vedoucí na Laffertyho pozemky mě přivítala zavřená. Zajela jsem k ovládacímu panýlku, stáhla okénko a zmáčkla zvonek. Slyšela jsem, jak to uvnitř vyzvání. Jednou.

Podruhé. Místo třetího zazvonění zvedla Freddy domovní

telefon, v němž zněl její hlas poněkud chraplavě.

Vystrčila jsem hlavu z okna auta a zvýšila hlas: „Freddy?

Tady Kinsey. Pustila byste mě, prosím vás, dovnitř?“

Slyšela jsem, jak v panýlku několikrát zapípalo, načež se přede mnou začala otevírat těžká kovaná křídla brány.

Přepnula jsem na dálková světla a rozjela se po příjezdové cestě směrem k domu. Už z dálky jsem mezi stromy zahlédla několik rozsvícených oken. A když jsem vyjela z poslední zatáčky, všimla jsem si, že mají sice zhasnuto v celém prvním patře, ale dost oken že svítí v přízemí, alespoň z téhle strany. Lucindin vůz parkoval na obvyklém místě a já při pomyšlení na to, že se s ní zase setkám, obrátila oči v sloup. Když jsem vystupovala z brouka, napravo jsem zaznamenala nějaký pohyb. Rags si to šinul po pěšině tempem akorát tak vypočítaným na to, aby mi zkřížil cestu.

Když se tak stalo, sehnula jsem se a podrbala ho mezi ušima. Jeho kožich barvy halloweenových tykví připomínal hebkostí hedvábí, a zatímco do mě vrážel hlavičkou a střídavě u toho prohýbal hřbet, předl jako tichý agregát.

„Poslyš, Ragsi, ráda tě vezmu dovnitř, ale jestli nám přijde otevřít Lucinda, tak máme smůlu.“

Vykročil se mnou směrem k domu. Občas mě přitom předběhl a všelijak kolem mě kroužil, zřejmě abych ho dál hladila a dál si s ním povídala. Začínala jsem pomalu chápat, jak se z úplně normálního člověka, pořídí-li si kočku, může stát někdo, kdo se chová jako infantilní blbeček.

Natáhla jsem ruku ke zvonku, ale dveře se rozletěly dřív, než jsem ho vůbec stačila zmáčknout. V záři světla vycházejícího z haly stanula v plné své kráse Lucinda, na sobě prudce elegantní žluté propínací šaty, bílé punčochy a žluté boty na vysokém podpatku. Vypadala opálená a v dobré kondici, obarvené vlasy naondulované, jako by jí je pořád rozfoukával vítr. Spustila: „Ale! Freddy říkala, že někdo zvonil u brány, ale nevěděla jsem, že to budete vy.

Myslela jsem, že jste odjela z města.“

„To jsem odjela, ale už jsem se zase stačila vrátit a potřebovala bych mluvit s panem Laffertym.“

Chvilku ta slova nechala viset ve vzduchu. „Tak abyste snad šla dál.“ Ustoupila stranou, abych mohla projít, a když

zpozorovala Ragse, znechuceně si odfrkla, rychlým pohybem nohy mu zatarasila cestu a ještě ho tou nohou odstrčila. To byla celá ona, ženská, co kope do koček.

Babizna jedna! Vstoupila jsem do haly a zavadila pohledem o nevelký cestovní kufr u dveří. Odložila kabelku na stolek a narovnala si náušnici a neukázněný pramen vlasů. Pak otevřela kabelku a začala v ní něco hledat, zřejmě klíče.

„Nord tu není. Ráno zkolaboval, tak jsem zavolala sanitku.

Převezli ho do Svatej Terky. Právě tam jedu. Vezu mu toaletní potřeby a župan.“

„Co se stalo?“

„No víte, je dost vážně nemocný,“ prohlásila, jako bych snad byla úplně blbá a ptala se jí právě na tohle. „Podepisuje

se na něm všechen ten rozruch kolem Reby.“

„Ona je tady?“

„Samozřejmě že tady není. Není tady ostatně nikdy, když ji potřebuje. Tenhle úkol připadl Freddy a mně.“

Usmála se odporně samolibým úsměvem a chovala se nepřirozeně čile. „Takže… Co pro vás můžu udělat?“

„Má dovolené návštěvy?“

„Vy jste mě snad neslyšela! Je nemocný. Nikdo by ho teď neměl rušit.“

„Na to jsem se neptala. Na jakém patře leží?“

„Na kardiologickém oddělení. Jestli na tom tak trváte, snad byste si mohla promluvit s jeho osobní ošetřovatelkou.

A co mu vlastně chcete?“

„Požádal mě, jestli bych pro něj něco neudělala, tak bych mu ráda dala vědět, jak jsem pochodila.“

„To já bych radši, abyste to nedělala.“

„Ale já nepracuju pro vás. Pracuju pro něho,“ namítla jsem.

„Zase se dostala do maléru? že jo?“

„Zřejmě by se to tak dalo říct.“

„Vy vůbec nechápete, co to s ním dělá! Celý život ji musí zachraňovat. A Reba ho pořád tlačí do rohu. Vede to vždycky tak, že kdyby nezakročil, špatně skončí, nebo to aspoň má tak vypadat. Určitě by se mnou nesouhlasila, ale je pořád ještě dítě, protože dělá všechno, aby si získala tátovu pozornost. Kdyby se jí něco stalo, on si to bude nadosmrti

vyčítat.“

„Je její otec. Může jí pomáhat, jak chce.“

„Tak tomu jsem možná jednou provždy udělala přítrž.“

„Jakpak to?“

„Zavolala jsem Priscille Hollowayové, Rebině kurátorce.

Říkala jsem si, že by měla vědět, co se děje. Reba určitě zase pije a zřejmě i chodí hrát. Paní Hollowayové jsem proto pověděla, že odjela ze státu. Málem ji z toho trefil šlak.“

„Vždyť takhle ji ale zase akorát pošlou do vězení!“

„V to taky doufám. Pro všechny by to tak bylo lepší, i pro ni.“

„Fajn. To je perfektní. Komu dalšímu jste to ještě vykládala?“ Myslela jsem to spíš jako řečnickou otázku, ostrý sarkasmus závěrem, ale nezvyklé mlčení na její straně mi napovědělo, že jsem zřejmě ťala do živého. Pozorně jsem se na ni zadívala. „Tak takhle tedy Beck vypátral, kde je?“

Sklopila oči. „Ano, o té záležitosti jsme spolu mluvili.“

„Vy jste mu to řekla?“

„Přesně tak. A udělala bych to znovu.“

„A kdy to bylo?“

„Ve čtvrtek. Přišel přímo sem do domu. Nord spal, tak jsem s ním mluvila sama. Hledal ji a dělal si o ni velké starosti. Říkal, že ji nechce dostat do průšvihu, ale že si myslí, že něco vzala. Cítil se kvůli tomu hrozně trapně a mně dalo dost velkou práci z něj dostat, co to bylo, ale nakonec připustil, že ukradla dvacet pět tisíc dolarů.

Ujišťoval mě, že nechce dělat zbytečně problémy, ale to jsem považovala za nesmysl a radši jsem mu pověděla, kde Reba je.“

„Kde jste vzala Mistyinu adresu?“

„Neměla jsem její adresu, ale vaši. Nord si ji zapsal na kus papíru, když jste mu tuhle telefonovala. Motel Paradise.

Měl to v notýsku vedle postele.“

„Lucindo, Beck vás zmanipuloval. Copak to nechápete?“

„To těžko. Je to úžasný člověk. Po tom všem, co mu provedla, bych mu to řekla, i kdyby se na to neptal.“

„Máte vůbec ponětí, co jste udělala? Unesli kvůli vám člověka!“

Zasmála se a zastrčila si kabelku pod ruku, protože potřebovala zvednout ten kufr. „Nikoho neunesli,“

prohlásila, jako by to byl jen nemístný žert. „No vážně. Vy jste celá ona. Všechno hrozně dramatizujete. Všechno je krize. Všechno je konec světa. Ona nikdy za nic nemůže.

Vždycky je oběť, vždycky čeká, že se o ni někdo postará.

Jenže tentokrát za sebe bude muset zodpovídat sama. A teď, jestli mě laskavě omluvíte, bych se ráda konečně vypravila do té nemocnice a donesla Nordovi těch pár věcí.“

Otevřela dveře a zase je za sebou zabouchla. Byla tak přesvědčená o své pravdě, že jsem se ani nenamáhala jí cokoli vyvracet, cokoli namítat. Na tom, co říkala, sice trochu pravdy bylo, ale rozhodně to člověk nemohl přijmout jako celek.

„Slečno Millhoneová?“

Otočila jsem se a uviděla Freddy, která stála za mnou v chodbě. „Slyšela jste ji? To je hrozná ženská!“ ulevila jsem si.

„Chtěla bych vám něco říct, teď když je konečně pryč.

Byla tu Reba. Přijela chvilku předtím, než se přihnala paní Cunninghamová pro ty věci pro pana Laffertyho.“

„A kam šla?“

„To nevím. Přivezl ji taxík a ona se tady jenom převlékla a vzala si auto. Říkala, že by se chtěla jít podívat za otcem do nemocnice, ale že si to musí načasovat tak, aby se tam nepotkala s paní Cunninghamovou. Chtěla volat jeho doktorovi a říct mu, aby omezil návštěvy jen na rodinu, tedy včetně mě.“ Freddy se zdrženlivě usmála. „To byl můj nápad.“

„Lucinda si nic jiného nezaslouží. Jak vážné to s ním je?“

„Doktor říká, že bude zase v pořádku. Byl dehydratovaný a měl rozházené elektrolyty. Podle mě trpí ještě k tomu chudokrevností. Doktor si ho tam chce pár dnů nechat.“

„To je dobře. Aspoň máme o starost míň, zvlášť jestli k němu nepustí Lucindu. Říkala Reba vůbec něco o tom, kde bude?“

„U kamarádky.“

„Nemá kamarádky. Tady ve městě?“

„Myslím, že ano. A šlo o muže, o někoho, s kým se seznámila, když se vrátila z vězení.“

Rychle jsem se nad tím zamyslela. „Možná někdo z anonymních alkoholiků… i když teď, když to slyším, se mi to zdá nepravděpodobné. Nedovedu si představit, že by teď šla na sezení. A co se s ní nějak spojit? Nechala na sebe číslo?“

Freddy zavrtěla hlavou. „Říkala, že v devět zavolá sem do domu, ale bála se, aby ji zase nenašel pan Beckwith.“

„To se nedivím. Lucinda to vykládala každému na potkání,“ poznamenala jsem. „Podívejte, kdyby se vám náhodou ozvala, řekněte jí, že s ní nutně potřebuju mluvit.

