Sue Graftonová

T… jako tabu

Předmluva

Nerada myslím na predátory tohoto světa. Vím, že existují, ale raději v lidech hledám to dobré: soucit, šlechetnost, ochotu pomáhat těm, kdo to potřebují. Tenhle přístup se může jevit jako směšný a marný, zvlášť s přihlédnutím ke každodennímu přísunu zpráv plných loupeží, přepadení, znásilnění, vražd a dalších hanebností.

Slyšet mě nějaký cynik, měl by mě za blázna, ale já vážně fandím dobru, a kdykoli to jen trochu jde, snažím se i přes špatné vlastnosti vidět ty dobré. Vím, že se vždycky najde někdo ochotný zneužít slabosti a zranitelnosti druhých: příliš mladých, příliš starých nebo příliš nevinných bez ohledu na věk. Vím to ze zkušenosti. Solana Rojasová byla takový typ člověka…

1

SOLANA

Samozřejmě že měla i skutečné jméno, to, jež dostala po narození a které používala po většinu života –, jenže teď měla jméno nové. Solana Rojasová. A s cizím jménem si přisvojila i cizí totožnost. Její staré já jako by přestalo existovat, stáhlo se do pozadí a uvolnilo místo nové osobnosti. Vnímala to jako něco přirozeného, asi jako dýchání. Byla nejmladší z devíti dětí. Její matka, Marie Therese, porodila první dítě, syna, v sedmnácti a druhé, rovněž syna, v devatenácti letech. Oba se narodili ze vztahu, který nebyl zpečetěn manželstvím, a třebaže přijali jméno otce, nikdy ho nepoznali. Ten totiž putoval poměrně brzy kvůli drogám do vězení, kde zemřel. Zabil ho spoluvězeň pro krabičku cigaret.

Když bylo Marii Therese jedenadvacet, provdala se za muže jménem Panos Agillar. Během osmi let mu porodila šest dětí, načež se na ni vykašlal a utekl s jinou. Marii Therese bylo třicet a měla na krku osm ratolestí, z nichž

nejstarší bylo třináct let a nejmladší tři měsíce. Připadala si opuštěná a zlomená, a tak se znovu vdala, tentokrát za tvrdě pracujícího zodpovědného padesátníka. Stal se otcem Solany, svého prvního, Mariina posledního a jejich jediného dítěte.

Zatímco Solana rostla, její sourozenci zaujímali různé typické role: sportovec, voják, šašek, honimír, královna dramatu, šlapka, světice a všeuměl. Na ni zbyl štěk neúspěšné ochotnice. Stejně jako kdysi Marie Therese, i Solana neplánovaně otěhotněla, ještě jí ani nebylo osmnáct.

Porodila syna a stala se z ní svobodná matka. Od té chvíle ji v životě pronásledovala smůla. Nikdy jí nic nevyšlo.

Protloukala se od výplaty k výplatě, neměla z čeho šetřit na horší časy, neměla vyhlídku na to, že si kdy polepší. Nebo si to alespoň mysleli její sourozenci. Sestry jí pořád radily, přemlouvaly ji, dělaly jí přednášky a moudrá kázání, až nad ní nakonec zlomily hůl a smířily se s tím, že se nejspíš nikdy nezmění. I bratři se na ni zlobili, ale nakonec stejně vždycky přišli a zaplatili, co bylo třeba, aby ji vysekali z maléru.

Nikdo z nich netušil, jak lstivá a vypočítavá ve skutečnosti je.

Byla chameleón. Ztracená existence představovala jen masku, za niž se schovávala. V ničem se jim nepodobala, vlastně se nepodobala nikomu, ale trvalo jí několik let, než

si plně uvědomila, čím přesně se od ostatních liší. Zpočátku jí připadalo, že je jiná proto, že každý v rodině má svou funkci. Jenže když nastoupila na základní školu, došlo jí, jak se to má doopravdy. Citové vazby, které mezi sebou měli spolužáci, u ní neexistovaly. Operovala jako samostatná jednotka, prostá empatie. Předstírala, že je jako ostatní holčičky a chlapečci, kteří se spolu škádlili, sem tam se rozbrečeli, bavili se o hloupostech, smáli se a snažili se za každou cenu vyniknout. Pozorovala, jak se chovají, a jejich chování napodobovala, snažila se splynout s davem, až

nakonec vypadala téměř jako oni. Hladce se zapojila do hovoru, ale když někdo řekl něco vtipného, smích jen předstírala a stejně tak pouze opakovala, co slyšela. Byla jako ozvěna. Nehádala se. Nevnucovala nikomu svůj názor, protože žádný neměla. Nic si nepřála, nic nechtěla.

Prakticky nebyla vidět, jako přelud či přízrak, a nevycházela ze střehu, aby náhodou nepřehlédla nějakou drobnou výhodu, kterou mohla využít ve svůj prospěch.

Takže zatímco její spolužáci byli duchem nepřítomní a nedávali pozor, dávala ona pozor maximální, největší ze všech. Viděla všechno a nezáleželo jí na ničem. Když jí bylo deset let, uvědomila si, že je jen otázkou času, kdy pro své zvláštní „maskovací“ schopnosti najde konkrétní využití.

Ve dvaceti se dokázala ztratit tak rychle a automaticky, že si kolikrát ani neuvědomila, že odešla z místnosti. V

jedné chvíli tam stála a najednou ne. Byla výborná společnice, protože vždy věrně kopírovala člověka, se kterým mluvila, ať už šlo o kohokoli. Byla herečka a karikatura. Lidé ji pochopitelně měli rádi a důvěřovali jí.

Navíc se dala považovat za přímo ideálního zaměstnance, zodpovědná, žádné stížnosti, žádná únava a bezmezná ochota udělat, co se jí řekne. Do práce chodila brzy a zůstávala tam dlouho do večera. Působila dokonale nesobecky, zatímco ve skutečnosti byla dokonale lhostejná, až na momenty, kdy šlo o prosazení jejích vlastních zájmů.

Svým způsobem ji k té lstivosti dohnali. Většině jejích sourozenců se podařilo dostudovat a jejich život se jevil úspěšnější než ten její. Dělalo jim dobře, když mohli pomáhat mladší sestřičce, která v porovnání s nimi neměla zdaleka tak nadějné vyhlídky. Sice jejich štědrost přijímala, ale nelíbilo se jí, že je na nich závislá. Dokázala se však osamostatnit, získala skromný přivýdělek a peníze ukládala na tajný bankovní účet. Bylo lepší, když nevěděli, nakolik si přilepšila. Jediný sourozenec, který jí k něčemu byl, byl její druhý starší bratr, který vystudoval práva. Stejně jako jí se mu nechtělo pracovat a nevadilo mu nehrát čas od času podle pravidel, pokud se to ovšem vyplatilo.

Cizí totožnost si vypůjčila už dřív, celkem při dvou příležitostech. Na svá druhá já vzpomínala v dobrém, asi jako na staré přátele, kteří se odstěhovali do jiného státu.

Byla jako herec Stanislavského školy, který dostal za úkol nastudovat novou roli. Stala se Solanou Rojasovou a musela se do ní bezezbytku vžít. Vklouzla do nové identity jako do kabátu a cítila se v tom kabátě v bezpečí a chráněná.

Původní Solana, ta, jejíž život si vypůjčila, s ní chodila do práce, na lůžkové oddělení domova pro seniory.

Pravá Solana, které začala důvěrně přezdívat „ta Druhá“, byla praktická sestra. Falešná Solana také studovala na sestru, jenže musela školy nechat, než jí stačili dát diplom.

Za to mohl její otec. Umřel si a najednou nebyl nikdo, kdo by za ni platil školné. Po pohřbu k ní přišla matka a požádala ji, ať nechá školy a najde si práci. Tak to udělala.

Nejdřív se živila jako uklízečka a pak nastoupila jako zdravotní asistentka, přičemž sama sobě namlouvala, že je skutečná sestra, jíž by se bezpochyby stala, kdyby mohla dostudovat na místní univerzitě. Uměla všechno, co ta Druhá, jenže její plat tomu neodpovídal, protože zkrátka neměla diplom. Jak to bylo možné, kam se poděla spravedlnost?

Solanu Rojasovou si vybrala stejně jako ty dvě předešlé. Dělilo je od sebe dvanáct let, té Druhé bylo šedesát čtyři a jí dvaapadesát. Ve skutečnosti neměly ani podobné rysy, avšak byla zde jistá přibližná podoba, která mohla zmást přinejmenším nahodilého kolemjdoucího. Ona i ta Druhá vážily a měřily zhruba stejně, ačkoli na váze zase tolik nezáleželo, to věděla. ženy v jednom kuse přibíraly a shazovaly, takže kdyby si někdo všiml rozdílu, mohla to vždycky snadno vysvětlit. Ani barva vlasů nehrála zásadní roli. Vlasy si mohla obarvit do jakéhokoli odstínu, stačilo zajít do drogerie. Posledně se barvila z brunety na zrzku a pak zase na blondýnu, což byly všechno barvy, které prudce kontrastovaly s jejím přirozeným odstínem, jímž byla už od třiceti let šedivá.

Během posledního roku si vlasy krůček po krůčku ztmavovala, až se jejich odstín prakticky shodoval s barvou vlasů té Druhé. Jednou je dokonce čerstvě přijatá zaměstnankyně považovala za sestry, což jí udělalo ohromnou radost. Ta Druhá byla původem Hispánka, což

ona nebyla. Avšak mohla se za Hispánku vydávat, kdyby chtěla. Měla totiž předky ve Středomoří; v Itálii, v Řecku a pár dokonce v Turecku, olivová pleť a černé vlasy, velké tmavé oči. Kdykoli se ocitla ve společnosti bílých Američanů, stačilo mít zavřenou pusu a hledět si svého, a oni mlčky předpokládali, že nemluví dobře anglicky. To vedlo k tomu, že se v její přítomnosti bavili, jako by jim nerozuměla. Přitom ve skutečnosti neovládala španělštinu.

Minulé úterý nastal v přípravách na převzetí totožnosti té Druhé nečekaný zvrat. V pondělí totiž ta Druhá oznámila zbytku personálu, že dává výpověď a za dva týdny odchází.

Začínala jí škola a chtěla si dopřát krátkou pauzu, než se naplno pustí do studia. To bylo znamení, že nastal čas zahájit plánovanou operaci. Potřebovala sebrat té Druhé peněženku, v níž nosila doklady, protože k uskutečnění svého plánu potřebovala její řidičský průkaz. Jen na to pomyslela, skoro hned se jí naskytla vhodná příležitost. V

životě jí před očima pořád vyvstávaly nějaké lákavé příležitosti a s nimi možnost posunout se zase o kus dál. A jelikož toho do vínku moc nedostala, musela se každé takové příležitosti pohotově chopit.

Seděla právě na sesterně, když do dveří vstoupila ta Druhá, vracející se od lékaře. Před časem onemocněla, a třebaže nemoc byla na ústupu, stále chodila často na kontroly. Všude vykládala, jaké pro ni rakovina znamenala požehnání. Prý si začala víc vážit života. Nemoc ji přiměla vše přehodnotit. Přijali ji do postgraduálního kurzu, kde měla získat vysokoškolský titul a spolu s ním i možnost pracovat ve zdravotnictví na vedoucím postu.

Ta Druhá přistoupila ke skříňce, pověsila si na háček kabelku a přes ni přehodila svetřík. Měla na dveřích jen jeden háček, jelikož z toho druhého vypadl šroubek, takže zůstal neužitečně viset. Skříňku zavřela a zacvakla zámek, ale nezadala číselnou kombinaci. To se dělalo vcelku běžně, protože pak netrvalo tak dlouho skříňku otevřít, když šel člověk domů.

Čekala, až se konečně ta Druhá vzdálí a zapadne do kanceláře. Hbitě si navlékla jednorázové latexové rukavice a zkusila zámek povolit. Za chvíli měla skříňku otevřenou a přehrabovala se té Druhé v kabelce. Našla peněženku, z průhledné kapsičky vytáhla řidičský průkaz, zase peněženku vrátila a skříňku zavřela, téměř jako by celou scénu přetočila zpátky na videokazetě. Sundala si rukavice a dala je do kapsy uniformy. Průkaz si zastrčila pod zdravotní vložku v botě na pravé noze. Tam by ho nikdo nehledal.

Až si ta Druhá všimne, že nemá řidičský průkaz, bude si myslet, že ho někde zapomněla. To se lidem přece stává pořád, všichni si v jednom kuse nadávají, jak jsou nepozorní a roztěkaní, a nenapadne je hledat vinu jinde. A ji by z toho už vůbec nikdo nepodezíral, protože si přece ve společnosti ostatních dávala tak úzkostlivě pozor.

S posledním krokem, který ji dělil od uskutečnění plánu, otálela, dokud té Druhé neskončila služba a neodešla i se zbytkem personálu domů. Všechny ordinace a kanceláře se vyprázdnily. Jako každé úterý však zůstaly otevřené všechny dveře, protože měli přijít lidé na úklid. Zatímco se věnovali své práci, mohla snadno proklouznout dovnitř a opatřit si klíče od zamčené kartotéky. Ty měla ve stole sekretářka, takže stačilo jen si pro ně dojít a použít je. Nad její přítomností na oddělení se nikdo nepozastavoval, navíc předpokládala, že si nakonec stejně žádný z nich nevzpomene, že ji viděl. Na úklid si totiž najímali externí firmu. Její zaměstnanci přicházeli, aby vyluxovali, utřeli prach a vysypali odpadkové koše. Co tak mohli vědět o tom, jak to chodí na lůžkovém oddělení domova pro seniory? Z

jejich pohledu a vzhledem k její uniformě byla zkrátka sestra, vážená a důležitá osoba, která si může dělat, co chce.

Vytáhla dvoustránkový formulář, který ta Druhá vyplnila, když se do domova přišla ucházet o práci. V

kolonkách byly uvedené všechny údaje, které potřebovala, aby si mohla přisvojit její totožnost: datum narození; místo narození, což byla Santa Teresa; číslo sociálního pojištění; vzdělání; její sesterské registrační číslo; a seznam míst, kde dřív pracovala. Formulář si okopírovala a spolu s ním ještě dva doporučující dopisy, které ve složce náhodou také našla.

Okopírovala si též osobní hodnocení té Druhé a její mzdové výpisy, a při pohledu na propastný, bolestně ponižující rozdíl ve výši jejich platů se jí nakrátko zmocnila zuřivost.

Nemělo ale smysl se kvůli tomu rozčilovat. Vrátila papíry do desek, desky do zásuvky kartotéky, a tu za sebou pečlivě zamkla. Klíče hodila zpátky do šuplíku psacího stolu sekretářky a odešla z kanceláře.

2

Prosinec 1987

Jmenuji se Kinsey Millhoneová. Protloukám se životem jako soukromé očko v Santa Terese, malém městečku na jihu Kalifornie, které leží asi sto padesát kilometrů severně od Los Angeles. Pomalu končil rok 1987

a na statistickém oddělení policie Santa Teresy to spočítali na pět vražd, deset bankovních loupeží, osmadevadesát vloupání, tři sta devět krádeží motorových vozidel a pět set čtrnáct zadržených pachatelů krádeží v obchodech, to vše za jediný rok, v městečku čítajícím 85 102 obyvatel, když

pominu Colgate, které leží nahoře na severu, a Montebello, které je zase dole na jihu.

V Kalifornii panovala zima, což znamenalo, že se začínalo stmívat už v pět odpoledne. Úderem páté svítila snad všechna okna ve všech domech ve městě. Lidé zapalovali plynové krby, jejichž modré plameny olizovaly umělohmotná polínka. Kouř z opravdového dřeva cítil člověk ve městě jen zřídka. V Santa Terese totiž neroste moc opadavých stromů, a tak se aspoň v prosinci nemusíme dívat na bezútěšně šedou oblohu skrz holé, pokroucené větve. Trávníky, listy a keře zůstaly zelené, jinak bylo ale pošmourno a šeď zimy projasňovaly jen pestré cákance buganvílií, lososově růžových a purpurových, kvetoucích od prosince do února. Tichý oceán výmluvně mlčel, znuděně rozprostíral svou temně šedou masu od obzoru k obzoru, a pláže zely prázdnotou. Denní teploty klesly na deset stupňů Celsia, takže jsme všichni vytáhli tlusté svetry a stěžovali si, jaká je zima.

Z mého pohledu panovala vysloveně okurková sezóna, a to i přes závratné policejní statistiky. Nóbl zločince v rukavičkách jako by tahle roční doba odrazovala.

Pravděpodobně měli plné ruce práce s nakupováním vánočních dárků za peníze, které ulili z pokladen vlastních obchodních společností. Bankovní a další finanční podvody vázly a stejně tak se přestal těšit zájmu publika i lživý telemarketing. Dokonce i rozvádějící se paničky ztratily bojovnou náladu, jako by si řekly, že praní špinavého prádla může počkat do jara. Docházela jsem sice do okresního archivu a dohledávala si nějaké informace, ale v podstatě jsem neměla do čeho píchnout. Přesto i v zimě zůstávají oblíbeným indoorovým sportem soudní řízení, a tak jsem měla dost práce s doručováním obsílek, k čemuž jsem se dobrovolně přihlásila a platili mě za to z obecní kasy Santa Teresy. Byla to práce, která dávala zabrat mému automobilu, ale na druhou stranu nepodléhala dani z příjmů a vynášela tolik, že jsem měla na složenky. Ta pohoda neměla vydržet dlouho, ale stejně jsem nemohla předvídat, co se stane.

Jednoho prosincového pondělního rána jsem si přesně v půl deváté hodila přes rameno tašku, popadla sako a klíčky od auta a zamířila ke dveřím, připravená odejít do práce.

Obligátní tříkilometrový běh po pláži jsem tentokrát vynechala, protože se mi prostě nechtělo. Venku byla tma, ne žádné ospalé zimní svítání. Vzhledem k tomu, jak teploučká a měkká byla moje postel, jsem si to ani moc nevyčítala. Když jsem procházela brankou, do jejího důvěrně známého vrznutí zazněl nakrátko jakýsi kvílivý nářek. Kočka, pes, malé dítě, televize, napadlo mě, jenže nic z toho mi k tomu nesedělo. Zastavila jsem a našpicovala uši, ale bylo slyšet jen hučení a lomoz dopravy. Vykročila jsem tedy po chodníku směrem k autu a přesně ve chvíli, kdy jsem k němu došla, se nářek ozval zas. Otočila jsem se, proběhla brankou a pádila na zahradu za domem. Když jsem zabíhala za roh, div jsem se nesrazila se svým domácím.

Henrymu je sedmaosmdesát a je majitelem domu, na jehož

pozemku stojí bývalá garáž, v níž je můj skromný příbytek.

Henry vypadal dost vyjukaně. „Co to bylo?“

„Tak to ti nepovím. Zaslechla jsem to, když jsem vycházela na ulici.“

Stáli jsme a pozorně poslouchali zvuky z blízkého i vzdálenějšího okolí. Asi minutu se nic neozývalo, ale pak to přišlo znovu. Naklonila jsem hlavu jako štěně a přiložila si dlaně k uším, abych lépe slyšela, odkud přesně zvuk vychází. Bylo jasné, že odněkud zblízka.

„Gus?“ nadhodila jsem.

„Možná. Počkej moment. Mám klíče od jeho domu.“

Zatímco Henry štrachal v kuchyni a hledal klíče, přesunula jsem se k plotu sousedního domu, který stojí jen pár kroků od toho Henryho a ve kterém bydlí Gus Vronský.

Gusovi je stejně jako Henrymu už dost přes osmdesát, ale zatímco Henry je okouzlující, Gus je protiva. Sousedé ho zcela oprávněně mají za starého plesnivého dědka, který jakmile získá dojem, že vám hraje moc nahlas televize nebo máte přerostlou trávu na předzahrádce, volá policii. Na toulavé psy a na psy, co příliš nahlas štěkají nebo se mu nedejbůh vyvenčí před domem, zase volá odchytovou službu městského útulku. Telefonuje i na magistrát, aby se ujistil, jestli bylo vydáno stavební povolení na různé místní nedůležité stavby: na ploty, altánky, výměny oken, opravy střech. Je prostě přesvědčený, že většina toho, co děláte, je nelegální a že on je ten, kdo vás přivede na správnou cestu.

Nemyslím si, že mu až tak záleží na dodržování pravidel, spíš mám podezření, že jen rád dělá dusno. A když už to dusno jednou udělá, ještě na vás poštve souseda, a dobře vám tak! Přesto se možná díky té své zálibě ve vyvolávání sporů nakonec dožil tak vysokého věku. Osobně jsem se s ním do křížku ještě nedostala, ale slyšela jsem toho už dost.

Henry ho toleroval, přestože mu Gus nejednou telefonoval jenom proto, aby mu vynadal.

Bydlím vedle Guse už sedm let a pozoruji, jak se s přibývajícím věkem stále víc hrbí, jako by měl co nevidět narazit bradou do kolen. Dřív býval urostlý, jenže dnes má svěšená ramena a vpadlý hrudník, záda ohnutá, jako by měl ke krku přivázanou těžkou kouli a tahal ji mezi nohama. To všechno mi prolétlo hlavou, než se Henry vrátil se svazkem klíčů. Společně jsme došli přes trávník ke schodům vedoucím na zápraží a vzápětí už Henry ťukal na skleněnou výplň vstupních dveří. „Gusi? Jsi v pořádku?“

Tentokrát se nářek nedal přeslechnout. Henry v rychlosti odemkl a vstoupili jsme dovnitř. Když jsem Guse viděla naposledy, což bylo tak asi před třemi týdny, stál za plotem své předzahrádky a péroval dva devítileté kluky, kteří na ulici trénovali triky na skateboardu. Pravda, skateboardy dělají celkem hluk, přesto jsem žasla nad pozoruhodnou trpělivostí a shovívavostí, s jakou to hoši přijali. Kromě toho si myslím, že přebytečnou energii vybili mnohem lépe, než kdyby kupříkladu rozbíjeli okna nebo převraceli popelnice, čímž si krátili kluci dlouhou chvíli, když bylo devět mně.

Guse jsem zpozorovala o zlomek vteřiny později než

Henry. Starý pán upadl. Ležel na zemi na pravém boku, obličej bledý jako stěna. Vykloubil si rameno, takže mu pod kůží trčela klíční kost uvolněná z kloubu. Na sobě měl nátělník, který až příliš zdůrazňoval vystouplou lopatku připomínající pahýl křídla. Paže měl hubené a pokožku tenkou, téměř průsvitnou. Viděla jsem, jak se mu kolem lopatek vinou pletence žil, a temně fialové modřiny napovídaly, že má nejspíš poškozené šlachy či vaziva, což

dát dohromady mohlo trvat i pěkně dlouho.

Téměř jsem pocítila bolest, jako bych byla poraněná já.

V životě jsem třikrát někoho zastřelila, samozřejmě vždycky v sebeobraně, ale to neznamená, že se mi nemůže udělat šoufl při pohledu na kost vyboulenou pod kůží nebo jiný projev lidského utrpení. Henry přiklekl ke Gusovi a pokusil se ho zvednout na nohy, ale ten zařval tak strašně, že to Henry okamžitě vzdal. Postřehla jsem, že Gusovi vypadlo naslouchadlo a leží na zemi mimo jeho dosah.

Očima jsem našla telefon, staromódní přístroj z černého bakelitu s kulatým ciferníkem stojící na kuchyňském stole. Vytočila jsem 911 a posadila se na židli v naději, že mi přestane zvonit v uších. Jakmile se přihlásila dispečerka, popsala jsem jí problém a požádala o sanitku.

Nadiktovala jsem jí adresu, a když zavěsila, vrátila jsem se zpátky k Henrymu. „Říkala, že tu budou tak do sedmi až

deseti minut. Můžeme pro něj mezitím něco udělat?“

„Koukni se, jestli tady nenajdeš nějakou deku, aby se do něj nedala zima.“ Henry se na mě pozorně zadíval. „Jak jsi na tom? Nevypadáš zrovna nejlíp.“

„Jsem v pohodě. Neboj. Hned jsem zpátky.“

Gusův dům byl stejně rozvržený jako ten Henryho, takže jsem se rychle zorientovala a našla ložnici. Vypadalo to tam jako na smetišti, rozválená postel, všude poházené oblečení. Starožitný prádelník i vysoká úzká komoda byly zavalené krámy. Páchlo to tam zatuchlinou a nevyneseným odpadkovým košem. Z hromady peřin a polštářů jsem vytáhla deku a vrátila se s ní do obýváku.

Henry Guse opatrně přikryl a přitom si dával pozor, aby mu nezavadil o rameno. „Kdys upadl?“

Gus se na Henryho utrápeně podíval. Měl modré oči a prověšená spodní víčka jako baset. „Včera večer. Usnul jsem na gauči. Ve dvanáct jsem se probudil a vstal jsem, že vypnu televizi, jenže jsem o něco zakop. Ani nevím, co to bylo. Prostě jsem stál na nohou a najednou jsem ležel na zemi.“ Mluvil přidušeným, vyčerpaným hlasem. Zatímco si s ním Henry povídal, odběhla jsem do kuchyně a natočila z kohoutku sklenici vody. Celou tu dobu jsem předstírala, že nevidím nic z toho, co je kolem, protože v místnosti byl ještě větší svinčík než ve všech ostatních dohromady. Jak mohl někdo žít v takové špíně? V rychlosti jsem prohledala zásuvky kredence, ale čistou utěrku ani hadr jsem nenašla.

Cestou z kuchyně jsem ještě otevřela dokořán dveře na terasu v naději, že snad čerstvý vzduch alespoň trochu rozežene zatuchlinu, kterou tam bylo všechno nasáklé.

Sklenici s vodou jsem donesla Henrymu. Vytáhl z kapsy čistý kapesník, namočil ho do vody a přiložil Gusovi k vyschlým rtům.

Za tři minuty jsme uslyšeli houkat sanitku, která vjížděla k nám do ulice. Přistoupila jsem ke dveřím a dívala se, jak řidič zaparkoval ve druhé řadě aut a zezadu vyběhli dva záchranáři. Za sanitkou zastavilo ještě červené auto hasičů, z něhož vyskákalo pár dalších záchranářů. Rudě blikající majáky byly podivně synkopované, jako by se zadrhávaly. Otevřela jsem dveře a podržela je otevřené.

Dovnitř vběhli tři muži a dvě ženy v modrých halenách s páskami přes ruce. První muž nesl nezbytné vybavení, jež

mohlo dohromady vážit čtyři až pět kilogramů, včetně EKG, defibrilátoru a pulzního oxymetru. Jedna z žen nesla černou polstrovanou tašku, ve které, jak jsem věděla, byly léky a sada cévek.

Sebrala jsem se a šla zavřít a zamknout zadní dveře vedoucí na verandu. Pak jsem se uklidila dopředu na zápraží, kde jsem čekala, až budou záchranáři hotoví.

Mimochodem, při práci si museli nepříjemně otlačit kolena.

Přes předsíň ke mně doléhaly uklidňující hlasy zdravotníků a Gusovy nezřetelné odpovědi. Nechtěla jsem být u toho, až

ho začnou nakládat na nosítka. Ještě jeden jeho výkřik a resuscitovali by mě taky.

Za chvilku se ke mně připojil Henry a společně jsme zamířili na ulici. Na chodníku postávali zvědaví sousedé, které vyplašil náhlý příjezd záchranných vozidel. Henry prohodil pár slov s Mozou Lowensteinovou, která bydlela o dva domy dál. Vzhledem k tomu, že Gusova zranění nebyla smrtelná, mohli jsme spolu mluvit beze strachu, že nám uklouzne něco nevhodného. Trvalo dalších patnáct minut, než Guse naložili do sanitky. V té chvíli už měl zavedenou kapačku.

Henry odchytil řidiče, podsaditého tmavovlasého třicátníka, a ten nám pověděl, že Guse odvezou na ambulanci Nemocnice Svaté Teresy, které důvěrně přezdíváme „U svatej Terky“.

Henry prohlásil, že pojede v autě za nimi. „Jedeš taky?“

„Nemůžu. Musím do práce. Zavoláš mi?“

„Samozřejmě. Brnknu ti hned, jak se dozvím, jak to vypadá.“

Počkala jsem, dokud neodjela sanitka a dokud Henry nevycouval z příjezdové cesty, a teprve pak jsem sedla za volant.

Cestou do města jsem se stavila v jedné advokátní kanceláři, kde jsem si vyzvedla obsílku známou jako „Příkaz k prokázání věci“, která upozorňovala adresáta, že soud projednává změnu výše výživného, jež dotyčný platil na dítě svěřené do péče matky. Adresátem byl jistý Robert Vest, jemuž jsem začala ihned kamarádsky říkat „Bob“. Náš milý Bob se živil jako daňový poradce na volné noze, což

znamenalo, že pracoval doma. Bydlel v Colgate. V rychlosti jsem mrkla na hodinky, a jelikož bylo teprve pár minut po desáté, rozjela jsem se k němu v naději, že bude akorát sedět za stolem a úřadovat.

Našla jsem jeho dům, dojela pomalu na konec ulice, kde jsem to otočila, vrátila se a zaparkovala rovnou naproti.

Příjezdová cesta i parkovací místo byly prázdné. Naházela jsem si do tašky papíry a vyšla jsem po schodech na zápraží.

Ranní noviny na rohožce dávaly tušit, že milý Bob ještě nevstal. Nejspíš se to v noci trochu protáhlo. Zaklepala jsem a čekala. Uplynuly dvě minuty. Zaklepala jsem ještě jednou, poněkud důrazněji. Pořád nic. Nakoukla jsem dovnitř malým okénkem vpravo vedle dveří, dalo se dohlédnout až

úplně dozadu, do zšeřelé kuchyně, kde stál jídelní stůl.

Celkově dům působil nevlídně a zpustle. Vrátila jsem se do auta, poznamenala si datum a přesný čas svého pokusu a rozjela se zase zpátky do kanceláře.

3

SOLANA

Šest týdnů poté, co ta Druhá odešla z práce, dala výpověď i ona. Měla pocit, jako by právě složila maturitní zkoušku. Přišel čas dát sbohem nekvalifikované práci zdravotní asistentky a vyšvihnout se o příčku výš, začít si budovat kariéru praktické sestry. Nikdo to sice nevěděl, ale na světě bylo nyní o jednu Solanu Rojasovou víc. žila ve stejném městě a vedla téměř identický život. Santa Teresa připadala některým lidem malá, avšak nová Solana věděla, jak se střetu se svou jmenovkyní vyhnout. Poradila si už

dřív, navíc překvapivě snadno.

Nechala si na jméno Solany Rojasové vystavit dvě kreditní karty, ovšem na obě uvedla vlastní adresu. Dívala se na to tak, že používání řidičského průkazu té Druhé a provádění bezhotovostních plateb jejím jménem není podvod. Neměla v úmyslu kupovat si něco, co si nemohla dovolit. To vůbec. Složenky platila svědomitě, hned jak přišly. Sice možná nevyrovnala bezezbytku všechny, ale snažila se toho poplatit co nejvíc. Nemohla si dovolit přečerpat účet, jelikož si uvědomovala, že kdyby se dostala do minusu a banka pověřila vymáháním exekutora, vyšel by její podvod na světlo. To se nikdy nesmělo stát. Nesměla udělat nic, co by pošpinilo pověst té Druhé.

Jediný menší problém, na nějž narazila, spočíval v tom, že ta Druhá měla velmi výrazný a charakteristický rukopis, takže se téměř nedal napodobit její podpis. Solana to zkoušela, ale pořád se jí ten rozmáchlý klikyhák nedařil.

Bála se, že si toho všimne nějaká přehnaně komisní paní za přepážkou, porovná podpis s titěrnou reprodukcí na řidičáku a bude. Aby se vyhnula podezření, tak si vždycky před odchodem na nákupy natáhla na pravé předloktí ortézu, aby mohla tvrdit, že má syndrom karpálního tunelu, což v lidech vyvolávalo spíš lítost než pochybnosti o pravosti podpisu.

I přes to přese všechno měla už jednou namále, a sice v obchodním domě v centru. Vybrala si zbrusu nové ložní prádlo, jeden povlak na peřinu a dva na polštáře –, že si udělá radost, a zamířila s ním k pokladně. Pokladní zboží namarkovala, odstřihla bezpečnostní visačky, jenže když

uviděla jméno na kreditce, překvapeně k Solaně zvedla oči.

„To není možné. Jedna Solana Rojasová u mě platila, není to ani deset minut.“

Nová Solana se usmála a mávla rukou. „To se mi stává pořád. Jenom tady ve městě žijeme tři se stejným příjmením i křestním jménem. Všichni si nás pletou.“

„To si dovedu představit,“ poznamenala pokladní.

„Musí to být otrava.“

„Není to zas taková hrůza, spíš je to někdy komické.“

Pokladní se znovu podívala na kreditní kartu a příjemným hlasem povídá: „Můžu vidět nějaký průkaz?“

„Samozřejmě,“ přikývla Solana. Otevřela kabelku a začala se v ní přehrabovat. Náhle si uvědomila, že si nemůže dovolit dát pokladní kradený řidičák, když tady před chvilkou byla ta Druhá. Určitě už měla nový, a jestli si ho od ní pokladní náhodou vyžádala, mohla si všimnout, že mají nejen stejné jméno, ale i adresu.

Přestala štrachat v kabelce a zatvářila se zmateně. „Pro páníčka! Nemám peněženku. Asi jsem ji někde zapomněla.“

„Nakupovala jste ještě jinde?“

„A víte, že nakupovala! Teď si vzpomínám, že jsem peněženku vytáhla a položila na pult, když jsem si kupovala boty. Myslela jsem, že jsem si ji zase vzala, protože jsem z ní vytahovala kreditku, ale nejspíš jsem ji tam musela nechat.“

Pokladní se natáhla po telefonu. „Mileráda do oddělení obuvi zavolám. Nejspíš vám ji tam schovali.“

„Ale to nebylo tady. Nechala jsem ji v obuvi dole na křižovatce. No, co nadělám? Myslíte, že bych si to povlečení u vás mohla chvilku nechat a vrátit se pro ně? Zaběhla bych si pro tu peněženku.“

„Bez problému. Budu mít váš nákup tady u sebe.“

„Díky. Jste moc hodná.“

Odešla z obchodu a pro povlečení se už nevrátila.

Nakonec si ho koupila v supermarketu na hony vzdáleném od centra. Ta příhoda ji vyděsila víc, než si dokázala připustit. V následujících dnech o ní důkladně přemýšlela a nakonec dospěla k závěru, že je to opravdu příliš riskantní.

Tak se vypravila na matriku a nechala si vystavit kopii rodného listu té Druhé.

S tou zašla na evidenci řidičů a motorových vozidel a nechala si jako Solana Rojasová vystavit nový řidičský průkaz, tentokrát ovšem s vlastní adresou do Colgate.

Vycházela z toho, že na světě určitě bude víc Solan Rojasových, stejně jako existuje víc Johnů Smithů. Úřednici napovídala, že jí nedávno zemřel manžel, a tak se potřebovala naučit řídit. Kvůli novému řidičáku musela sice znovu napsat test a absolvovat zkušební jízdu s komisním policistou na zadním sedadle, ale obojí hravě zvládla.

Vyplnila a podepsala potřebné formuláře, nechala se vyfotografovat a na oplátku obdržela zbrusu nový řidičský průkaz, i když zatím jen dočasný, než jí v Sacramentu vyhotoví ten trvalý, který měl přijít poštou.

Když vyřídila tuhle věc, zaměřila se na další, možná ještě naléhavější. Sice měla peníze, jenže ty nebyly na normální živobytí. Byla to tajná rezerva, kterou si schovávala pro případ, že by někdy musela zmizet, jako že věděla, že na to jednou dojde. Teď potřebovala pravidelný příjem. Měla totiž syna, Tinyho, který na ní závisel. Práce byla bezpodmínečná nutnost. Proto den co den pročítala inzertní rubriky, jenže jí nepřálo štěstí. Větší zájem byl o strojaře, uklízečky a o pomocné dělníky než o kvalifikovaný zdravotnický personál, a to ji dohánělo k šílenství. Dala si takovou práci, aby se dostala tam, kde teď byla, a najednou se zdálo, že o její služby nikdo nestojí.

Dvě rodiny sháněly hlídání a chtěly někoho, kdo by u nich i bydlel. Ti z prvního inzerátu požadovali zkušenost s novorozenci a batolaty, druzí se zmiňovali o dítěti předškolního věku. V obou případech matka pracovala mimo domov. Co to bylo za matky, že pustily přes práh cizího člověka, jehož jedinou kvalifikací bylo, že umí číst?

Dnešní ženy nemají rozum. Chovají se, jako by mateřství bylo pod jejich úroveň, jako by to byla nějaká podřadná práce, která se dá hodit na krk prvnímu pobudovi z ulice. To je nenapadne, že si ranní noviny klidně mohl přečíst nějaký pedofil a večer u nich zaklepat a nastěhovat se pod jednu střechu ke své nejnovější oběti? Nemá vůbec smysl starat se o osobní doporučení a životopisy. Tyhle ženy jsou tak zoufalé, že vezmou každého, kdo bude vypadat jen trochu slušně a bude se umět jen trochu chovat. Kdyby Solana stála o to se někam nadlouho a za mizerný peníz zašít, určitě by se o práci ucházela. Jenže se poohlížela po něčem lepším.

Musela myslet na Tinyho. V tom malém bytě se mačkali už téměř deset let. Tiny se stával častým námětem diskusí jejích sourozenců, podle kterých byl rozmazlený, nezodpovědný a jenom s ní manipuloval. Původně dostal jméno Tomasso. Bohužel než přišel tenhle šestikilový cvalda na svět, rozšířila se jí v oblasti genitálií infekce, která ji připravila jednak o chuť na to mít další děti, jednak o schopnost je donosit. Tiny byl překrásné miminko, přesto pediatr, který ho bezprostředně po narození kontroloval, prohlásil, že je defektní. Nevybavovala si, jaké přesně použil označení, ale doktorovy chmurné informace stejně nebrala vážně. Ačkoli byl Tiny tak velký, neuvěřitelně tence plakal, asi jako když mňouká malé koťátko. Jinak se choval netečně, měl špatně vyvinuté reflexy a sníženou svalovou koordinaci. Nemohl správně sát a polykat, takže nakrmit ho byla značná svízel. Doktor měl za to, že mu bude lépe v ústavu, kde se o něho budou moci starat lidé, kteří jsou na podobné děti zvyklí. To však nepřicházelo v úvahu. To dítě ji potřebovalo. Bylo světlem a radostí jejího života, a jestli ho čekaly nějaké problémy, ona už přijde na to, jak se s nimi vypořádat.

Přezdívku „Tiny“ mu vymyslel jeden z jejích bratrů, když byl malému sotva týden. Od té doby mu nikdo neřekl jinak. Pro ni samotnou to byl miloučký „Tonto“, což jí k němu sedělo trochu víc. Stejně jako prosťáček Tonto ze starých westernů, byl i on bezmezně oddaný a věrný, ale trochu na obtíž. Dnes mu bylo pětatřicet, měl plochý nos, vpadlé oči a hladkou dětskou tvářičku. Tmavé vlasy nosil stažené do ohonu, takže bylo vidět, že má trochu níž

posazené uši. Nebyl právě bezproblémové dítě, ale ona mu obětovala celý život.

V době, kdy se ve zvláštní škole dostal na úroveň šesté třídy, vážil osmdesát kilogramů a lékař ho osvobodil z tělocviku. Byl hyperaktivní a agresivní, kdykoli se mu něco nedařilo, dostával záchvaty vzteku a destrukce. Základní školu sotva prolezl, protože trpěl dyslexií. Víc než jedna pedagogicko-psychologická poradkyně se vyjádřila v tom smyslu, že je možná chlapec mírně postižený, ale Solana se jim vždycky vysmála. Jestli se při vyučování nedokázal soustředit, proč hned vinit jeho? Chyba byla jistě na straně učitelky, která nedělala pořádně svou práci. Pravda, nemluvil úplně zřetelně, ale ona mu rozuměla bez problémů.

Dvakrát propadl, jednou ve čtvrté a podruhé v osmé třídě, a nakonec ho na střední škole vyloučili rok před maturitou, přesně v den jeho osmnáctých narozenin. Měl dost omezené zájmy i rozhled, navíc byl opravdu obrovský, což mu do jisté míry znemožňovalo najít si stálé zaměstnání, vlastně jakékoli zaměstnání. Měl sílu a uměl být užitečný, jenže na práci ve skutečnosti stavěný nebyl. živila ho a oběma to tak vyhovovalo.

Obrátila stránku a zadívala se na rubriku „Dočasná výpomoc“. Nejdřív ten inzerát neviděla, ale pak kdoví proč přelétla rubriku pohledem znovu. Téměř až u horního okraje narazila na desetiřádkový inzerát, v němž stálo, že se hledá kvalifikovaná sestra, která by se na částečný úvazek starala o pacientku trpící stařeckou demencí a vyžadující odbornou péči. „Důvěryhodnost, spolehlivost, možnost vlastní dopravy,“ zněl výčet podmínek. O pravdomluvnosti se nikdo nezmiňoval. Na konci byla uvedená adresa a telefonní číslo. Napadlo ji, že než se tam osobně vypraví a bude se o práci ucházet, pokusí se zjistit víc. Vždycky si situaci radši předem zmapovala, aby se mohla v klidu rozhodnout, jestli to nebude ztráta času. Vzala do ruky sluchátko a vytočila uvedené číslo.

4

Ve tři čtvrtě na jedenáct mě čekala schůzka kvůli případu, který pro mě toho času představoval prioritu číslo jedna. Před týdnem mi zavolal advokát jménem Lowell Effinger, zastupující osobu obžalovanou z neúmyslného ublížení na těle, k němuž došlo před sedmi měsíci při srážce dvou osobních automobilů. Tehdy v květnu, bylo to ve čtvrtek těsně před Pamětním dnem, seděla Effingerova klientka, Lisa Rayová, za volantem svého bílého dodge Dart z roku 1973 a vyjížděla z univerzitního parkoviště. Odbočila vlevo, když to do ní napálila rozjetá dodávka a dost ji pomuchlala. Přivolali policii a sanitku. Lisa utrpěla ránu do hlavy, takže ji záchranáři prohlédli a doporučili jí, ať si s tím radši zajde na pohotovost ke „Svatej Terce“. Byla sice v šoku a rozčilená, ale návštěvu pohotovosti odmítla, nejspíš se jí nechtělo trávit hodiny čekáním, aby ji nakonec poslali domů s několika dobře míněnými radami a předpisem na mírné analgetikum. Paramedici jí tedy pověděli, jak pozná případný otřes mozku a že si má když tak zajít ke svému lékaři.

Řidič dodávky, jistý Miliard Fredrickson, byl mírně otřesen, jinak vyvázl bez zranění. Zato jeho manželka Gladys utrpěla poranění fůru, a tak ji převezli ke „Svatej Terce“, kde lékař z pohotovosti konstatoval otřes mozku, rozsáhlé pohmožděniny, poranění měkkých tkání na krku a v oblasti bederní páteře. Magnetická rezonance prokázala natržené šlachy na pravé noze a rentgen zase naštípnutou kyčel a dvě žebra. Gladys ošetřili a poslali za odborníky na ortopedii.

Lisa ještě týž den nehodu nahlásila na pojišťovně Fidelity a její agentka případ předala odhadkyni škod, s níž

jsem svého času seděla v kanceláři (vážně náhodička!). V

pátek, tedy den po nehodě, odhadkyně jménem Mary Bellflowerová Lisu kontaktovala a vyžádala si od ní čestné prohlášení. Policejní zpráva označila za viníka nehody ji, protože vyjížděla z parkoviště a měla tedy dát přednost.

Mary se vypravila na místo nehody a pořídila tam pár fotografií. Kromě toho vyfotografovala i obě nabouraná vozidla, aby měla zdokumentovaný rozsah škod, a vyzvala Lisu, ať si nechá odhadnout náklady na opravu v servisu.

Domnívala se sice, že auto už opravit nepůjde, ale potřebovala údaj do záznamu.

Čtyři měsíce nato Fredricksonovi Lisu zažalovali.

Kopii žaloby jsem viděla, a obsahovala tolik kritických bodů, že by si z toho každý normální občan pustil do kalhot.

Poškozená Gladys Fredricksonová údajně utrpěla „újmu na zdraví, síle a pracovní výkonnosti, dále závažná poranění s trvalými následky fyzického i psychického rázu, šok a emocionální otřes, jež poškozené měly i do budoucna přivodit těžké emocionální vypětí a duševní i fyzické strádání vedoucí ke ztrátě soustředění…“ bla, bla, bla.

„žalobkyně kromě jiného požaduje plnou náhradu stávajících i následných výdajů na zdravotní péči, ušlého zisku a všech ostatních nákladů a kompenzačních poplatků ve výši, kterou stanoví zákon.“

Právní zástupkyně navrhovatelky, Hetty Buckwaldová, se očividně domnívala, že nelidské utrpení její mandantky zmírní pouze milion dolarů a jeho dlouhá řada nul. Už jsem se s Hetty párkrát v životě setkala, rovněž u soudu, kde jsem ale byla kvůli něčemu, co s ní vůbec nesouviselo. Přesto musím říct, že když jsem odtamtud odcházela, doufala jsem, že se s ní nikdy nedostanu do křížku. Byla to menší, poněkud tělnatá padesátnice vyznačující se agresivním chováním a naprostou absencí smyslu pro humor. Nešlo mi do hlavy, jak se z nějaké ženské může stát taková kreatura. S

právníky, kteří stáli proti ní, jednala jako s onucí a v obžalovaném viděla hned někoho, kdo ze sportu žere děti.

Za normálních okolností by pojišťovna Fidelity pověřila případem některého ze svých právníků, jenže Lisa Rayová se domnívala, že lépe pochodí s vlastním advokátem. Odmítla se s žalující stranou dohodnout a najala si Lowella Effingera, protože se asi bála, že právník od pojišťovny by to mohl vzít jako rutinu nebo že by před Buckwaldovou dělal mrtvého brouka. Lisa Rayová tvrdila, že nehodu nezavinila, čímž se zcela rozcházela s policejní zprávou. Podle ní jel Miliard Fredrickson moc rychle a Gladys zase neměla zapnutý bezpečnostní pás, čili oba porušili kalifornské dopravní předpisy.

Složka, kterou mi předal Lowell Effinger, obsahovala kopie několika úředních dokumentů: žádost obžalované o vydání

policejní

dokumentace,

dodatečnou

žádost

obžalované o vydání policejní dokumentace, lékařskou zprávu vystavenou na pohotovosti a několik lékařských zpráv od doktorů, kterým se Gladys Fredricksonová postupně dostala do rukou. Dál jsem v deskách našla výpověď Gladys Fredricksonové a jejího manžela Miliarda; a výpověď obžalované Lisy Rayové. V rychlosti jsem si prošla policejní zprávu a letmo pročetla zápisy z výslechů.

Dost pozorně jsem si prohlédla fotografie a situační nákres zachycující vzájemnou polohu vozidel před a po srážce.

Důležitým se z mého pohledu jevil očitý svědek, který ještě na místě nehody podpořil tvrzení Lisy Rayové. Slíbila jsem Effingerovi, že to prověřím, načež jsem se s ním rozloučila a domluvila si rychlou dopolední schůzku s Mary Bellflowerovou.

Před vstupem do budovy pojišťovny Fidelity jsem se obrnila hroší kůží. Kdysi jsem tam totiž pracovala a bohužel jsem se s firmou nerozešla v dobrém. Ne že by bylo o co stát, seděla jsem v kanclu a vyšetřovala případy žhářství a neoprávněných nároků na životní pojistku. Mary Bellflowerová tehdy u Fidelity teprve začínala. Bylo jí čtyřiadvacet, právě se vdala a za hezkou tvářičkou skrývala bystrý mozek. Dnes měla o čtyři roky zkušeností víc a byla radost s ní jednat. Když jsem si sedala, zapátrala jsem na jejím stole po rámečcích s fotografiemi manžela Petera a dětí, které mu mohla mezitím porodit. Nikde nic. Říkala jsem si, co se asi stalo s jejími plány na rodinu, ale nechtěla jsem vyzvídat, tak jsem radši rychle přešla k věci.

„No, tak jak to vypadá?“ nadhodila jsem. „Nemyslíš, že to Gladys Fredricksonová hraje?“

„Bohužel asi ne. Kromě jasně prokazatelných poranění, nalomená žebra, naštípnutá kyčel a natržené šlachy, je tady ještě poškození měkkých tkání, které bývá vždycky svízelné.“

„To všechno z toho, že do sebe ťukli nárazníkem?“

„Obávám se, že ano. Tyhle drobné nehody můžou mít závažnější následky, než si myslíš. Pravý nárazník Fredricksonovy dodávky narazil zleva do Lisina auta tak prudce, že to u obou vozidel vyvolalo rotaci. Ťukli se navíc ještě jednou, když Lisin pravý zadní nárazník narazil do levého zadního nárazníku dodávky.“

„Nějakou představu bych měla.“

„Dobře. Doktory, co psali ty zprávy, známe; už jsme s nimi jednali dřív a nemyslím, že by nám lhali nebo si schválně řekli o víc peněz. Kdyby Lisu neobviňovala i policie, položili bychom se do toho mnohem víc. Tím nechci říct, že snad nebudeme bojovat, ale je jasné, že chyby se dopustila ona. Už jsem pojistnou událost odeslala do centrální evidence, takže na to za chvilku mrknou na Úřadě pro prevenci zločinů v pojišťovnictví. Jestli se navrhovatelka ráda soudí, budou ji mít v databázi. Jo, a mimochodem –a fakt si nemyslím, že to s tímhle případem souvisí –, Miliard Fredrickson měl před léty nehodu a vyvázl s trvalým postižením. Tady se někomu škaredě lepí smůla na paty.“

Dál Mary prohlásila, že si myslí, že Gladys vysoudí pár set tisíc dolarů, prý bez náhrady nákladů na zdravotní péči, to je dohoda, k níž se jí Fidelity pokusí přimět pod pohrůžkou soudního řízení před porotou se všemi případnými následky.

„Sto tisíc místo milionu dolarů? To je tedy slušná sleva,“ já na to.

„Dělá se to tak vždycky. Právníci schválně požadují nehorázné odškodné, takže to nakonec vypadá, kdovíjak jsme z toho nevybruslili.“

„Ale proč se vůbec chtít dohodnout? Co kdybyste si stáli za svým? Třeba by ta ženská nakonec ustoupila. Jak víš, že nenadsazuje?“

„Možné to je, ale nezdá se mi to pravděpodobné. Je jí třiašedesát a trpí nadváhou, což je vždycky spíš ke škodě.

Vzhledem k tomu, kolik času tráví u doktorů, chiropraktiků a na rehabilitacích, plus všechny ty léky, co užívá, nejspíš vůbec nechodí do práce. Její doktor uvažuje o trvalé pracovní neschopnosti, to znamená o invalidním důchodu, což je pro nás o důvod ke starostem víc.“

„Co dělá? Nevšimla jsem si, že by to někde stálo.“

„Někde to tam je. Vede účetnictví několika menším firmám.“

„To nezní moc lukrativně. Kolik vydělává?“

„Pětadvacet tisíc dolarů ročně, aspoň podle toho, co říká. Nemusí podávat daňové přiznání, ale podle právní zástupkyně to může doložit fakturami a dalšími účty.“

„A co vlastně tvrdí Lisa Rayová?“

„Viděla přijíždět jejich dodávku, ale připadalo jí, že má dost času, aby se připojila na hlavní, zvlášť když dal Miliard Fredrickson pravý blinkr a zpomalil. Vjela tedy do silnice a pak už si jen pamatuje, jak se na ni řítí dodávka. Miliard má za to, že nejel víc než dvacet kilometrů v hodině, jenže ani to není pomalu, když si představíš, že to do tebe touhle rychlostí napálí půl druhé tuny. Lisa viděla, že se to stane, ale už neměla kam ujet. Miliard přísahá, že to bylo jinak.

Tvrdí, že hned dupnul na brzdy, jenže Lisa mu tam vlítla tak rychle, že srážce s ní už nedokázal zabránit.“

„A co ten svědek? S tím jste mluvili?“

„No, vlastně ne. A to je právě to. Nepřihlásil se a Lisa nám toho o něm moc neřekla. ‚Starší bělovlasý pán v hnědé kožené bundě,‘ víc toho z ní nevypadlo.“

„To si ten policajt, co přijel na místo nehody, nezapsal jeho jméno a adresu?“

„Ne, a ani nikdo další. Vlastně mluvil jen s Lisou a zmizel, než přijela policie. Rozvěsili jsme po okolí cedulky a dali inzeráty do novin, ale zatím se nikdo neozval.“

„Zajdu za Lisou a dám ti pak vědět. Třeba si vzpomene na něco, co nás přivede na jeho stopu.“

„Naděje umírá poslední. Proces před porotou je noční můra. Skončíme u soudu a já ti garantuju, že se tam ta ženská dostaví na vozejku, kolem krku bude mít krunýř a na noze škaredou dlahu. Pak už bude stačit, aby jí ukápla slina, a má milion v kapse.“

„Je mi to jasný,“ přikývla jsem. Pak jsem se vrátila sem do kanceláře a pustila se do nezbytného papírování.

Ale teď si uvědomuji, že jsou dvě věci, které bych v této chvíli asi měla zmínit.

1. Namísto volkswagena brouka z roku 1974 nyní řídím forda mustanga s ruční převodovkou, které dávám přednost. Je to dvoudvéřové kupé vpředu se spojlerem, širokými závodnickými pneumatikami a největšími „výdechy“ na přední kapotě, jaké kdy kdo na mustanga přimontoval. Pořiďte si ho, legendárního Bosse 429, a také se naučíte takhle mluvit. Můj milovaný bleděmodrý brouk totiž při posledním případu, na kterém jsem pracovala, skončil s čumákem zabořeným do hlíny, navíc na dně pěkně hluboké jámy. Měla jsem tu jámu zahrnout buldozerem a pohřbít ho tam, jenže pojišťovna trvala na tom, že ho mám vytáhnout, aby mi mohli říct, že je na odpis: jaké překvapení vzhledem k tomu, že přední kapota skončila zmuchlaná na úrovni předního skla, které leželo na zadním sedadle, tedy přibližně.

Mustanga jsem uviděla hned ten den v bazaru a okamžitě jsem ho koupila, protože se mi zdál jako stvořený pro sledování podezřelých osob v terénu. Kam jsem dala mozek? Má zářivě tyrkysovou barvu a já si přesto myslela, že bude krásně splývat s krajinou. Spadla jsem z višně!

První dva měsíce mě na ulici zastavoval každý třetí chlápek, aby si popovídal o osmiválcovém motoru s polokulovou spalovací komorou, starém známém „HEMI“, který původně vyvinuli pro automobilové závody Nascar.

Než jsem si stačila uvědomit, jak je to auto ve skutečnosti nápadné, zamilovala jsem se do něj a příčila se mi představa, že bych ho měla prodat.

2. Až uvidíte, kolik se na mě postupně sesypalo problémů, nejspíš se pozastavíte nad tím, proč jsem se včas neobrátila na Cheneyho Phillipse, mého „dočasně odloženého“ přítele, který pracuje u policie Santa Teresy.

Ono „dočasně odložený“ znamená „bývalý“, ale k tomu se dostanu za chviličku. Nakonec jsem mu stejně zavolala, jenže to už jsem v tom pěkně lítala.

5

Kancelář mám v přízemním domku, který má dvě místnosti a který si pronajímám celý, včetně mrňavé koupelny a kuchyňky. Stojí v zapadlé uličce v centru Santa Teresy a je to odtamtud kousek k budově soudu. Důležitější ale je, že platím nízký nájem. Podobné, vlastně stejné přízemní domky jsou v té ulici ještě dva, a ten můj stojí uprostřed; vypadají jako domečky Tří malých prasátek.

Majitelé se je snaží prodat, což znamená, že jakmile se najde kupec, budu si muset balit kufry.

Když jsme se s Cheneym rozešli, nepadla na mě přímo deprese, ale připadala jsem si dost použitě. Týdny jsem si nešla zaběhat. No, „běhání“ je v mém případě trochu přehnaný výraz, protože běh by měl mít správně rychlost vyšší než deset kilometrů za hodinu. To, co provádím já, by se dalo označit za „slow jogging“, který je jen o málo rychlejší než chůze, ale ne o moc.

Je mi sedmatřicet let. Řada žen, které jsem v životě poznala, si v tomhle věku pomalu začínala stěžovat, že jak stárnou, tak tloustnou, což jsem doufala, že mě nepostihne.

Musela jsem si nicméně přiznat, že mé stravovací návyky nejsou takové, jaké by být měly. Mám totiž k smrti ráda rychlé občerstvení, zejména to od McDonalda, po jejichž

„čtvrtlibráku se sýrem“ se vážně můžu utlouct. Současně s tím ani omylem nesním denně devět porcí čerstvého ovoce či zeleniny (ve skutečnosti mi to vychází tak na jednu, pokud se nepočítají hranolky). Jak se rozchod s Cheneym nevyhnutelně blížil, přistihla jsem se, že zajíždím k „drive-in“ okénku McDonalda častěji, než by bylo zdrávo.

Přišel čas odhodit depresi a vzít život zase pevně do ruky.

Proto jsem si ráno slíbila, že od zítřka začnu zase pravidelně běhat, jenže to jsem si slibovala každé ráno.

Párkrát zazvonil telefon, párkrát jsem něco někam načmárala, a bylo poledne. K obědu jsem si přinesla vaničku nízkotučného přírodního sýra s trochou salsy, která pálila tak, až mi z toho vytryskly slzy. Od okamžiku, kdy jsem vaničku otevřela, do chvíle, než jsem ji vyhodila prázdnou do koše, neutekly ani dvě minuty, trvalo to tedy dvakrát déle, než za jak dlouho spicnu „čtvrtlibrák se sýrem“.

Hodinu po poledni jsem se vypravila do advokátní kanceláře Kingman a Ives. Lonnie Kingman je můj právník, který mi poté, co mě vyhodili od pojišťovny Fidelity, pronajímal kancelář v jejich budově. Využívala jsem ji sedm let. Co se týče mého vyhazovu, nebudu zbytečně zacházet do podrobností. Prostě jsem se ocitla na dlažbě a Lonnie mi dal k dispozici jejich jednačku, kde jsem si mohla lízat rány a dát se zase do kupy. Přesně třicet sedm měsíců nato jsem si otevřela soukromou detektivní kancelář.

Nyní mě Lonnie najal, abych jistému Vinniemu Mohrovi z Perdida doručila soudní příkaz, zakazující mu přiblížit se k manželce, která ho obvinila z příživnictví, vyhrožování a fyzického násilí. Lonnie měl za to, že když

soudní příkaz doručím já, a ne uniformovaný pomocník šerifa, přijme to Vinnie s menšími protesty a snad i bez násilí.

„Jak moc je ten chlap nebezpečnej?“

„Je v klidu, dokud se nenapije. Pak ho ale vytočí sebemenší kravina. Uvidíš, jak to půjde… kdyby se ti něco nezdálo, klidně to zabal a vymyslíme jinou alternativu. Je svým způsobem galantní… nebo spíš má rád hezký holky.“

„Hm, já nejsem ani hezká, ani holka, ale dík za lichotku.“

Zkontrolovala jsem si papíry a ujistila se, že mám správnou adresu. V autě jsem si ještě jednou vzala k ruce podrobný Thomasův seznam ulic Santa Teresy a San Luis Obispa, včetně přilehlého okolí, nalistovala příslušnou stránku a našla Vinnieho ulici. Chvilku jsem se proplétala městem a na nejbližším nájezdu jsem se napojila na dálnici číslo 101. Provoz byl velmi mírný a cesta do Perdida mi trvala devatenáct minut namísto obvyklých šestadvaceti.

Není nic pěkného na tom tahat někoho k soudu, ale podle zákona se osobě obžalované v rámci trestního či občansko-právního sporu musí doručit úřední vyrozumění.

Doručovala jsem soudní obsílky, výzvy, předvolání, upomínky a další úřední oznámení, pokud možno z ruky do ruky, ačkoli se to dalo zařídit i jinak, poštou, když chtěl člověk zůstat celý.

Dům, který jsem hledala, stál na Calcutta Street ve středu Perdida. Šlo o ponuře působící stavbu se zelenou fasádou a kusem překližky natlučeným přes dominantní okno v průčelí. Kromě rozbitého okna ještě někdo (bezpochyby Vinnie) prokopl duté dvojité dveře, které vzápětí vytrhl z pantů. Několik strategicky rozmístěných prkének přitlučených hřebíky, většinou ke dveřnímu rámu, zcela znemožňovalo dveře používat. Zaklepala jsem, sehnula se a nakoukla dovnitř mezerou mezi prkny.

Chodbou jsem uviděla přicházet nějakého muže. Na sobě měl džíny s odranými koleny. Když se na své straně sklonil k díře ve dveřích, viděla jsem z něj jen hranatou bradu porostlou strništěm a spodní řadu křivých zubů.

„Co je?“

„Jste Vinnie Mohr?“

Zase zalezl. Zavládlo ticho, které po chvilce přerušila jeho nejasná odpověď.

„Záleží na tom, kdo se ptá.“

„Jmenuju se Kinsey Millhoneová. Nesu vám nějaké papíry.“

‚Jaký papíry?“ zeptal se sice nevrle, ale ne agresivně.

Dírou ve dveřích ke mně zvolna pronikaly výpary: kukuřičná whisky, cigarety a žvýkačka Juicy Fruit.

„Je to soudní příkaz. Zakazuje vám zneužívat, ohrožovat, vydírat či jinak obtěžovat vaši manželku.“

„Cože mi zakazuje?“

„Nesmíte se k ní přiblížit. Máte zakázáno kontaktovat ji telefonicky i poštou. Příští pátek je předběžné slyšení, kam byste se měl dostavit.“

„Hm.“

„Můžu vidět nějaký průkaz?“

„Cože?“ zarazil se.

„Třeba řidičák. Ten bude stačit.“

„Mám ho propadlej.“

„Jestli je na něm vaše jméno, adresa a fotografie, tak mi to nevadí.“

„Dobře.“ Chvilku se nic nedělo, načež dírou prostrčil řidičský průkaz. Poznala jsem tu jeho hranatou bradu, ale zbytek obličeje mě celkem překvapil. Byl docela fešák, možná trochu moc přimhouřené oči, ale co jsem já měla koho kritizovat, když sama na fotografii v řidičáku vypadám jako někdo ze seznamu hledaných osob FBI.

Povídám: „Co myslíte, otevřete mi, nebo vám to mám prostrčit dovnitř tou dírou?“

„Asi dírou. No to snad ne! Nevím sice, co vám navykládala, ale je prolhaná až na půdu. A beztak mě k tomu dohnala, takže bych to měl bejt spíš já, kdo někoho žaluje.“

„Svůj názor můžete povědět u soudu soudci. Třeba se přikloní na vaši stranu,“ podotkla jsem, srolovala papíry a prostrčila je otvorem dovnitř. Bylo slyšet, jak zašustily, když

se rozvinuly po dopadu na podlahu.

„No, co to je? Sakra! To, co tady stojí, jsem nikdy neudělal. Kde to jako vzala? To ona mě praštila, ne já ji.“

Vinnie ze sebe dělal oběť, což je stará dobrá osvědčená taktika všech uzurpátorů.

„Promiňte, ale s tím vám asi nepomůžu, pane Mohre, tak se opatrujte.“

„Jo, vy taky. Máte milej hlas.“

„Jsem úžasná. Díky za spolupráci.“

Po návratu do auta jsem si zapsala přesný čas návštěvy a počet kilometrů na tachometru.

Dojela jsem zpátky do Santa Teresy a zaparkovala u nejbližšího notářství. Několik minut mi trvalo, než jsem vyplnila místopřísežné prohlášení o doručení obsílky, které jsem podepsala a nechala notářsky ověřit. Ještě na notářství jsem použila fax a udělala si dvě kopie, které jsem donesla do soudní budovy. Tam jsem dokumenty okolkovala a originál nechala v podatelně. Jednu kopii jsem měla pro sebe a druhou pro Lonnieho, aby si ji založil.

Když jsem se vrátila do kanceláře, čekal mě na záznamníku vzkaz od Henryho. Byl krátký a nevyžadoval odpověď. „Ahoj, Kinsey. Je něco po jedné a právě jsem přišel domů. Doktor Gusovi nahodil zpátky to rameno, ale nakonec se rozhodli si ho tam nechat, aspoň dnes přes noc.

Nic si nezlomil, ale všechno ho bolí. Hned zítra ráno skočím k němu domů a trochu mu tam uklidím, aby ho po návratu nepřivítal ten svinčík. Kdyby ses chtěla přidat, budu rád. Ale nelámej to přes koleno. Jo, a nezapomeň přijít dnes po práci na koktejl. Všechno proberem.“

Mrkla jsem do kalendáře, ale ani jsem se nemusela dívat. Věděla jsem, že na úterní ráno nic domluvené nemám.

Zbytek odpoledne jsem proseděla za stolem a nic konkrétního nedělala. V pět hodin a deset minut jsem za sebou zamkla kancelář a vyrazila domů.