Tašku nebo kufr tady náhodou nenechala?“

„Ne, ale jeden si odvážela. Viděla jsem, jak ho před odjezdem dává do kufru.“

„No doufejme, že zavolá.“ Podívala jsem se na hodinky.

„Příštích několik hodin budu k zastižení v kanceláři a potom doma.“

*

V noci to u mě v kanceláři vypadá dost divně, protože umělé osvětlení snad až příliš podtrhuje omšelost toho místa. Seděla jsem za stolem a dívala se z okna, ale jediný výhled, který se mi nabízel, byly šmouhy na skle, prach a mapy po stékajících kapkách deště. Tato část centra přestává o víkendech s úderem šesté hodiny večerní žít, domy se

zamykají na noc, soudní dvůr ani veřejná knihovna neúřadují. Podivná stavba, ve které si pronajímám nebytové prostory, stojí v řadě tří na chlup stejných, dokonce i stejně omítnutých domečků, které kdysi představovaly dostupné bydlení pro nenáročné. Od chvíle, co jsem se tam nastěhovala, zůstávají oba sousední domky prázdné, a tak mám klid, na který si tolik potrpím, a současně mě zneklidňuje, že jsem trochu odříznutá od světa.

Probrala jsem poštu, kterou mi mezitím stačil naházet do schránky listonoš. Většinou šlo o nevyžádanou reklamu a pár složenek, které jsem vyplnila a dala do obálky s penězi, že je pak zanesu na poštu. Byla jsem nervózní a těšila se domů, ale říkala jsem si, že bych to neměla uspěchat, kdyby náhodou volala Reba. Chvilku jsem se věnovala úředničině, pak jsem si v zásuvce psacího stolu přerovnala tužky. Vůbec to nebylo nutné, ale potřebovala jsem dělat něco alespoň zdánlivě užitečného. Pořád jsem u toho pokukovala po telefonu a přála si, aby konečně zazvonil, takže když mi někdo zaškrábal zvenčí na okno, málem jsem vyletěla z kůže.

Venku stála Reba, schovaná ve stinném výklenku mezi mým a sousedním domkem. Kraťasy vyměnila za džíny a bílé tričko, které měla na sobě, vypadalo jako to, v němž

odcházela z vězení. Otevřela jsem okno. „Co tady děláte?“

„Máte přístup do těch garáží tam vzadu?“

„Mám, ale jen do jedný; co patří k tomuhle domku. Ještě

jsem ji nepoužívala, ale mám od domácího klíče.“

„Tak je vemte a jdeme. Nemůžu nechat auto stát moc dlouho na ulici. Od chvíle, co jsem odešla z domova, mě sledujou ty dva.“

„Ty samý dva, co jsme s nima měly tu čest v L.A.?“

„Jó, jenom jeden z nich má teď parádního monokla, jak kdyby neuměl projít dveřma, nebo co…“

„No ne! To by mě zajímalo, jestli jsem mu to udělala tou židlí,“ poznamenala jsem. „Jak jste to zvládla?“

„Naštěstí znám tohle město o dost líp než oni. Chvilku jsem je vodila kolem dokola, pak jsem na to šlápla, zhasla jsem světla, zahnula do takový malý postranní uličky a schovala se za živej plot. Když jsem je viděla projíždět kolem, rychle jsem vycouvala a rozjela se sem.“

„Kde jste celou tu dobu byla?“

Vypadala rozrušená. „Neptejte se. Měla jsem práce až

nad hlavu. Tak sebou radši hodíme. Dává se do mě zima.“

„Sejdeme se vzadu.“

Zavřela jsem okno a zajistila západku. Ze spodní zásuvky psacího stolu, kam dávám telefonní seznam, jsem vylovila dva stříbrné klíče spojené kancelářskou svorkou. Z

kabelky jsem vytáhla svou oblíbenou do tužky zabudovanou baterku a cestou k zadním dveřím jsem ještě zkontrolovala, zda má nabité baterie. Domečky a garáže od sebe odděloval pás střapaté trávy. Reba parkovala ve stínu hlohyně, o kterou si zřejmě poškrábala lak. Čekala na mě za volantem a

kouřila u toho cigaretu.

Nad vraty prostřední garáže visela na jakési lati čtyřicetiwattová žárovka. Shodou okolností patřila právě tahle garáž mně. žárovka poskytovala asi tolik světla, aby se člověk nemusel bát, že zakopne, i když se to tedy týkalo pouze lidí bez zrakových vad. Chvilku jsem zápolila s visacím zámkem, který to nakonec vzdal a povolil. Vyvlékla jsem jej z petlice a začala zvedat výklopná vrata, jejichž

dlouho nepoužívané panty hlasitě skřípěly. Posvítila jsem baterkou na stěny a na podlahu a do nosu mě udeřil pach motorového oleje a sazí. Všude byly pavučiny.

Reba vyhodila cigaretu oknem a nastartovala. Postavila jsem se stranou a ona zajela do garáže. Vystoupila z auta, zamkla je a obešla k východu. Otevřela kufr a vytáhla z něho cestovní zavazadlo, velké tak akorát, aby s ním člověka pustili do letadla, i když do úložného prostoru nad sedačkou by se ho patrně podařilo vmáčknout pouze s námahou. Mělo výsuvné ucho a kolečka. Reba vypadala, že má plnou hlavu starostí, a tudíž mohla být v dost nevypočitatelně náladě.

„Jste v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Ale jo.“

„Čistě ze zvědavosti… nepovíte mi náhodou, co je uvnitř?“

„Chcete se podívat?“

„No jasně že chci.“

Zasunula rukojeť, položila kufr na zem a rozepnula zip víka, které odklopila.

Uvědomila jsem si, že se dívám na nějakou plechovou krabici, měřící asi čtyřicet centimetrů na výšku, pětačtyřicet na délku a dvacet na šířku. „Co to k čertu je?“

„Děláte si srandu? Vy nevíte?“

„Kdybych to věděla, Rebo, neptala bych se. Vyskočila bych do vzduchu a jásala radostí.“

„Je to počítač. Marty ho vzal, když odcházel. Kromě toho se ještě stavil v bance a vyzvedl z trezoru všechny diskety. Máte před sebou veškeré Beckovy obchodní záznamy, jeho druhé účetnictví. Připojte k tomu klávesnici a monitor, a máte přístup ke všemu: k bankovním účtům, jistinám, údajům o jeho fiktivních společnostech, výplatách a o tom, kdy a kolik peněz přesně vypral pro Salustia.“

„Předáte to federálům, že jo?“

„Nejspíš. Jen co budu hotová… i když víte, jak vždycky nadělaj kolem kradenejch věcí.“

„Přece si to nemůžete nechat! To vás ani nesmí napadnout. Kvůli tomuhle šli ti maníci po Martym, tohle z něj chtěli dostat. Nebo se pletu?“

„Nepletete se. Tak co zavolat Beckovi a nabídnout mu menší obchod. Martyho výměnou za tohle.“

„Mám pocit, že jste říkala, že to předáte federálům, nebo ne?“

„Vy jste mě neposlouchala. Říkala jsem ‚nejspíš‘. Víte,

nemám pocit, že to jejich podělaný vyšetřování má větší cenu než Martyho život.“

„Ale sama to nikdy nezvládnete. Vyjednávat s Beckem!?

Přišla jste snad o rozum? Budete s tím muset za Vincem.

Zapojit do toho policii nebo FBI.“

„Ani náhodou. Je to moje jediná šance, jak to tomu mizernýmu hajzlovi vytmavit.“

„Aha, tak už je mi to jasné. Ono tady nejde zase tak moc o Martyho. Jde o vás a o Becka.“

„Samozřejmě že jde o Martyho, ale kromě toho si můžem taky vyrovnat účty. Viděla bych to jako takovou zkoušku. Podíváme se, z jakýho těsta je Beck ve skutečnosti.

Nevypadá, že by to byla tak marná nabídka, Marty výměnou za tohle. Kdyby o to nestáli federálové, zase takovou cenu to nemá.“

„V životě jsou důležitější věci než pomsta,“

poznamenala jsem.

„Hele, to jsou kecy. Tak mi aspoň jednu jmenujte!“

vyrukovala na mě. „Navíc, kdo tady mluví o pomstě? Já říkala ‚vyrovnat si účty‘. To jsou dvě úplně odlišný věci.“

„Ne, to nejsou.“

„Ale ano, jsou. Pomsta je, když mi ublížíte a já vás budu tak dlouho zadupávat do země, až si budete přát, abyste byla mrtvá. Vyrovnat si účty znamená vrátit vesmír zase do rovnováhy. Zabijete jeho, já zabiju vás. Tím jsme vyrovnaní.

O čem je koneckonců trest smrti? Vyrovnání účtů je jen jiný

jméno pro totéž. Půjčka za oplátku. Vy jste ublížila mně, já ublížila vám. Tím jsme vyrovnané a svět se točí dál.“

„A proč se s ním nevyrovnat tak, že byste ho udala finančnímu úřadu?“

„To by se týkalo pracovních věcí. Tohle je osobní. Jen mezi ním a mnou.“

„Nechápu, co vlastně chcete.“

„Chci, aby se mi omluvil za to, co mi proved. Obětovala jsem mu dva roky života. A teď se mi čistě náhodou dostalo do ruky něco, po čem on moc touží, tak ať o to pěkně poprosí.“

„To je hloupost. I kdyby nasadil provinilý výraz a řekl, že je mu to líto… co se tím změní? Víte, jaký je. S

člověkem, jako je on, se nedá jednat. Podvede vás.“

„To nemůžete vědět.“

„Ale můžu. Rebo, poslouchejte, co vám říkám. Při první příležitosti vás zase podrazí.“

Nasadila kamenný výraz. „Co kdybyste radši došla pro auto? Počkám tady na vás.“

Zavřela jsem pusu a na chvilku i oči. Nemělo smysl se s ní hádat, když už měla předem hotový názor. „Chcete pomoct zavřít tu garáž?“

„Poradím si.“

Vrátila jsem se do kanceláře. Zamkla zadní dveře a cestou po chodbě pozhasínala všechna světla. Popadla jsem kabelku a přesunula se k hlavním dveřím, kde jsem se

malinko zdržela zamykáním. Otočila jsem se a chvilku se rozhlížela setmělou ulicí. Všechna auta stojící u obrubníků patřila sousedům. Každé z nich už jsem někdy dřív viděla a bezpečně jsem všechny poznávala. Nastoupila jsem tedy do brouka a nastartovala. Dojela jsem na roh a odbočila do postranní uličky vedoucí dozadu ke garážím.

Reba mezitím zavřela vrata od garáže a opatřila je visacím zámkem. Otevřela si na straně spolujezdce, kolečkovou tašku hodila za sedadla a nastoupila. Natáhla jsem se dozadu a podala jí svou džínovou bundu. „Tady máte. Vemte si to na sebe, než nastydnete.“

„Díky.“ Hodila si přes ramena džínovou bundu a zapnula si bezpečnostní pás.

„Tak kam to bude?“

„K nejbližší telefonní budce.“

„Proč si nezavoláte ode mě z kanceláře, když už jsme tady?“

„Protože vás do toho nechci zatahovat.“

„Zatahovat do čeho?“

„Prostě najděte tu budku,“ řekla vyčerpaně.

31

Reba chtěla, ať Beckovi zavolám já. Budku jsme nakonec našly u samoobsluhy. Ta vypadala jako zářící ostrov uprostřed moře noci. Studený svit jejích zářivek pableskoval na kapotách asi deseti aut parkujících před vchodem. Sem jsem chodila pravidelně nakupovat a teď jsem si nic nepřála tolik jako skočit si dovnitř pro chleba, mléko, vejce a další základní potraviny a odvézt si je pěkně domů.

Reba dala k lepšímu hrst drobných mincí a lísteček s telefonním číslem na Becka domů a do kanceláře a položila je na kovovou poličku pod automatem. „Nejdřív zkuste číslo domů. Když to zvedne Tracy, třeba si bude myslet, že má ženskou,“ prohlásila.

„No vždyť má. Jmenuje se Onni.“

„O tý pravděpodobně ví. Já myslím novou ženskou. Tak honem, ať jí hneme žlučí, dokud ještě máme příležitost.“

„To není hezké. A já přitom myslela, že ženy se mají chovat hezky.“

„Na to bych na vašem místě nesázela.“

Vzala jsem do ruky sluchátko. „A co mu tedy mám říct?“

„Řekněte mu, že se sejdeme za patnáct minut na parkovišti u East Beach. Jen co nám vydá Martyho, vrátíme mu ten jeho počítač.“

Přitiskla jsem si sluchátko na prsa. „Prosím, nedělejte to.

žádám vás o to. Jak mu chcete zabránit, aby vám ten zatracenej krám nevzal? Vždyť ani nemáte zbraň.“

„Samozřejmě že nemám zbraň. Byla jsem přece trestaná.

Nemůžu u sebe nosit zbraně,“ prohlásila, jako by se jí už jen ta představa kdovíjak dotýkala.

„A co když Beck zbraň má?“

„Ten žádnou ani nevlastní. Navíc budeme všem na očích. Kdokoli pojede po Cabana Boulevardu, uvidí nás.

Ukažte, dejte to sem.“

Vzala do ruky telefonní sluchátko a dala mi ho k uchu.

Potom naházela do otvoru na mince pár drobných. Nejenže jsem slyšela vyzváněcí tón, ale ještě jsem měla dojem, že mnou s tichým bzučením prochází elektrický proud. Srdce mi bušilo jako blázen a v žaludku mi to vřelo jako ve zkratované skříňce s pojistkami. Reba mezitím vytočila číslo k Beckovi domů. Hned pak se ke mně naklonila, takže jsme se dotýkaly hlavami, a také sluchátko natočila tak, aby mohla poslouchat. Já na to: „Připadám si jako na střední škole. Nesnáším to.“

„Byla byste laskavě zticha?“ zasyčela.

Zvedl to po třetím zazvonění: „Haló?“

„Becku, tady Kinsey.“

„Vás vem čert! Kde je Reba? Ta zkurvená děvka. Chci, co mi patří, a ať sebou kouká pěkně hodit.“

Reba vzala sluchátko, a jelikož ho měla přesně tam, kde ho chtěla mít, spustila sladce jako hrdlička: „Ahoj, zlato. Jak se daří? Já si rozhodně nemůžu stěžovat.“

Ať už Beck odpověděl jakkoli, zřejmě to muselo být dost podařené, protože Reba se hlasitě rozesmála. „Ale no tak, zlato! Nemusíš být hrubý. Prostě jsem si říkala, že bychom se mohli sejít a popovídat si.“

Čekala jsem, oči upřené na parkoviště, a ona mu mezitím předložila svůj návrh a podrobnosti výměny. Pak se chvíli dohadovali, kde a kdy se sejdou, protože zde zřejmě chtěli mít oba rozhodující slovo. Budova lázní na East Beach, kde provádím každé ráno otočku na své běžecké trase, stojí na nároží Cabana Boulevardu a Milagro. Dokonce i v noci je tam odevšad vidět, protože tam svítí pouliční lampy, a navíc kousek od parkoviště, hned naproti přes ulici, byste našli hotel Santa Teresa Inn. Na vzdálenějším konci budovy lázní je ještě jedno, menší a odlehlejší parkoviště, ale Reba zvolila to víc frekventované. To dokládalo alespoň špetku zdravého rozumu, což u ní byla celkem nevídaná věc. Trvala na tom, aby se na místě sešli za patnáct minut, ale Beck že prý to nestihne dřív jak za půl hodiny. Tak mu na to nakonec přistoupila. Bod pro něj. Já z toho nadšená nebyla. Říkala jsem si, že čím víc času mu poskytne, tím větší je pravděpodobnost, že si sežene pomoc. I jí to zřejmě muselo

dojít. „A Becku, ještě jedna věc. Přivedeš ještě někoho jinýho než Martyho, a pěkně si to vypiješ, a myslím to vážně. Jo, nápodobně, ty hnusnej hajzle!“ Praštila telefonem a strčila si ruce do kapes bundy. „Pane bože, jak já ho nenávidím! Hnusák jeden!“

Zvedla jsem sluchátko a nabrala do ruky několik mincí.

„Volám Cheneymu.“

Vzala mi sluchátko z ruky a zase ho položila. „Nechci tam Cheneyho. Chci, abychom tam byly jenom my.“

„To nemůžu. Vy si s Beckem hrajte, jaký hry chcete, ale mě z toho vynechte,“ protestovala jsem.

„Dobře. Fajn. Tak sedejte za volant. Hoďte mě k mýmu autu a běžte si, kam chcete. Ničeho se účastnit nemusíte,“

prohlásila. Pak se otočila a šla.

Doufala jsem, že ji přemluvím, ať sežene pomoc, ale nechtěla o tom ani slyšet. Zamžourala jsem a zabodla oči do chodníku. Jaké možnosti se mi nabízely? Mohla jsem to risknout, jak to chtěla ona… co? Co když u toho umře nebo se jí něco stane? Sice předpokládala, že když Marty ukradl ten počítač, poslal za námi ty dvě mlátičky Beck, jenže co když ne? Klidně si je mohl najmout Salustio Castillo, který měl také co ztratit. Beck mohl blafovat. Vůbec nemusel vědět, kde Martyho drží, jenže co pak? Pak by mu stačilo získat kufr s počítačem, a jaká byla Reba? Kdyby se události vyvinuly takhle, co jsem mohla dělat já? Nic. Věděla, že ji v tom nenechám. Na to bylo v sázce příliš mnoho.

Zdráhavě jsem tedy vykročila za ní. Auto bylo zamčené, tak na mě čekala. Než jsem otevřela a hodila si tašku za sedadla, ani jednou se na mě nepodívala. Zaplula jsem za volant, natáhla se ke klice dveří spolujezdce a otevřela jí.

Nastoupila a jen jsme tam tiše seděly. Držela jsem se volantu asi jako tonoucí příslovečného stébla, protože jsem nedokázala vymyslet žádnou schůdnější alternativu. „Přece to musí jít ještě nějak líp.“

„Fajn. Prosím. Poslouchám vás,“ opáčila.

Jenže jsem neměla, co bych jí řekla. Schůzka se měla uskutečnit v jedenáct nula nula přesně, tedy zhruba za dvacet pět minut. Teoreticky jsme to mohly vzít ještě přes můj byt, kde bych si vyzvedla alespoň zbraň. Málem jsem začala tlouci hlavou o volant. Co jsem si myslela? Nějaká pistole vůbec nepřicházela v úvahu! Přece nikoho nezastřelím. Kvůli počítači?! To by bylo absurdní.

Na druhou stranu… do hajzlu… na druhou stranu…

jestli Martymu napíchli telefon, musel FBI odposlouchávat i Becka. Pak jeden z jejich agentů musel slyšet, jak se Beck dohaduje s Rebou, takže už o všem možná věděli a dávno poslali na místo hromadu lidí.

Koutkem oka jsem zpozorovala Rebu, která se dívala na hodinky a říkala: „Tik-tak, tik-tak, tik-tak… čas utíká.“

„A kde vlastně je celou tu dobu Marty?“

„To Beck neříkal. Předpokládám, že daleko to nebude.“

Zakroutila jsem zničeně hlavou. „Nechce se mi věřit, že

je to všechno pravda, že to vážně udělám.“ Otočila jsem klíčkem v zapalování a vycouvala z místa. „Tak ať máme aspoň minutu k dobru, ať si to tam můžeme obhlídnout.