Na mém obvyklém místě před domem parkoval luxusní černý cadillac z roku 1987, a tak jsem musela chvilku kroužit kolem, než jsem asi o půl bloku vedle našla u obrubníku dostatečně velkou mezeru. Napasovala jsem do ní mustanga a vrátila se zpátky pěšky. Když jsem šla kolem toho cadillaku, všimla jsem si, že má na poznávací značce napsáno I SELL 4 U.1 Určitě to muselo být auto Charlottě Snyderové, což je Henryho poslední známost, s níž už dva měsíce udržuje takový ten typický vztah na dálku.

Je úspěšná realitní makléřka, což bylo vlastně první, co jsem se od Henryho dozvěděla, když s ní začal chodit.

Minula jsem Henryho zadní verandu a zapadla k sobě.

Doma na záznamníku mě žádný vzkaz nečekal a stejně tak se za dveřmi neválela ani žádná pošta, kterou by stálo za to otevírat. Trochu jsem se zušlechtila a osvěžila a za chvilku už jsem spěchala k Henryho zadním dveřím, abych se setkala s nejnovější ženou jeho života. Ne že by jich snad měl mnoho. Zájem o ženy se u Henryho projevil až v poslední době.

Loni na jaře zahořel pro učitelku výtvarné výchovy, která dávala hodiny kreslení na výletním parníku v Karibiku, kam si vyjel na dovolenou. S Mattie Halsteadovou, jak se ta žena jmenovala, mu to ale neklapalo.

Včas si to uvědomil a ze vztahu vycouval, jenže mu při tom nějak došlo, že by v životě, dokonce i ve svém věku, ženskou společnost uvítal. Na té plavbě se líbil více ženám a řekl si, že dvě z nich, bydlící v relativně rozumné vzdálenosti, kontaktuje. První se jmenovala Isabelle Hammondová a bylo jí osmdesát. Šlo o bývalou učitelku angličtiny ze Santa Teresa High.

Ještě dvacet let poté, co odešla do důchodu, tedy v době, kdy jsem tam studovala, o ní na škole kolovaly legendy. Milovala tanec a snad ještě radši četla. S Henrym si několikrát vyšli, jenže brzy dospěla k závěru, že chemie mezi nimi nefunguje. Isabelle toužila zahořet plamenem, a Henry v ní nedokázal vykřesat ani jiskru. Přesně tohle mu vpálila, a dost se ho tím dotkla. Vždycky věřil, že muž má ženu dobývat a kromě toho že dvoření by nemělo vybočit z mezí zdvořilosti a bontonu.

Isabelle byla od přírody dravec a zakrátko se ukázalo, že se k sobě ti dva nehodí. Podle mého názoru byla ta ženská pitomá.

A teď se na scéně objevila Charlotte Snyderová.

Bydlela pětadvacet mil směrem na východ, v přímořském letovisku Olvidado kousek za Perdidem. V osmasedmdesáti letech pořád ještě pracovala a nejevila sebemenší známky toho, že by mínila odejít do důchodu. Henry ji pozval k sobě domů na skleničku a pak na večeři do příjemné hospůdky na pláži zvané Emily’s. Mě pozval na skleničku také, abych mu tu ženu zhodnotila. Kdyby se mi Charlotte nelíbila, měla jsem mu to říct. Podle mě si ji měl zhodnotit sám, ale když

mě požádal o názor, má ho mít.

Dveře k Henrymu do kuchyně byly otevřené. Ve vstupu bránil pouze rám se sítí proti hmyzu, takže jsem zřetelně slyšela, jak se uvnitř smějí a povídají si. V nose mě polechtala vůně droždí, skořice a horkého cukru, takže mi bylo hned jasné, že Henry zase jednou oprášil své staré řemeslo a dal si tu práci a upekl skořicové rohlíčky. Než

odešel do důchodu, živil se jako pekař a cukrář, a co ho znám, nepřestává mě jeho pekařské umění uvádět v úžas.

Zaťukala jsem na rám dveří a on křikl, ať jdu dál. Jako vždycky se na rande vyfešákoval, takže vyměnil šortky za elegantní pláťáky, pantofle za sandály a k tomu si vzal košili s krátkým rukávem, blankytně modrou stejně jako jeho oči.

Na první pohled jsem Charlotte ohodnotila dost vysoko. Byla podobně jako Henry štíhlá a oblékala se s vytříbeným staromilským vkusem: tvídová sukně, bílá hedvábná halenka a přes ni žlutý svetřík s kulatým výstřihem. Jinak měla světle hnědé vlasy s nádechem dočervena, ostříhané nakrátko a vyčesané z čela. Neuniklo mi, že má chirurgicky vyhlazené vrásky kolem očí, což jsem ale v jejím případě nepřipisovala marnivosti. Ta žena se živila jako obchodnice, takže u ní stejně velkou výhodu jako zkušenost představoval i pěkný zevnějšek. Vypadala jako někdo, kdo z vás vymámí podpis smlouvy o smlouvě budoucí, ani se u toho nezapotí. Kdybych prodávala dům, zařizovala bych to přes ni.

Opírala se o kuchyňskou linku. Henry jí namíchal vodku s tonikem a sám si dal obvyklého Jacka Danielse s ledem. Při mém příchodu otevřel láhev chardonnaye, a jakmile nás s Charlotte představil, nalil mi skleničku. Na stole stály misky s oříšky, podnos se sýrem a slanými krekry, ozdobený tu a tam hroznem vína.

Obrátila jsem se na Henryho: „Dokud na to myslím, Henry, moc ráda ti zítra dopoledne pomůžu s tím úklidem u Guse.“

„Prima. Už jsem Charlottě o Gusovi vykládal.“

Charlotte poznamenala: „Chudák. Jak to bude zvládat, až ho pustí domů?“

„Na to se ptal i doktor. Nepustí ho, dokud nebude mít někoho, kdo by mu pomáhal,“ prohlásil Henry.

„Má nějaké příbuzné?“ zeptala jsem se.

„Moc ne, co jsem tak slyšel. Možná to bude vědět Rosie. Skoro každý týden s ní ztratí slovo, hlavně tedy proto, aby si postěžoval na všechny svý sousedy.“

„Zeptám se jí, až se s ní uvidím,“ nabídla jsem se.

S

Charlotte

jsme

pak

chvilku

„nenuceně“

konverzovaly, a když se řeč stočila na obchod s realitami, výrazně ožila.

„Říkala jsem Henrymu, jak v posledních letech vzrostl zájem o tyhlety starší domy. V kanceláři jsem se na odchodu, čistě ze zvědavosti, dívala, jaké jsou dnes ceny nemovitostí v téhle oblasti, a průměrná cena, podotýkám, že průměrná, je šest set tisíc. Rodinný dům, jako je tenhle, by se dal prodat přinejmenším za osm set, zvlášť jestli k němu patří ten podnájem.“

Henry se usmál. „Říká, že sedím na zlatým dole. V

roce 1945 jsem to tu koupil za sto padesát a myslel jsem, že skončím ve vězení pro dlužníky.“

„Henry mi slíbil, že mě tu provede. Doufám, že vám nebude vadit, když se teď na minutku na dvě vzdálíme.“

„Ale beze všeho. Jak je libo.“

Odešli společně z kuchyně a pokračovali přes jídelnu do obýváku. Slyšela jsem, kudy přesně domem procházejí; než došli do pokoje, který Henry používal jako pracovnu, byl už hovor vyloženě tlumený. Henry má ještě další dva pokoje, jeden s výhledem do ulice, jeden s výhledem dozadu na zahradu. Celkem dům disponuje dvěma koupelnami se záchodem a jedním samostatným záchodem hned za vstupními dveřmi. Bylo mi jasné, že Charlottě dům vychvaluje a vynáší, přesně jako se to dělá, když se licituje o cenu.

Když se zase vrátili do kuchyně, téma hovoru se stočilo z nemovitostí na ekonomické trendy. Charlotte dokázala mluvit o inflaci, o výnosech ze státních dluhopisů a o důvěře spotřebitelů, jako by to přednášela na univerzitě.

Mě to její sebevědomí trochu děsilo, ale říkala jsem si, že je to čistě můj problém, ne Henryho.

Dopili jsme a Henry odnesl prázdné skleničky do dřezu, zatímco Charlotte se omluvila a odskočila si na nejbližší toaletu. Henry se ke mně přitočil: „Tak co myslíš?“

„Líbí se mi. Je chytrá.“

„To je dobře. Působí mile a má přehled, vlastnosti, kterých si cením.“

„Já taky,“ přitakala jsem.

Když se Charlottě vrátila, měla o trochu výraznější rtěnku a čerstvě přepudrované tváře. Vzala si kabelku a společně se mnou vyšla ven, kde jsme počkaly, než Henry zamkne.

„Můžeme letmo nahlédnout k vám do bytu? Henry říkal, že přestavbu navrhoval sám, tak bych ráda viděla, jak se mu to povedlo.“

Protáhla jsem obličej. „Musela bych si tam nejdřív uklidit. Jsem od přírody pořádkumilovná, ale od rána jsem nebyla doma.“ Po pravdě řečeno jsem nechtěla, aby mi tam vizitýrovala a mohla si pak přičíst další částku k výsledné sumě, za niž by se dal Henryho dům prodat, kdyby se jí ho nedejbůh podařilo přemluvit.

„Jak dlouho už si to tu pronajímáte?“

„Sedm let. Okolí jsem si zamilovala a Henry je jako domácí senzační. Pláž je tamhle tím směrem, hned za křižovatkou, a do kanceláře mi to odsud trvá jen deset minut.“

„Ale představte si ty výhody, kdybyste bydlela ve vlastním domě!“

„Chápu, ale mám nepravidelný příjem a nechci mít na krku hypotéku. A starosti s údržbou a daněním mileráda přenechám Henrymu.“

Charlotte se na mě divně podívala, byla příliš zdvořilá, než aby nahlas vyjádřila pochybnosti, které v ní má krátkozrakost vyvolala.

Když jsem odcházela, už se zase s Henrym bavili.

Mluvila o nájemních domech, Henryho dům měl podle jejích slov stejnou tržní hodnotu jako trojdomek, který právě získala do prodeje v Olvidadu, kde bylo bydlení o něco levnější. Byty v něm prý sice potřebovaly trochu předělat, ale kdyby je zrenovoval a pak pronajal, přišel by si na slušné peníze, které by pak mohl investovat do něčeho jiného.

Musela jsem se ovládnout, abych nezačala křičet na poplach.

Upřímně jsem doufala, že se od ní Henry nenechá přemluvit k nějaké hlouposti.

Možná že mi nebyla tak sympatická, jak jsem si původně myslela.

6

Za normálních okolností bych ten večer zašla do hospůdky k Rosie, která je hned za křižovatkou. Rosie je Maďarka a podle toho také vaří, což znamená, že sází především na kysanou smetanu, knedlíky, štrúdly, husté polévky, rozměklé nudle a zelí na všechny způsoby, plus na kostky hovězího či vepřového masa, které dusí několik hodin v kdovíčem a podává s křenovou pastou, co po ní slzí oči. Doufala jsem, že Rosie bude vědět, jestli má Gus Vronský tady poblíž nějaké příbuzné, a pokud ano, že mi na ně dá kontakt. S přihlédnutím k mému novému cíli stravovat se vyváženě a racionálně jsem se rozhodla rozhovor s Rosie odložit na chvíli, až budu po jídle.

K večeři jsem měla celozrnné sendviče s burským máslem a kyselou okurčičkou a hrst kukuřičných nachos, které se určitě dají počítat mezi dnes tak populární cereálie.

Dala bych ruku do ohně za to, že burské máslo obsahuje sto procent tuku, ale to z něj pořád nedělá méně hodnotný zdroj bílkovin. Navíc určitě někde na světě existuje nějaká kultura, která pokládá chleba s máslem a kyselými okurčičkami za zeleninu. Jako dezert jsem vleže na gauči uzobávala hroznové víno, zatímco jsem tesknila po Cheneym Phillipsovi, se kterým jsem vydržela dva měsíce.

Jo jo, stálost není právě moje nejsilnější stránka.

Cheney byl roztomilý, ale na tom se vztah postavit nedá, a se mnou je to těžké, to taky vím. Vychovávala mě staropanenská tetička, která mě vedla k nezávislosti tak, že mi každou sobotu a neděli dala dolar a vyhnala mě ven, ať se nějak zabavím. Naučila jsem se jezdit autobusem z jednoho konce města na druhý a dokázala jsem se dostat dvakrát za sebou do kina na jeden lístek. Jenže teta nebyla moc společenská, a z toho důvodu se mi vždycky, když se mám s někým „sblížit“, potí dlaně a dochází mi dech.

Postřehla jsem, že čím déle chodím s Cheneym, tím častěji se přistihuji při fantaziích o Robertu Dietzovi, který se mi už dva roky neozval. Z toho jsem vyvodila, že asi dávám přednost mužům, kteří jsou v jednom kuse pryč.

Cheney byl policajt. Měl rád akci, rychlé tempo a společnost jiných lidí, zatímco já jsem spíš samotářská. Společenská konverzace je pro mě utrpení a skupiny o libovolném počtu lidí ze mě vysávají energii.

Cheney byl ten typ, který rozjede fůru projektů, ale nedokončí ani jeden. Celou dobu, co jsme byli spolu, měl podlahy přikryté starými prostěradly a vždycky to u něho bylo cítit schnoucím malbytem, ale štětec jsem ho tedy vzít do ruky neviděla. Ze dveří měl vymontované veškeré kování, což znamenalo, že když chtěl člověk přejít z jedné místnosti do druhé, musel strčit prst do otvoru pro kliku a pořádně zabrat. Za dvoumístnou garáží mu stál na špalcích malý náklaďák. Odnikud na něj nebylo vidět, takže si aspoň nestěžovali sousedi; opodál se však povaloval zrezivělý francouzský klíč, na který pršelo už tak dlouho, že se kolem něj zvolna rozpíjel rezavý otisk.

Osobně mám ráda věci uzavřené. Dokonce i otevřená dvířka kredence mě dovedou dohnat k šílenství. Vyhovuje mi plánování. Potřebuji se předem připravit a neponechávám nic náhodě, zatímco Cheney se stylizuje do role volnomyšlenkáře a fatalisty, který čeká, co mu život přinese.

Já nakupuji impulzivně, zatímco on když má něco koupit, potřebuje týden na průzkum trhu. Baví ho uvažovat nahlas, jenže mě unavují nekonečné debaty o něčem, co je mi lhostejné. Lišíme se zkrátka ve věcech, o kterých nemíníme diskutovat. Nakonec jsem ho přiměla k tomu si promluvit, což bylo tak bolestné, že už to podruhé neudělám. Pořád nevěřím, že jsem ho ranila tak moc, jak se tváří. Svým způsobem se mu muselo i ulevit, protože ty stále častější třenice mu nemohly být o nic příjemnější než mně. Teď, když jsme se rozešli, jsem zase měla krásně ticho v hlavě, vrátil se i pocit soběstačnosti a zmizely společenské závazky. Nejlepší na tom všem ale bylo, že jsem se mohla klidně převalit v posteli, aniž bych do někoho narazila.

V sedm patnáct jsem se zvedla z gauče a odnesla do koše na odpadky ubrousek, který jsem použila místo talíře.

Přes rameno jsem si hodila tašku a sako, zamkla jsem za sebou dveře od bytu a vydala se línou chůzí do hospůdky k Rosie. Její podnik je kombinací restaurace, hospody a obecní nálevny s domáckou atmosférou. Říkám „domáckou“, protože tam rozhodně nikdo nic nerozjíždí ve velkém stylu. Barpult vypadá jako kterýkoli jiný barpult v kterémkoli jiném podniku, zepředu opatřený mosazným brlením, vzadu řadami lahví kořalky na policích před zrcadlem. Na stěně naproti visí vypreparovaný mečoun se suspenzorem na „meči“. Suspenzor tam odhodil a nechal viset jeden z bujarých fanoušků sportovních přenosů, které Rosie po zralé úvaze přestala svým hostům pouštět.

Podél dvou stěn se táhnou otřískané boxy stlučené z překližky, jejíž původně světlá dřevěná dýha už dávno ztmavla. Ostatní stoly a židle mají punc garážových výprodejů, mišmaš umakartových desek, pochromované oceli a nestejně dlouhých nohou. Naštěstí je v podniku dost chabé osvětlení, které kdejakou vadu na kráse schová.

Vzduch tam čpí pivem, smaženou cibulí a těžko popsatelnou směsicí maďarského koření. Novinkou je absence cigaretového kouře, neboť Rosie loni v podniku zakázala kouřit.

Jelikož byl teprve začátek týdne, pijanů se trousilo jen pomálu. Nad barovým pultem visela televize, kde běžel bez zvuku pořad Kolo štěstí. Namísto abych si sedla do svého obvyklého boxu vzadu, vyhoupla jsem se na barovou stoličku a čekala, kdy se z kuchyně vyřítí Rosie. Její manžel William mi nalil skleničku chardonnaye a přisunul mi ji po barovém pultu. Stejně jako jeho bratr Henry je vysoký, ale chová se víc škrobeně. Prostě je to ten typ, co si potrpí na naleštěné polobotky, zatímco Henry nosí radši pohodlné sandály.

William měl svlečené sako a kolem zápěstí ovinuté ubrousky připevněné gumičkami, aby si neušpinil manžety sněhobílé košile.

Pozdravila jsem: „Ahoj, Williame! S tebou jsem nemluvila už celou věčnost. Jak se pořád vede?“

„Trochu mě pobolívá na prsou, ale infekci horních cest dýchacích se, doufám, vyhnu,“ oznámil mi na úvod, vytáhl z kapsy kalhot krabičku a hodil si do pusy nějaký prášek.

„Zinkové pastilky.“

„No to je tedy něco,“ kvitovala jsem to uznale.

William byl sběratel lehčích chorob, jejichž průběh však velmi pozorně sledoval pro případ, že by se z nich vyvinulo něco těžšího. Nebylo to s ním už tak špatné jako kdysi, ale byl pořád první, kdo věděl, co se komu stalo nebo jakou chytil nemoc.

„Slyšel jsem, že Gus je na tom teď bídně,“

poznamenal.

„Až na pár modřin a pohmožděnin mu nic není.“

„Nebuď si tak jistá,“ odsekl William. „Když člověk takhle upadne, můžou z toho být i komplikace. Může se zdát, že je v pořádku, ale jak ulehne do postele, dostane zápal plic. Další riziko je krevní sraženina, a to nemluvím o stafylokokové infekci, která tě může schvátit úplně stejně.“

Stačilo, aby William luskl prsty, a optimismus, který jsem v souvislosti s Gusem pociťovala, byl ten tam. Z jeho pohledu byl Gus teoreticky i prakticky mrtvý, přitom Rosie Williama z jeho hypochondrie už vcelku vyléčila. Její kulinářské experimenty byly totiž tak těžko stravitelné, že spolehlivě odsunuly na vedlejší kolej všechny možné vymyšlené choroby. Přesto měl William pořád sklony k depresím a nic mu neudělalo takovou radost jako pravý a nefalšovaný pohřeb. Kdo by se na něj ale zlobil? V jeho věku by musel mít srdce z kamene, aby při pohřbu dalšího čerstvě zesnulého vrstevníka malinko nepookřál.

„Spíš si dělám starosti, jak to bude, až se Gus vrátí domů,“ podotkla jsem. „Pár týdnů se o sebe nebude moci starat.“

„Ne-li dýl.“

„No právě. Doufali jsme, že by Rosie mohla vědět o někom z rodiny, kdo by se uvolil o něj na tu chvíli pečovat.“

„Na příbuzenstvo bych nespoléhal. Tomu chlapovi je už osmadevadesát.“

„Stejně jako tobě a ty máš naživu ještě čtyři sourozence, přičemž třem z nich je přes devadesát.“

„Jenže my máme tuhej kořínek. Gus Vronský většinu života kouřil. Vlastně kouří pořád, jak všichni víme.

Nejlepší bude zkusit nějakou pečovatelskou službu s docházkou ke klientovi, jako je třeba Asociace domácích sester.“

„Myslíš, že si připlácí na zdravotní pojištění?“

„To pochybuju. Nejspíš nevěřil, že se dožije tolika let, aby ho uplatnil, ale řekl bych, že mu zdravotní péči hradí Medicaid nebo Medicare.“

„Taky myslím.“

Lítačkami z kuchyně vyšla v té chvíli Rosie, zadkem napřed. V každé ruce nesla talíř s večeří, na jednom ležel smažený vepřový řízek se zelnými závitky a na druhém maďarský vepřový guláš s vaječnými nudlemi. Donesla objednávky pijanům sedícím u stolu na druhém konci lokálu. Byla jsem si jistá, že tam seděli a nasávali už od poledního a Rosie jim tu baštu možná nesla v naději, že po ní trošku vystřízliví a nepřijdou domů tak opilí.

Vrátila se k nám na bar a já ji v rychlosti obeznámila s tím, jaké nám Gus dělá starosti.

„Má praneteř,“ vypadlo z ní okamžitě. „Léta ho nenavštívila, takže ho má ráda asi jako vosinu v zadku.“

„Vážně? Má neteř? No to je fajn. Bydlí tady ve městě?“

„V New Yorku.“

„To mu moc nepomůže. Doktor ho nepropustí, dokud se nenajde někdo, kdo by se o něj staral.“

Rosie nad tím mávla rukou. „Dejte ho do domova pro seniory. Tak jsem to udělala já se svojí sestrou…“

William se naklonil nad barpult. „… která krátce nato zemřela.“

Rosie ho ignorovala. „Mají to tam hezké. Je to na rohu Chapel a Missile.“

„Co ta jeho neteř? Máš nějakou představu, jak bych se s ní mohla spojit?“

„Její jméno je napsané v knížce, co má Gus ve stole.“

„No vida, tomu říkám posun,“ zaradovala jsem se.

Když mi v úterý v šest hodin ráno zazvonil budík, vysoukala jsem se pracně z postele a vklouzla do sportovních bot značky Sauconys. Spala jsem v teplákové soupravě, aby mi můj nově zavedený ranní rituál nedal tolik práce. Když jsem si čistila zuby, podívala jsem se na sebe do zrcadla a propadla jsem zoufalství. Přes noc se mi z vlasů udělal nahoře na hlavě takový zvláštní kokon, který jsem musela namočit a uhladit dlaní.

Zamkla jsem dveře bytu a přivázala si klíč ke tkaničce boty. Prošla jsem brankou, zastavila se a začala provádět strečink kolenních šlach, čistě pro případ, že by to někoho zajímalo. Pak jsem zamířila na Cabana Boulevard, kde jsem se napojila na cyklistickou stezku, po níž jsem se rozeběhla podél pláže, kterou jsem měla po pravé ruce. Za těch pár týdnů, co jsem ranní běh vynechávala, začalo slunce vycházet nějak pomaleji, takže v tak brzkou ranní hodinu halilo svět o poznání větší šero. Oceán vypadal zasmušile a potemněle a zvuk příbojových vln tříštících se o břeh vyvolával kdoví proč pocit chladu. Pár kilometrů od břehu se táhla řada ostrůvků, taková zubatá černá kontura na obzoru.

Obvykle bych cestou o ničem nepřemýšlela, jenže když jsem doběhla na křižovatku se State Street, podívala jsem se vlevo a uvědomila si, že světlo pouličních lamp ubíhajících ve dvou řadách dozadu na mě působí zvláštně konejšivě. Na ulicích ještě nikdo nebyl a výklady obchodů nesvítily, já však přesto poslechla svůj instinkt, nechala jsem pláž za zády a zamířila do centra Santa Teresy, ležícího deset bloků na sever.

Na ulici jménem Lower State Street je vlakové nádraží, půjčovna jízdních kol a obchod Sea & Surf, kde prodávají surfovací prkna, bikiny, šnorchly a další potápěčské vybavení. O pár domů dál jsem potkala obchod s tričky a dva laciné hotýlky. Ten lepší z nich, Paramount, býval ve čtyřicátých letech oblíbeným rekreačním zařízením, kam jezdily vlakem hvězdy z Hollywoodu. Stál kousek od nádraží a měl dokonce i bazén zásobený vodou z místních horkých pramenů. Bazén nicméně zavřeli, protože dělníci zjistili, že do přívodního potrubí prosakují toxické chemikálie z nedaleké čerpací stanice, která už delší dobu nefungovala. Hotel změnil majitele a nové vedení se snažilo vrátit Paramountu bývalý lesk a slávu. Úspěšně proběhla vnitřní rekonstrukce a teď se začal stavět nový bazén.

Veřejnost se prý neměla ostýchat nahlédnout na staveniště dírami v ohradě, která kolem něho vyrostla. Jednou ráno jsem se tam také zastavila, že se podívám, ale viděla jsem jen hromady suti a kus odlomené mozaiky z malých dlaždiček.

Běžela jsem dál a nechala za sebou dalších deset bloků.

Pak jsem to otočila a zaměřila se na své okolí ve snaze odvést pozornost od sténajících plic. Chladný ranní vánek působil příjemně. Obloha ztratila uhlově černý nádech a zbarvila se do popelavě šedé. Když jsem měla už skoro odběháno, zaslechla jsem prosvištět po kolejích nákladní vlak, který z dálky houkal. Ozvalo se rozverné cinkání závor na přejezdu, které se začaly spouštět. Počkala jsem, až vlak přejede. Napočítala jsem šest krytých vagonů, jeden vagon s cisternou, jeden s mrazicím boxem, devět vezoucích nové automobily, tři otevřené vagony naložené kládami, jeden prázdný a konečně služební vůz. Když vlak zmizel z dohledu, zamířila jsem vycházkovým tempem domů s tím, že než obejdu těch pár bloků, krásně vychladnu. Spíš jsem ale byla ráda, že mám běhání z krku.

Ani jsem se nesprchovala, protože jsem si říkala, že na úklidovou brigádu, která mě čeká, můžu klidně přijít zpocená. Popadla jsem gumové rukavice, pár houbiček a nejrůznější čisticí prostředky, a všechno jsem to naházela do umělohmotného kbelíku. Ještě jsem přidala roli papírových utěrek, několik hadrů, jádrové mýdlo a černé pytle na odpadky. Takhle vyzbrojená jsem zamířila k Henrymu a čekala na verandě, kdy se objeví. No, není nad nebezpečný a dobrodružný život soukromého očka!

Jakmile Henry vyšel ze dveří, vydali jsme se společně ke Gusovu domu. Henry celý dům nejprve prošel, aby zhodnotil situaci, pak se vrátil za mnou do obýváku a začal sbírat kdovíkolik týdnů staré noviny poházené po podlaze.

Co se mě týkalo, stála jsem tam a prohlížela si vnitřní zařízení. Závěsy byly moc krátké a čtyřmístná sedací souprava (gauč a tri křesílka) na sobě měla takový ten neurčitý potah ve stylu „jedna velikost padne všem“.

Všechny stoly byly z umakartu, který měl vypadat jako mahagonové dřevo. Už jen být v tom pokoji člověka odrazovalo.

První úkol, který jsem si přidělila, bylo prohledání Gusova psacího stolu s roletou, v němž se měl ukrývat adresář, který jsem také brzy našla, v šuplíku s psacími potřebami, hned vedle klíčů s cedulkou „PITTS“ na kroužku.

Vzala jsem klíče do ruky. „Co je tohle? Nevěděla jsem, že má Gus od tebe klíče.“

„No ovšem. Stejně jako já mám klíče od něj. Věř tomu nebo ne, nebýval vždycky takový mrzout. Kdysi mi vybíral poštu a zalejval kytky, když jsem jel za ‚přízní‘ do Michiganu.“

„Překvapením zřejmě nebude konec,“ poznamenala jsem a vrátila se k rozdělané práci, zatímco Henry vzal nakupené papíry a odnesl je do kuchyně, kde je vyhodil do smetí. Účty za domácnost měl Gus vytříděné, zaplacené složenky v jedné přihrádce, nezaplacené ve druhé. Ve třetí přihrádce jsem našla šekovou knížku, dvě spořitelní knížky a výpisy z bankovního účtu, vše přetažené gumičkou.

Mimochodem, dohromady by to dalo asi dost slušnou sumu.

No tak dobře, ty cifry jsem docela pečlivě prostudovala, ale poznámky jsem si nedělala. Na běžném účtu měl něco ke dvěma tisícům dolarů, dalších patnáct tisíc měl na první spořitelní knížce a dvacet dva tisíc na té druhé. A to nemuselo být zdaleka všechno. Připadal mi totiž jako ten typ, který zašívá paklíky stodolarovek do podhlavníku, vkládá bankovky mezi stránky knížek a má řadu dalších účtů, na které vůbec nesahá. Pravidelné vklady patrně pocházely ze sociálního pojištění nebo mohlo jít o penzi, která mu chodila poštou.

„Hele, Henry? Čím se Gus živil, než odešel do důchodu?“

Henry nakoukl z chodby do dveří.

„Pracoval u dráhy, ale to bylo ještě na Východě.

Možná že u společnosti L&N, ale co přesně dělal, to netuším. Proč se ptáš?“

„Našetřil si docela dost peněz. Sice netvrdím, že je přímo boháč, ale má na to, aby si žil mnohem líp než

takhle.“

„Nemyslím si, že čistotnost se nějak váže na peníze.

Našlas ten adresář?“

„Jo, přímo tady. A v něm má jediná osoba newyorskou adresu: Melanie Oberlinová. To bude asi ta jeho neteř.“

„Tak proč jí rovnou nezkusíš zavolat?“

„Myslíš?“

„Co by ne? Zavolej jí klidně tady odsud, na jeho účet.

Já se mezitím vrhnu na kuchyň. Až to vyřídíš, můžeš si vybrat mezi ložnicí a koupelnou.“

Vytočila jsem číslo, a jak je dnes zvykem, na druhém konci mi to nezvedla živá lidská bytost. ženský hlas, který se ozval ze sluchátka, sice tvrdil, že je Melanie, příjmení ovšem neudal. A prý že nemůže přijmout hovor a moc ji to mrzí. Na to, jak se dušovala, zněla na můj vkus trochu moc rozverně. Stručně jsem ji seznámila s tím, že její prastrýc Gus upadl, načež jsem nadiktovala své jméno a telefonní číslo domů i do kanceláře a požádala ji, aby se mi ozvala.

Adresář jsem si strčila do kapsy s tím, že kdyby se dlouho neozývala, zkusím jí zavolat ještě jednou později.

Také jsem si prošla dům, stejně jako předtím Henry. V

chodbě v přízemí to páchlo zatuchlinou a myšími bobky, a dost možná i myší mrtvolkou, od loňska tiše vysychající v dutině ve stěně. Ve druhém pokoji se kupily neoznačené lepenkové krabice a starý nábytek, některé kusy i dost kvalitní. Ve třetím pokoji skončily podle všeho věci, které ten starý blázen nedokázal vyhodit. Až do stropu se tam tyčily štosy balíků novin převázaných provázkem, a tvořily úzké uličky, rozvržené tak, aby šlo snadno najít třeba přílohu z nedělních novin z prosince roku 1964, kdyby ji náhodou někdo potřeboval. Dál tam měl prázdné lahve od vodky, plata konzerv s potravinami a balenou vodu, jako kdyby mělo přijít obléhání. Staré rámy od bicyklů, dvě zrezivělé sekačky, krabici s dámskými střevíci a tři přenosné televizory s teleskopickými anténami a obrazovkami velikosti oken v letadle. Do staré dřevěné přepravky naházel nářadí. Pod hromadami odloženého šatstva byla pohřbená rozkládací pohovka. Na konferenčním stolku stál naskládaný celý jídelní servis ze zeleného skla z období krize.

Napočítala jsem celkem osmnáct obrazů ve zdobných rámech, stojících opřených u jedné stěny. Pár jsem jich namátkou obrátila, abych se podívala, co na nich je, ale nevěděla jsem, co si o nich mám myslet. Námětově se dost lišily: krajinky, portréty, jedna váza s okázalou, leč vadnoucí kyticí, jeden stůl obtěžkaný ovocem a stříbrným nádobím, kde na kraji ležela mrtvá kachna s ohnutým krkem a hlavou visící dolů. Olejové barvy na většině obrazů za léta natolik ztmavly, že dívat se na ně připomínalo pohled ven špinavým oknem. V umění se moc nevyznám, takže jsem si na Gusovu sbírku nemohla utvořit názor, tedy až na tu mrtvou kachnu, která podle mého mínění svědčila o značně pochybném vkusu.