Nebo jste to už udělala?“

„Ani ne. Proč taky? Spoléhala jsem na vás jako na odbornici.“

Připadalo mi, že cesta trvá snad věčnost. Vzala jsem to po magistrále, že se to tím urychlí. Chyba lávky. Dostaly jsme se totiž do velice pomalu jedoucí kolony vozidel, takže jsme se v těch dvou jízdních pruzích mačkali všichni jako sardinky a čekali, až policie vyřeší dopravní nehodu, k níž

došlo kousek severněji od nás. Zahlédla jsem totiž majáky záchranky a policejních aut, jedoucích rychle na místo. Ke srážce sice nedošlo přímo v našem směru, ale doprava stejně vázla kvůli čumilům, kteří prostě museli zastavit a udělat si z toho kino.

Když jsme z magistrály sjížděly na Cabana Boulevard, zbývala nám už ani ne minuta času. Přiznávám, že ty poslední tři kilometry jsem šlapala na plyn jako smyslů zbavená v naději, že nás zastaví silniční hlídka, tedy policie.

Bohužel takové štěstí nám nepřálo. Napravo od nás se leskl oceán, který od silnice dělila pláž, cyklistická stezka a pruh trávy, z níž místy čněly k nebi vzrostlé palmy. Nalevo jsme míjely řadu motelů a restaurací. Chodník se hemžil turisty, což mě za daných okolností uklidňovalo.

Na křižovatce s Milagro jsem to stočila na smluvené

parkoviště. žádná další auta jsme neviděly, což znamenalo (tedy možná), že pokud si Beck přizval pár ostrých hochů, aspoň nedorazili na místo dřív než my. Reba mě instruovala, ať to na opačném konci parkoviště otočím a zase se vrátím k výjezdu. Udělala jsem, co mi řekla, a vzápětí už jsem couvala na místo. Zaparkovala jsem tak, že jsme stály s čumákem natočeným směrem na silnici, abychom mohly v případě nutnosti rychle ujet. Vystoupily jsme z auta. Reba odklopila opěradlo a vytáhla kolečkovou tašku. Vysunula rukojeť a dovlekla ji před auto, a tam ji nechala stát. „Ať vidí, že to myslíme vážně,“ podotkla.

Za námi burácel příboj. Vlny narážely do písčitých dun a zase se vracely zpátky do moře. Vodní plocha vypadala jako moře černého inkoustu, jehož vlny si navlékly čepičky z bledého svitu měsíce. Do vlasů mi foukal vlahý vítr od moře a opíral se mi také do nohavic. Ohlédla jsem se a pozorně si prohlédla pláž za našimi zády. Přeskakovala jsem u toho z nohy na nohu, abych se aspoň trochu zahřála. Zatím to vypadalo, že jsme tam samy.

Reba, opírající se o přední nárazník, vytáhla cigaretu a zapálila si. Uběhlo deset minut. Podívala se na hodinky. „Co to má znamenat? Tak chce ten zasranej krám nebo nechce?“

Na protější straně ulice zastavili před vchodem do hotelu Santa Teresa Inn nějací hosté. Zahlédla jsem dva zaměstnance parkovací služby a několik nezúčastněných chodců. V proskleném výklenku restaurace v prvním patře

stál velký stůl se spoustou židlí. Ti, kdo u něho právě večeřeli, byli celkem dobře vidět, ale pochybovala jsem, že v té tmě vidí oni nás. Přijel černobílý vůz silniční hlídky a zabočil vpravo, na Milagro. Uvědomovala jsem si, jak mě střídavě chytá a zase opouští naděje.

„Myslím, že bychom to tu měly zabalit. Vůbec se mi to nelíbí,“ poznamenala jsem.

Zase se podívala na hodinky. „Ještě ne. Ale jestli se neukáže do půl dvanáctý, jedem pryč.“

Přesně v jedenáct hodin devatenáct minut se v našem zorném poli objevila dvě auta a skutečně zajela na parkoviště. Reba odhodila cigaretu a zašlápla nedopalek.

„To první je Martyho auto. To druhý Beckovo.“

„Marty ho řídí?“

„To nevím. Ale vypadá to tak.“

„No, tak to je tedy bezva. Hlavně klid, a za chvilku to máme za sebou,“ prohlásila jsem.

Reba si založila ruce na prsou, těžko říci, zda kvůli zimě nebo kvůli tomu napětí. Martyho vůz se na parkovišti otočil stejně, jako jsme to předtím provedly my, a pomalu se vracel. Zastavil asi deset metrů od nás a zůstal na místě, motor puštěný na volnoběh. Beck zaparkoval asi o pět metrů blíž. Dva páry jejich reflektorů tvořily řadu ostrých světelných bodů. Zvedla jsem ruku a zaclonila si s ní oči. Za volantem bližšího vozu skutečně seděl Beck, ale u toho druhého řidiče jsem si také nebyla jistá, zda se jedná o

Martyho.

Uběhla asi minuta.

Reba nervózně přešlápla z nohy na nohu. „Co dělá?“

„Rebo, pojeďme. Vypadá to podezřele.“

Beck vystoupil z auta. Zůstal stát u otevřených dveří, oči upřené na kolečkovou tašku. Na sobě měl tmavý plášť do deště, rozepnutý, takže mu přední díly zvolna povlávaly ve větru. „To je ono?“

„Ne, Becku, není. Jedu na výlet.“

„Přines to sem, ať se na to můžu podívat.“

„Nejdřív řekni Martymu, ať vystoupí, ať vidíme, jestli je to on.“

Beck zavolal přes rameno: „Hej, Marty?! Zamávej tady Rebě. Myslí si, že jsi někdo jinej.“

Řidič v Martyho voze nám zamával, blikl reflektory, načež vytúroval motor do nejvyšších otáček jako závodník na startu formule jedna. Uchopila jsem Rebu zlehka za paži a tiše řekla: „Utíkejte…“

Pak jsem ji pustila a uskočila vlevo, protože Martyho auto se řítilo plnou rychlostí přímo na nás, až mu odletoval štěrk od pneumatik. Reba popadla za ucho kolečkovou tašku a hnala se za mnou. Taška na nerovném povrchu parkoviště všelijak nadskakovala a pak se překotila. Reba zamířila na ulici a tašku přitom dál vlekla za sebou. Za chvilku jsem ji slyšela kodrcat po chodníku. Pokud chtěla takhle utíkat, mohla si rovnou přivázat na nohu železnou kouli. Zařvala

jsem: „Zahoďte to!“

Muž za volantem Martyho vozu sešlápl brzdu a prudce otočil volantem, takže to s ním hodilo a jeho zadní nárazník minul jen o vlásek blatníky mého brouka. Ve voze najednou seděli muži dva, z nichž jeden musel být nejspíš schovaný na zadním sedadle. Házelo to s nimi.

Beck stál opodál, ruce v kapsách, a díval se, jak Reba nechala ležet tašku a vyrazila na zběsilý a možná i marný útěk. Ti dva byli dost rychlí. Neurazila prakticky žádnou vzdálenost, když se na ni zezadu jeden vrhl, načež se skáceli k zemi.

Obrátila jsem to a rozeběhla se směrem k ní. Neměla jsem vůbec žádný plán. Kolečková taška mi mohla být ukradená, ale Rebu jsem jim tam napospas nechat nechtěla.

Prala se s tím mužem, kopala kolem sebe a škrábala jako kočka. Vrazil jí jednu do obličeje. Hlava se jí zakymácela a narazila na chodník. Když jsem tam doběhla, napřahoval se, že jí zasadí ještě jednu. Chytila jsem ho oběma rukama za pravačku a pověsila se na něj, jako bych se už neměla nikdy pustit. Najednou mě zezadu někdo chytil. Přirazil mi ruce k tělu, zvedl mě do vzduchu a pak mě odhodil pryč, co nejdál od svého přítele. Natahovala jsem krk, abych uviděla Rebu.

Převalila se na bok a pak se pokusila zvednout alespoň na všechny čtyři. Vypadala na omdlení a z nosu a z pusy jí tekla krev. Muž, který ji udeřil, obrátil svou pozornost na mě. Popadl mě za nohu a společně s kamarádem mě

najednou vlekli k Martyho autu. Prohýbala jsem se v zádech ve snaze se jim vyvléci, ale ten chlap mě prostě o to víc sevřel, takže jsem byla nahraná.

Beck mezitím došel k Martyho autu a otevřel jedny ze zadních dveří. Chlápek, co mě za sebou vlekl, vlezl do auta a hodil si mě na klín. Pak mě otočil, přimáčkl obličejem k sedadlu a v podstatě zalehl. Vážil tolik, že jsem se skoro nemohla nadechnout. Myslela jsem, že mi zpřeláme žebra a rozmačká mi u toho plíce. Zkusila jsem zasténat, ale zmohla jsem se pouze na sotva slyšitelné heknutí.

„Udělej s ní krátkej proces,“ zavrčel někdo.

Když se chlápek, co na mně ležel, zvedal, zabodl mi do zad loket. Současně s tím mě vzal za zápěstí a zkroutil mi pravačku za zády, čímž mě otočil tak, že jsem měla hlavu u podlahy a asi z deseti centimetrů si prohlížela, jaké mají koberečky. Pak mi někdo ohnul nohy a zabouchl za mnou dveře. Ani ne do vteřiny jsem slyšela bouchnout i dveře Beckova auta. Nastartoval a rovněž řidič Martyho auta vklouzl za volant, zabouchl za sebou dveře a otočil klíčkem v zapalování. S naprostým klidem se rozjel. U výjezdu z parkoviště jsme zastavili. Brzdy neskřípěly, nikdo na sebe nechtěl zbytečně upozorňovat. Podle toho, co jsem věděla, se Reba pořád ještě plazila po asfaltu a snažila se zastavit ty potoky krve, co se jí řinuly z úst a z nosu. Zahlédla jsem také muže, který mi dělal společnost na zadním sedadle. Měl převázané levé oko. Na tváři pod ním mu hrály všemi

barvami dvě krvavé podlitiny. Zřejmě jsem mu tou nohou od židle skoro vyrazila oko, což byl patrně i důvod, proč mě teď s takovou chutí mučil. Zaměřila jsem se na cestu.

Předpokládala jsem, že obě auta jedou za sebou. Hlavou se mi honily vzpomínky na všechny ty filmy o únoscích, kde hrdinka nakonec pozná místo svého úkrytu podle toho, že cestou tam slyšitelně přejeli železniční trať nebo kdesi opodál v pravidelných intervalech houkal maják. Já v lepším případě slyšela leda tak funění svého společníka. Ani jeden z těch dvou nebyl zdaleka v takové kondici, jak vypadal.

Nebo, a to hovořilo v náš prospěch, jsme jim s Rebou daly víc zabrat, než čekali.

Na Cabana Boulevardu jsme se dali vpravo a vysloveně výletním tempem jsme po něm pokračovali ani ne minutu.

Pak jsme zastavili. Odhadovala jsem to na světelnou křižovatku State Street a Cabana Boulevardu. Řidič pustil rádio a kabinu vozu zaplnila hudba. Mužský hlas zpíval: „I want your sex…“

Můj nový nejlepší kamarád povídá: „Vypni tu sračku.“

Řidič na to: „Proč? Mám rád George Michaela.“ Přesto rádio ztichlo. „Stáhni okýnko a zjisti, co Beck chce.“

V duchu jsem si představila Becka, jak v autě ve vedlejším jízdním pruhu mává rukou ve vzduchu a naklání se na stranu spolujezdce, jako že jim chce něco říct. Náš řidič trochu nerudně ucedil: „Dobře dobře. Je mi to jasný.

Provedu!“ Pak se obrátil k chlapíkovi vzadu: „Má tu

kartičku ode dveří, tak máme jet za ním. Kolikrát nám to hergot ještě chce říkat?“

Z dálky jsem zaslechla sirény. Jejich kvílení se blížilo, až

se postupně dalo rozpoznat, že jsou dvě. Policejní auta, a rovnou v tandemu!

Zkusila jsem otočit hlavou v naději, že uvidím aspoň něco, ale výsledkem bylo pouze to, že jsem si málem vykloubila ruku. Sirény se blížily, už byly skoro u nás. Jenže kolem jen rychle projely, a tak jsem z nich viděla jen odrazy světel na čalounění Martyho sedaček. Pokračovaly dál po Cabana Boulevardu, až zvuk jejich houkaček zvolna odezněl. Tolik k tomu, že by mohla být pomoc na cestě.

Zabočili jsme doprava, podle mých odhadů na Castle.

Když jsme zpomalili v pořadí na druhé křižovatce, vybavily se mi semafory na Montebello Street. Auto se opět dalo do pohybu, asi dvacetikilometrovou rychlostí. Najednou se okolní zvuky podivně dutě rozléhaly, takže jsme museli podjíždět magistrálu. Vyjeli jsme do mírného kopečka, zřejmě na Granzio Street, a pak jsme se dali vlevo, na Chapel. Patrně jsme jeli do Beckovy kanceláře, která byla jen pár bloků odsud. Věděla jsem, že obchody v nákupním centru budou zavřené a budova zamčená. Ta „kartička ode dveří“, o které mluvil řidič, zřejmě sloužila k otevírání vjezdu do podzemních garáží. V každém případě jsem ucítila, že jsme zpomalili a pak odbočili vpravo, načež se auto naklonilo, jako by sjíždělo dolů po rampě. Dalo se

čekat, že i garáže budou v tuto hodinu opuštěné. Dojeli jsme až na konec a zacouvali na místo. Beck zřejmě zaparkoval už před námi, protože jsem ho slyšela bouchnout dveřmi dřív, než stačil náš řidič zhasnout motor.

Bez nějakých cavyků mě vytáhli ven a postavili na zem.

Doufala jsem, že zachytím Beckův pohled, že se mu podívám do očí a třeba ho i uhranu, k čemuž jsem měla rozhodně větší předpoklady než ty dvě mlátičky, které mi stály po boku. Uhýbal mému pohledu, na tváři kamenný výraz. Počkali jsme, až vytáhne z kufru kolečkovou tašku.

Měla na stranách prach a škrábance, jak jsme se o ni přetahovali v písku pláže a pak na chodníku. Rukojeť se ulomila. Beck tašku položil na zem a poklekl vedle ní.

Rozepnul zip, otevřel ji a…

…nic.

Zírala jsem na její prázdné dno a snažila se pochopit ten kouzelnický trik, na základě kterého zmizela. Reba mi ten počítač přece ukazovala. Ještě před hodinou tam byl, ale kam se poděl? Rozdělily jsme se pouze, když jsem šla pro auto a ona zatím zamykala garáž za mou pracovnou. Zřejmě využila mé chvilkové nepřítomnosti, vyndala počítač z tašky a uklidila ho do bezpečí kufru svého auta. To by znamenalo, že čekala od Becka podraz a nechala ho, ať si sám rozbije hubu. Současně ale musel i Beck tušit, že ho Reba bude chtít podfouknout, protože proč by mě jinak unášel?

Beck se zvedl a odstrčil tašku špičkou boty. Tvářil se u

toho hrozně zamyšleně. Čekala jsem, že se bude vztekat, ale jeho to spíš pobavilo. Třeba měl rád, když Reba zacházela při konfliktech takhle daleko, protože mu to slibovalo o to sladší vítězství. Otočil se a zamířil k výtahům.

My tři jsme ho následovali. Naše kroky se v té betonové jeskyni hlasitě rozléhaly. Chlapík se zavázaným okem mi pořád držel ruku za zády, pořád ji pevně svíral. Nemohla jsem se mu vyvléci, protože to bych si nejspíš zlomila ruku v rameni, takže by mi pak plandala jako kuřátku na pekáči křidýlka. Pak se otevřely dveře výtahu a my jsme si nastoupili. Beck stiskl tlačítko s číslem podlaží. Dveře se zavřely a výtah začal stoupat vzhůru.

„Proč tady?“ zeptala jsem se.

„Aspoň bude Reba vědět, kde mě hledat. Pro případ, že byste si nevšimla, soutěžíme, kdo prokáže větší důvtip.“

„Toho by si nevšim jenom idiot.“

Beck to kvitoval prchavým úsměvem.

Dveře se otevřely na úrovni hlavní promenády s obchody. Vynořili jsme se v Beckwithově budově a zamířili přes mramorem dlážděnou halu k veřejným výtahům, které nás měly co nevidět vyvézt do třetího patra. Ohlédla jsem se, zda neuvidím na recepci Willarda. Seděl za stolem a beze slova nás pozoroval, na tváři týž nic neříkající výraz.

Vyslala jsem jeho směrem úpěnlivý, prosebný pohled, nebo jsem si to aspoň myslela –, ale ani to s ním nepohnulo.

Jak mohl mít takový fešák v očích tak málo života? Copak

neviděl, co se děje? Jenže Beck byl jeho šéf. Třeba mu slušně platil právě za to, že nic neuvidí.

Vyjeli jsme do třetího patra. Dveře výtahu se otevřely a kabinu zalilo nepřirozené světlo zářivek. Oči nám přecházely z barev toho neotřele koncipovaného interiéru, takže jsme si připadali trochu jako v Disneylandu. Dlouhé lány zelenkavého koberce, na stěnách pestré abstraktní obrazy. Bujné pokojové rostliny, moderní kancelářský nábytek. Čekala jsem, že mě šoupnou k Beckovi do kanceláře, ale namísto toho jsme zamířili ke služebnímu výtahu. Stiskl přivolávací tlačítko, načež se otevřely dveře.

Přistoupil k protější stěně kabiny a odstranil čalounění. Pak na ovládacím panelu zadal tajný kód. Vzápětí se otevřely dveře vedoucí do tajné místnosti, určené na přepočítávání špinavých peněz. Pak Beck zmáčknul tlačítko „Stop Run“, ustoupil stranou a významně se na mě podíval. Měl pořád ruce v kapsách kabátu.

Nikdo neřekl jediné slovo.

Koutkem oka jsem zahlédla všechny ty počítací a balíčkovací mašinky. Postřehla jsem také, že všechny peníze, které posledně spočívaly v lepenkových krabicích, kdosi vyndal, zatavil do balíčků a vyskládal na pult.

Ať jsem se ale dívala, kam jsem chtěla, jednu věc jsem přehlédnout nedokázala. Byl to Marty, který seděl svázaný na židli, zmlácený téměř k nepoznání. Hlavu měl svěšenou na prsou, a i když jsem mu neviděla pořádně do obličeje,

věděla jsem, že je mrtvý. Tvář měl napuchlou a natrženou, ve vlasech se mu černala zaschlá krev. Ta mu také vytékala z uší a vpíjela se do límce u košile. Vyjekla jsem a odvrátila se, abych se na to nemusela dívat. Projela mnou bolest, jako by mě zasáhl laserem. Strašně se mi také potily dlaně a polévalo mě horko. Přepadl mě pocit, že se mi odkrvila hlava. Nohy se mi podlamovaly. Chlap s převázaným okem mě chytil a podepřel. Beck stiskl tlačítko na dveřích, takže se za námi tiše zavřely.

S nohama svázanýma lepicí páskou jsem byla dovlečena k Beckovi do kanceláře, kde mě posadili na pohovku.

Zabořila jsem hlavu do dlaní a v duchu viděla ten hrozný výjev, Martyho jako negativní fotografii, kde jsou přehozená světla a stíny. Přímo nad mou hlavou se o něčem bavili, Beck dával těm dvěma pokyny, že mají vzít Martyho tělo a zbavit se ho. Domyslela jsem si, že ho dovlečou ke služebnímu výtahu a sjedou s ním do suterénu, kde ho přes technický koridor dostrkají do garáží a k autu.

Nakonec ho šoupnou do kufru a pohodí někde u silnice.