Nakonec jsem se pustila do koupelny, protože jsem si říkala, že bude nejlepší mít ji co nejdřív z krku, jelikož tam to vypadalo nejhůř. Odpoutala jsem se od pocitů, stejně jako při ohledání místa činu v případu vraždy. Zhnusení je na nic, když má člověk udělat nějakou práci. Následující dvě hodiny jsme proto soustředěně drhli a utírali, oprašovali a vysávali. Henry vyklidil ledničku, což vyneslo dva velké černé pytle na odpadky plné neidentifikovatelných zbytků plesnivějícího jídla. Na poličkách v kredenci se kupily další konzervy s jídlem, jenže měly vyboulená dna a hrozilo, že co nevidět explodují. Henry naplnil myčku nádobí, nastavil program a spustil ji, zatímco já naplnila špinavým prádlem pračku a také ji uvedla do chodu. Povlečení jsem nechala ležet na hromadě v koupelně, než se vypere první várka.

V poledne jsme měli hotové všechno, co se dalo zvládnout. Teď, když byla opět nastolena vláda pořádku, na mě snad ještě víc dolehlo, jak depresivně dům působí. Mohli jsme se tam dřít do úmoru a výsledek by vypadal více méně pořád stejně, omšelost, zanedbanost, smutek z nenaplněných snů visící ve vzduchu. Zavřeli jsme dům a Henry dovalil k obrubníku dvě velké popelnice. Oznámil mi, že se jde domů umýt a pak skočí do supermarketu, aby obnovil Gusovy zásoby potravin. Potom zavolá do nemocnice a poptá se, jak to vypadá s Gusovým propuštěním. Já jsem šla domů, dala si sprchu a oblékla se do „pracovního“, to znamená, že jsem si jako obvykle vzala džíny.

Rozhodla jsem se podniknout druhý pokus o doručení obsílky Bobu Vestovi. Tentokrát, poté co jsem zaparkovala, přešla ulici a zaklepala u jeho dveří, jsem zaznamenala, že na zápraží leží místo jednoho výtisku novin dva. To nevěstilo nic dobrého. Čekala jsem, protože co když

jsem náhodou přišla, zrovna když seděl na záchodě, trencle u kotníků? Jak jsem tam tak stála, všimla jsem si na konci verandy kočičího škrabadla. Jeho kobercový potah byl netknutý, jelikož zdejší kočka si zcela zjevně radši brousila drápky tak, že cupovala rohožku. Na špinavém kočičím pelíšku ležela souvislá vrstva chlupů, prachu a bleších vajíček, ale rozhodně ne kočka.

Doloudala jsem se ke schránce na dopisy a nakoukla dovnitř: samá nevyžádaná pošta, katalogy, pár složenek a časopisů. Zastrčila jsem si to všechno pod ruku, došla po trávě k sousednímu domu a zazvonila na zvonek vstupních dveří. Přišla mi otevřít asi šedesátiletá žena s cigaretou v ruce. Šířila kolem sebe zvláštní odér, směsici smažené slaniny a javorového sirupu. Na sobě měla nátělník a tříčtvrteční plátěné kalhoty, paže hubené a šlachovité, a kalhoty jí visely na kyčlích jako na ramínku.

„Dobrý den,“ začala jsem. „Nevíte, kdy se vrátí Bob?

Poprosil mě, abych mu vybírala schránku. Myslela jsem, že přijede včera, ale koukám, že noviny si pořád ještě nevyzved.“

žena otevřela rám se sítí proti hmyzu a podívala se na Bobovu příjezdovou cestu za mnou.

„Jak na vás přišel? Mně řek jenom, abych zaopatřila kocoura; o poště nepadlo ani slovo.“

„Třeba vás s tím už nechtěl obtěžovat.“

„To teda nechápu proč. Se vším ostatním mě obtěžuje, a vůbec mu to problémy nedělá. Ten kocour si myslí, že tady snad bydlí, když se o něj starám. Nebožák prašivá. Je mi ho líto.“

Tím, že zanedbává kocoura, si to u mě Bob moc nevyžehlil. Měl by se stydět.

„Neříkal vám, kdy se vrátí?“

„Říkal, že dneska odpoledne, tedy jestli jste ochotná tomu věřit. Někdy mi tvrdí, že bude pryč jenom dva dny, i když moc dobře ví, že to bude týden. Kdoví proč si myslí, že kratší nepřítomnost mi bude míň vadit.“

„No jo, znám Boba,“ poznamenala jsem a zamávala ve vzduchu poštou. „No nic, nechám mu to přede dveřmi.“

„Jestli chcete, vezmu to k sobě.“

„Díky. To je od vás hezké.“

Pozorně se na mě podívala.

„Je mi do toho putna, ale nejste náhodou ta nová krasotinka, co o ní poslední dobou pořád vykládá?“

„To rozhodně ne. Mám dost problémů i bez něho.“

„Fajn. To jsem ráda. Nevypadáte jako jeho typ.“

„A to je?“

„Takovej ten typ, co odsud vidím odcházet většinu rán, zpravidla tak kolem šestý.“

Po návratu do kanceláře jsem brnkla Henrymu, který mě informoval, jak se od včerejška vyvinula situace.

Ukázalo se, že se doktoři rozhodli nechat si Guse v nemocnici ještě o den déle, jelikož měl vysoký tlak a nízký počet červených krvinek. Vzhledem k tomu, že Gus byl stále pod vlivem léků tlumících bolest, zůstalo na Henrym, aby jeho jménem jednal se sociální pracovnicí, která měla na starosti jeho propuštění. Společně zvažovali, jaké má Gus možnosti následné péče, až ho pošlou z nemocnice domů.

Henry se nabízel, že mi vysvětlí, jak přesně a v jaké míře hradí následnou péči Medicare, ale bylo to příliš nezáživné, než abych to pobrala. Pominu-li zúčastněné strany A a B, mělo vše ostatní zjevně třípísmenné zkratky: CMN, SNF, PPS, PRO a DRG.* A pořád se to zamotávalo a zamotávalo.

Vzhledem k tomu, že jsem s danými institucemi měla mít co do činění až tak za třicet let, mi všechny ty informace připadaly jednoduše nezajímavé. Měly nicméně ďábelsky složité vysvětlivky, navržené tak, aby pacienta spíše zmátly, než mu cokoli objasnily.

Podle všeho existovala nějaká směrnice, která určovala, kolik peněz nemocnice vydělá v případě, že si pacienta ponechá určitý počet dnů, a o kolik peněz přijde, pokud jej hospitalizuje jen o den déle. Guse sice vykloubené rameno bolelo, měl ho nateklé a ochromovalo ho, nicméně úředně nespadalo mezi závažná poranění, takže měl nárok maximálně na dva dny nemocniční péče. Nestál o to nárok uplatňovat, avšak nemocnice nemínila ponechat nic náhodě.

Ve středu Guse od „Svatej Terky“ převezli do ústavu odborné zdravotní péče známého pod zkratkou SNF.

* CMN = Certificate of Medical Necessity (Potvrzení o nutnosti zdravotní péče); SNF = Skilled Nursing Facility (Ústav odborné zdravotní péče); PPS = Prospective Payment System (Systém připojištění); PRO = Patient-Reported Outcomes (Prohlášení pacienta o zdravotním stavu); instituce a součásti systému zdravotnictví USA. Uvedené překlady jsou pouze orientační; pozn. překl.

7

Domov pro seniory jménem Kulatý vršek sídlil v přízemní cihlové budově postavené na desetiakrovém pozemku, který vršek v ničem nepřipomínal, ani kulatý, ani žádný jiný. Zaznamenala jsem jisté snahy o zmírnění bezútěšnosti okolní rovinaté zahrady, například ozdobné pítko pro ptáky a dvě železné lavičky, o které si leda ušpiníte zadek. Parkoviště mělo přímo oslnivě černý povrch a vznášel se nad ním pach, jako by ten asfalt právě položili.

Mrňavou předzahrádku pokrýval koberec z břečťanu, který se plazil také po bočních stěnách budovy, kolem oken až

nahoru na střechu. Za rok dům pohltí zelená džungle, prolétlo mi hlavou, promění ho v beztvarý pahorek připomínající ztracenou mayskou pyramidu.

Interiér vstupní haly byl vyvedený v základních barvách. Možná že staří lidé, podobně jako malé děti, umí ocenit povzbudivé účinky výrazných odstínů. Ve vzdálenějším rohu kdosi vybalil z krabice umělý vánoční stromek a skončil u toho, že do otvorů v „kmeni“ vsadil hliníkové „větve“, které působily asi stejně realisticky jako právě transplantované vlasy. V každém případě stromku zatím chyběly ozdoby a svíčky. A jelikož okny pronikalo dovnitř jen velmi málo světla, působilo to uvnitř dosti ponuře. U stěn stály navzájem propojené židle s pochromovanou konstrukcí a jasně žlutými umělohmotnými sedadly. Čistě z nutnosti se všude svítilo, jenže žárovky měly stejně málo wattů jako ty v laciných motelech.

Recepční seděla za přepážkou z matného skla, přesně za takovou, jakou uvidíte v recepci u doktora. Závěsný stojan na pohlednice nabízel různé brožurky, které Domov Kulatý vršek vykreslovaly jako nějaké úchvatné prázdninové letovisko. Jedna z ilustračních fotografií kupříkladu zachycovala dobře vypadající, čiperné staříky a stařenky, jak se spolu družně baví a hrají karty u stolu v zahradě. Na jiném snímku byla vidět místní kavárna, kde u stolků seděly dva chůze-schopné páry a svačily vybrané lahůdky. Já však při pohledu na to místo pomýšlela na pokud možno předčasnou a rychlou smrt.

Cestou jsem se stavila v supermarketu, kde jsem dobu stála před regálem s časopisy a bezradně na ně zírala. Jaké čtení tak asi mohlo pobavit vetchého staříka? Nakonec jsem koupila „nádražácký“ Model Railroader Magazine, jednoho Playboye a sešit s křížovkami. Kromě toho jsem sáhla ještě po extra velké čokoládové tyčince pro případ, že by byl na sladké a po nějaké toužil.

Nebyla jsem ve vstupní hale zase tak dlouho, ale vzhledem k tomu, že okénko v přepážce se pořád ne a ne otevřít, zaťukala jsem na sklo. Okénko vyjelo asi o deset centimetrů a z otvoru na mě vykoukla přibližně padesátiletá paní.

„Jé, promiňte, vůbec jsem si nevšimla, že tu někdo je.

Můžu pro vás něco udělat?“

„Ráda bych navštívila jednoho pacienta, pana Guse Vronského. Dneska ho měli přivézt.“

Zalistovala

v

příruční

kartotéce

a

někam

zatelefonovala. Volnou rukou si zakrývala mluvítko, takže jsem jí nemohla odezírat ze rtů. Když zavěsila, povídá: „Posaďte se. Někoho sem pro vás pošlou.“

Seděla jsem na žluté židli, z níž jsem měla výhled do chodby s řadami dveří po stranách. Dveře vedly do kanceláří vedení ústavu. Úplně na konci chodbu protínala další chodba. Jejich soutok střežila jako pevnost sesterna.

Předpokládala jsem, že v té vzdálené, kolmo orientované chodbě budou asi pokoje ležících pacientů. Aktivní a v rámci možností zdraví klienti museli bydlet v nějaké jiné části budovy. Dovtípila jsem se, že někde blízko bude jídelna, protože jsem poměrně silně cítila vůni vařeného jídla. Zavřela jsem oči a pokusila se takhle na dálku rozeznat, z čeho se pokrm skládá: bylo v něm maso (patrně vepřové), mrkev, kedlubna a ještě něco dalšího, nejspíš losos od včerejška. Představila jsem si vyhřívané nerezové „kádě“ s hotovým obědem: jednu až po okraj naplněnou slepicí na smetaně, druhou maštěnými oranžovými bataty a třetí bramborovou kaší, co v ní zlomíte vařečku a u krajů osychá. Oč byl v porovnání s tím horší „čtvrtlibrák se sýrem“? Při představě šlichty, která člověka čeká na sklonku života, jsem nechápala, proč bych si teď měla něco odpírat?

Někdy mezitím se v recepci objevila dobrovolnice středního věku oblečená do růžové haleny; když mě odváděla chodbou, neřekla ani slovo, i když dokázala mlčet neuvěřitelně laskavě.

Gus byl v polosoukromém pokoji, seděl vzpřímeně na posteli u okna a díval se ven, i když okno skýtalo výhled pouze na spodní stranu břečťanového porostu, na hustou spleť zdřevnatělých úponů s bílými kořínky, které vypadaly jako nohy stonožek. Ruku s vykloubeným ramenem měl zavěšenou v trojcípém šátku a pod županem jsem zahlédla několik modřin od toho, jak se při pádu potloukl. Pojištění Medicare mu nehradilo ani soukromou sestru, ani telefon, ani televizi.

Jeho spolubydlící ležel za závěsem, který visel kolem dokola lůžka na pojízdné konstrukci a nebylo skrz něj vůbec vidět dovnitř. V okolním tichu jsem jasně slyšela, jak ztěžka oddychuje, přičemž jeho dech připomínal něco mezi sípáním a vzdycháním. Přistihla jsem se, že počítám jednotlivé nádechy a výdechy, kdyby zničehonic ustaly a já mu musela poskytnout první pomoc.

Po špičkách jsem došla k lůžku Guse Vronského a hlasem, kterým mluvím na paní ve veřejné knihovně, jsem řekla:

„Dobrý den, pane Vronský! To jsem já, Kinsey Millhoneová, vaše sousedka odvedle.“

„Vím, kdo jste! Nespad jsem na hlavu.“ Gus mluvil úplně normálním hlasem, což znamenalo, že děsně hulákal.

Znepokojeně jsem se podívala na vedlejší postel a napadlo mě, jestli toho nebožáka náhodou ve spánku nekleplo.

V naději, že se Gus přestane vztekat, jsem postavila na noční stolek drobnosti, které jsem koupila. „Přinesla jsem vám kousek čokolády a pár časopisů. Jak se daří?“

„Není to snad vidět? Všechno mě bolí.“

„To si dovedu představit,“ poznamenala jsem.

„Nechte toho šuškání a mluvte jako normální člověk.

Jestli trochu nezesílíte hlas, neuslyším ani slovo.“

„Promiňte.“

„Promiňte je mi na nic. Než se mě zas zeptáte na nějakou pitomost, tak bych vás rád upozornil, že takhle sedím proto, že když si lehnu na záda, bolí to ještě víc.

Zrovínka teď mi to tadyhle tak vystřeluje, že mě z toho bolí celej člověk. Koukněte na tu modřinu, co mi udělali, když

mi odebírali krev! Museli mi jí vzít tak půl druhýho litru, protože s tím zaplnili čtyři dost velký zkumavky. Podle výsledků z laboratoře jsem chudokrevnej, jenže já žádný problémy neměl, dokud se ve mně nezačali šťourat.“

Dál jsem se tvářila chápavě, ale utěšování jsem vzdala.

Gus si znechuceně odfrkl. „Jeden den v týhle posteli, a záda mě bolej až hrůza. Jestli tady zůstanu ještě další noc, budu samá proleženina.“

„To byste měl říct spíš doktorovi nebo sestře.“

„Jakýmu doktorovi? Jaký sestře? Dvě hodiny tu nikdo nebyl. Navíc ten doktor je beztak idiot. Vůbec neví, o čem mluví. Co říkal o mým propuštění? Ať ho co nejdřív kouká podepsat, jinak se seberu a odejdu. Možná že jsem nemocnej, ale nejsem vězeň, tedy pokud stáří není zločin, jako že se v týhle zemi za něj považuje.“

„Se sestrou, co slouží tady na patře, jsem nemluvila, ale co nevidět tu bude Henry, tak se vám poptá. Volala jsem vaší neteři do New Yorku, aby věděla, co se děje.“

„Melanii? To je na nic, má moc práce a taky je zahleděná sama do sebe, než aby se starala o někoho, jako jsem já.“

„No, ve skutečnosti jsem s ní nemluvila. Nechala jsem jí vzkaz na záznamníku a doufám, že se mi brzy ozve.“

„Je k ničemu. Léta se za mnou nepřijela ani podívat.

Řek jsem jí, že ji škrtám ze závěti. A víte, proč jsem to nakonec neudělal? Protože to leze do peněz. Proč dávat stovky dolarů právníkovi za to, aby Melanie nedostala ani cent? Co by to mělo za smysl? Mám i životní pojistku, jenže strašně nerad něco řeším s pojišťovacím agentem, protože se mě vždycky snaží překecat do něčeho novýho. Kdybych se rozhod, že Melanie tu pojistku nedostane, musel bych tam místo ní napsat někoho jinýho. Nikoho jinýho už nemám, takže bych to moh dát leda na charitu. Jenže proč bych to dělal? Pracoval jsem tvrdě, abych ty peníze vydělal. Ostatní by měli koukat dělat to samý.“

„No jo, to je život,“ poznamenala jsem, jelikož mě nenapadlo nic lepšího.

Gus stočil oči k závěsu zakrývajícímu vedlejší lůžko.

„Co mu je? Měl by toho sípání radši nechat. Leze mi to na nervy.“

„Myslím, že spí.“

„Hm, to je teda bezohlednost!“

„Jestli chcete, můžu mu přimáčknout polštář na obličej,“ nadhodila jsem, a protože se nesmál, hned jsem dodala: „To byl jenom vtip.“ Přitom jsem mrkla na hodinky.

Už jsem s ním strávila skoro čtyři minuty. „Pane Vronský, nechcete ještě pro něco skočit, než budu muset běžet?“

„Ne, jen si běžte. K čertu! Připadá vám, že si akorát zbytečně stěžuju, ale vy znáte sotva půlku pravdy. Nikdy jste nebyla stará.“

„Jasně. Bezva. Uvidíme se.“

A prchla jsem, protože jsem s ním nechtěla strávit už

ani minutu. Vůbec jsem nepochybovala, že je tak protivný, protože je zraněný a má bolesti, ale nikdo po mně nemohl chtít, abych to snášela, navíc přímo v první linii.

Než jsem došla na parkoviště pro auto, cítila jsem se stejně podrážděná a zmatená jako on.

Řekla jsem si, že dokud jsem v téhle náladě, nebude od věci pokusit se znovu doručit obsílku Bobu Vestovi.

Zanedbávání kočky mu možná procházelo, ale bývalá manželka a vlastní děti byly něco jiného. Dojela jsem k jeho domu a zaparkovala na místě přes ulici jako posledně. Čistě ze zvyku jsem zkusila zaklepat na dveře, ale nic zvláštního se nestalo. Kde ten chlap jenom byl? Vzhledem k tomu, že to byl už můj třetí pokus, mohla jsem to s klidem rovnou zabalit a napsat místopřísežné prohlášení, že obsílku nebylo možné doručit. Cítila jsem ale, že jsem se dostala blízko, a nechtěla jsem to vzdávat.

Vrátila jsem se do auta a dala si oběd, který jsem si zabalila na cestu, celozrnný chléb se sýrem s olivami a papričkami pimento a k tomu hrozen vína, čili už druhou porci čerstvého ovoce za dva dny. Občas jsem nastartovala, zapnula topení a vyhřála vnitřek mustanga na milosrdnější teplotu. Historie se opakovala. Říkala jsem si, že když se Vest neukáže do dvou, odjedu. Pro další pokus se přece můžu rozhodnout vždycky.

V půl drahé a pět minut vjela do ulice stará nákladní dodávka a blížila se ke mně. Když odbočovala na Bobovu příjezdovou cestu, řidič se na mě podíval, a teprve pak zaparkoval. Dodávka i poznávací značka odpovídaly údajům, které jsem měla v papírech. A podle popisu jsem poznala, že se koukám na nefalšovaného Boba Vesta, jemuž

jsem měla doručit soudní obsílku. Než jsem se stačila pohnout, vystoupil z auta, vytáhl z korby naditý pytel a kráčel ke dveřím. Kde se vzal, tu se vzal, objevil se šedivý prašivý kocour a cupital za ním. Bob rychle odemkl a kocour ještě rychleji proklouzl dovnitř, dokud měl příležitost. Než se zavřely dveře, ohlédl se Bob ještě jednou mým směrem. To nebylo dobré znamení. Jestli získal podezření, že ho uhání soud, mohl si to snadno spojit a utéct zadem přes zahradu, aby se mi vyhnul. Kdybych ho dokázala nějak nenápadně přesvědčit, že mám zcela jiný důvod k tomu tam být, možná by ho ta paranoia trochu pustila a mně by se podařilo vlákat ho do pasti.

Vystoupila jsem z auta a otevřela kapotu. Chvilku jsem se s vážnou tváří „hrabala“ v motoru, načež jsem založila ruce v bok a zakroutila hlavou. Páni, tohle není práce pro holku, tyhlety špinavé velké motory! Ještě chvíli jsem počkala a pak jsem schválně hlučně kapotu zabouchla.

Přešla jsem na druhou stranu ulice a po příjezdové cestě jsem došla až k Bobově verandě. Zaklepala jsem na dveře.

Nic.

Zaklepala jsem tedy ještě jednou.

„Haló? Nerada vás obtěžuju, ale napadlo mě, jestli bych si od vás nemohla zavolat. Myslím, že mi vyplivla baterka.“

Přísahala bych, že stál těsně za dveřmi a pozorně mě poslouchal, stejně jako jsem se já s uchem přilepeným na dveřích snažila zaslechnout jeho. Nic se nedělo.

Ještě jednou jsem zaklepala a asi po minutě jsem se vrátila k autu. Seděla jsem za volantem a zírala na dům.

Kupodivu se otevřely dveře a z nich na mě vykoukl Vest.

Natáhla jsem se do přihrádky na straně spolujezdce, jako že hledám manuál od výrobce. Měl by vůbec sedmnáct let starý mustang manuál? Když jsem se zase ohlédla zpátky, Bob scházel po schodech z verandy a mířil ke mně. A do prdele!

Čtyřicet let, prošedivělé skráně, modré oči. Obličej mu brázdilo několik hlubokých vrásek, známek věčné nespokojenosti. Nevypadalo to, že je ozbrojený, což mi dodalo odvahy. Jakmile se ocitl v dosahu, stáhla jsem boční okénko a řekla: „Dobrý den. Jak to jde?“

„To jste byla vy, kdo na mě před chvilkou klepal?“

„Mhm. Doufala jsem, že bych si od vás mohla zavolat.“

„Co máte za problém?“

„Nejde mi to nastartovat.“

„Chcete, abych to zkusil?“

„No jasně.“

Postřehla jsem, že zavadil pohledem o obsílky ležící na sedadle spolujezdce, ale nejspíš si nevšiml razítka Nejvyššího soudu ani dlouhého výčtu stížností žalující strany, protože se ani nezarazil, ani se nedal zděšeně na útěk. Rychle jsem ty papíry přehnula a šoupla je do tašky, načež jsem vystoupila z auta.

Posadil se na sedadlo řidiče, ale místo aby otočil klíčkem v zapalování, položil ruce na volant a užasle zakroutil hlavou.

„Jednoho z těchhle krasavců jsem kdysi měl. Ježiši, Boss 429, král všech vopravdickejch bouráků, a já toho svýho prodal! Prodal. Sakra! Byl jsem blbec, že jsem to udělal. Pořád si za to rvu vlasy. Ani si nevzpomínám, na co jsem ty peníze tehdy potřeboval, asi na nějakou pitomost.

Kde jste ho objevila?“

„V bazaru na dolní Chapel Street. Koupila jsem ho z momentálního popudu. Neohřál se tam ani půl dne.

Bazarista říkal, že se jich moc nevyrobilo.“

„V roce 1970 to dělalo čtyři sta devadesát devět kusů celkem,“ vypadlo z Boba. „Motory 429 vyvinul Ford v roce 1968, krátce nato, co Petty začal vítězit na závodech Nascar s Hemi Belvederem 426. Pamatujete Bunkieho Knudsena?“

„Ani ne.“

„No jo, ten někdy tehdy odešel od GM a stal se novým šéfem u Forda. To on je překecal, ať do sériovejch mustangů a jaguárů začnou dávat čtyři sta dvacet devítky motory. Maj takový sání, že se musela posunout náprava a taky museli dát baterku do kufru. Nakonec se ty káry ukázaly jako prodělečný, ale Boss 302 a 429 jsou do dneška ty největší žihadla, co kdy kdo vyrobil. Kolik jste za něj dala?“

„Pět táců.“

Myslela jsem, že začne bušit hlavou o volant, ale naštěstí s ní jen zakroutil v pomalém a nanejvýš výmluvném gestu vypovídajícím o nezměrné lítosti.

„Neměl jsem se na to vůbec ptát.“ S těmi slovy otočil klíčkem v zapalování a motor okamžitě naskočil. „Musela jste to přechlastat.“

„Já hloupá! Jste moc hodný, že jste mi pomohl.“

„Ale, to nic,“ odtušil. „Kdybyste někdy to auto prodávala, víte, kde mě najdete.“ Vystoupil a postavil se stranou, abych mohla vklouznout za volant.

Vytáhla jsem z tašky papíry. „Nejste čistě náhodou Bob Vest?“

„To jsem. Známe se?“

Postrčila jsem oknem obsílku s dalšími dokumenty a poklepala mu jimi na ruku. Automaticky si to vzal.

„Neznáme. Mrzí mě, že to musím říct, ale jste předvolaný k soudu,“ vysypala jsem ze sebe, zatímco jsem si sedala za volant.

„Cože jsem?“ Podíval se na papíry, a když uviděl, co vlastně drží v ruce, řekl: „No jo, do prdele.“

„Jo, a mimochodem, měl byste se líp starat o kocoura.“

Když jsem přijela do kanceláře, zkusila jsem podruhé zavolat Gusově neteři. Jelikož mezitím uplynuly tři hodiny, doufala jsem, že už se stačila vrátit z práce. Telefon vyzváněl tak dlouho, že když to Melanie nakonec zvedla, úplně jsem se lekla. Stručně jsem jí zopakovala to, co jsem namluvila na záznamník. Připadala mi pěkně zmatená, jako že vůbec netuší, o čem to mluvím. Tak jsem si to dala repete s tím rozdílem, že jsem jí do detailu vysvětlila, kdo jsem, co přesně se stalo Gusovi, že ho přesunuli do pečovatelského domova a že potřebuje někoho, jmenovitě ji, kdo mu přispěchá na pomoc.

Řekla: „Vy žertujete.“

„To není tak docela reakce, v jakou jsem doufala,“ já na to.

„Bydlím skoro pět tisíc kilometrů daleko. Myslíte, že je to až tak naléhavý?“

„No, sice nekrvácí ani nic podobného, ale potřebuje pomoc. Někdo se tady toho musí ujmout. Opravdu není ve stavu, aby se o sebe staral.“

Její dlouhé mlčení napovídalo, že sdělení nestrávila, ani vcelku, ani po kouscích. Co to s tou holkou bylo?

„Co za práci děláte?“ vybafla jsem.

„Jsem výkonná ředitelka v reklamní agentuře.“

„Myslíte, že byste si o tom mohla promluvit se šéfem?“

„A říct co?“

„Říct mu –“

„Říct jí; je to žena…“

„Fajn. Tak ta to určitě líp pochopí. Bude schopná se vcítit do vaší nelehké situace. Gusovi je devětaosmdesát a vy jste jediná jeho žijící příbuzná.“

Přestala vzdorovat a začala se už jen zdráhat. „Máme v L. A. partnery. Nevím, jak rychle se mi to podaří zařídit, ale předpokládám, že někdy koncem týdne bych mohla odletět a v sobotu nebo v neděli za ním přijít na návštěvu. Co vy na to?“

„Když přijedete jen na otočku, moc ho nevytrhnete, tedy pokud ho necháte tam, kde je.“

„V domově pro seniory? To nezní tak úplně špatně.“

„Ale ano, zní. Nelíbí se mu tam.“

„Proč? V čem je problém?“

„Tak já to řeknu ještě jinak. Vůbec vás neznám, ale jsem si celkem jistá, že vy byste na takovým místě umřít nechtěla. Je tam čisto, i péče je perfektní, ale váš strýček prostě chce jít domů.“

„No jo, tak to má smůlu. Přece jste říkala, že se o sebe s tím ramenem a tak nedokáže postarat.“

„A o to právě jde. Budete muset najmout někoho, kdo o něj bude pečovat.“

„Nemohla byste to udělat vy? Určitě byste věděla, na koho se obrátit. Spíš než já. Já žiju v jiným státě.“

„Melanie, to je vaše starost, ne moje. Vždyť já ho sotva znám.“

„A co kdybyste se toho na pár dní ujala? Než najdu někoho dalšího.“

„Já?“ Odtáhla jsem sluchátko a nevěřícně se na něj zahleděla. Snad si nemyslela, že mě do toho uvrtá! Já jsem ten nejméně pečovatelský typ, co znám, a existuje i několik lidí, co by mi to dosvědčili. Párkrát v životě mě okolnosti přinutily o někoho pečovat, a třebaže jsem to vždycky nějak zvládla, rozhodně jsem se v tom nevyžívala. Tetička Gin měla dost zvláštní názor na bolest a utrpení, myslela si, že byly vynalezené jenom kvůli přilákání pozornosti.

Nesnášela, když si někdo stěžoval, že je nemocný, a takzvané smrtelné choroby považovala za výmysl. Byla o tom přesvědčená až do chvíle, než jí našli rakovinu, na kterou nakonec zemřela. Osobně takhle chladnokrevná nejsem, ale nemám k tomu daleko. Na mysli mi vytanuly injekční stříkačky a jehly a už už jsem myslela, že omdlím, když jsem si uvědomila, že se Melanie pořád ještě vymlouvá.

„A co ten soused, co ho našel a zavolal 911?“

„To jsem byla já.“

„Aha. Ale já myslela, že vedle něj bydlí takovej starej pán.“

„Asi myslíte Henryho Pittse. To je můj domácí.“

„Jo, přesně toho. Už si vzpomínám. Je v důchodu.

Strejda o něm mluvil. Neměl by ten čas na Guse dohlížet?“

„Vám to asi pořád ještě nedochází. Nepotřebuje někoho, kdo by na něj ‚dohlížel‘. Bavíme se tady o zdravotní sestře z povolání.“

„Proč se neobrátíte na sociálku? Přece musí existovat úřad, kde mají tyhle věci na starosti.“

„Jste jeho neteř.“

„Praneteř. Možná dokonce pra-pra,“ doplnila.

„Mhm.“

Odmlčela jsem se. Mohla do toho přispěchat s rozvernou frází na rozloučenou, ale neudělala to. Řekla: „Haló?“

„Nikam jsem neodešla. Jenom čekám, až od vás uslyším, co přesně hodláte udělat.“

„Tak jo. Přiletím tam, ale váš přístup se mi ani trochu nelíbí.“ Razantně zavěsila, nejspíš aby zdůraznila, co řekla.

8

V pátek jsem po večeři vyrazila s Henrym na Milagro vybírat vánoční stromek, v jeho případě děsně závažné rozhodnutí. Do Vánoc zbývaly pořád ještě dva týdny, jenže jak přijdou svátky „klidu a pokoje“, je Henry vždycky jako malý kluk. Ohrádka, kde stromky prodávali, nebyla ani moc velká, nicméně Henrymu připadalo, že tu mají čerstvější a pěknější stromky než na jiných prodejních místech, která zatím navštívil. Vzhledem k tomu, že zásadně nekupuje stromky nižší než metr osmdesát, měl na výběr z několika možností: jedle balzámová, jedle Fraserova, smrk pichlavý, jedle Nordman a jedle skotská a bělokorá. O jejich výhodách a nevýhodách zapředl dlouhou debatu s prodavačem. Smrk a norská a bělokorá jedle poměrně rychle opadávaly, zatímco neopadavá skotská jedle byla zase moc pichlavá. Nakonec se rozhodl pro tmavozelenou balzámovou jedli klasického tvaru s příjemně měkkými jehličkami. Voněla jako ráj houbařů (nebo jako čisticí prostředky značky Pine-Sol, podle toho, co se vám snáz vybaví). Prodavač jedli stáhl pevným motouzem, načež jsme ji donesli k Henryho dodávce a zcela nesystematicky ji připevnili k zahrádce tažným lanem a napínacími pavouky.

S jedlí na střeše jsme se zvolna sunuli po Cabana Boulevardu, vlevo vedle sebe temnou masu oceánu. Těžební věže čnící z vody na dohled od pobřeží blikaly, jako by se tam konala regata ropných tankerů. Blížila se osmá večer, takže všechny restaurace a motely na pobřeží vesele zářily.

Na křižovatce se nám naskytl pohled do State Street, která zářila vánočními dekoracemi, kam až oko dohlédlo.

Henry zajel na příjezdovou cestu a společně jsme stromek odvázali ze střechy. Popadl jedli za kmen dole, já přibližně uprostřed, a pak jsme se vrátili na ulici a zase nahoru po úzkém chodníčku k Henryho vstupním dveřím.

Henry ještě před odjezdem odsunul nábytek z kouta obývacího pokoje, aby udělal stromku místo. Když jsme ho vsadili do stojanu, utáhl Henry postranní šrouby a nalil vodu do zásobníku, který byl součástí stojanu. Dávno také snesl z půdy šest krabic s nápisem „VÁNOCE“ a ty teď naskládal vedle; v pěti byly do papíru zabalené vánoční ozdoby a šestá obsahovala velikánský pletenec elektrických svíček. „Kdy stromek ozdobíš?“

„Zítra odpoledne. Charlotte pořádá od dvou do pěti vánoční oslavu pro přátele, a až se rozejdou, chce se tu stavit. Samozřejmě se k nám můžeš připojit. Přichystám vaječný koňak, abychom se dostali do správné nálady.“

„Nechci vám dělat křena.“

„Neblázni. Přijdou i William s Rosie.“

„Už Charlotte viděli?“

„William jo, a plně mi ji schvaluje. Jsem ale zvědavý, jak na ni zareaguje Rosie. S tou to bude těžší.“

„K čemu ty rady a porady? Přece se ti buď líbí, nebo nelíbí.“

„Já nevím. Něco mě na té ženě znepokojuje.“

„A to je?“

„Nepřijde ti moc cílevědomá?“

„No, mluvila jsem s ní zatím jen jednou a vzbudila ve mně dojem, že je dobrá v tom, co dělá.“

„Je to složitější. Je vážně chytrá a přitažlivá, to je jasné, jenže se umí bavit jen o tom, co prodala, co prodá a co by mohla prodat. Onehdá po večeři jsme si vyšli na procházku a ona celou cestu počítala, za kolik by se daly prodat domy u nás v ulici. Už se je chystala jeden po druhém obejít a udělat majitelům nabídku, ale rozmluvil jsem jí to. Jsou to přece mí sousedé! Většina z nich je v důchodu a hypotéky má dávno splacené. A teď si vem, že by je přemluvila, ať dům prodají! Co myslíš, že by se stalo?

Skončili by s hromadou peněz, ale bez střechy nad hlavou, protože ceny nemovitostí jsou teď hrozně vysoké.“

„A co ona na to?“

„Vzala to celkem dobře a nechala si to rozmluvit, ale viděl jsem, jak jí to v hlavě pořád šrotuje.“

„Jde si za svým. To je vidět. Po pravdě řečeno, už jsem se bála, aby tě nepřemluvila, ať to tu prodáš.“

Henry rezolutně zakroutil hlavou. „To opravdu nehrozí. Mám tenhle dům moc rád a nikdy se ho nevzdám.

Pořád se mě snaží uvrtat do koupě toho nájemního domu, ale já vážně nemám zájem. Jednoho nájemníka už mám, k čemu by mi byli další?“

„Dobře, možná je trochu ambiciózní. To se ale nedá považovat za charakterovou vadu. Když se budeš takhle užírat, tak všechno pokazíš. Ale jestli to nevyjde, tak to prostě nevyjde, no.“

„Velmi filozofické,“ poznamenal. „Budu si to pamatovat a někdy ti to připomenu.“

„O tom nepochybuju.“

V půl desáté jsem se konečně dostala domů. Zhasla jsem venkovní světlo a pověsila sako na věšák. Už jsem se chystala uvelebit se se skleničkou vína a dobrou knížkou na gauči, když se ozvalo zaklepání na dveře. V tu hodinu bylo nepravděpodobné, že to bude podomní prodejce nebo nebožák roznášející laciné letáky zvěstující konec světa.

Vlastně jsem se dost divila, že k mým dveřím vůbec někdo zabloudil, protože zadní část Henryho zahrady neosvětlují pouliční lampy.

Rozsvítila jsem opět venkovní světlo a podívala se kukátkem ven, kdo to je. Na zápraží stála žena, kterou jsem v životě neviděla. Mohlo jí být něco přes třicet, měla poněkud bledý a hranatý obličej, tenké vytrhané obočí, na rtech jasně červenou rtěnku a husté rudohnědé vlasy stažené do uzlu, který jí seděl nahoře na hlavě. Oblečená byla ve strohém kostýmku, nicméně psací podložku ani kufřík s reklamními vzorky nedržela, tak mi od ní snad žádné nebezpečí nehrozilo. Když si všimla, že se na ni dívám kukátkem, usmála se a zamávala.

Zajistila jsem dveře řetízkem a pootevřela je.

„Ano?“

„Dobrý den. Jste Kinsey?“

„To jsem.“

„Já jsem Melanie Oberlinová. Neteř Guse Vronského.

Neruším?“

„Ale vůbec ne. Pojďte dál.“ Zavřela jsem dveře, odjistila řetízek a znovu je otevřela. „Pane jo! Tomu říkám rychlost. Mluvily jsme spolu teprve před dvěma dny.

Nečekala bych, že tu budete tak brzy. Kdy jste přijela?“

„Teď. Venku na ulici mám auto z půjčovny. Šéfce se nakonec cesta sem zdála jako skvělý nápad, takže jsem už

včera přistála v L. A. a od rána jsem jednala s klienty. Sem jsem se rozjela až v sedm večer. Pochvalovala jsem si, jak mi to báječně vychází, že nebude zácpa, jenže kousek za Malibu jsem stejně zůstala trčet na dálnici, protože se tam srazilo šest aut. Každopádně se moc omlouvám, že jsem vás takhle přepadla, ale až teď mi došlo, že vlastně nemám klíč od strejdova domu. Je nějaká možnost, jak bych se tam teď mohla dostat?“

„Henry má od Guse náhradní klíče a jsem si jistá, že ještě nespí. Skočím pro ně. Můžete počkat tady, jestli chcete, nebude mi to trvat dlouho.“

„Jé, to by bylo fajn. Díky. Nebude vadit, když si u vás dojdu na záchod?“

„Jako doma.“

Zavedla jsem ji do koupelny v přízemí, a zatímco si ulevovala, zaběhla jsem k Henrymu a zaťukala na prosklené dveře vedoucí dozadu na verandu. V kuchyni bylo zhasnuto, ale všimla jsem si, že vzadu v obýváku bliká puštěná televize. Už za chvilku se ve dveřích pokoje objevil Henry.

Rozsvítil v kuchyni, a teprve pak mi šel odemknout.

„Měl jsem za to, že sis chtěla užít večer v klidu doma,“

poznamenal.

„To chtěla, ale přijela neteř Guse Vronského a potřebuje klíče od jeho domu.“

„Momentíček.“

Nechal dveře dokořán a odběhl pro klíče, které měl v šuplíku v kredenci.

„Podle toho, jak jsi mi líčila ten telefonát, bych nečekal, že se tu objeví, natož sama a tak bleskově.“

„Ani já ne. Mile mě překvapila.“

„Jak dlouho se zdrží?“

„Ještě jsem se neptala, ale dám ti vědět. Stejně s ní asi budeš jednat spíš ty, protože já musím zítra brzy ráno do kanceláře.“

„V sobotu?“

„Obávám se, že jo. Čeká mě fůra papírování a na to potřebuju klid.“

Když jsem se vrátila k sobě, byla Melanie pořád ještě v koupelně, a soudě podle zvuku tekoucí vody si oplachovala obličej. Vytáhla jsem ze skříňky v kuchyni dvě skleničky a otevřela láhev chardonnaye Edna Valley. Nalila jsem každé z nás po dvou deci, a když Melanie vyšla z koupelny, podala jsem jí kromě klíčů od Gusova domu i sklenku vína.

„Doufám, že víno pijete. Dovolila jsem si vám nalít,“

prohodila jsem. „Posaďte se.“

„Díky. Po třech hodinách za volantem se napiju docela ráda. Myslela jsem, že řidiči v Bostonu jezdí hrozně, ale tady potkáte na silnicích ještě větší šílence.“

„Vy jste z Bostonu?“

„Více méně. Když mi bylo devět, přestěhovali jsme se do New Yorku, ale v Bostonu jsem chodila do školy a mám tam kamarády z univerzity.“

Usedla do jednoho z ředitelských křesel a zběžně se kolem sebe rozhlédla.

„Hezký. Tohle by se ve městě považovalo za palác.“

„Taky to palác je,“ usmála jsem se. „Jsem moc ráda, že jste přijela. Henry se ptal, jak dlouho se asi tak zdržíte.“

„Když všechno půjde hladce, tak do konce příštího týdne. Abych to maximálně zefektivnila, zavolala jsem do místních novin a podala si inzerát, který vyjde už zítra a bude vycházet celý příští týden. Otisknou ho v rubrice ‚Dočasná výpomoc‘, společník, soukromá ošetřovatelka a tak podobně, a pak ještě ‚Osobní oznámení‘. Nebyla jsem si jistá, jestli má strejda Gus záznamník, tak jsem nechala uveřejnit jeho adresu. Doufám, že to nebyla chyba.“

„Nevidím důvod, proč by měla. V tuhle roční dobu se zájemci asi zrovna nepohrnou. Hodně lidí odkládá shánění práce až po Vánocích.“

„No, uvidíme, jak to půjde. V nejhorším seženu někoho aspoň na chvíli. Omlouvám se za to, jak jsem reagovala, když jste mi zavolala. Strejdu Guse jsem léta neviděla, takže jste mě úplně vykolejila. Jakmile jsem se rozhodla, že poletím, věděla jsem, že dělám správně. A když

už mluvím o strejdovi, jak se mu daří? Ale na to jsem se asi měla zeptat ze všeho nejdřív.“

„Dneska jsem se za ním nedostala, ale Henry tam byl a říká, že se mu daří tak, jak se dalo čekat.“

„Čili jinak řečeno, v jednom kuse nadává a stěžuje si.“

„Přesně tak.“

„Říkalo se o něm, že i házel věcmi, když se dostal do ráže. Tedy aspoň kdysi.“

„Jak jste si vlastně příbuzní? Vím, že je váš strýček, ale přesné vztahy u vás v rodině neznám.“

„Je z matčiny strany. Její to byl prastrýc, což z něj nejspíš dělá mýho praprastrejdu. Máma umřela před deseti lety, a když pochovali i jeho bratra, zbyla jsem mu už jen já.

Hrozně si vyčítám, že jsem za ním tak dlouho nebyla.“

„No jo, ale to máte těžké, když žijete na Východním pobřeží.“

„A co vy? Vy tady někde máte rodinu?“

„Ne. Jsem taky sirotek, což je nakonec pro všechny zúčastněné asi nejlepší.“

Povídaly jsme si ještě asi patnáct minut, načež se podívala na hodinky.

„Fíha! Už radši půjdu. Nechci vás zdržovat, určitě si už

budete chtít jít lehnout. Dopoledne se tu stavím, abyste mi řekla, jak se dostanu do toho domova, ano?“

„Bohužel brzy ráno odcházím, ale vždycky můžete zazvonit na Henryho. Určitě vám rád pomůže. Spát asi budete vedle v domě, viďte?“

„No, doufala jsem v to, pokud ovšem myslíte, že by to Gusovi nevadilo.“

„Jsem si jistá, že by se nezlobil, ale asi bych vás měla varovat. Je to tam děsně ponurý. V rámci možností jsme mu uklidili, ale mně to pořád připadá ušmudlaný. Kdo ví, kdy Gus naposledy na něco sáhl.“

„Jak zlé to je?“

„Dost. Povlečení je sice čisté, ale matrace vypadá, jako by ji přitáhl od kontejneru. Navíc je hroznej vetešník, takže dva ze tří pokojů vůbec nejde používat, tedy pokud nehledáte skládku.“

„Vetešník? To je pro mě novinka. To dřív nedělal.“

„Tak teď to dělá. Sbírá všechno, nádobí, oblečení, nářadí, boty. Taky to vypadá, že má všechny výtisky novin za posledních patnáct let. V ledničce zase byly věci, co by z nich na člověka mohla klidně přeskočit nějaká choroba.“

Melanie se zakřenila. „Takže myslíte, že udělám líp, když zůstanu na noc někde jinde?“

„Myslím, že jo.“

„Beru vás za slovo. Jak těžký je tady najít v tuhle hodinu volnej pokoj v hotelu?“

„Neměl by to být problém. V tuhle roční dobu tu moc turistů nemíváme. Asi dvě křižovatky odsud je blízko sebe asi šest nebo sedm motelů. Když ráno běhám kolem, na většině svítí cedule ‚VOLNO‘.“

Možná že zapůsobilo to víno, těžko říct, ale najednou jsem si uvědomila, že jsem ve velmi přátelské náladě, i když

to samozřejmě mohlo být i z úlevy, že přijela. Stejně tak se mohlo stát, že nás osud svedl dohromady, aby se z nás staly nerozlučné kamarádky, ale to se zase tak často nestává. Ať už to pramenilo z jakýchkoli skrytých důvodů, zničehonic jsem sama sebe slyšela říkat: „Vždycky ještě můžete přespat tady. Přinejmenším dneska.“

Vypadala, že ji to překvapilo stejně jako mě.

„Vážně? To by bylo fajn, ale nerada bych vám byla na obtíž.“

Vzhledem k tomu, že už jsem jí to nabídla, nedalo se dělat nic jiného než ji ujistit, že to myslím upřímně, zatímco se dušovala, že by pro ni určitě nepředstavovalo problém vyrazit uprostřed noci do města shánět ubytování, i když se tomu zjevně chtěla vyhnout.

Nakonec jsem jí ustlala na rozkládací pohovce v obýváku. Koupelnu už znala, takže jsem jí jenom ukázala, jak se obsluhuje kávovar a kde najde obilné lupínky a misky.

V jedenáct večer šla na kutě a já vyšla po točitých schodech nahoru do své miniaturní ložnice. Vzhledem k tomu, že překročila několik časových pásem, zhasla lampičku mnohem dřív než já. Ráno jsem vstávala v osm, a než jsem se stačila osprchovat, obléknout a sejít dolů, byla už dávno pryč. Jako správná návštěva po sobě svlíkla povlečení a úhledně je složila a nechala ležet na pračce vedle vlhkého ručníku, do kterého se utřela po osprchování.

Složila také pohovku a naaranžovala na ni zpátky polštáře.

Ze vzkazu, který mi nechala, jsem pochopila, že šla hledat kavárnu s pekárnou a že se vrátí tak kolem deváté večer; k tomu přidala pozvání na večeři, jestli ovšem už něco nemám, což jsem, čistě náhodou, neměla.

V půl deváté a pět minut jsem odjela do kanceláře a v příštích šesti dnech jsem ji už neviděla. Tolik k tomu pozvání na večeři.

9

V sobotu navečer jsem se přece jen připojila k Henrymu a Charlottě při zdobení stromečku, i když vaječný koňak jsem zdvořile odmítla, protože jsem spolehlivě věděla, že obsahuje vražedné množství kalorií, už vůbec nemluvě o tuku a cholesterolu. Henry na jeho přípravu spotřeboval šálek moučkového cukru, litr mléka, dvanáct velkých vajec a dva šálky šlehačky. Vyráběl ho kupodivu nealkoholický a dával hostům na výběr, zda si jej budou chtít dolít kukuřičnou whisky či brandy. Když jsem dorazila, visely už na stromečku elektrické svíčky. Rosie mezitím stačila přijít a zase odejít. Vyzunkla prý skleničku vaječného koňaku a zase odběhla do restaurace, jelikož se v kuchyni neobešli bez jejího komandování.

Henry, William, Charlotte a já jsme chvíli rozbalovali a obdivovali ozdobičky, z nichž většinu schovávala Henryho rodina po generace. Jakmile jsme měli ozdoby pověšené, začali se Henry s Williamem jako každoročně dohadovat, jak pověsit řetězy. William se přikláněl k tomu navěsit je na větve jeden po druhém, zatímco Henry tvrdil, že bude vypadat přirozeněji, když je na strom hodí všechny najednou a nechají tam, kde se zachytí. Nakonec se dohodli na kompromisu.

V osm hodin večer jsme dorazili do Rosiiny hospůdky.

William se ujal práce za barem, takže jsme u stolu zůstali sedět jen Henry, Charlotte a já.

Vůbec jsem nevěnovala pozornost tomu, kolik toho ti dva vypili, což mohlo i nemuselo vysvětlovat události, které následovaly. Nabídka hotových jídel sestávala jako obvykle z tradičních maďarských pokrmů, z nichž mnohé Rosie předem a bez našeho vědomí klasifikovala jako naše nejzamilovanější lahůdky. Co nevidět je před nás měla postavit.

Zatímco jsme čekali na první chod, obrátila jsem se na Henryho:

„Všimla jsem si, že se dnes u Guse svítilo, tak jsem usoudila, že jste tam asi s Melanií zašli, když jsem byla v práci.“

„Působí na mě jako nesmírně schopná a praktická žena.

Zřejmě jak je zvyklá protloukat se v New Yorku, ví si se vším snáz rady. Už v devět patnáct jsme byli na Kulatém vršku. Ošetřující lékař samozřejmě nikde a možnost dostat Guse ven bez požehnání doktora veškerá žádná. Melanii se ho ale nějak podařilo odchytit a přinutit, aby nám podepsal propouštěcí papíry. Dokázala to zařídit tak efektivně a rychle, že jsme i s Gusem byli už v jedenáct deset doma.“

„Našla si už ubytování?“

„Bydlí v hotelu Wharfside na Cabana Boulevardu.

Kromě toho skočila na nákup do potravin a v půjčovně zdravotnických potřeb objednala invalidní vozík. Už ho stačili dovézt, a když jsem ji odpoledne viděl, jak v něm tlačí Guse, pomyslel jsem si, že takováhle pozornost může dělat zázraky. Vypadal fakt roztomile.“

Chtěla jsem k tomu cosi poznamenat, ale do hovoru se v tu chvíli vmísila Charlotte. „Kdo postavil ty domy u vás v ulici? Přijdou mi dost podobné.“

Henry se otočil a podíval se na ni, lehce rozladěný náhlou změnou tématu.

„Ale nejsou. Můj a Gusův možná vznikly podle stejného projektu, ale ten, co stojí hned za tou prázdnou parcelou, nebo dům Mozy Lowensteinové o kus dál, jsou navržené úplně jinak. Nejspíš je asi postavili ve stejné době, ale vzhledem k tomu, jak si je za léta přestavěli různí majitelé, už se dnes prakticky nedá říct, jak vlastně vypadaly původně.“

Vyměnili jsme si s Henrym rychlý pohled, kterého si Charlotte nevšimla. Zřejmě se už zase chtěla bavit o nemovitostech. Sice jsem na okamžik zadoufala, že se zeptala jen tak mimochodem, jenže bohužel, tohle bylo její téma.

„Znamená to tedy, že žádný z nich nepostavil renomovaný architekt?“

„Pokud vím, tak ne. Za ty roky se na nich podepsalo hned několik stavitelů. Vždycky je levně a jednoduše přestavěli podle dobové módy a zase prodali dál. Proč se ptáš?“

„Vzpomněla jsem si na omezení vztahující se na domy starší padesáti let. Pokud nemá dům žádnou historickou hodnotu, ten, kdo ho koupí, ho může klidně i zbourat a postavit na jeho místě něco nového. V opačném případě musíš v podstatě zachovat stávající půdorys, což člověka samozřejmě dost omezuje v rozletu.“

„A jak to souvisí? Ani jeden ze sousedů se přece nechystá svůj dům prodat.“

Zamračila se. „Chápu, že se tady moc věcí nemění, ale vzhledem k pokročilému věku majitelů nemovitostí v téhle oblasti se budou některé domy nutně prodávat, viz třeba Gusův.“

„A?“

„Co se stane, až umře? Melanie nemá ani nejmenší představu o situaci na trhu.“

Opět jsem po očku mrkla na Henryho, který zpozorněl.

Za těch sedm let, co ho znám, jsem už párkrát viděla, když

se ho něco dotklo, a vzpomínám si, že se vždycky choval nanejvýš distingovaně. Ani se na ni nepodíval.

„Co navrhuješ?“

„Nic nenavrhuju. Jenom říkám, že někdo z jiného státu by nemusel odhadnout skutečnou tržní hodnotu a mohl prodat dům zbytečně pod cenou.“

„Kdyby se na to Gus nebo Melanie ptali, dám jim tvoji vizitku, aby sis to mohla urvat.“

Charlotte se na něho podívala.

„Co prosím?“

„Nedošlo mi, žes sem přijela získávat klienty. Hodláš to tady všechno skoupit a se ziskem prodat?“ zeptal se.

Určitě narážel na běžnou praxi developerských firem působících v okolí, rozesílání letáků, věčné telefonáty majitelům, vzbuzování falešných nadějí na zbohatnutí.

„Samozřejmě že ne. Už jsme se o tom přece spolu bavili a tys dal jasně najevo, že jsi proti. Jestli jsem tě nějak urazila, tak jsem to tak opravdu nemyslela.“

„To jsem si jistý, ale spekulovat s prodejem domů na základě předpokladu, že jejich majitelé brzy zemřou, mi připadá dost necitelné. Tím spíš, že jde o lidi, které řadu let osobně znám.“

„Ale proboha, Henry! To nemůžeš myslet vážně. To se nedá brát osobně. Lidé umírají každý den. Mně je osmasedmdesát a domnívám se, že zajistit svou nemovitost je důležité.“

„Nepochybně.“

„Nemusíš to říkat tímhle tónem. Vždyť jde i o daně. A co dědici? Pro většinu lidí představuje dům největší majetek, jaký mají. Rozhodně to platí pro mě. Kdybych neměla představu, jaká je jeho cena na trhu, jak bych ho asi mohla rozdělit mezi dědice?“

„Věřím, že to máš spočítaný do posledního centu.“

„Nemyslela jsem to doslova. Měla jsem na mysli průměrného člověka.“

„Gus není tak průměrný, jak si možná myslíš.“

„Proč jsi takový?“

„To tys o tom začala! My jsme se s Kinsey bavili úplně o něčem jiném.“

„Aha, tak to se omlouvám, že ruším. Koukám, že tě to dost vyvedlo z míry, a to jsem neudělala nic jiného, než že jsem vyjádřila svůj názor! Nechápu, z čeho máš strach.“

„Nechci, aby si o mně sousedi mysleli, že sem vodím spekulanty.“

Charlotte rychle vzala do ruky jídelní lístek.

„Vidím, že na tomhle se my dva nedohodneme, tak proč to téma neopustit?“

I Henry popadl jídelní lístek a otevřel ho.

„To bych ocenil. A když už jsme v tom, možná bychom se mohli začít bavit o něčem jiném.“

Cítila jsem, jak mě polévá horko. Bylo to jako manželská hádka, jenže tihle dva se zase tak dobře neznali.

Myslela jsem, že Charlotte Henryho tón znejistí, ale ani nehnula brvou. Pak to najednou bylo za námi. Po zbytek večeře se neprobíralo nic zvláštního a nakonec se z toho vyklubal vcelku příjemný večer.

Henry ji doprovodil k autu, a zatímco se loučili, přemýšlela jsem, jestli cestou domů přivést řeč na předchozí hádku, ale nakonec jsem si řekla, že se to nehodí. Věděla jsem, proč ho to tak vyvedlo z míry. V sedmaosmdesáti určitě musel přemýšlet o finančních aspektech případné smrti.

Když Charlotte odjela, vydali jsme se vycházkovým tempem k domovu.

„Asi si myslíš, že jsem to přepísk,“ poznamenal Henry.

„No, je fakt, že mi nepřijde, že by měla zas tak ostré lokty, jaks naznačoval. Je jasné, že je hodně zažraná do své práce, ale bezohledná určitě není.“

„Naštvalo mě to.“

„Ale no tak, Henry. Nechtěla ti ublížit. Prostě si jen myslí, že by lidé měli být informovaní o cenách svých nemovitostí, a koneckonců proč ne?“

„Asi máš pravdu.“

„Nejde o to, kdo má pravdu. Jde o to, že jestli spolu máte být, musíš ji brát takovou, jaká je. Ale jestli se s ní už

vidět nechceš, není přece potřeba se hned hádat, ne?“

„Myslíš, že bych se měl omluvit?“

„To je na tobě, ale určitě tím nic nezkazíš.“

Ke konci pondělního odpoledne mě čekala schůzka s Lisou Rayovou ohledně nehody, z jejíhož zavinění ji žalovali. Adresa, kterou jsem na ni měla, mě zavedla do jednoho z těch nových obytných komplexů, které poslední dobou vyrostly v Colgate, do uliček mezi shluky rodinných domů, stojících vystrašeně v těsných hloučcích po čtyřech.

Napočítala jsem šest různých typů fasád a čtyři druhy použitého stavebního materiálu: cihly, dřevo, kameny a štuk.

V duchu jsem si představila množství možných kombinací, zaručujících spolehlivě originální pojetí obytných jednotek.

Uspořádání a dispozice bytů působily už navenek rozverně, tu okna zakrývaly okenice, tu vyčníval balkónek, přízemní měly zase terasy. Každý čtyřčlenný hlouček domů stál na zeleném čtverci pečlivě udržovaného trávníku. Sem tam jsem zahlédla keř či květinový záhon a dokonce pár slibných stromků, které ale měly vyrůst až tak za čtyřicet let. Namísto garáží používali zdejší rezidenti dlouhá zastřešená stání táhnoucí se vodorovně mezi těmi čtveřicemi. Většina parkovacích míst zela prázdnotou, což napovídalo, že jsou lidé ještě v práci. Nikde nebylo ani vidu, ani slechu po dětech.

Našla jsem Lisino popisné číslo a zaparkovala před domem. Zatímco jsem čekala, až mi přijde dolů otevřít, nasála jsem tamní vzduch a kupodivu neucítila žádnou z důvěrně známých vůní linoucích se z kuchyně. Asi bylo ještě brzy. Představila jsem si, jak úderem půl šesté, popřípadě šesté, dorazí místní obyvatelé domů z práce a usednou k večeři. Jídlo jim buď přinese poslíček z nedaleké čínské restaurace, nebo ho vytáhnou z mrazáku, přesněji z obalu s lákavými fotografiemi a návodem na přípravu vytištěným tak malým písmem, že si na to budou muset vzít brýle.

Pak otevřela dveře Lisa Rayová. Tmavé vlasy nosila ostříhané hodně nakrátko, protože se jí tak kroutily, že by měla určitě afro. Svěží výraz ve tváři korunovaly modré oči a pihy, které vypadaly, jako by jí někdo posypal obličej pískem. Na nohou měla černé placaté boty a punčocháče, k tomu červenou skládanou sukni a červený svetřík z bavlněné příze s krátkým rukávem.

„Jé, jdete docela brzy. Jste Kinsey, viďte?“

„Jo, to jsem já.“

Otevřela dveře a pustila mě dovnitř se slovy: „Nečekala jsem, že budete tak rychlá. Teď jsem přišla z práce a nemůžu se dočkat, až ze sebe shodím tyhle šaty.“

„Udělejte si, co potřebujete. Času dost.“

„Hned se vrátím. Zatím se tu posaďte.“

Doloudala jsem se do obýváku a uvelebila se na gauči, zatímco ona utíkala nahoru a brala přitom schody po dvou.

Z úředního záznamu jsem věděla, že je jí šestadvacet let a dálkově studuje na univerzitě. Školné si hradila z peněz, které vydělala jako brigádnice v ekonomickém úseku nemocnice „U Svatej Terky“, kde trávila dvacet hodin týdně.

Byt měla malý, bílé stěny a ode zdi ke zdi natažený béžový koberec, který působil nově a vydával dost nepříjemný chemický zápach. Pokud šlo o nábytek, byla to typická směska úlovků z garážových výprodejů a podivných kousků, které se jí nejspíš podařilo odnést z domova. Vedle gauče s červeným přehozem stála po obou stranách křesílka, každé jiné, avšak potažené stejnou látkou s potiskem leoparda. Uprostřed mezi nimi byl konferenční stolek. Ve vzdálenějším rohu místnosti, hned vedle dveří do kuchyně, stál menší dřevěný jídelní stůl se čtyřmi židlemi. Letmo jsem zavadila o časopisy ležící na konferenčním stolku. Lisa četla Glamour a Cosmopolitan. Sáhla jsem po Cosmopolitanu a namátkou nalistovala článek o tom, jací jsou muži v posteli. Jenže jací muži a jaká postel? Od chvíle, co mi ze života odešel Cheney, jsem se s žádným mužem nesblížila. Už jsem málem začala počítat na prstech, kolik to bude přesně týdnů, ovšem padla na mě deprese, než jsem napočítala „jedna“.

Do pěti minut se nahoře na schodech objevila Lisa, na sobě džíny a mikinu s emblémem University of Santa Teresa, a seběhla dolů. Posadila se na jedno z leopardích křesílek.

Odložila jsem časopis.

„Tam studujete?“ zeptala jsem se a kývla směrem k ní.

Podívala se na obrázek na mikině. „To je mojí spolubydlící. Pracuje jako sekretářka na matematické fakultě. Já studuju dálkově na City College, rentgenologii. U

Svatej Terky mi fakt vycházejí vstříc, co se týče pracovní doby; můžu chodit do práce prakticky, kdy chci,“ prohlásila.

„Už jste mluvila s někým od pojišťovny?“

„Jen tak v rychlosti,“ odpověděla jsem. „Shodou okolností jsem pro pojišťovnu Fidelity dřív pracovala, takže tam znám odhadkyni Mary Bellflowerovou. Před pár dny jsem s ní mluvila a zhruba mi nastínila situaci.“

„Je milá. Byla mi sympatická, i když se absolutně neshodneme na tom, jak v případu postupovat.“

„Jo, to jsem pochopila. Vím, že jste to už asi absolvovala mockrát, ale mohla byste mi povědět, co přesně se stalo?“

„Jistě. Nevadí mi to. Bylo to ve čtvrtek, těsně před Pamětním dnem. Neměla jsem sice žádnou přednášku, ale potřebovala jsem se stavit ve škole, abych si tam udělala něco na počítači. Když jsem skončila, šla jsem zpátky k autu na parkoviště. Dojela jsem k výjezdu z parkoviště a chtěla odbočit vlevo na Palisade Drive. Nebyl moc velký provoz, ale i tak jsem se zapnutým blinkrem nechala pár aut projet.

Fredricksonovic dodávku jsem viděla dobře ze dvou set metrů. Řídil on a blikal doprava, tak jsem usoudila, že asi chce zajet na to samé parkoviště, ze kterého jsem zrovna vyjížděla. Podívala jsem se doprava, jestli něco nejede, a teprve pak jsem sešlápla pedál plynu. Zhruba uprostřed silnice jsem si všimla, že dodávka jede nějak rychlejc než

předtím. Pokusila jsem se ujet, ale napálil to do mě ze strany. Je div, že jsem to přežila. Dveře u řidiče byly vmáčknutý dovnitř a sloupek ohnutej. Odhodilo mě to skoro pět metrů daleko. Jak to škublo, prudce jsem narazila hlavou do skla, až prasklo. Ještě pořád chodím k chiropraktikovi.“

„Podle toho, co stojí ve spisu, jste prý odmítla lékařské ošetření.“

„No, jo. Zní to sice šíleně, ale v tu chvíli jsem si připadala v pořádku. Jasně, byla jsem rozrušená, ale přímo fyzický obtíže jsem neměla. Nic jsem si nezlomila a ani krev mi netekla. Věděla jsem, že se mi na hlavě dělá pěkná boule.

Záchranáři si mysleli, že bych si měla zajít na pohotovost, ale v zásadě měli za to, že je to moje věc. Zběžně mě prohlídli, vyzkoušeli, jestli jsem neutrpěla ztrátu paměti nebo jestli nevidím dvojitě, a další věci, co tak obvykle dělávají, když se chtějí přesvědčit, jestli nedošlo k poškození mozku. Říkali, že si určitě mám zajít k doktorovi, kdyby se u mě náhodou se zpožděním projevily nějaké příznaky.