Divné. Zvláštní. Viděla jsem mu to v očích, zračil se mu v nich konec, jeho vlastní smrt –, jenže jsem tomu nedokázala nijak zabránit.

Vidění se mi rozostřilo a zdálo se, že se mi klíží oči. V

koutcích se mi začínalo tak jako stmívat a také jsem měla takový ten zvláštní pocit, bílý šum –, který mi napovídal, že co nevidět usnu. Svěsila jsem hlavu mezi kolena.

Vybavuje se mi, jak dýchám. Asi do minuty vzduch jako by vychladl a vše zalila tma. Když jsem zase vzhlédla, oba maníci byli pryč, pouze za stolem seděl Beck. „Omlouvám se vám za to. Není to tak, jak si myslíte. Zemřel na infarkt.“

„To nic nemění na tom, že je mrtvej a že je to vaše chyba,“ prohlásila jsem.

„Reba na tom má taky svůj podíl.“

„Jak jste na tohle přišel?“

„Tak se podívejte, co udělala! Na něčem jsme se dohodli, a ona přinese ten kufr prázdnej. To si jako myslela, že se mnou může klidně vyjebat a že jí to jen tak projde?“

„Ona ten počítač neukradla. Vzal ho Marty, když

odcházel.“

„Mně je putna, kdo ho vzal. Ona mi ho měla vrátit, a kdyby to udělala, mohl ještě žít. To ten stres ho zabil. Dostal dvě neškodný rány a byl tuhej.“

Nemělo smysl s ním diskutovat. Byl si sám sebou až

příliš jistý a jeho myšlení bylo až příliš pokřivené. Kam to jenom všechno spělo? Pošetilá válka mezi těmi dvěma se vymkla kontrole a mohla už jen eskalovat. Beck měl navrch, zcela jednoznačně. Měl totiž mě.

Nepatrně se usmál. „Doufáte, že zavolá policii, ale to ona neudělá. A víte proč? Protože by to pak už nebyla taková zábava. Je přece jen hráčka. Ráda riskuje, ráda sází na nejistotu. Ale není ani zpoloviny tak chytrá, jak si myslí.

Chudinka.“

„Nechci se o tom s váma bavit. Jsou to blbosti. Měli byste se oba uklidnit.“

„To se spolehněte.“

Seděli jsme tam, jen on a já, a čekali, až zazvoní telefon.

Přestala jsem uvažovat o tom, jaký kdo z nich podnikne další krok. Měla jsem dost práce s tím, abych se postarala sama o sebe. Problém spočíval v tom, že jsem byla unavená a zmocňovala se mě panika. Ze samé nervozity se mi klepaly ruce a neměla jsem na to logicky a souvisle uvažovat. Beck se pohupoval ve své otočné židli a hrál si přitom s těžítkem, pohazoval si s ním.

U stěny jsem si všimla úhledné řady lepenkových krabic, přelepených lepicí páskou a připravených k odeslání. Jinak měl v kanceláři nepořádek, zpola vyprázdněné police, na stole hromada desek a dokumentů. Vypadalo to, že se Beck sbalil a je také „připravený k odeslání“. Nebylo se co divit, že tak stál o ten počítač a diskety. Na pevných discích počítače a na těch disketách bylo totiž veškeré jeho slavné podnikání, do posledního pěťáku. Měl tam údaje o všech vypraných

penězích,

o

falešných

zahraničních

společnostech, o účtech v panamských bankách. Přitom nepatřil k lidem, co si zvlášť dobře pamatují data a čísla.

Musel si všechno zapisovat, jinak to zapomněl. Kromě toho stejně dobře jako já věděl, že kdyby se ty údaje dostaly do nesprávných rukou, znamenalo by to jeho definitivní konec.

Prohlásila jsem: „Potřebuju si dojít na dámy.“

„Ne.“

„No tak, Becku. Můžete jít klidně se mnou a poslouchat za dveřma, jak čurám.“

Zakroutil ale hlavou. „To nejde. Chci bejt tady, až

zavolá.“

„Ale to může trvat taky hodinu!“

„No a co?“

Tiše jsme čekali. Podívala jsem se na hodinky. Měly prasklé sklíčko a ručičky se zastavily na jedenácti dvaadvaceti. Nástěnné hodiny jsem ze svého místa neviděla.

Až zavolá Reba, tedy jestli zavolá, získám další příležitost upozornit agenty, kteří při troše štěstí mohli odposlouchávat Beckovi telefon. Vůbec jsem si nedokázala představit, jak to provedu, případně co řeknu, ale ta možnost tady byla.

Ticho jako by mělo trvat navěky, takže když nakonec zazvonil telefon, úplně jsem nadskočila. Beck zvedl sluchátko a opatrně si je přiložil k uchu. Usmál se a malinko se předklonil, opíraje se lokty o stůl. „Á, Reba! Hodná holka! Věděl jsem, že se přihlásíš. Tak už jsi připravená uzavřít se mnou ten obchod? I když moment… Málem bych zapomněl. Mám tady u sebe tu tvoji kamarádku a napadlo mě, jestli by sis s ní třeba nechtěla promluvit.“

Přepnul na konferenční hovor, a v tu ránu se začal kanceláří rozléhat Rebin chraplavý hlas. „Kinsey? Ježiši Kriste… jste v pořádku?“

Já na to: „Nějakou pomoc bych uvítala. Co kdybyste

zavolala Cheneymu a pověděla mu, co se děje?“

„Na toho zapomeňte. Dejte mi Becka,“ odsekla podrážděně.

Beck, kterému se na chvíli uvolnily ruce, mezitím vytáhl ze šuplíku pistoli a položil ji před sebe na stůl. Pak ji vzal do ruky, odjistil a zamířil s ní přímo na mě. „Haló, Rebo?

Hrozně nerad ruším, ale abychom se konečně hnuli z místa… Poslechni si tohle.“

Namířil na strop a vystřelil. Vydala jsem nekontrolovaný zvuk, napůl sten a napůl výkřik. Do očí mi vhrkly slzy. Beck řekl: „Aj jaj, minul jsem.“

„Becku, ne,“ ozvala se Reba z telefonu.

„Nejsem právě dobrý střelec. Willard se mě to snažil naučit, ale nějak jsem to pořád nemoh dostat do ruky. Mám to zkusit znovu?“

„Pane bože, pane bože! Prosím tě, Becku, hlavně jí neubližuj.“

„Neslyšel jsem tvou odpověď. Jsi připravená uzavřít se mnou ten obchod?“

„Nestřílej. Hlavně už nestřílej. Nedělej to. Přivezu to.

Mám to u sebe. V kufru svýho auta. Hodim to do tašky a jedu.“

„Tos říkala předtím taky. Věřil jsem ti, ale podívej, jak to nakonec dopadlo, jak ses mi za tu důvěru odvděčila.

Všechno jsi to pokazila.“

„Becku, přísahám, že to tentokrát přivezu. Nejsem ani

daleko. Dej mi dvě minuty. A počkej. Prosím tě.“

Nasadil pochybovačný tón: „Když já nevím, Rebo. Věřil jsem ti. Myslel jsem, že máš smysl pro fair play. Jenže ty ses ke mně zachovala ošklivě. Dokonce bych řekl, že moc ošklivě.“

„Tentokrát to přivezu. Vážně. žádný levárny. Přísahám.“

Beck se při rozhovoru s ní díval na mě. Občas mrkl nebo se usmál, aby bylo vidět, že se náramně baví. „A jak mám vědět, že na mě nevytáhneš zase ten svůj starej trik? že mi dáš tašku a ono v ní nic nebude…“

Postavila jsem se a ukázala bradou ke dveřím. „Musím čurat.“

Posadil mě zase zpátky. Reba dál zoufale mluvila do telefonu: „Už vím, jak to uděláme. Vezmu to technickým koridorem. Ty můžeš seběhnout dolů k Willardovi a počkat si, až se objevím u něho na monitoru. Stoupnu si přímo před kameru a rozepnu tašku, takže si ten počítač budeš moct prohlídnout. Uvidíš ho na vlastní oči!“

Popadla jsem se za rozkrok a sepnula ruce v němé prosbě, Prosím… a ukázala jsem opět bradou do chodby.

Bez zájmu mi pokynul zbraní, ať se zase posadím. Byla jsem už ale na prahu dveří. Zvedla jsem jeden prst a zašeptala: „Hned jsem zpátky.“

Vyšla jsem z místnosti a rychle hopkala po chodbě. Ani jsem u toho moc nedupala, protože tam měli ten báječný koberec. Jak jsem míjela dveře jednotlivých kanceláří,

zavírala jsem je a schválně jsem s nimi bouchala, prásk, prásk, prásk. Slyšela jsem, jak za mnou volá: „Hej!“

Nepřišlo mi, že by nějak zvlášť zuřil, spíš ho jen lehce rozladila má neposlušnost.

Nasadila jsem dvojnásobné tempo. Když jsem doběhla na recepci, dveře služebního výtahu byly naštěstí otevřené.

Přistoupila jsem k zadní stěně a vyťukala na ovládacím panelu číselný kód. 5-15-1955. Datum Rebina narození.

Dveře se rozevřely.

Z chodby jsem slyšela, jak na mě volá Beck, jak přitom rozráží dveře kanceláří ve snaze mě najít. Vystřelil a já nadskočila, jakkoli ke mně rána dolehla z dálky. Sice jsem nepochybovala, že na Becka stejně nedokážu vystřelit, ale nebyla jsem si jistá, jestli po mně nestřeli on, třebas jen nedopatřením. Zula jsem si botu a postavila ji do cesty výtahovým dveřím. Ty se už už chtěly zavřít, ale narazily na tvrdou podrážku a zase se otevřely, což se od té chvíle neustále opakovalo. Obrátila jsem se k druhému ovládacímu panelu a stiskla tlačítko s písmenem „G“, čímž jsem výtah poslala do garáží. Dveře se začaly zavírat, ale trvalo jim to velmi dlouho, takže jsem měla čas přesunout se k těm protějším. Vytáhla jsem botu a vklouzla do tajné místnosti, načež se zavřely dveře do chodby a chvilku po nich i ty druhé, tajné dveře, výtah se rozjel dolů do garáží. Byla jsem v bezpečí, alespoň dočasně.

Marty tam pořád ještě seděl.

Odpoutala jsem se od všech emocí a pokud možno dělala, že tam není. Botu jsem někam zahodila, protože mi nepřipadalo, že bych snad měla čas na to si ji zase pracně nazouvat. Podívala jsem se na žebřík připevněný ke stěně, jehož příčle ubíhaly vzhůru. Začala jsem po něm šplhat, napůl obutá a napůl neobutá, hopsala jsem jako panáček na pérko. Věděla jsem, že se poklop nahoře otevírá na střechu.

Až se tam dostanu, říkala jsem si, někde se schovám nebo se třeba pověsím za římsu a budu kopat nohama a hulákat jako na lesy, dokud někdo nezavolá policii. Možná tam ale už

policie byla, a možná tam byla i jednotka rychlého nasazení, vyjednavači, hasiči, všichni pěkně v neprůstřelných vestách.

Ohlédla jsem se na Martyho, sedícího stále bez hnutí dole na židli. Proč ty dva hromotluci neudělali, co jim Beck řekl? Dostali přece za úkol zbavit se těla, jenže to se vůbec nehnulo z místa. Potily se mi ruce, ale v rychlosti jsem se ještě jednou ohlédla po Martym a uviděla něco, čeho jsem si předtím nevšimla. Počítací a balíčkovací zařízení sice stála na svých místech, zato krabice s penězi jaksi chyběly.

Namísto těla si museli ti dva hodit na ramena balíky peněz a uklidit ty.

Došplhala jsem až k poslední příčli žebříku a natáhla ruku k poklopu. Nenahmatala jsem ale ani zámek, ani kliku, ani žádné jiné otevírání. Přejížděla jsem rukou po tom hladkém povrchu ve snaze najít háček nebo páčku nebo

západku nebo třeba tlačítko, kterým by se poklop otevíral.

Nic. Držela jsem se nejvyšší příčle a pro změnu začala hledat skulinku nebo škvíru. Zabušila jsem do poklopu otevřenou dlaní a pak jsem se do něj opřela, jak nejsilněji jsem dokázala.

Uslyšela jsem, jak se pode mnou otevírají výtahové dveře. Přimkla jsem se k žebříku a zadržela dech.

Beck konverzačním tónem prohlásil: „Ten poklop je zamčený, takže klidně můžete zase slézt. Reba už je na cestě. Jakmile se spolu vyrovnáme, můžete jít.“

Podívala jsem se dolů na něho. Měl na sobě pořád ten svůj nepromokavý plášť, který si zřejmě oblékl, když si ještě myslel, že odjíždí za hranice. V jedné ruce držel pistoli a mířil s ní přímo na mě. Zřejmě vůbec netušil, kolik síly je třeba vyvinout, aby člověk stiskl spoušť. Jenže i kdyby mi ustřelil hlavu omylem, vyšla bych z toho tak jako tak mrtvá.

Sehnul se a sebral ze země mou polobotku.

Pokynul mi zbraní. „No tak pohyb. Nerad bych vám ublížil. Už je to skoro za náma. Tedy ale nevybrala jste si na útěk právě vhodnou chvíli! Vždyť jsme se právě dohodli…“

Pomalu jsem začala slézat dolů a nejistě přitom nahmatávala nohou každou příčli. Najednou jako bych se bála výšek. Napadlo mě se pustit, takže bych se pak zřítila přímo na něho, ale ještě bych si něco udělala a navíc jsem neměla vůbec žádnou záruku, že mu byť jen trochu ublížím.

Pozorně mě sledoval, dokud jsem nesestoupila až na zem.

Zřejmě mu byl milejší pohled na mě než na Martyho. Fakt, že tam jeho tělo pořád ještě bylo, mu byl jaksi lhostejný.

Nepatrně se usmál. „Dobrej pokus. Dost jsem se kvůli vám nachodil… Myslel jsem, že jste šla na opačnou stranu…“ Podal mi botu. Zastavila jsem se, opřela se o zeď a poněkud neobratně si ji začala nazouvat.

Popadl mě za loket a vystrčil ze služebního výtahu na chodbu. Měl pravdu. Už se to chýlilo ke konci, takže nemělo smysl riskovat vlastní krk. Koneckonců se mě to nijak netýkalo. Sedla jsem si do dřepu a pustila jsem se do zavazování tkaniček. Beckovi pomalu docházela trpělivost, ale s rozvázanými tkaničkami se mi tam courat vážně nechtělo. Zase mě popadl za loket a dostrkal mě za roh, k veřejným výtahům. V chodbě na něho čekalo jeho cestovní zavazadlo. Vzal ho do ruky a kloubem prstu přivolal výtah.

Kabina zřejmě dávno čekala v patře, protože se dveře otevřely prakticky okamžitě. Nastoupili jsme. Beck stiskl tlačítko do haly. Výtah se dal do pohybu a my jsme tam stáli jako dva cizí lidé, kteří mlčí, opírají se o stěnu a zírají na tlačítka s čísly, jež střídavě zhasínají a zase se rozsvěcují, 4, 3, 2 a 1, tedy přízemí. Nakrátko jsem zadoufala, že až se dveře výtahu otevřou, uvidím před sebou šiky policistů v plné zbroji, kteří si Becka odvedou a zavřou ho, až zčerná.

Jenže jsem v hale nikoho neviděla, jen Willarda, který seděl jako vždy u sebe za stolem. Fontána uprostřed šuměla jako splachovací záchod. Měla jsem tak plný močový

měchýř, že bych ho z fleku dokázala věrně nakreslit, v životní velikosti. Promenáda venku za oknem se topila ve tmě a nikde jsem neviděla živou duši. Obchody naproti měly nade vši pochybnost zavřeno. Willard se zvedl a pozorně se zadíval na své monitory. Pak zvedl ruku a luskl přitom prsty.

S Beckem jsme přešli halu a sklonili se nad jeho stolem.

Ukázal prstem na jeden z monitorů. Černobílá obrazovka ukazovala opuštěné podzemní parkoviště. Vzápětí do záběru vjela Reba, sedící za volantem mého brouka, a dala se doprava. Auto nám na okamžik zmizelo z očí. Za tři minuty jsme ji uviděli v technickém koridoru, tedy o patro níž.

Nesla tašku, očividně dost těžkou, protože na to musela používat obě ruce. Postavila ji na zem a podívala se přímo do objektivu bezpečnostní kamery. „Hej, Becku!“ zavolala.

Měla napuchlou tvář, jak dostala pěstí, rty zkrvavené, na oku monokl. Kromě toho dostala takovou ránu do nosu, že to vypadalo na zlomenou přepážku.

Čekala a dívala se na nás.

Willard podal Beckovi telefonní sluchátko. Stiskl nějaké tlačítko a najednou jsme slyšeli, jak se dole v technickém koridoru rozezvonil telefon. Reba to zvedla, pohled upřený dál na kameru.

Beck do sluchátka povídá: „Ahoj, zlato. Jak se daří?“

napodobil její předešlý pozdrav.

„Vyser se na to, Becku. Chceš ten krám nebo ne?“

„Nejdřív mi to ukaž.“

Pustila sluchátko, které narazilo do zdi a rozhoupalo se na své kroucené šňůře. Beck sebou cuknul a zavrčel: „Do prdele.“

O patro níž se mezitím Reba sehnula a otevřela velkou plátěnou tašku. Počítač v ní nešlo přehlédnout.

„A co ty diskety?“

Rozepnula postranní kapsu a vytáhla z ní hromadu disket, odhadem asi tak dvacet. Podržela je před kamerou tak, aby si mohl přečíst popisky na samolepicích štítcích, psané zřejmě jeho vlastní rukou. „Dobře. To by šlo.“

prohlásil.

Hodila diskety zpátky do kapsy a zapnula ji i celou tašku na zip. „Spokojenej, ty hajzle?“

„Teď už jo. Dík za optání. A teď poběž honem sem a dokaž nám, že se taky umíš chovat. Mám tady totiž Kinsey, takže kdyby se ti to náhodou ještě rozleželo v hlavě…“

Reba na něho udělala známé neslušné gesto ve smyslu vyliž si prdel. Jen tak dál, pomyslela jsem si. To mu ukáže.

Stočila jsem pohled na Willarda. „To tady budete jen tak stát?“

Vůbec

nereagoval.

Možná

že

Willard

kdysi

nepozorovaně zemřel a lidem to buď nevadilo, nebo na to zapomněli. Měla jsem sto chutí zamávat mu těsně před očima rukou, jestli aspoň mrkne.

Mezitím přijel služební výtah a otevřely se jeho dveře.

Vystoupila z něho Reba a s námahou za sebou vlekla tu

těžkou tašku. Beck ji se zbraní v ruce sledoval, kdyby si zase náhodou chtěla postavit hlavu a zkoušet to na něj.

Dovlekla tašku až před něj a beze slova ji nechala na zemi.

Pokynul jí zbraní. „Otevři to.“

„Ježiši Kriste! Myslíš, že je to past?“

„U tebe člověk nikdy neví.“

Sklonila se a rozepnula zip na tašce, takže jsme si podruhé mohli prohlédnout Beckův počítač. Bez ptaní vytáhla i diskety, které mu podala.

„Teď ustup.“

Udělala asi deset kroků zpátky, ruce nad hlavou. „Pán se bojí,“ poznamenala.

Beck podal zbraň Willardovi. „Dávej na ně pozor.“

Pak si klekl a vytáhl počítač ven z tašky. Zajel rukou do kapsy kabátu a vylovil malý křížový šroubovák, kterým povolil všechny šrouby, jimiž bylo k vnitřní kostře přichycené oplechování. Vůbec jsem nechápala, co hodlá dělat.