Druhej den mě hrozně bolel krk. Řeknu vám, plány na víkend byly v háji. Celej den jsem proležela u mámy, dávala jsem si na krk ledový obklady a polykala prášky proti bolesti, co jsem si koupila před léty, když mě bolely zuby.“

„A co Gladys?“

„Reagovala vysloveně hystericky. Když se mi konečně podařilo otevřít, nebo spíš vyrazit ty zmačkaný dveře, byl už

její manžel venku, jezdil kolem mě v kolečkovým křesle a řval na mě. Ona ječela a úpěla, jako by měla co nevidět umřít. Myslela jsem, že je to snad žert. Chvilku jsem chodila, pak jsem se podívala na obě auta, abych si udělala nějakou představu o rozsahu škod. Jenže jsem se tak strašně rozklepala, že jsem myslela, že omdlím. Vrátila jsem se zpátky do auta a posadila se, hlavu na kolenou. A přesně tehdy se objevil ten starej pán a zajímal se, co mi je. Byl moc milej. Sem tam mě poplácal po ruce a pořád mi opakoval, že už je všechno dobrý a že si nemám dělat starosti, že to nebyla moje chyba, a tak. Vím bezpečně, že ho Gladys slyšela, protože zčistajasna omdlela jak herečka na divadle, a než se svezla na zem, chvilku dramaticky sténala a natahovala moldánky. No, vyváděla přesně jako moje tříletá neteř, když není po jejím. Ten starej pán šel tedy k ní a začal jí pomáhat na nohy. Pak ji pomalu odvedl na chodník. To už ale byla nepříčetná. Nemyslím to pochopitelně doslova. Vím, že to jenom hrála.“

„Podle lékařské zprávy ne.“

„Ale prosím vás. Určitě byla v šoku, ale snaží se z toho vytřískat maximum. Už jste s ní mluvila?“

„Ještě ne. Zavolám jí a uvidím, jestli se se mnou vůbec bude chtít bavit. Nemusí.“

„Nebojte, že byste ji musela nutit. Přetrhne se ochotou, aby vám to odvyprávěla. Měla jste slyšet, co navykládala tomu policajtovi.“

„Moment. Kdo přivolal policii?“

„Já nevím. Někdo asi slyšel, jak jsme se srazili, a vytočil 911. Policie přijela prakticky současně se sanitkou.

Kolem už mezitím postávali řidiči aut, co zastavili ze zvědavosti, a z domu naproti vyšla nějaká paní. Gladys kvílela, jako když ji na nože berou, takže záchranáři nejdřív utíkali k ní, znáte to, kontrola životních funkcí, nezbytný uklidňování. Ke mně přišel policajt a zeptal se, co se stalo.

A tehdy jsem si uvědomila, že ten starej pán je pryč. Další věc, na kterou si vzpomínám, je, jak Gladys nakládají na nosítka, fixují jí hlavu a nesou ji do sanitky. Už tehdy mi mělo dojít, v jakým jsem maléru. Připadala jsem si hrozně, protože bolest vážně nikomu nepřeju. Současně jsem se ale nemohla zbavit dojmu, že se ta ženská chovala strašně, že to prostě nasimulovala.“

„Podle policejní zprávy to byla vaše chyba.“

„Vím, že to tvrděj, a je to k smíchu. Čistě technicky vzato a podle zákona jsem na vině já. Jenže když jsem poprvé zahlídla tu jejich dodávku, úplně se plazila.

Přísahám, že nejeli víc než pět kilometrů v hodině. Musel na to fakt šlápnout. Asi měl spočítaný, že to do mě stačí napálit, než se stihnu připojit.“

„Říkáte, že vás naboural schválně?“

„Co by ne? Měl příležitost se do smrti zaopatřit…“

Zakroutila jsem hlavou.

„To nechápu.“

„Vyinkasovat pojistku,“ dodala netrpělivě. „Ověřte si to, jestli chcete. Ona v podstatě pracuje sama na sebe. Je nezávislá poradkyně, takže si asi neplatí ani důchodové, ani invalidní pojištění. A jak líp už by se mohli na starý kolena zajistit, než na mně vysoudit balík?“

„Víte to jistě?“

„Co? To, že nemá invalidní pojištění? Ne, jistě to nevím, ale klidně se s vámi vsadím.“

„To se mi nechce věřit. Jak by si mohl být Miliard jistý, že jeho žena tu nehodu přežije?“

„Jasně, ale víte co? Zase tak moc na to nešláp. Je to sice relativní, ale prostě nejel osmdesát. Musel vědět, že ani jeden z nás nezemře.“

„I tak je to dost riskantní.“

„Možná záleží na tom, co riskujete.“

„To je sice pravda, ale pojistné podvody bývají dobře organizované a podílí se na nich víc osob. Většinou se vybere ‚pilot, který to zezadu do někoho napálí, ale všechno je předem domluvené, ‚oběť, právník i doktoři, co podepisujou papíry pro pojišťovnu. Nechce se mi věřit, že Gladys nebo Miliard zpunktovali něco takového.“

„Ani nemuseli. Prostě se o tom mohli někde dočíst, třeba v knížce. Člověk nepotřebuje být zrovna génius, aby to narafičil. Klidně mohl jednat z momentálního popudu.

Prostě uviděl příležitost, jak snadno přijít k penězům.“

„Jak byste to chtěla dokázat?“

„Najděte toho dědu a ten vám řekne, co potřebujete vědět.“

„A kde berete jistotu, že tu nehodu viděl?“

„Musel ji vidět, protože si pamatuju, jak jsem ho zahlídla, když jsem vyjížděla z parkoviště. Moc jsem si ho nevšímala, protože jsem sledovala provoz.“

„Vy jste ho tam viděla předtím?“

„Na protějším chodníku, na Palisade Drive.“

„A co dělal?“

„Já nevím. Asi čekal, až bude moct přejít, takže jejich dodávku musel zahlídnout zhruba ve stejné chvíli jako já.“

„A kolik byste mu tak tipla let?“

„Co já vím, jak vypadaj tyhle starý páni…? Měl bílý hustý vlasy a sako z hnědý kůže, takový jako zpuchřelý a popraskaný.“

„Vzpomněla byste si ještě na něco? Co třeba brýle?“

„Nevzpomínám si.“

„A tvar obličeje?“

„Takovej protáhlej.“

„Hladce oholený?“

„Asi ano. Rozhodně neměl plnovous, ale mohl mít knír.“

„Co pihy nebo jizvy?“

„Tak v tom vám nepomůžu. Byla jsem fakt rozčilená, takže jsem si ho zase tak důkladně neprohlížela.“

„A co jeho výška a váha?“

„Přišel mi vyšší než já a já měřím metr šedesát devět, jinak ale tlustej nebo tak nebyl. Mrzí mě, že nemůžu být konkrétnější.“

„A co jeho ruce?“

„Nic, ale pamatuju si jeho boty. Měl takový ty staromódní šněrovací polobotky, co nosil můj děda. Víte, jaký myslím, takový ty se špičkou obšitou vykrajovanou kůží s ozdobnejma malinkejma dírkama.“

„Trochu mafiánský?“

„No jasně. Vím, že mě napadlo, že by potřebovaly přeleštit, a na pravý se mu odchlipovala podrážka.“

„Měl přízvuk?“

„Nic, čeho bych si všimla.“

„A co zuby?“

„Děs. Měl je dost žlutý, asi od kouření. Na to jsem taky úplně zapomněla.“

„Ještě něco?“ Zakroutila hlavou.

„No, a jak jste na tom se zdravím, tedy když nepočítám psychickou újmu?“

„Ještě nedávno mě sem tam pobolívala hlava, ale to už

přešlo. Pořád mám ale pochroumanej krk a věřím, že mi to trochu hnulo s páteří. V práci jsem zameškala dva dny, víc nic. Když delší dobu sedím, musím vstát a chvilku se procházet. Myslím, že můžu být ráda, že jsem nedopadla hůř.“

„To máte pravdu,“ kývla jsem.

Během toho týdne se mi nenaskytla jediná příležitost promluvit si s Melanií, ale Henry mě vždycky informoval, když se Gus s neteří pohádali. Starému pánovi se totiž zase vrátila někdejší rozmrzelost. Dvakrát jsem Melanii zahlédla přijíždět brzy ráno z motelu. Věděla jsem, že se u něj zdrží, a asi jsem ji měla pozvat na skleničku vína nebo jí třeba připomenout, že mi slíbila tu večeři. Nebo, a to by bylo úplně nejlepší, jsem měla uvařit vydatnou polévku pro ně pro oba, jako správná sousedka. Jenže sedělo by vám to ke mně? Mně by to tedy ke mně nesedělo, a to z následujících důvodů:

1. Neumím vařit.

2. Gus mi nikdy k srdci nepřirostl, tudíž jsem nestála o to být vtažena do víru událostí jeho současného života.

Ze zkušenosti vím, že potřeba někoho zachraňovat plyne z osobní frustrace, a samozvaný hrdina-zachránce většinou zachraňovanému žádnou pomoc nepřinese. Nelze zachránit někoho před sebou samým, jestliže si soustavně packá život a nestojí o to, abyste ukončili to drama, které zinscenoval. Chce jenom, abyste ho politovali, ale nikdy se nezmění. To je skutečnost, se kterou se asi nikdy nesmířím.

Háček vězel v tom, že Gus za své neštěstí nemohl. Prostě otevřel okno a neštěstí přiletělo samo.

Henry mi říkal, že ten první víkend po jeho propuštění doporučila vrchní sestra z Domova Kulatý vršek Gusovi jednu soukromou sestru, která byla ochotná pracovat v sobotu i v neděli osm hodin denně. Melanii díky tomu odpadl nezáviděníhodný úkol poskytnout Gusovi nezbytnou hygienickou a zdravotní péči, přičemž Gus mohl aspoň chvilku tyranizovat někoho jiného, vylévat si zlost, kdykoli ho popadla, což se stávalo zhruba každou hodinu.

Dál jsem se od Henryho dozvěděla, že se Melanii ještě nikdo neozval na ten inzerát, který dala do novin. Nakonec se obrátila na personální agenturu a mluvila už s několika uchazeči. Nepřestávala doufat, že nakonec sežene někoho vhodného, komu by mohla úkol přenechat.

„Tak co, usmálo se na ni štěstí?“ zajímala jsem se.

„No, štěstí bych to zrovna nenazýval. K dnešnímu dni najala už tři zájemce a dva to nevydrželi ani do večera. Třetí z nich, žena, si vedla trochu líp, ale ne moc. Ještě teď ho slyším, jak za ní huláká od zadního plotu.“

Poznamenala jsem: „Hádám, že jsem se asi měla nabídnout sama. Došla jsem ale k závěru, že udělám lip, když se naučím starat jen o sebe.“

„A jak si zatím vedeš?“

„Skvěle.“

10

SOLANA

Solana zaparkovala a ještě jednou se pro jistotu podívala do inzertní rubriky, jestli je opravdu na správné adrese. V inzerátu nebylo uvedené telefonní číslo, což bylo jenom dobře. Poslední inzerát, na který volala, se ukázal jako zbytečná ztráta času. Pacientkou byla stará paní bydlící u dcery. Byla upoutaná na lůžko, které jí rodina umístila do jídelny. Měli překrásný dům, jenže improvizovaná jednotka intenzivní péče ho absolutně hyzdila. Vysoké stropy, spousta světla, nábytek pořízený s vytříbeným vkusem.

Rodina zaměstnávala kuchařku a hospodyni, což Solanu spolehlivě připravilo o nadšení.

Absolvovala pohovor s dcerou, která hledala pečovatelku pro matku, jenže ne za stejné peníze, jaké se platí soukromým sestrám, protože dcera pacientky měla být po celou dobu v domě. K Solaniným povinnostem by patřilo koupání, krmení a přebalování senilní matky, dále vyměňování ložního prádla, praní oblečení a podávání léků.

Všechny ty věci Solana samozřejmě uměla, ale přístup dcery se jí nelíbil. Zjevně ošetřovatelku považovala za součást domácího personálu, stejně jako třeba pradlenu.

Nafoukaná dceruška si dělala poznámky na papír položený na tvrdé podložce a hned na úvod poznamenala, že má spoustu dalších zájemců, kteří také přijdou na pohovor.

Solana věděla, že je to lež, dcera chtěla jen budit dojem, že Solanu potká kdovíjaké štěstí, když to místo dostane, což ale bylo dost relativní, protože to znamenalo pracovat devět hodin denně, mít jen jeden den v týdnu volno a zákaz používat telefon v domě pro soukromé účely. Měla by sice povolené dvě čtvrthodinové přestávky na kávu, ale jídlo by si musela nosit vlastní. A nikdy by se nezbavila kuchařky, která pracovala hned ve vedlejší místnosti!

Solana se hodně vyptávala, aby to vypadalo, že má o práci opravdu zájem, a aby dcera neopomněla zmínit žádný podstatný detail. Nakonec jí na všechno kývla, dokonce i na ten nízký plat. Chladný postoj dcery se změnil, najednou působila, jako že je se sebou náramně spokojená. Bylo jasné, že si gratulovala, že se jí tak snadno podařilo někoho přesvědčit, aby přistoupil na tak směšné podmínky; o dalších uchazečích už pak nemluvila.

Solana se vzápětí omluvila, že už bohužel nemá čas na to sepsat potřebné papíry, ale že hned zítra v osm, kdy slíbila nastoupit, přinese pečlivě vyplněnou žádost o práci a další doklady. Rychle načmárala na papír telefonní číslo, kdyby si dcera ještě na něco vzpomněla. Když odcházela, druhá žena si viditelně oddychla, jak nečekaně rychle svůj problém vyřešila, navíc za pakatel. Vřele Solaně potřásla pravicí. Solana se vrátila k autu s vědomím, že tu ženu už

nikdy neuvidí. Telefonní číslo, které jí na sebe nechala, bylo ve skutečnosti do psychiatrické léčebny v Perdidu, kde kdysi rok pobýval Tiny.

Teď seděla Solana v autě zaparkovaném u chodníku naproti domu, k němuž ji zavedla adresa uvedená v inzerátu, na který poprvé narazila o víkendu. Nejdřív na něj nereagovala, protože zde chybělo telefonní číslo. Jak ale týden pokračoval a žádné další nabídky pracovních míst nepřicházely, rozhodla se, že by mohlo stát za pokus zajet se alespoň podívat na dům. Ten bohužel působil zanedbaně a omšele, zvlášť v porovnání s ostatními stojícími v ulici, která vedla kousek od pláže a stály v ní zpravidla jednogenerační domy. Sem tam se mezi nimi dala zahlédnout vmáčknutá řadovka se dvěma, popřípadě čtyřmi byty, postavená ve španělském stylu, který byl v oblasti běžný. Solana hádala, že většina zdejších obyvatel bude asi už v důchodu, což znamenalo pravidelné příjmy a nepříliš mnoho příležitostí k utrácení.

Na první pohled musela působit, jako že je zhruba stejně majetná. Dva měsíce předtím jí jeden z jejích bratrů daroval ojetý kabriolet, který chtěl dát do šrotu. Vůz měl prasklou ojnici a mechanik v servisu říkal, že oprava bude stát tak dva tisíce dolarů, což bylo víc, než za kolik by auto prodala. Tou dobou si nemohla dovolit utratit ani o dolar víc, takže když jí bratr chevroleta z roku 1972 nabídl, přijala jej, ačkoli ne bez pocitu ponížení. Bratr si zjevně myslel, že ta stará piksla je pro ni dobrá až až. Přitom ona si vyhlídla úplně jiný, mnohem lepší automobil, a málem už si ho vzala na splátky, ale naštěstí si to nakonec rozmyslela. Teď byla vděčná, že jezdí ojetým chevroletem, protože vypadal jako každé druhé auto na ulici. Novější vůz by budil nežádoucí dojem, nikdo přece nestojí o to najímat člověka, který vypadá majetnější než on.

O pacientovi zatím nevěděla nic bližšího než to, co stálo v inzerátu. Dobrá zpráva byla, že mu bylo už osmdesát devět a byl tak vetchý, že když spadl, tak se zranil.

Skutečnost, že si potřeboval najmout pečovatelku, vypovídala o tom, že nemá žádné příbuzné ochotné se o něj starat. Dnešní lidé jsou hrozně sebestřední, se vším, co by je mohlo připravit o pohodlí, rychle ztrácejí trpělivost. Z

jejího pohledu to byla spíš výhoda, z pohledu pacienta už

moc ne; kdyby žil obklopen milujícími dětmi a vnoučaty, k ničemu by jí nebyl.

Zaujalo ji, že si může soukromou péči sám platit. Jisté bylo, že ona si nemohla dovolit nechat si mzdu proplácet přes Medicare či Medicaid, protože jejich úřední kontrolní postupy by neošálila. Šance, že si stařík připlácel na nadstandardní zdravotní pojištění, byla mizivá. Zoufale málo lidí myslelo na zadní kolečka, málokdo si šetřil pro případ, že ho k stáru postihne vleklá choroba. Většinou lidé budili dojem, jako by podzim života ani nečekali a jako by zestárli omylem, překvapení, že najednou nemají z čeho platit za lékaře, ke kterému je zavedla akutní, chronická, v horším případě nevyléčitelná nemoc. To si jako mysleli, že jim ty peníze spadnou z nebe? A kdo byl podle nich zodpovědný za to, že si to nedokázali líp naplánovat? Poslední pacient, kterého si vybrala, naštěstí disponoval značným majetkem, což obratně využila ve svůj prospěch. Práce však musela pro neshody zanechat. Odnesla si nicméně jedno cenné ponaučení. Udělala chybu, a té se už nikdy nesměla dopustit.

Uvažovala, jestli je moudré ucházet se o práci v takové poklidné čtvrti, ale nakonec se rozhodla, že alespoň zkusí zaklepat na dveře a představit se, když už se kvůli tomu trmácela až z Colgate. Prověří to. Věděla, že existují určité typy boháčů, kteří schválně navenek působí chudě, a klidně to mohl být ten případ. Před dvěma dny četla v novinách článek o nějaké staré paní, která zemřela a odkázala neuvěřitelné dva miliony dolarů zvířecímu útulku. Ze všech lidí a institucí na světě právě jemu! Přátelé a sousedé z toho byli v šoku, protože ta paní žila hodně skromně a nikoho by ani ve snu nenapadlo, že má pod slamníkem majlant.

Záleželo jí akorát na jejích šesti starých kočkách, které ale správce pozůstalosti nechal „uspat“ u veterináře, ještě než

milá paní ulehla do hrobu. Tím se ušetřily tisíce dolarů, které se pak použily na právní výdaje.

Solana se na sebe podívala do zpětného zrcátka.

Pořídila si nové brýle, laciné, které koupila pouze proto, že se hodně podobaly těm, jež měla na fotografii v řidičském průkazu ta Druhá. A jelikož si Solana obarvila vlasy na tmavý odstín, byla podobnost mezi nimi více než

dostačující. Solana měla sice trochu hubenější obličej, ale to jí starosti nedělalo. Každý, kdo by fotografii porovnával s její skutečnou podobou, by si prostě řekl, že trochu zhubla.

Bavlněné šaty, které pro tu příležitost zvolila, měla krásně nažehlené, a když šla, uklidňujícím způsobem šustily. Přímo za uniformu se sice považovat nedaly, ale vyznačovaly se týmž strohým střihem a voněly škrobem. Neměla šperky ani jiné doplňky, jen náramkové hodinky s velkými číslicemi na ciferníku a výraznou vteřinovou ručičkou. Takové hodinky jasně dokládaly, že je profesionálka, zvyklá měřit dnes a denně tep. Vytáhla taštičku na šminky a přepudrovala si nos.

Vypadala dobře. Měla bezvadnou pleť a rovněž její nová, tmavá barva vlasů se jí líbila. Uklidila taštičku zase zpátky, spokojená se svou novou maskou, a rolí důvěryhodné společnice pro starého člověka. Vystoupila z auta, zamkla je a vykročila přes ulici.

ženě, která jí přišla otevřít, mohlo být asi třicet a působila poněkud nevkusně, jasně červená rtěnka, mahagonové vlasy. Pleť měla bledou, jako by téměř, popřípadě vůbec nepřišla ven na vzduch. Rozhodně vypadala jako někdo, kdo není z Kalifornie, zejména s přihlédnutím k tomu vytrhanému a tužkou znovu nakreslenému obočí. Na nohou měla vysoké černé boty, k tomu úzkou vlněnou sukni sahající do poloviny lýtek. Ani tvar, ani délka sukně jí nijak nelichotily, ovšem Solana věděla, že přesně to dnes letí, včetně těch temně rudých nehtů. Ta žena si nejspíš myslela, kdovíjak nerozumí módě, ale to se pletla. Jenom to okoukala z časopisů. Všechno, co měla na sobě, bylo odsouzené k tomu do konce roku z módy zase vyjít. Solana se musela pro sebe tiše usmát. S někým, kdo měl tak nízké sebevědomí, se bude snadno manipulovat.

Natáhla ruku s novinami, přehnutými tak, aby byl hned vidět inzerát.

„Předpokládám, že jste ho podala vy.“

„Ano. Jsem ráda, že jste se objevila. Už jsem si říkala, že se nikdo neozve. Jsem Melanie Oberlinová,“ představila se mladá žena a natáhla pravici. Solana si připadala jako rybář-muškař, který právě „nahazuje“.

„Solana Rojasová,“ prohlásila, podala Melanii ruku a dala si záležet na pevném stisku. Přesně tak to stálo v článcích, které četla. Ruku je třeba stisknout pevně a ještě se člověk musí potenciálnímu zaměstnavateli podívat do očí, tyhle rady si Solana zapsala do paměti.

„Pojďte, prosím, dál.“

„Díky.“

Solana vstoupila do obývacího pokoje, který přelétla jediným neutrálním pohledem. V domě to zakysle páchlo.

Koberec, natažený ode zdi ke zdi, měl bezovou barvu, byl sešlapaný a samý flek. Čalouněná křesílka s potahem z tmavohnědé hrubé látky vzbuzovala dojem, že budou na dotek lepkavá. Stínítka na lampách zjevně léta vstřebávala cigaretový kouř, a proto ztmavla. Solana věděla, že kdyby přičichla k závěsům, ucítí desetiletý zápach vydechovaného nikotinu a dehtu.

„Neposadíme se?“

Solana si sedla na pohovku.

Vše napovídalo tomu, že dům řadu let obýval člověk lhostejný k tomu, jak to kolem něho vypadá. Někdo tu sice narychlo uklidil, a to poměrně nedávno, ale všechny pokoje chtěly od základu vygruntovat, protože nic jiného je nemohlo zbavit mnohaletého nánosu špíny. Solana se ani nemusela dívat a bylo jí jasné, že v kuchyni najde bezbarvě šedé linoleum a prastarou mrňavou ledničku, ke které se bude muset shýbat. Uvnitř nebude svítit světlo a na poličkách budou skřípat zbytky jídla.

Melanie se rozhlédla, jako by se pokoušela podívat na byt očima cizího člověka.

„Od chvíle, co jsem přijela, se to tu snažím uklidit.

Dům patří mému strýčkovi Gusovi. To on upadl a vykloubil si rameno.“

Solaně se líbilo, jak omluvně to Melanie řekla.

Signalizovalo to obavy a potřebu zavděčit se.

„A vaše tetička je kde?“

„Ta umřela v roce 1964. Měli syna, který padl ve druhé světové válce, a dceru, která se zabila při autohavárii.“

„Tolik neštěstí najednou,“ poznamenala Solana. „Mám strýce, který je na tom dost podobně. Je mu šestaosmdesát a po smrti ženy žije jako poustevník. Strávila jsem u něj nejeden víkend, chodila jsem mu nakupovat a na poštu, vařila jsem mu, aby měl během týdne co jíst. Ale stejně si myslím, že mu jde hlavně o společnost.“

„Přesně tak,“ souhlasila Melanie. „Strýček Gus působí jako mrzout, ale všimla jsem si, že když s ním někdo je, nálada se mu postupně zlepší. Dáte si kávu?“

„Díky, ale ne. Už jsem měla od rána dvě, a to je můj denní limit.“

„Kéž bych to samé mohla říct o sobě. Já si musím denně dát tak deset kafí. Ve městě je to taková ta tolerovaná závislost. Vy pocházíte z Kalifornie?“

„žijeme tu po čtyři generace,“ odpověděla Solana, mírně pobavená tím, jakou oklikou se jí ta žena ptá, jestli není Mexičanka. Nic víc už neřekla stejně si byla jistá, že si Melanie Oberlinová představila nějakou starou španělskou rodinu, a místo toho se zeptala: „Ale vy máte přízvuk, viďte?“

„Jsem z Bostonu.“

„Myslela jsem si to. Takže, to je to město, o kterém jste mluvila?“

Melanie zavrtěla hlavou. „Ne, bydlím teď v New Yorku.“

„Jak jste se potom dozvěděla, co se stalo vašemu strýci? žije snad tady ve městě ještě někdo další z rodiny?“

„Bohužel ne. Zavolala mi sousedka. Hned jsem přiletěla. Myslela jsem, že to bude jen na pár dnů, ale nakonec se z toho vyklubal týden a půl.“

„Vy jste přiletěla až z New Yorku? To je od vás opravdu hezké.“

„Víte, neměla jsem moc na vybranou,“ připustila Melanie. Trochu to zlehčila úsměvem, ale bylo znát, že to myslí vážně.

„Dneska se moc nevidí, aby rodina držela takhle při sobě. Nebo tak se to aspoň jeví mně. Doufám, že vám nevadí to zevšeobecňování.“

„Ne, vůbec. Máte pravdu. Je to takový smutný důsledek doby,“ prohlásila Melanie.

„Je smůla, že tady poblíž nežije nikdo z rodiny, kdo by mohl pomoct.“

„Naše rodina je dost malá a všichni jsme se rozutekli.“

„Já jsem nejmladší z devíti dětí. Ale to je teď asi vedlejší. Určitě se už nemůžete dočkat, až se vrátíte domů.“

„Už z toho tady šílím. Jednala jsem s několika pečovatelskými službami, jestli by mi sem někoho neposlali.

Zatím jsem nikde neuspěla.“

„Není vždycky snadné najít někoho vhodného. V

inzerátu stojí, že hledáte registrovanou sestru.“

„Přesně tak. Strýček vzhledem ke svým problémům potřebuje víc než jen někoho, kdo by mu dělal společnost.“

„Víte, abych byla upřímná, nejsem registrovaná sestra.

Jsem praktická sestra. Nerada bych ve vás vzbudila dojem, že mám vyšší kvalifikaci. Pracuju pro pečovatelskou službu, Senior Health Care Management –, ale většinou se nechávám najímat spíš soukromě, než abych chodila do zaměstnání.“

„Vy jste praktická sestra? Ale to je snad totéž, nebo ne?“

Solana pokrčila rameny. „Je tady rozdíl v průpravě a praxi a registrovaná sestra pochopitelně vydělává mnohem víc než někdo na mé pozici. Ovšem můžu se pochlubit, že většinu zkušeností jsem nasbírala při práci se starými lidmi.

Tam, odkud já pocházím, se moudrost a stáří chová ještě pořád v úctě.“

Solana se, pravda, nechala trochu unést a začala si vymýšlet, ale to jí nemuselo dělat starost. Melanie jí věřila na slovo. Chtěla jí věřit, aby se mohla co nejdřív vrátit domů a nemusela si nic vyčítat.

„Potřebuje váš strýček čtyřiadvacetihodinovou péči?“

„Ne, to ne. Vůbec ne. Doktor ho jen nechce nechávat doma samotného, dokud se úplně neuzdraví. Kromě toho vykloubeného ramene mu nic není, takže potřebuje pečovatelku jen asi na měsíc. Doufám, že to není problém.“

„Většinou pečuji o klienty jen přechodně,“ prohlásila Solana. „Jaké přesně bych měla úkoly?“

„Asi jako obvykle, řekla bych. Pomoc s koupáním a další osobní hygienou, pár základních domácích prací, občas praní a možná jedno teplé jídlo denně. Zhruba v tom rozsahu.“

„A co nákupy potravin a odvoz na prohlídky k lékaři?

Nebo ho doktor nebude chtít vidět?“

Melanie se opřela. „No vidíte, to mě nenapadlo. Bylo by fajn, kdybyste zvládla i to.“

„Ale samozřejmě. Ono se objeví ještě pár dalších věcí, alespoň takovou mám zkušenost. A co pracovní doba?“

„To je na vás. Co myslíte, že by bylo nejlepší?“

„A plat?“

„Uvažovala jsem zhruba o devíti dolarech na hodinu.

Na Východě je to běžná taxa. Zdejší ceny neznám.“

Solana měla co dělat, aby skryla překvapení.

Uvažovala, že si řekne tak o sedm dolarů padesát centů, a už

to bylo víc, než vydělávala kdykoli předtím. Povytáhla obočí. „Devět,“ zopakovala lítostivě.

Melanie se mírně předklonila. „Kéž bych vám mohla nabídnout víc, ale strýček to bude platit z vlastní kapsy, a tohle je maximum, co si může dovolit.“

„Chápu. No, když hledáte registrovanou sestru, je to v Kalifornii opravdu dost málo.“

„Já vím, je mi to líto. Tak co třeba, že bychom se dohodly, řekněme, na devíti padesáti? S tím už byste byla spokojená?“

Solana se nad tím v krátkosti zamyslela. „Možná bych to nějak zvládla, pokud ovšem mluvíte o klasické, to znamená osmihodinové pracovní době, pět dní v týdnu.

Kdyby bylo třeba, abych tu byla o víkendu, musela bych si říct o deset.“

„To je jasné. Když na to přijde, můžu rozdíl dorovnat i já, a aspoň nějak strýčkovi přispět. Důležité je, že bude mít pomoc, kterou potřebuje.“

„Ovšem, potřeby pacienta jsou na prvním místě.“

„Kdy budete moci nastoupit? Tedy, pokud máte o práci zájem.“

Solana se zarazila. „Dneska je pátek a já si musím ještě pár věcí zařídit. Co takhle začátkem příštího týdne?“

„A nešlo by to hned v pondělí?“

Solana se zatvářila, jako že se jí to opravdu nehodí.

„Ach jo. No, snad to zvládnu nějak přeorganizovat, ale bude to dost záležet i na vás.“

„Na mně?“

„Máte pro mě přece žádost o místo, kterou mám vyplnit?“

„Ne, nemyslím, že je to nutné. V podstatě jsme si všechno řekly, a kdyby náhodou vyvstaly nějaké komplikace, můžeme se přece vždycky spojit.“

„Cením si vaší důvěry, ale radši byste mi to měla dát vyplnit, ať máte něco v ruce. Pro nás pro obě bude lepší, když rovnou vyložíme karty na stůl, že to tak říkám.“

„Jste velmi svědomitá. Vlastně tady ty formuláře mám.

Počkejte chviličku.“

Melanie vstala a přistoupila ke stolku u zdi, na němž

měla kabelku, a vytáhla nějaké přeložené papíry.

„Chcete tužku?“

„To není nutné. Vyplním si tu žádost doma a hned zítra vám ji přinesu. Aspoň si mě přes víkend budete moci prověřit. Do středy byste měla mít všechno, co budete potřebovat.“

Melanie svraštila obočí. „Nemůžeme to urychlit, že byste nastoupila už v pondělí? Vždycky to přece můžu obtelefonovat z domova v New Yorku.“

„To asi můžete. Je to vážně jen pro klid vaší duše.“

„S tím si starosti nedělám. Jsem si jistá, že je všechno v naprostém pořádku. Už jen tím, že jste přišla, se mi hodně ulevilo.“

„Je to jenom na vás.“

„Tak dobře. Tak co kdybych vás představila strýčkovi a trochu vás tu provedla?“

„To budu moc ráda.“

Když vcházely do předsíně, zdálo se, že Melanii zase přepadl strach, že to nevyjde, protože vyhrkla: „Omlouvám se, že je tady takový nepořádek. Strýček Gus úklidu moc nedal. To víte, starý mládenec! Špínu nejspíš vůbec nevidí, ani jak to tu chátrá.“

„Možná že měl deprese. Starší muži dost často ztratí chuť do života. Je to vidět na tom, jak najednou zanedbávají osobní hygienu, jak je jim jedno, v čem žijí, jak ztrácejí společenské kontakty. Někdy se jim i změní osobnost.“

„To by mě nenapadlo. Měla bych vás asi varovat, že to s ním může být někdy dost těžké. Samozřejmě je moc hodný, ale občas ztratí trpělivost.“

„Jinak řečeno, je prchlivý.“

„Správně.“

Solana se usmála.

„S tím už jsem se setkala. Věřte mi, když pacient ječí a nadává, jde mi to jedním uchem dovnitř a druhým ven.

Neberu si to osobně.“

„To jsem ráda.“

Pak byla Solana představena Gusi Vronskému, o něhož

se živě zajímala, ačkoli do dlouhých řečí se s ním nepouštěla. Nemělo cenu se mu vemlouvat. Byla tady hlavně Melanie Oberlinová, ta ji najímala. Co nevidět však měla odjet. Ať už byl stařík jakýkoli, ať už mu páchlo z úst nebo byl protivný, Solana ho měla mít zanedlouho jen pro sebe. Budou mít dost času a příležitostí k tomu si všechno vyříkat a udělat si ve věcech jasno.

Toho pátečního odpoledne se posadila za kulatý umakartový stůl, který používala jako psací a který stál v jídelním koutě jejího malého bytu. Kuchyň měla přeplněnou, takže sotva měla kde připravovat jídlo. Stála v ní navíc velikánská lednička a sporák se čtyřmi hořáky, který působil stejně nepatřičně jako v domečku pro panenky.