To už se nám naskytl pohled do útrob počítače. Osobně počítač nevlastním a zevnitř jsem teprve žádný neviděla. Je to vážně složitá hračička, hotová změť různobarevných drátků, konektorů, obvodů a tranzistorů, nebo jak se všem těm věcičkám říká… Willard na nás dál mířil zbraní, nejdřív na Rebu, pak na mě, pak na Rebu, pak na mě. Jako by to dělal úplně bezmyšlenkovitě, pomyslela jsem si. Beck otevřel své příruční zavazadlo a vytáhl z něho skleněnou

nádobu se skleněnou broušenou zátkou. Otevřel ji a vylil její obsah do útrob počítače, asi jako když kuchař přidává zálivku do salátu. Zřejmě šlo o kyselinu, protože se ozvalo syčení a do vzduchu se vznesl zápach syntetické spáleniny.

žíravina rozleptávala izolaci kabelů, smažila malé součástky na škvarek, až vypadaly skoro jako oživlé. Vzápětí Beck sáhl pro druhou sklenici a polil kyselinou také diskety, které si předtím pěkně rozložil, aby ani jednu nevynechal.

Okamžitě se v nich začaly dělat díry a se syčením se z nich kouřilo.

Reba najednou povídá: „Vždyť si to nebudeš pamatovat.“

„Bez starosti. Mám v Panamě záložní kopie.“

„Tak to si na to teda vyzrál,“ pronesla takovým divným hlasem.

Podívala jsem se na ni. Začaly se jí chvět rty a oči se jí zaleskly slzami. Nakřáplým hlasem řekla: „Vážně jsem tě milovala. Fakt jo. Znamenal jsi pro mě všechno.“

Uvědomila jsem si, že si ji se zájmem prohlížím. Proč mě najednou napadlo, že to hraje?

„Kristepane, Rebo, ty se nikdy nepoučíš, viď? Copak je to tak těžký, nechat si to vždycky všechno projít hlavou? Jsi jako dítě. Někdo ti řekne, že Santa Claus existuje, a ty mu uvěříš.“

„Ale tys říkal, že ti můžu důvěřovat. Říkal jsi, že mě miluješ a že se o mě postaráš. Přesně to jsi říkal.“

„Já vím, ale to jsem lhal.“

„Ve všem?“

„V zásadě ve všem,“ připustil trochu smutně.

Zpozorovala jsem na jednom z monitorů nějaký pohyb.

Do podzemní garáže zajížděla dvě černobílá auta policie Santa Teresy. V závěsu za nimi jely dva vozy bez poznávacích značek.

Beck toho měl ale příliš mnoho na práci. Vzal šroubovák a zarazil ho do vnitřností počítače a začal tam s ním rejdit, takže definitivně zničil poslední zbytky součástek a zpřetrhal poslední dráty. Dával si přitom dobrý pozor, aby se nedostal do kontaktu s kyselinou. Celou tu dobu byl otočený zády k oknům vedoucím na ulici, takže si nevšiml Cheneyho, který se vyplížil ze stínů a vytáhl z pouzdra zbraň. Hned vzápětí se objevil i Vince Turner a čtyři agenti v neprůstřelných vestách s nápisem FBI.

Data už asi zachránit nemohli, ale stejně jsem jim byla vděčná.

I Reba je zpozorovala. Všimla jsem si, jak se po očku podívala k oknu a pak zase rychle zpátky na Becka. „Ach jo, Becku, Tobě už nikdo nepomůže,“ poznamenala.

Postavil se a sehnul se pro své příruční zavazadlo.

„Vážně? A jak jsi na to přišla?“

Reba chvilku mlčela a jenom se na něho usmívala, takže se její zkormoucený obličej zase trochu rozzářil. „Hned jak jsem se vrátila do města, zavolala jsem jednomu pánovi z

finančního úřadu. Všechno jsem mu to řekla, všechna jména, telefonní čísla, čísla účtů, data, všechno, co potřeboval, aby mu vystavili příkaz k zatčení. Musel kvůli tomu sice volat soudci až domů, ale nevadilo to. Ochotně mu vyšel vstříc.“

Beck přehnaně žoviálně prohlásil: „Kristepane, Rebo, tak už to pochop. Měsíce jsem věděl, že po mně jdou. Tohle byla jediná věc, která mi vážně ležela v žaludku, ale teď se to vyřešilo, takže mám klid. Kolik usvědčujících důkazů myslíš, že se jim podaří vydolovat tady z tý hromady rozteklýho plastu?“

„Zřejmě ani jeden.“

„Přesně tak. Děkuju mockrát.“

Beck si najednou všiml, že se Reba dívá jinam. Ohlédl se přes rameno a uviděl Cheneyho, Vince Turnera a řadu policistů a federálních agentů, kteří čekali přede dveřmi.

Možná mu trochu zamrzl úsměv na rtech, ale vážnější znepokojení to v něm patrně nevyvolalo. Pokynul Willardovi, ať je klidně pustí dovnitř. Willard položil zbraň na podlahu, zvedl ruce, aby bylo vidět, že je skutečně neozbrojený, a šel jim s tím svým obrovským svazkem klíčů v ruce otevřít.

Reba ale ještě neskončila: „Má to ale jeden háček.“

Beck se k ní otočil: „A to?“

„Tenhle nebyl Martyho.“

Beck se zasmál. „Ty kecáš.“

Reba ale zakroutila hlavou. „Nekecám. Prostě nebyl Martyho. Federálním agentům se nelíbilo, že jsem ho ukradla, tak jsem ho zase musela vrátit.“

„Jak ses dostala do budovy?“

„On mě pustil,“ ukázala na Willarda. „Vzdej to, zlato.

Ten pracuje pro mě.“

„Pro tebe možná pracuje, ale se mnou šoustá. Prostě tak, šoustá,“ s těmi slovy udělala palcem a ukazováčkem pravé ruky kroužek, do něho vsunula druhý ukazovák a chvilku jím hýbala, aby pochopil, co přesně myslí. Beck žasl, jak může být tak vulgární, ale Reba se jenom smála.

Podívala jsem se rychle na Willarda, který pochopitelně cudně klopil zraky. Hala se pomalu zaplňovala policisty a federálními agenty. Cheney zvedl Beckovu zbraň, a než ji podal Vinceovi, ještě ji odjistil.

Reba pokračovala: „Když mě sem Willie pustil, hodila jsem Martyho počítač k tobě do kanceláře. Vytáhla jsem monitor, klávesnici a další kabely z tvýho počítače a všechno jsem to připojila k tomu Martyho. Ten tvůj jsem schovala u Martyho pod stolem. Tenhle patří Onni. Na disku nic moc zajímavýho nemá, leda hromadu soukromý korespondence a pár stupidních her. Nechápu, jaks jí moh tolik platit, když se ti tady celou dobu akorát flákala.“

Beck jí pořád ještě nevěřil. Kroutil hlavou, přejížděl si jazykem po zubech a měl co dělat, aby se nesmál. Klidně mu mohla vykládat, že ji zneužili mimozemšťané k nějakým

zvráceným sexuálním experimentům, a vyšlo by to úplně nastejno.

Nakonec prohlásila: „Chceš slyšet, co ještě jsem udělala?

Můžeš mi věřit, Becku, že jsem se tedy rozhodně neflákala.

Když jsem vyměnila ty počítače, rozjela jsem se za Salustiem a vrátila mu těch pětadvacet tisíc, co jsem ukradla. Měla jsem je od Martyho, kterýmu jsem na oplátku zařídila falešný doklady, jenže už je nestačil použít. Po pravdě řečeno, Salustiovi stejně houby záleželo na tom, odkud ty prachy mám. Problém byl, že se na mě i tak trochu namíchnul. Tak mě napadlo, že bych si to u něj možná vyžehlila, kdybych ho upozornila tady na ten zátah.

Dozvěděl se o něm tak akorát včas, aby odsud stihnul vylifrovat svoje peníze. Takže, vše odpuštěno. Jsme vyrovnáni. Teď jsi ty ten, kdo stojí s rukama v kapsách a nemůže vůbec nic dělat.“

Beck se tvářil neutrálně. Nikdy nepřiznal svou porážku, ale vítězství si tentokrát jednoznačně připsala Reba.

Epilog

Tím to samozřejmě neskončilo.

Becka obžalovali z vraždy, z ozbrojeného přepadení, z únosu, z praní špinavých peněz, z daňových úniků, ze zosnování spiknutí za účelem podvodu na vládě Spojených států amerických, z manipulace s důkazním materiálem, z maření výkonu spravedlnosti, z toho, že opomněl nahlásit měnové převody, a z uplácení veřejných činitelů. Nejdřív to s Beckem ani nehnulo. Koneckonců ho hřálo pomyšlení, že má dost peněz, aby si najal třeba celou armádu právníků a platil je klidně do skonání světa. Jenže Reba se mu ještě o jedné věci zapomněla zmínit. Podezírala jsem ji z toho, ale nechtěla to ani za boha prozradit. Než vyměnila ty dva počítače, napojila se na Beckovy účty a všechny peníze z nich převedla za hranice, nejspíš na nějaké z mnoha Salustiových kont. Určitě dokázala přijít i na to, jak se mu za jejich dočasnou úschovu revanšuje…

Jenže si to nejspíš spočítali i federální agenti, protože ti úzkoprsí malí bastardi se s ní absolutně odmítli dohodnout.

Jednoduše ji poslali zpátky do Corony, hned první šerifovou expresní dodávkou. Nebojím se o ni. Má ve vězení spoustu

kamarádek, s personálem vychází báječně a dobře ví, že jí nezbývá než spoléhat na dobré vychování. Jejímu otci spadl tak jako tak kámen ze srdce a postupně je na tom lépe.

Nehodlá jen tak umřít, když ho Reba tolik potřebuje.

Co se týče mě a Cheneyho, visí to pořád ještě ve vzduchu, ale začínám se na to dívat docela optimisticky. Asi se usadím, co myslíte?

A tuhle zkušenost jsem si z toho odnesla. V té pestré hře, která se jmenuje život, hraju zpravidla hlavní roli, ale občas se může stát, že mi nějaký bláznivý scenárista přidělí i roli vedlejší, navíc ve hře někoho úplně jiného.