Vedle toho dřez a laciná kredenc, pověšená na zdi. Za stolem obvykle vyplňovala složenky a vyřizovala nezbytnou korespondenci, takže býval zavalený hromadou papírů, a tudíž se u něho nedalo jíst. Se synem proto jedli zpravidla před televizí, talíře postavené na konferenčním stolku.

Ležel před ní tiskopis žádosti o místo pečovatelky pana Vronského. Kousek vedle měla položenou kopii podobné žádosti, té, již na osobním oddělení domova pro seniory vytáhla ze složky té Druhé. Necelých pět metrů od ní burácela televize, ale tu Solana už téměř nevnímala. Obývák byl ve skutečnosti pouze částí většího pokoje ve tvaru „L“, zabíral jeho delší rameno, přičemž v tom kratším měli jídelnu, kterou ale od obýváku nic neoddělovalo. Tiny, její drobeček Tonto, se rozvaloval v křesle, nohy na stole, oči upřené na obrazovku. Byl trochu nedoslýchavý, proto míval zvuk puštěný hodně nahlas, takže se Solana občas lekla a na zeď bušili sousedé. Jediná práce, kterou si Tiny dokázal najít, když ho vyloučili ze školy, bylo svážení nákupních vozíků u nedalekého supermarketu. Nevydržel tam dlouho.

Myslel si, že práce je pod jeho úroveň, a po šesti měsících toho nechal. Pak ho zaměstnala jedna zahradnická firma na sekání trávníků a střihání živých plotů, jenomže si v jednom kuse stěžoval a tvrdil, že trpí sennou rýmou a alergií na pyl.

Do práce chodil pozdě, často pro nemoc nepřišel vůbec, a když už se v práci ukázal, tak musel být pod dozorem, jinak odcházel, kdy se mu zlíbilo. Také tady dal výpověď, nebo ho možná vyhodili, záleželo na tom, čí verzi jste chtěli věřit.

Práci zkoušel najít ještě několikrát, ale z pohovorů nikdy nic nevzešlo. Jelikož mu dělalo problémy se srozumitelně vyjadřovat, narážel často na nepochopení, což ho frustrovalo, a sem tam dokonce uštědřil i pár ran. Nakonec se úplně přestal snažit.

V některých ohledech považovala za jednodušší mít ho doma. Nikdy si neudělal řidičský průkaz, takže když byl zaměstnaný, musela ho vozit do práce a odpoledne ho zase vyzvedávat. Jelikož sama v domově pro seniory pracovala na směny, představovalo to celkem problém.

Právě teď měl Tiny na područce křesla postavené pivo a o stehno opřený pytlík slaných brambůrků připomínající hlavu věrného psa. Chroupal brambůrky a sledoval svůj oblíbený pořad, nějakou soutěž se spoustou zvukových a světelných efektů. Hrozně rád vykřikoval svým podivným hlasem odpovědi na otázky, a nijak ho netrápilo, že nejsou správné. Jaký v tom byl koneckonců rozdíl? Rád se účastnil.

Ráno se díval na romantické telenovely a odpoledne a večer koukal na kreslené pohádky či filmy pro pamětníky.

Solana si pročítala seznam předešlých pracovních míst té Druhé a pocítila důvěrně známou závist, ovšem s menší příměsí hrdosti, neboť dlouhý seznam dosavadní praxe bude od nynějška vydávat za svůj. V osobním hodnocení stálo, jak je spolehlivá a zodpovědná, a Solana si uvědomila, že ty vlastnosti ji přesně vystihují. Jediný problém spatřovala v osmnáctiměsíční časové prodlevě, kdy byla ta Druhá na nemocenské. Naštěstí znala všechny podrobnosti, protože celá záležitost se u nich v práci dost probírala: té Druhé našli rakovinu prsu, nádor jí chirurgicky odstranili a pak absolvovala chemoterapii a ozařování.

Solana vůbec nemínila uvádět tyto informace do žádosti. Co se týkalo nemocí, byla pověrčivá a nechtěla, aby si kdokoli myslel, že si uhnala něco tak škaredého.

Rakovinu prsu? Panebože! Nepotřebovala ničí neupřímnou lítost. Kromě toho se bála, že by to v budoucím zaměstnavateli mohlo vyvolat zvědavost. Kdyby se zmínila o rakovině, mohl by se jí pak někdo vyptávat na příznaky a na léky, které jí nasadili, nebo na to, jakou šanci na uzdravení jí doktoři dávali. Solana v životě rakovinu neměla, stejně tak nikdo z nejbližší rodiny. Považovala to za ostudné, podobně jako třeba alkoholismus, a v neposlední řadě měla strach, že kdyby slovo „rakovina“ napsala na papír, nemoc by se u ní dříve či později rozvinula.

Jak ale měla vysvětlit tu pauzu, během které skutečná Solana, ta Druhá, nechodila do práce? Nakonec se rozhodla tam místo toho napsat údaje o zaměstnání, které v té době vykonávala ona sama. Dělala tehdy společnici staré paní, která se jmenovala Henrietta Sparrowová. Ta byla dnes už mrtvá, takže si u ní nemohl nikdo nic ověřit. Henrietta si už také nemohla nikde stěžovat (jako že si tehdy stěžovala) na týrání. Všechno si to s sebou vzala do hrobu.

Solana se podívala do kalendáře a napsala do žádosti, odkdy dokdy na místě pracovala a jaké přesně úkoly vykonávala. Psala velkými tiskacími písmeny, protože nechtěla, aby se kdekoli objevil její rukopis. Když měla žádost vyplněnou, šla si sednout k synovi před televizi. Byla sama se sebou spokojená; řekla si, že to oslaví, a objednala tři pizzy s feferonkami. Kdyby se ukázalo, že má starý Gus Vronský hluboko do kapsy, vždycky z toho mohla vycouvat.

Těšila se, až Melanie Oberlinová odletí do New Yorku, a hlavou se jí mihlo, že čím dřív se to stane, tím lépe.

11

Následující pondělí jsem se kolem oběda schválně vyskytla doma v naději, že tak snáz odolám pokušení zajít do McDonalda či jiného nezdravého řetězce. Ohřála jsem si polévku z konzervy, takovou tu, jak se do ní nepřidává voda –, takže jsem s jistotou věděla, že do sebe vpravím asi tolik soli, jako bych jí spolkla celou lžičku. Když jsem po jídle umývala nádobí, zaklepala na dveře Melanie. Černý kabát z kašmírové vlny jí docela padl a sahal asi do poloviny černých kozaček. Kolem krku měla složitě naaranžovanou červeno-černou kašmírovou šálu, která jí zakrývala ramena.

Kde brala odvahu vzít si něco takového? Kdybych to na sebe navlíkla já, vypadala bych, jako že jsem cestou potkala šňůru na prádlo a zamotala jsem se do závěsu, který na ní visel.

Otevřela jsem dveře, o krok ustoupila a nechala ji vejít.

„Á, zdravím, jak to jde?“

Prolétla kolem mě a posadila se na pohovku, lokty opřené o kolena, ramena svěšená, jedním slovem vyřízená.

„Ani se mě neptejte. Ten člověk mě dohání k šílenství.

Viděla jsem vás před chvilkou parkovat, tak jsem si řekla, že za vámi zaběhnu, než zase poletím. Nejdu nevhod? Prosím vás, řekněte, že ne, protože jinak asi spáchám sebevraždu.“

„Nejdete nevhod. Co se děje?“

„Trochu přeháním. Není to s ním o nic horší ani lepší než obvykle. Tak jako tak se můžu zdržet jen chvilku. Mám tam paní, která dneska nastoupila, což je právě to, o čem jsem s vámi chtěla mluvit.“

„Ovšem. O co jde?“

„Ta paní… ten anděl… se jmenuje Solana Rojasová a přišla v pátek dopoledne na pohovor. Chvilku jsme se bavily, já jí pověděla, co se strýčkovi Gusovi stalo, jak přesně se poranil a v jakém rozsahu je třeba o něj pečovat. Všechny tyhle věci. Prohlásila, že je to přesně její obor a že práci ráda přijme. Nakonec se zdržela celé odpoledne a nenaúčtovala si ani cent. Bála jsem se jí strýčka Guse ukázat, aby necouvla, ale současně mi přišlo, že jí to dlužím. Říkala jsem si, že snad ví, do čeho jde, a zjevně jí to v nejmenším nevadilo.“

„Tak v čem je problém?“

„Zítra odlétám do New Yorku a nemám čas obvolávat padesát míst a ověřovat si její reference.“

„Divím se, že jste zůstala tak dlouho.“

„To nejste jediná,“ podotkla. „Měla jsem se vrátit minulý pátek, jenže se ukázalo, že Gus, jak jistě sama víte, je pěkně tvrdej oříšek. Stejně tak moje šéfová. Je vážně skvělá a moje zpoždění jí zase tolik nevadilo, ale dneska ráno volala a rozčilovala se, že má v práci problémy a potřebuje mě tam, jinak…! No, prostě mě místo pozdravu oblažila výhrůžkou.“

„To vypadá bledě.“

„Mělo mě napadnout, že k tomu dojde. Je velkorysá, dokud se jí to hodí,“ svěřovala se dál Melanie. „Budu ráda, když se odsud dostanu co nejdřív, což mě přivádí zpátky k tomu, co jsem před chvilkou nakousla. Henry říkal, že jste soukromá vyšetřovatelka, je to pravda?“

„Myslela jsem, že to víte.“

„Nechápu, že jsem se na to nezeptala. Jsem vážně sobec,“ posteskla si. „Tak mě napadlo, jestli byste mi Solanu neproklepla a nedala mi pak vědět, jestli je O.K.

Samozřejmě vám za to zaplatím.“

„Jak brzy to potřebujete vědět?“

„Brzy. Příštích pět dnů sem bude docházet na osm hodin. Potom se za předpokladu, že všechno bude klapat, pokusíme její směny rozvrhnout víc podle toho, co bude třeba. Prozatím začíná ve tři odpoledne a domů odchází v jedenáct večer, což by mělo pokrýt Gusovu večeři, léky a uložení do postele. Vím, že vzhledem k tomu, jak na tom je, potřebuje víc než tohle, ale líp už to nezařídím. Než Solana půjde večer domů, vždycky mu ještě připraví na ráno snídani. Už jsem domluvila i donášku teplých obědů a večeří přes Meals on Wheels.*

Solana se nabízela, že mu bude vařit, ale připadalo mi, že bych toho po ní chtěla moc. Nechtěla jsem ji zbytečně využívat.“

„To zní, jako že jste to nakonec zvládla.“

„Doufejme. Jsem trochu nervózní, že jsem se tím nezabývala víc. Na mě působí důvěryhodně a svědomitě, ale v pátek jsem ji viděla poprvé v životě, takže za nic neručím.“

„Myslím, že se nemáte čeho bát. Jestli ji doporučila pečovatelská služba, bude všechno v pořádku. Pečovatelské služby a podobné agentury si každého ověřují, než s ním podepíšou smlouvu. Kdyby neměla oprávnění a potřebnou odbornost, nikdy by ji k nikomu neposlali.“

„To si taky říkám. Pracuje pro pečovatelskou službu, ale na ten inzerát přišla sama za sebe. Když už jsme u toho, byla jediná, kdo se mi přihlásil, takže bych řekla, že jsem měla vlastně štěstí.“

„A pro jakou pečovatelskou službu pracuje?“

„Mám tady od ní vizitku. Senior Health Care Management. Nejsou v telefonním seznamu, a když jsem tam zkoušela volat, dozvěděla jsem se, že linku odpojili.“

„Vysvětlila vám to nějak?“

„Když jsem se jí zeptala, začala se strašně omlouvat.

Říkala, že na vizitce je ještě staré číslo a že se bohužel ještě nedostala k tomu, nechat si vizitky udělat znovu.

Nadiktovala mi nové číslo, ale tam mi to zvedá jenom záznamník. Nechala jsem na něm už dva vzkazy, tak doufám, že se mi ozvou.“

„Vyplnila žádost o místo?“

„Přinesla jsem ji s sebou.“ Melanie otevřela kabelku a vytáhla dvoustránkový tiskopis přeložený na třetiny.

* Meals On Wheels Association of America (MOWAA), nejstarší a největší americká organizace, sociální služba, zaměřená na zajištění jídla potřebným, například seniorům a dalším osobám, které z různých důvodů nevycházejí z bytu; pozn. překl.

„To je standardní formulář, který jsem si našla u nás na osobním. V práci přijímám lidi pořád, ale posílají mi je většinou už předem prověřený z osobního oddělení. V lidech z našeho oboru se už docela vyznám a umím je odhadnout, ale u zdravotních sester vůbec netuším. Je praktická sestra, ne registrovaná, ale pracovala už s geriatrickými pacienty a je zřejmě na leccos zvyklá. Strýček Gus se pochopitelně choval nemožně a byl strašně protivný, ale vůbec ji to nevyvedlo z rovnováhy. Je lepší člověk než já. Když jsem viděla, jak se choval, měla jsem sto chutí mu jednu vlepit.“

Očima jsem rychle přelétla formulář vyplněný kuličkovým perem. Údaje byly napsané úhlednými tiskacími písmeny, bez jediného škrtance, jediného přetažení.

Zkontrolovala jsem, jestli je dole prohlášení o pravdivosti údajů, které budoucího zaměstnavatele opravňovalo k tomu ověřit si uvedené informace o vzdělání a předešlých pracovních zkušenostech.

„Beru na vědomí a uznávám, že záměrně chybné uvedení či opomenutí důležité skutečnosti zde mne zbavuje veškerých práv, která mi podle Zákoníku práce náleží.“

„To by mělo stačit. Něco z toho vyřídím po telefonu, ale v mnoha případech je lepší jít se zeptat osobně, zvlášť jestli vás zajímají její charakterové vlastnosti. Většina zaměstnavatelů vám nedá písemně nic, co by vyznívalo jen trochu hanlivě, protože mají strach, že je pak dotyčný zažaluje. Zato z očí do očí jsou sdílnější a často z nich vypadnou dost nečekané podrobnosti. Jak daleko do minulosti mám jít?“

„Upřímně, základní ověření bude stačit, dosažené vzdělání a odbornost, poslední zaměstnání a možná se namátkově poptat u několika jejích soukromých klientů.

Doufám, že si nemyslíte, že jsem paranoidní.“

„Ale ne, je to můj denní chleba. Mně se ospravedlňovat nemusíte.“

„V podstatě mě zajímá, jestli není psychopatická vražedkyně nebo gerontofilka,“ doplnila Melanie a trochu zrůžověla. „I když ani to by nevadilo, kdyby s ním dokázala vyjít.“

Znovu jsem žádost přeložila. „Ráno cestou do práce si to okopíruju a originál vám pošlu zpátky.“

„Díky. V devět odjíždím do Los Angeles, odkud mi to v poledne letí. Ve středu vám určitě zavolám.“

„Možná by bylo lepší, kdybyste zavolala, až vám budu mít co říct.“

Z horní zásuvky stolu jsem vytáhla standardní smlouvu, kterou obvykle sepisuji s klienty, vyplnila jsem vynechaná místa konkrétními údaji, včetně přesně specifikovaného zadání, tj. předmětu naší smlouvy. K

hornímu okraji jsem pak narychlo připsala telefonní číslo k sobě domů a do kanceláře. Smlouvu jsme obě podepsaly, ona pak vytáhla peněženku a dala mi svou vizitku a pět set dolarů v hotovosti. „Bude to stačit?“

„Jo, to je akorát. Až vám budu posílat podrobnou zprávu, připojím k ní i podrobné vyúčtování,“ řekla jsem.

„Ona o tom ví?“

„Ne, a nechrne to jen mezi námi dvěma. Nechci, aby si myslela, že jí nevěřím, zvlášť po tom, co jsem ji na místě přijala. Henrymu o tom ale povědět můžete.“

„Budu diskrétní.“

Plánovala jsem, že se zajedu podívat k parkovišti před City College, kde se Lise Rayové stala ta nehoda. Byl nejvyšší čas vypravit se na průzkum okolí, co kdyby se tam někde poflakoval ten ztracený svědek? Pár minut po třetí jsem konečně sjela na exitu Castle a dala se vpravo po Palisade Drive, která vzápětí začala stoupat do kopce. Bylo pošmourno, obloha se mračila, jako by se mělo co nevidět rozpršet, jenže v Kalifornii může počasí člověka pěkně zmást. Na Východě, když se na nebi objeví šedá mračna, všichni vědí, že se schyluje k dešti, jenže tady se do toho plete přímořská inverze, což v tom dvakrát jasno nedělá.

Univerzitní budova Santa Teresa City College sedí na útesu s výhledem na Tichý oceán a instituce, která v ní sídlí, je jednou ze sto sedmi vysokých škol spadajících do kalifornského vysokoškolského systému. Školní pozemky mají úctyhodnou rozlohu, stojí na nich východní kampus a západní kampus a mezi nimi vede High Ride Road, která se zvolna svažuje dolů na Cabana Boulevard a na pláž. Když

jsem přijela blíž, zahlédla jsem ono parkoviště a první budovy areálu univerzity.

V bezprostřední blízkosti nebyly žádné obchody, ale asi kilometr a půl směrem na západ, kde se Palisade Drive kříží s Capillo, jsem uviděla skupinku krámků a nejrůznějších podniků: kavárnu, opravnu obuvi, tržnici, trafiku a dragstór, kam patrně chodili nakupovat všichni místní. Blíž k univerzitě stála čerpací stanice a velký supermarket, který měl společné parkoviště ještě se dvěma restauracemi s rychlým občerstvením. Starý pán buď někde poblíž bydlel, nebo v místě pracoval. Podle toho, co říkala Lisa, se nedalo poznat, jestli přišel pěšky nebo přijel autem.

Navíc tady pořád byla možnost, že působil jako profesor na univerzitě, popřípadě byl v areálu kampusu zaměstnaný jinak. Uvědomovala jsem si, že dřív nebo později budu muset zaklepat někde na dveře a rozšířit pole působnosti dál od místa nehody.

Projela jsem kolem univerzity a konečně zaparkovala u obrubníku přímo naproti místu, kde se Lise Rayové nepodařilo připojit se na hlavní. Byly časy, kdy soukromý detektiv mohl vývoj v takovém případu zcela zvrátit. Kdysi jsem znávala jednoho, jehož specialitou bylo, že si dělal přesné nákresy nehod, všechno měl přesně změřené, včetně šířky vozovky a vzdálenosti bodů, které byly z různých důvodů pro nehodu klíčové. Kromě toho si vždycky fotografoval otisky pneumatik, úhly viditelnosti, brzdnou dráhu a další stopy, které zůstaly. Dnes všechny tyhle údaje shromažďují policejní experti, jejichž výpočty, vzorce a faktické důkazy neponechávají příliš mnoho prostoru pro dohady. Když se pak případ dostane k soudu, svědecká výpověď takového experta může rozhodnout.

Seděla jsem v autě a znovu si pročítala složku k případu. Začala jsem s policejní zprávou, kterou sepsal mně neznámý strážník jménem Steve Sorensen. V kolonkách, které se nějak dotýkaly počasí, postupně zaškrtal: jasno, poledne, suchý povrch vozovky a ničím neobvyklé podmínky. Do políčka nadepsaného „Situace bezprostředně před nehodou“ uvedl, že Fredricksonových dodávka značky Ford (Vozidlo 1) jela rovně, zatímco Lisin dodge Dart, model 1973 (Vozidlo 2), odbočoval vlevo. Ke zprávě přiložil i přibližný nákres, bohužel opatřený poznámkou, že „neodpovídá měřítku“. Podle jeho názoru zavinil/a nehodu řidič/ka Vozidla 2, tedy Lisa, čímž porušila Kalifornský silniční zákon, jmenovitě oddíl I článek 21804, neboť se připojovala z veřejného či soukromého pozemku a nedala přednost v jízdě projíždějícím vozidlům, a oddíl 22107 o nebezpečném odbočení a/nebo opomenutí odbočení signalizovat. Lowell Effinger si najal specialistu na rekonstrukci nehod z Valencie, který už pracoval na dobrozdání. Aby toho nebylo málo, dělal tenhle chlapík současně i do biomechaniky, kteroužto odbornost hodlal využít k ověření toho, zda Gladysina zranění odpovídají dynamice srážky. Co se týkalo toho zmizelého svědka, sázela jsem na starý dobrý pěší průzkum, zvlášť když mě nic sofistikovanějšího nenapadlo.

Pár černobílých fotek, které krátce po nehodě pořídil policista Sorensen, mi moc nepomohlo, a tak jsem radši sáhla po černobílých i barevných snímcích obou vozidel a místa nehody, které udělala Mary Bellflowerová. Rozjela se na místo hned první den po nehodě, takže na jejích fotkách byly na silnici stále ještě vidět střepy a úlomky kovu či plastu. Pozorně jsem se zadívala oběma směry a v duchu uvažovala, kdo asi ten svědek mohl být a jak ho proboha najdu.

Vrátila jsem se do kanceláře, znovu se podívala do složky k případu a našla si číslo na Miliarda Fredricksona.

Telefon mi na třetí zazvonění zvedla Gladys Fredricksonová.

„Co je?“

V pozadí neúnavně štěkal pes, zřejmě nějaká menší roztřesená rasa, soudě alespoň podle toho štěkotu.

„Dobrý den, paní Fredricksonová. Jsem…“

„Moment,“ přerušila mě a asi přikryla dlaní mluvítko.

„Miliarde, ať je ten pes zticha! Snažím se tady s někým telefonovat. Slyšíš? AŤ JE TEN PES ZTICHA!“ Pak pokračovala v hovoru. „Kdo volá?“

„Jmenuju

se

Kinsey

Millhoneová,

paní

Fredricksonová…“

„Kdo?“

„Jsem vyšetřovatelka a pracuju na případu nehody, kterou jste měli v květnu s manželem. Napadlo mě, jestli bych si s vámi nemohla promluvit.“

„Týká se to pojištění?“

„Týká se to soudního procesu. Zajímala by mě vaše verze toho, co se stalo, budete-li tak laskavá.“

„Můžeme to probrat rovnou. Udělalo se mi kuří oko, takže mám nervy nadranc, navíc pes se může zbláznit, protože mužskej zničehonic přitáh domů papouška. Jasně jsem mu řekla, že nemíním uklízet po ničem, co žije zavřený v kleci, jedno jestli je vystlaná novinama. Ptáci jsou špinavý.

Samá nemoc. To ví přece každej.“

„Rozhodně. Úplně vás chápu,“ ujistila jsem ji.

„Doufala jsem, že bych se třeba u vás mohla stavit. Co takhle zítra ráno kolem deváté, co myslíte?“

„Co je zítra za den, úterý? Počkejte, kouknu se do diáře. Možná jdu k chiropraktikovi na rehabilitaci. Víte, chodila jsem tam dvakrát do týdne, ale naštěstí už to mám za sebou. Člověk by řek, že s tolika práškama a moderní léčbou budu zdravá. Momentíček…“ Slyšela jsem, jak listuje tam a zase zpátky diářem. „V devět něco mám. Doma budu až tak ve dvě, ale dlouho se nezdržím. Odpoledne mám totiž

fyzioterapii, kam si nemůžu dovolit přijít pozdě. Posílají mě na ultrazvuk, že prý mě to snad zbaví bolestí bederní páteře, co mě tak trápěj.“

„A co váš manžel? Ráda bych si popovídala i s ním.“

„Za něj nemůžu mluvit. Budete se ho muset zeptat sama, až sem přijedete.“

„Tak dobře. Vyřídím to, jak nejrychleji to půjde.“

„Máte ráda ptáky?“

„Moc ne.“

„Tak dobře.“

Ještě jsem zaslechla vysoké, hysterické zaňafání psa a pak Gladys nečekaně praštila s telefonem, zřejmě aby psovi poskytla nezbytnou první pomoc, až ho trefí šlak.

12

V úterý ráno jsem si v kanceláři okopírovala žádost Solany Rojasové o místo Gusovy pečovatelky, originál jsem vložila do obálky a poslala Melanii do New Yorku.

Pětisetdolarová záloha, kterou jsem od ní dostala, pokrývala to, co si běžně účtuji za den práce, takže jsem si řekla, že už

nemá cenu dál otálet, jinak by se to také nemuselo vyplatit, a to ani jí, ani mně.

Posadila jsem se za stůl, před sebou kopii žádosti, která obsahovala například číslo Solanina sociálního pojištění, řidičského průkazu, datum a místo narození a číslo oprávnění praktické sestry. Podle uvedené adresy bydlela v Colgate, v žádosti dokonce stálo i přesné číslo bytu, ale jméno ulice mi nic neříkalo. Solaně bylo šedesát čtyři let a těšila se dobrému zdraví. Byla rozvedená a v domácnosti s ní nežilo žádné malé dítě. V roce 1970 absolvovala Santa Teresa City College, odkud si odnesla titul AA,* což

znamenalo, že si školu dodělala až později, někdy po čtyřicítce. Pak se přihlásila na vyšší zdravotní školu, aby se mohla stát sestrou, jenže pořadník uchazečů byl tak dlouhý, že bylo jasné, že si na přijetí nejméně dva roky počká.

Přesně za osmnáct měsíců za sebou měla už tři povinné semestry sesterského kurzu, takže mohla získat vysněné oprávnění.

Začetla jsem se do seznamu jejích předešlých zaměstnání a všimla jsem si, že se velmi často nechávala najímat jako soukromá ošetřovatelka. Úplně naposled pracovala deset měsíců v domově pro seniory, kde měla za úkol ošetřovat a převazovat klienty, zavádět cévky, zavodňovat, dávat klystýry, odebírat krev, moč a další vzorky pro laboratorní rozbory, a samozřejmě podávat léky.

* Associate in Arts, titul udělovaný v USA po absolvování přibližně dvouletého studia na vysoké škole typu „college“; pozn. překl.

Za to dostávala osm dolarů a padesát centů na hodinu.

Teď žádala o devět. V kolonce „Trestní bezúhonnost“ stálo, že nikdy nebyla odsouzena za žádný trestný čin, že v současnosti ani v budoucnosti jí nehrozí žádný soud ani žaloba a že na pracovišti se nikdy nedopustila násilného jednání. Tomu říkám dobré zprávy!

Seznam dosavadních zaměstnavatelů, který začínal tím posledním a končil prvním, obsahoval přesné adresy, telefonní čísla a jména přímých nadřízených, bylo-li vhodné je uvádět. Zaměstnání u ní na sebe těsně navazovala, tvořila jednu ničím nepřerušenou přímku, začínající v okamžiku, kdy získala oprávnění. Ze starých lidí, o něž pečovala v soukromí, skončili čtyři v pečovatelském domově, tři zemřeli a dva se zotavili natolik, že se opět stali soběstačnými. K žádosti připojila ještě fotokopie dvou doporučujících dopisů, ve kterých stálo přesně to, co se dalo čekat. Bla, bla, bla, zodpovědná. Bla, bla, bla, kompetentní.

Našla jsem telefonní číslo do Santa Teresa City College, a když se ozvala operátorka, požádala jsem, ať mě přepojí do kartotéky, kde evidovali záznamy o přijatých studentech. žena, která se mi vzápětí přihlásila, měla škaredou chřipku, a prudký pohyb při zvedání telefonu u ní vyvolal záchvat kašle. Počkala jsem, až se trošku vzpamatuje. Když má někdo chřipku, vůbec by neměl chodit do práce. Určitě na sebe byla hrozně pyšná, že v práci nezamešká ani den, zatímco ostatní s podobnými příznaky hned zůstávají doma na nemocenské.

„Promiňte. Eh! Moc se omlouvám. Hendersonová u telefonu.“

Také jsem se představila a informovala ji, že jsem dostala za úkol prověřit Solanu Rojasovou pro jejího budoucího zaměstnavatele. Jméno jsem jí pro jistotu ještě odhláskovala a k tomu jsem přidala také rok, kdy údajně ukončila sesterský kurz.

„Potřebuji jen, abyste mi potvrdila správnost mých informací.“

„Počkáte chvilku?“

„Ovšem,“ já na to.

Zatímco jsem poslouchala vánoční koledy, stačila do sebe patrně hodit pastilku proti kašli, protože když se po chvilce zase ozvala, slyšela jsem, jak něco převaluje mezi zuby.

„Bohužel informace tohoto druhu neposkytujeme po telefonu. Budete sem muset přijít osobně a zažádat si písemně.“

„To mi ani nemůžete říct, jestli jo nebo ne?“

Odmlčela se, protože se potřebovala pro změnu vysmrkat, takže jsem to měla i s uslintanou mezihrou na trombony.

„Přesně tak. Máme přísné předpisy na ochranu soukromí našich studentů.“

„Copak se jí šťourám do soukromí? Ta žena shání práci.“

„To tvrdíte vy.“

„Proč bych si to vymýšlela?“

„To já nevím, milá zlatá. To byste mi měla říct spíš vy.“

„A co jestli mám u sebe její žádost o místo, kterou vlastnoručně podepsala a která mě opravňuje k tomu ověřit pravdivost uvedených údajů?“

„Moment,“ ucedila otráveně. Zakryla dlaní mluvítko telefonu a obrátila se na někoho, kdo s ní seděl v kanceláři.

„Tak v tom případě je to v pořádku. Tu žádost ale přineste s sebou. Udělám si kopii a založím si ji tu.“

„Nemohla byste mi to vyhledat už teď, že bych na to nemusela čekat, až k vám přijdu?“

„To nemohla.“

„Tak jo. A prosím vám, jak dlouho bude trvat, než mi to vyřídíte?“

„Pět pracovních dnů.“

Dost mě to naštvalo, ale nemínila jsem se s ní hádat.

Zřejmě byla nabuzená léky proti nachlazení, které si koupila bez předpisu v lékárně, a nejspíš neměla daleko k tomu mě zavraždit. Poděkovala jsem za informaci a zavěsila.

Vzápětí jsem vytočila meziměsto, protože Úřad pro praktické sestry a asistenty v psychiatrii sídlil v Sacramentu.

Úřednice, se kterou jsem mluvila, byla naštěstí vstřícná, aby ne, když ji platím z daní. Oprávnění Solany Rojasové bylo platné a jako sestra se nedopustila žádných přestupků ani si na ni nikdo nestěžoval. Skutečnost, že získala oprávnění, jasně dokládala, že musela absolvovat i příslušný kurz na vysoké škole. Já si to však přesto chtěla zajít ověřit do Santa Teresa City College. Neviděla jsem jediný důvod, proč by v žádosti lhala, ale Melanie mi zaplatila, ať ji proklepnu, a já to nemínila ošidit.

Vypravila jsem se do budovy soudu a prošla si všechny veřejně dostupné záznamy. To znamenalo, že jsem si pořídila kompletní výpis ze Solanina trestního rejstříku, čistý jako slovo boží. Stejně tak se nikdy nedostala do konkurzu ani proti ní nebylo zahájeno exekuční řízení. Ve chvíli, kdy jsem přijížděla k univerzitní budově, jsem měla jistotu, že ta žena není nikdo jiný než prostě ona.

Kousek za vstupní branou bylo okénko s informacemi, u kterého jsem zastavila.

„Prosím vás, můžete mi říct, kde je tady kartotéka?“

„Kartotéka je ve správní budově, což je tamhle ta napravo,“ prohlásila paní v okénku a ukázala na budovu daleko přede mnou.

„A jak je to tady s parkováním?“

„Odpoledne je otevřeno pro veřejnost. Můžete parkovat, kde chcete.“

„Díky.“

Zacouvala jsem do první mezery, která se namanula, vystoupila jsem a zamkla auto. Z místa, kde jsem stála, bylo vidět Pacifik, jenže jeho hladina se topila v šedi a obzor v mlze. Ze zamračené oblohy měl člověk pocit, že je větší zima než ve skutečnosti. Přehodila jsem si tašku přes rameno a překřížila ruce na prsou, abych se zahřála.

Architektonický styl univerzitních budov byl jednoduchý, krémové omítky, zábradlí z tepaného železa a střechy z červených tašek z pálené hlíny. Vzrostlé eukalypty vrhaly stíny na zelené trávníky a vějířovité listy palem u cestiček ševelily ve větru vanoucím z oceánu. V šesti až

osmi pavilonech se vyučovalo, ostatní budovy byly teprve ve výstavbě.

Představa, že jsem tam také svého času studovala, byla přinejmenším zvláštní. Po třech semestrech jsem zjistila, že nejsem studijní typ a akademická dráha není nic pro mě.

Mělo mi to dojít dřív. Už na střední škole jsem se trápila.

Byla jsem roztěkaná, snadno jsem se nechala vyrušit a mnohem víc než vyučování mě zajímalo kouření trávy.

Nevím, jak jsem si myslela, že naložím se životem, ale doufala jsem, že se to rozhodně obejde bez toho, abych musela chodit do školy. Tím pádem jsem se mohla rozloučit s medicínou, se zubařinou a s právy, plus s řadou dalších profesí, které mě také v nejmenším nelákaly. Zjistila jsem ale, že bez vysoké mě ve většině společností jako ředitelku nevezmou. No bože! Přesto, jestli správně chápu ústavu, mi nic nebránilo v tom stát se prezidentkou Spojených států, protože k tomu musím splňovat pouze dvě podmínky: musím být od narození občan země a musí mi být víc než

pětatřicet. No, nebylo to snad vzrušující?

V osmnácti a v devatenácti jsem se zaškolovala na různé profese, jenže jsem se většinou nedostala dál než k zaškolování. Krátce po dvacátých narozeninách jsem se z těžko postižitelných důvodů začala ucházet o práci u policie Santa Teresy. To už jsem dávno sekala dobrotu, protože tráva mě znudila stejně jako podřadné práce za málo peněz.

No schválně, kolikrát za den by se vám chtělo přeskládat jeden a tentýž komínek svetříků v oddělení sportovní módy v salonu Robinson’s? Platové ohodnocení bylo směšné, dokonce i na někoho, jako jsem já. Pokud se zajímáte o co nejhůř placenou práci, má zkušenost je taková, že v knihkupectvích platí ještě míň než ve výprodejích oděvů, jenže tam je zase delší pracovní doba. Totéž platí i pro práci servírky, což (jak se ukázalo) vyžaduje daleko víc zdatnosti a obratnosti, než kolik mohu nabídnout. Potřebovala jsem něco, co bych mohla brát jako výzvu, a chtěla jsem si ověřit, kolik mi toho škola jménem Ulice vlastně dala.

Nějakým zázrakem se mi podařilo projít policejním výběrem, dokonce i napsat písemný test, zvládnout prověrku zdatnosti, lékařskou prohlídku, včetně odběru krve na zjištění přítomnosti zakázaných látek, plus absolvovat řadu dalších pohovorů a zkoušek. Nechápu to, ale někdo důležitý tehdy asi spal. Dvacet šest měsíců jsem si pobyla na policejní akademii, kde nás podrobili tak tvrdému výcviku, že jsem v životě nic tvrdšího nezažila. Po ukončení akademie jsem si odsloužila dva roky jako řadová příslušnice, abych nakonec zjistila, že se nehodím na úřednickou práci. To, že jsem následně nastoupila do učení v soukromé detektivní kanceláři, se díky vyvážené kombinaci svobody, časové flexibility a nebezpečí ukázalo jako dobrá volba.

Zatímco jsem bloumala ve vzpomínkách, stačila jsem dojít k hlavní správní budově. Uvnitř mě přivítala široká světlá chodba, i když sluneční svit dopadající dovnitř působil trochu studeně. Tu a tam jsem zahlédla vánoční výzdobu, a protože nikde nebyli žádní studenti, usoudila jsem, že už asi začaly vánoční prázdniny. Nevzpomínám si, že by na mě dřív škola působila takhle přívětivě, ale nepochybně za to mohl můj tehdejší odmítavý přístup, negace za každou cenu.

Zaklepala jsem na dveře kartotéky, vešla do kanceláře a zeptala se na paní Hendersonovou.

„Paní Hendersonová šla už dnes domů. Mohu pro vás něco udělat?“

„No jé, to doufám,“ vyhrkla jsem. Srdce se mi malinko rozbušilo, protože jsem věděla, že budu muset trochu zalhat: „Před hodinou jsem s ní mluvila a slíbila mi, že tu pro mě nechá nějaké informace z evidence studentů. Přišla jsem si je vyzvednout.“ Položila jsem na stůl Solaninu žádost o místo a prstem ukázala na podpis.

žena se trochu zamračila.

„Nějak nevím, co vám na to mám říct. To mi k Betty nesedí. Nic mi neříkala.“

„Ne? To je škoda. No jo, jak je nemocná, tak na to asi zapomněla. A nemohla byste se mi po tom podívat vy, když

už jsem tady?“

„Snad ano, i když to asi chvilku bude trvat. Nevyznám se v evidenci tak jako ona.“

„To nevadí. Není proč spěchat. Budu moc ráda.“

O sedm minut později jsem měla všechny informace, které jsem potřebovala. Bohužel žádné dodatečné podrobnosti jsem z té ženy už vymámit nedokázala.

Domnívala jsem se, že jestli Solana propadala, měl její budoucí zaměstnavatel právo o tom vědět. Jak říkala jedna má kamarádka: „Až poletíš letadlem a bude tam bomba, tak se modli, aby pátrací pes, kterýho přivolaj, nebyl na cvičáku ten nejhorší.“

Vrátila jsem se do auta a vytáhla z přihrádky Thomasův seznam ulic, který obsahoval podrobnou mapu okresů Santa Teresa a San Luis Obispo. Znala jsem adresu domova pro seniory, kde Solana naposledy pracovala, a ukázalo se, že je to jen pár minut pěšky od mé kanceláře.

Domov U vycházejícího slunce byl kombinací léčebny pro dlouhodobě nemocné a chráněného bydlení s pečovatelskou službou a měl kapacitu padesát dva lůžek.

Sídlil v přízemní budově postavené ze dřeva, k níž ze stran přiléhaly

nejrůznější

přístavky,

takže

půdorysem

připomínala rozehranou partii scrabblu. Interiér byl zařízený vkusně, v kombinaci zelené a šedé; působil uklidňujícím dojmem a současně se zbytečně neomlouval. I zde stál umělý vánoční stromek, ale byl alespoň pěkně hustý a visela na něm malinká světýlka a moc hezké stříbrné ozdoby. Na kruhové dečce pod ním leželo pár úhledně zabalených dárků. Věděla jsem, že jsou to jen prázdné atrapy, ale jejich přítomnost slibovala spoustu vánočních překvapení.

Uprostřed haly kraloval na orientálním koberci velký starožitný stůl. Recepční mohlo být něco přes šedesát, vypadala dobře a ochotně mi ihned nabídla pomoc. Nejspíš si myslela, že mám stárnoucího rodiče a hledám pro něj umístění.

Když jsem se zeptala, zda bych nemohla mluvit se šéfem osobního oddělení, dovedla mě spletí chodeb do kanceláře v administrativní části budovy. Cestou ke mně přes rameno utrousila:

„Přímo osobní oddělení tady nemáme, ale paní Eckstromová vám určitě bude schopná pomoct.“

„Díky.“

Eloise Eckstromová byla přibližně v mém věku, to znamená dost přes třicet, štíhlá a vysoká, na nose jí seděly brýle a na hlavě měla hustou rezavou hřívu. Oblečená byla v jasně zeleném svetříku s takovou tou falešnou vestičkou vpředu, k tomu si vzala skládanou vlněnou sukni a střevíce bez kramfleku. Vyrušila jsem ji patrně uprostřed generálního úklidu pracovního stolu, na kterém měla příšerný nepořádek.

Zásuvky byly vyházené a jejich obsah ležel porůznu na židlích a na stole. Vedle v krabici byly zabalené drátěné přihrádky a pořadače. Na skříňce za Eloise stálo pět rámečků s fotografiemi nějakého ježatého teriéra v různých fázích psího života.

Přes stůl jsme si podaly ruce, ale ona si tu svou radši nejdřív otřela navlhčeným ubrouskem. Na úvod mi řekla: „Omlouvám se, že je tu takový binec. Jsem tady už

měsíc a slíbila jsem si, že to tu do svátků dám do pořádku.

Posaďte se, tedy jestli bude kam.“

Mohla jsem si vybrat mezi dvěma křesílky zavalenými zhruba do stejné výšky deskami plnými papírů a geriatrickými časopisy.

„Klidně to hoďte na zem. Stejně je to všechno na vyhození.“

Smetla jsem tedy na zem stoh časopisů a posadila se na jejich místo. Měla jsem pocit, že i Eloise je ráda, že si může na chvilku sednout a vydechnout.

„Co pro vás můžu udělat?“

Vytáhla jsem žádost Solany Rojasové a položila ji na jediné volné místo v dosahu. „Doufala jsem, že byste mi mohla pomoci ověřit pár informací o vaší bývalé zaměstnankyni. Právě nastoupila jako pečovatelka u jednoho starého pána, jehož jediná příbuzná, neteř, bydlí až v New Yorku, a proto pověřila prověrkou mě.“

„Ovšem.“

Eloise přešla k protější stěně, přistoupila k šedé plechové kartotéční skříňce a otevřela jednu zásuvku. Z ní vytáhla osobní složku Solany Rojasové, kterou cestou ke stolu zběžně zalistovala.

„Moc toho tady nemám. Podle všeho u nás začala pracovat v březnu 1985. Měla vynikající posudky od předešlých zaměstnavatelů. Vlastně hned v květnu toho roku byla zvolena Zaměstnankyní měsíce. Nikdo si na ni nikdy nestěžoval a nikdy nedostala výpověď. Víc pro vás udělat nemůžu.“

„A proč odsud odešla?“

Eloise zase sklopila oči k papírům. „Zřejmě se rozhodla pro postgraduální studium. A nejspíš jí to tady moc nevyhovovalo, když si teď shání práci jako soukromá ošetřovatelka.“

„Nevíte o někom, kdo ji znal? Doufala jsem, že třeba natrefím na někoho, s kým pracovala, kdo se s ní denně vídal. Ten starý pán, o kterého se má teď starat, je hrozný kverulant, takže ho chce neteř svěřit do péče někoho, komu nechybí trpělivost a diplomatické nadání, víte?“

„Rozumím,“ přikývla Eloise a ještě jednou se podívala do Solaniny složky. „Vypadá to, že sloužila hlavně na Jedničce v západním křídle, tedy na pooperačním oddělení.

Možná tam najdeme někoho, kdo ji dobře znal a bude si ji lépe pamatovat.“

„To by bylo fajn.“

Vydala jsem se za Eloise chodbou, aniž bych si dělala přehnaně optimistické naděje. Když má člověk někoho takhle proklepnout, nemůže sázet na to, že mu na dotyčného všichni hned všechno vyklopí. Informace osobního rázu aby člověk z lidí páčil heverem! Když mluvíte s dobrým přítelem či přítelkyní dotyčného, musíte správně odhadnout, jaký vztah mezi nimi byl. Pokud k sobě měli blízko a jeden druhému se svěřovali, kdesi hluboko se jistě skrývá vysoce důvěrná a nesmírně cenná informace, leč vaše šance na její odhalení je nulová. Skutečně dobří přátelé se navzájem nezradí, to je známá věc, a proto tahat z nich důvěrné informace zpravidla postrádá smysl. Na druhou stranu je dost možné, že když si promluvíte s kolegou z práce nebo s náhodným známým, dozvíte se toho o dost víc. Kdo by koneckonců odolal pokušení naházet na druhého trochu špíny? Osobní nevraživost a rivalita jsou jako časované bomby, tikající hluboko uvnitř. Zlá krev, kterou zpravidla plodí závist, drobné křivdy či rozdíl v sociálním statutu, to všechno může přinést překvapivě bohatou úrodu. Pokud má úlovek stát za to, potřebujete jednak dost času a jednak soukromí, nezbytné k tomu, aby se váš zdroj informací uvolnil a nerozpakoval se vylít si před vámi srdce.

Pooperační oddělení žádoucí atmosféru bohužel moc neslibovalo.

Jenže mě tam potkalo štěstí.

Ze dveří sesterny právě vycházela Lana Shermanová, praktická sestra, která se Solanou pracovala větší část uplynulého roku. Měla přestávku a šla si uvařit kafe.

Nabídla mi, jestli nechci jít s ní.

13

Ještě na chodbě, cestou do kuchyňky jsem jí položila pár základních otázek, abych si o Solaně udělala alespoň povšechnou představu. Dozvěděla jsem se, že se narodila a vyrostla v Santa Terese, že v Domově U vycházejícího slunce pracovala tři roky a že se jí tam celkem líbilo.

Kdybych měla Lanu Shermanovou nějak charakterizovat, slovo „sdílná“ bych určitě nepoužila. Tmavé vlasy měla jaksi prořídlé, zplihle jí visely podél obličeje –já na jejím místě bych si urychleně začala hledat nového kadeřníka. Její tmavé a krví mírně podlité oči působily, jako by poprvé v životě zkoušela kontaktní čočky a nevyhovovaly jí.

Kuchyňka byla malá, ale hezky zařízená. Stál v ní stůl s několika židlemi, u stěny moderní pohovka a dvě čalouněná křesílka, mezi kterými se krčil konferenční stolek.

Na lince jsem zahlédla mikrovlnnou troubu, topinkovač, sendvičovač a kávovar. K chladničce byly s pomocí magnetů přichycené nejrůznější cedulky zapovídající konzumaci jiného než vlastního jídla. Posadila jsem se k většímu stolu a Lana si nalila do hrnku kávu, do níž

přisypala dvě lžičky práškové smetany a přihodila dvě tabletky umělého sladidla.

„Dáte si taky kafe?“

„Ne, díky. Nic mi nechybí.“

Vzala tácek a přistoupila s ním k automatu, do kterého naházela mince. Pak stiskla jedno z tlačítek a dívala se, až

to, co navolila, propadne otvorem dolů do kolíbky. S táckem přišla ke stolu, na který postupně postavila hrnek, lžičku a sáček minikoblížků v čokoládě.

Počkala jsem, až se usadí, a teprve pak jsem navázala.

„Jak dlouho jste Solanu znala?“

Rozlomila první koblížek a polovinu si strčila do pusy.

„Co za práci sehnala?“

Ta otázka přišla trochu nečekaně, ale v zájmu budování důvěry jsem ji ochotně zodpověděla. „Můj soused spadl a vykloubil si rameno. Už je mu devětaosmdesát, takže než se zotaví, potřebuje, aby se o něj někdo staral.“

„A na kolik si přijde?“

Koblížek vypadal měkoučce a vláčně, čokoládová poleva se na něm voskově leskla. Už za deset centů bych Lanu s klidem odpráskla a jeden s chutí snědla. Bylo jasné, že všechno to ovoce a zelenina, kterými jsem se posledních pár dnů živila, ve mně vyvolává zuřivost, to jsem při své práci vůbec nemohla potřebovat.

Najednou jsem úplně zapomněla, o čem jsme se bavily.

„Cože?“

„No kolik dostává peněz?“

„Já nevím. Pověřili mě, abych se na ni poptala lidí, co s ní pracovali. Zajímá mě její charakter, to, jaká byla.“

„Asi jako každej.“

„No to mi ale moc neřekne. Každej jsme totiž

nějakej…“

„Ne, já myslela ten plat. že asi bere jako každej.

Povězte mi to aspoň přibližně… Kolik má na hodinu?“

„Nikdo se mi nezmiňoval. Uvažujete o změně zaměstnání?“

„Možná že jo.“

Druhý koblížek zmizel, ani jsem si nevšimla jak, jelikož jsem vytušila slibný prostor k manévrování.

„Když jí to nevyjde, můžu tomu pánovi doporučit vás.“

„Popřemýšlím o tom,“ prohlásila. „Připomeňte mi, než

odejdete, abych vám dala svůj životopis a osobní hodnocení.

Nosím pro všechny případy v kabelce kopii.“

„Tak dobře. Budu na to pamatovat,“ slíbila jsem a zase se vrátila k načatému tématu.

„Byly jste se Solanou kamarádky?“

„No, kamarádky bych přímo neřekla, ale asi rok jsme spolu dost často sloužily a celkem jsme i vycházely.“

„Jaká byla?“

Lana pokrčila rameny.

„Taková svá.“

„Taková svá?“

„Vlastně asi fajn. Pokud ovšem vyhledáváte tyhle typy.“

„Aha. A jaké typy?“

„Protivy. Stačilo, aby někdo přišel o minutu pozdě, a už byl oheň na střeše.“

„Takže byla puntičkářská,“ nadhodila jsem.

„Jo jasně, když myslíte.

„A co její povahové vlastnosti?“

„Jako co?“

„Byla trpělivá, uměla projevit soucit? Upřímná?

Laskavá? To jsou věci, které mě zajímají. A vy jste musela mít milion příležitostí ji vidět na vlastní oči, naživo v akci.“

Lana zamíchala kávou a olízla lžičku, kterou potom odložila na tácek. Vzala další koblížek a strčila si ho do pusy, tentokrát celý. Začala ho žvýkat a přitom zvažovala odpověď. „Chcete slyšet, co si doopravdy myslím?“

„To bych byla ráda.“

„Nevykládejte si to špatně, nic proti té ženě nemám, ale neměla absolutně smysl pro humor a ani se s ní nedalo moc dobře bavit. Tím myslím, že jste jí něco řekla, a ona vám možná odpověděla, ale možná taky ne, prostě jak se jí to zrovna hodilo. Věčně se hrbila nad záznamy o pacientech nebo běhala někde po oddělení a kontrolovala je. Přitom to neměla v popisu práce. Sama si to naložila.“

Já na to: „No pane jo! To jsem netušila. Papírově vypadá dobře.“

„V papírech toho najdete sotva půlku.“

„A právě proto jsem tady. Abych si doplnila mezery.

Neviděla jste se s ní někdy mimo práci?“

„Těžko. Se zbytkem sester ano, v pátek večer si občas někam vyrazíme. Sundáme čepečky, rozpustíme si vlasy a oslavíme konec týdne. Solana ale vždycky šla rovnou domů.

Po čase jsem ji úplně přestala zvát, když se někam šlo, protože bylo jasné, že to nemá cenu, že stejně nepůjde.“

„Ona nepila?“

„Ta a pít? žertujete? Na to byla moc upjatá. Navíc si hrozně úzkostlivě hlídala váhu. O přestávkách na oběd četla knížky. Zkrátka cokoli, jenom abychom my ostatní vypadaly blbě. Je vám to k něčemu?“

„To víte, že je.“

„Myslíte si, že tu práci dostane?“

„To není na mně, ale určitě se zmíním o tom, co jste mi řekla.“

Odcházela jsem odtamtud asi v jednu hodinu odpoledne a odnášela si neoficiální posudek od Lany Shermanové. Cestou zpátky do kanceláře jsem potkala bistro, kde nabízeli čerstvé sendviče, což mi připomnělo, že jsem ještě neobědvala. Pod náporem práce mívám sklony jídla vynechávat, ale ne když jsem takhle hladová.

Vypozorovala jsem, že racionální výživa nerovná se pocit nasycení. Po čtvrtlibráku se sýrem a velké porci hranolků si budete spolehlivě připadat tak najedení, až se vám bude chtít spát. Organismus pod nečekaným náporem sacharidů a tuku zatouží po odpočinku, což znamená, že si dáte deset či patnáct minut pauzu, než začnete zase uvažovat, co dalšího byste snědli. Otočila jsem se a zapadla do sendvičového bistra. Co jsem si tam koupila, není vaše věc, ale bylo to opravdu moc dobré. Snědla jsem si to u psacího stolu v kanceláři a přitom jsem opět pročítala Fredricksonovic složku.

Ve dvě hodiny odpoledne jsem s psací podložkou v ruce dorazila na schůzku s Gladys. Bydlela s manželem ve skromném domku nedaleko pláže, v ulici plné mnohem luxusnějších rezidencí. S přihlédnutím k přemrštěným cenám na trhu s nemovitostmi zájemci skočili po prvním domě, který byl na prodej, s tím, že ho buď přestaví, nebo dají strhnout a začnou od základů.

Domek manželů Fredricksonových byl adept spíš na tu druhou kategorii, protože opravy by mu už moc nepomohly, to spíš buldozer a parta chlapů, co by všechno naházela na hromadu a zapálila. Působilo to tam omšele a neudržovaně.

Na jedné straně domu chyběl kus hliníkového okapu a dírou se vyvalila hromada zetlelého listí, které spadlo na zem a utvořilo přirozený kompost. Pojala jsem podezření, že Fredricksonovi budou mít doma zatuchlý koberec a spáry mezi dlaždičkami v koupelně zčernalé plísní.

Na zápraží vedla kromě dřevěných schodů ještě šikmá lávka, která končila u příjezdové cesty a umožňovala bezbariérový přístup pro vozíčkáře. Prkna té lávky měla zelený povlak, takže se určitě vždycky za deště měnila na skluzavku. Stála jsem na zápraží a dívala se dolů na polštáře břečťanu, z něhož sem tam vyrůstaly shluky žlutě kvetoucích šťavelů. Uvnitř v domě štěkal pes a jeho štěkání se vyznačovalo frekvencí, která mu pravděpodobně vysloužila už nejeden kopanec. Za plotem z drátěného pletiva jsem zahlédla starou sousedku, která rozkládala na trávník cosi, co s největší pravděpodobností byly vánoční zahradní dekorace. Napočítala jsem sedm umělohmotných Santových pomocníčků, kteří byli uvnitř dutí a šla do nich dát žárovka, takže v noci svítili. Kromě toho měla ještě devět umělohmotných sobů, z nichž jeden měl velký jasně červený čumák. Zarazila se a podívala se na mě, tak jsem jí zamávala, čímž jsem si vysloužila zvláštní, hořkosladký úsměv. Kdysi kolem sebe nejspíš měla kupu dětí, vnoučat, popřípadě pravnoučat, a tím, že každoročně snesla z půdy a oprášila Santovo bakelitové spřežení, oprášila vlastně i vzpomínku na ně. Byl to rituál plný naděje.

U Fredricksonových jsem zaklepala dvakrát a byla jsem v pokušení zaklepat potřetí, když mi Gladys přišla otevřít. Opírala se ztěžka o hůl a kolem krku měla dvacet centimetrů vysoký krunýř. Jinak byla vyšší a štíhlá a na prsou se jí rozepínaly knoflíky svetříku, neboť byla dost vyvinutá. Volné bavlněné kalhoty měly zjevně prasklou gumu, protože je nosila přichycené dvěma zavíracími špendlíky k tričku, aby nespadly a necourala je po zemi. Na nohou měla nějaké neznačkové sportovní boty, ačkoli nic nenasvědčovalo tomu, že by se v nejbližší době chystala někam utíkat. Na levé tenisce měla vystřižený půlměsíc v místě, kde bota tlačila na kuří oko.

„A vy jste kdo?“

„Jsem Kinsey Millhoneová, paní Fredricksonová. Byly jsme domluvené, že se sejdeme a popovídáme si o té nehodě.“

„Vy jste od pojišťovny?“

„Ale ne od té vaší. Spolupracuji s kalifornskou pojišťovnou Fidelity. Najal si mě právník Lisy Rayové.“

„Tu nehodu zavinila ona.“

„To mi bylo také řečeno. Přišla jsem, abych ověřila informace, které jsme od ní dostali.“

„Aha. Tak to abyste šla radši dál,“ vyzvala mě Gladys, hůl dávno obrácenou směrem zpátky k oblíbenému ušáku, ve kterém zřejmě doteď seděla.

Když jsem zavírala vstupní dveře, všimla jsem si skládacího invalidního vozíku opřeného o stěnu. S tím kobercem jsem se sekla. Dali ho odstranit, čímž odkryli úzká podlahová prkna z tvrdého dřeva. Byly v nich otisky po svorkách, které celá ta léta napínaly koberec, a u krajů i černé dírky po hřebících.

Uvnitř měli tak přetopeno, že to tam bylo skoro až cítit spáleninou. U stropu vesele poletoval barevný ptáček připomínající mola přelétajícího od závěsu k závěsu, zatímco pod ním na gauči, na hromadě starých časopisů, reklamních letáků a novin, zběsile skákal pes. Měl malý čumáček, jasná černá očka a načesanou náprsenku. Mezi křeslem a postranním stolkem ležel ptačí trus. Gladys zaječela:

„Miliarde? Říkala jsem ti, abys sem nepouštěl toho psa! Dixie je nahoře na gauči a neručím za to, co udělá.“

„Už jdu, ksakru! Hlavně přestaň ječet,“ ozvalo se odněkud z hloubi úzké příčné chodby. Dixie nepřestávala ňafat a poskakovala přitom na zadních. Předními packami mávala ve vzduchu, oči upřené na papouška s nadějí, že když bude dostatečně dlouho panáčkovat, dostane nakonec okřídlence za odměnu k svačině.

Po chvilce se objevil Miliard, přesněji mi vjel do zorného pole v kolečkovém křesle. I jeho jsem, podobně jako Gladys, odhadovala jen na něco málo přes šedesát, i když na něm se stárnutí asi tolik neprojevovalo. Byl to podsaditý rudolící chlapík, pod nosem měl mohutný černý knír a na hlavě kudrnaté šedé vlasy. Pronikavě zapískal, načež se pes poslušně klidil z pohovky a rychle utíkal k páníčkovi, kterému vyskočil na klín. Miliard se na vozíku obratně otočil a zmizel v chodbě. Cestou si něco mumlal pod vousy.

„Jak dlouho už je váš manžel na vozíku?“

„Osm let. Museli jsme dát pryč koberec, aby se mu líp přejíždělo z místnosti do místnosti.“

„Doufám, že si na mě také najde čas. Ráda bych si s ním promluvila, když už jsem tady.“

„To nepůjde, říkal, že se mu to dnes nehodí. Jestli s ním chcete mluvit, budete muset přijít jindy.“

Gladys odsunula stranou hromádku novin. „Když tak si udělejte víc místa, jestli si chcete sednout.“

Opatrně jsem se posadila na to malé místo, které uvolnila, odložila jsem na zem tašku a vytáhla si diktafon, který jsem postavila před sebe na konferenční stolek. Do stehna mě tlačil štos velkých manilových obálek, z nichž

většinu doručila společnost Fleet Feat. Čekala jsem, než se Gladys dobelhá ke křeslu a s úlevným vydechnutím do něj usedne. Během této krátké mezihry jsem vytáhla pět nebo šest těch manilových obálek, čistě proto, abych s nimi zastavila lavinu složenek, která se na mě valila. Dvě obálky na sobě měly široký červený pruh a varování: URGENTNÍ!

POSLEDNÍ VÝZVA! Jedna se týkala kreditní karty na benzin, druhou posílal nějaký obchodní dům.

Jakmile se Gladys uvelebila v ušáku, oslovila jsem ji osvědčeným hlasem vrchní sestry na vizitě.

„S vaším dovolením to budu nahrávat. Nebude vám to vadit?“

„Myslím, že ne.“

Stiskla jsem tedy tlačítko pro nahrávání, řekla své i její jméno, datum a číslo kazety. „Ted ještě pro úplnost, následující informace mi poskytnete dobrovolně, tedy nikoli pod pohrůžkou ani z donucení. Je to tak?“

„Řekla jsem, že ano.“

„Děkuji. Vážím si toho. Až budete odpovídat na mé otázky, držte se, prosím, pouze toho, co víte. Chci, abyste se vyvarovala jakýchkoli osobních názorů, soudů a závěrů.“

„No, ale já mám na věci svůj názor, jako každý.“

„To chápu, paní Fredricksonová, ale já musím ve své zprávě vycházet z co možná nejpřesnějších informací. Takže když se vás na něco zeptám a vy to nebudete vědět nebo si to nebudete pamatovat, tak mi to prostě řekněte.

Nedohadujte se ani nespekulujte, prosím vás. Takže, jste připravená?“

„Jsem připravená od chvíle, co jsem se posadila. To vy to pořád protahujete. Nečekala jsem, že kolem toho bude tolik řečí a formalit.“

„Cením si vaší trpělivosti.“

Přikývla, ale než jsem stačila položit první otázku, začala to vyprávět po svém.

„Ach, má milá, jsem úplná troska. A nemyslím to jako žert. Bez hole sotva někam dojdu. Tahle noha mi občas úplně znecitliví a pak mě brní. Jako kdybych si ji ve spánku přeležela…“

Popisovala, jaké má s nohou trápení, zatímco já seděla naproti ní a dělala si svědomitě poznámky.

„Ještě něco?“ zeptala jsem se.

„No, ještě samozřejmě bolesti hlavy a ztuhlá krční páteř. Koukněte na tohle, prakticky neotočím hlavou. Proto mi taky dali ten krunýř, aby mi pomáhal podepírat hlavu.“

„A nějaké jiné bolesti?“

„Milá zlatá, bolest je moje druhé jméno.“

„Můžu se vás zeptat, jaké užíváte léky?“

„Beru prášky úplně na všechno.“ Naklonila se k postrannímu stolku, na kterém stála dlouhá řada lahviček s nejrůznějšími léky na předpis a vedle toho sklenice s vodou.

Jednu po druhé lékovky začala zvedat a ukazovat mi etikety, abych si opsala jejich názvy.

„Tyhle dva jsou na bolest. Tohle je na uvolnění svalů a tohle na depresi…“

Všechno jsem si zapisovala, ale nyní jsem zpozorněla.

„Na depresi?“

„Trpím chronickou depresí. Už ani nevím, jak dlouho je mi takhle bídně. Doktor Goldfarb, můj ortoped, mě poslal k jednomu psychiatrovi, a ten mi předepsal nové prášky.

Myslím, že ty, co jsem užívala předtím, už nezabíraly, protože jsem na ně byla už moc zvyklá.“

Ochotně mi přidržela lahvičku před očima a já si poznamenala, že se prášek jmenuje Elavil.

„A jak se jmenovaly ty, co jste brala předtím?“

„Lithium.“

„Zaznamenala jste po té nehodě ještě nějaké jiné problémy?“

„Špatně spím a v práci nestojím za nic. Doktor říkal, že možná už nikdy nebudu moct dělat, dokonce ani na poloviční úvazek!“

„Jestli to správně chápu, vedete účetnictví menším firmám.“

„Už dvaačtyřicet let. Tomu říkám zestárnout s prací!

Občas jsem toho měla vážně dost.“

„Máte kancelář tady v domě?“

Kývla hlavou směrem do chodby.

„Druhé dveře tamhle vzadu. Problém ale je, že nevydržím dlouho sedět, protože mě pak hrozně rozbolí kyčel. Měla byste vidět tu modřinu, co tam mám. Je úplně přes celý bok, tmavě modrá jako lilek a kolem žlutá.

Velikánská! A jestli to bolí? No, jéje, nesnesitelně. Mám zafixovaný žebra, a jak už jsem říkala, problém s krkem.

Bolest mi vystřeluje odevšad a ještě ke všemu mám po otřesu mozku motolice. Říkám tomu ‚mozkolice‘,“

uchechtla se.

Ze slušnosti jsem se usmála.

„Jakým jezdíte autem?“

„Dodávkou značky Ford z roku sedmdesát šest. Má tmavozelenou barvu, jestli jste se chtěla zeptat.“

„Díky,“ hlesla jsem a zapsala si to do poznámek.

„Vraťme se teď k té nehodě. Mohla byste mi povědět, co přesně se stalo?“

„Mileráda, i když to byl pochopitelně otřesný zážitek, jak si jistě dokážete představit.“ Přimhouřila oči a zabodla prst do spodního rtu, jako by se chystala přednášet báseň.

Když byla asi uprostřed druhé věty, došlo mi, že to vyprávěla už tolikrát, že to odříká do posledního detailu stejně.

„Jeli jsme s Millardem po Palisade Drive kolem univerzity. Byl čtvrtek a na víkend připadal Pamětní den.

Jak už je to vlastně dlouho, šest nebo osm měsíců?“

„Asi tak. V jakou denní dobu to bylo?“

„V půlce odpoledne.“

„A co počasí?“

Malinko se zamračila, protože ji otázka přiměla se doopravdy zamyslet, a ne jen vyplivnout naučenou odpověď.

„Bylo hezky, jestli si dobře vzpomínám. Přehnaly se deště a pomalu končilo jaro, ale v novinách psali, že se blíží sucha a že nás čeká pěkný víkend.“

„A jakým směrem jste jeli?“

„Do centra. Miliard nejel víc než deset kilometrů v hodině. Možná malinko rychleji, ale nepřekročil povolenou rychlost. Tím jsem si jistá.“

„Limit je čtyřicet, viďte?“

„Myslím, že tak nějak.“

„Vzpomněla byste si, jak daleko bylo auto slečny Rayové, když jste si jí prvně všimli?“

„Vzpomínám si, že byla vpravo na výjezdu z parkoviště před univerzitou. Když jel Miliard kolem, zničehonic před nás vjela. Bum! Šlápla na brzdy, ale ne dost rychle. V životě mě nic tak nepřekvapilo, to mi věřte!“

„Dávala blinkr doleva?“

„Věřím, že ne. Jsem si tím úplně jistá.“

„A co vy, vy jste blikali?“

„To ne, paní. Miliard neměl v úmyslu odbočit. Chtěli jsme jet dál rovně, dolů z kopce směrem na Castle.“

„Pokud vím, tak vyvstaly nějaké nesrovnalosti ohledně vašeho bezpečnostního pásu?“

Důrazně zakroutila hlavou. „Nikdy nejezdím v autě nepřipoutaná. Možná se mi při nárazu rozepnul, ale připoutaná jsem určitě byla.“

V krátkosti jsem si pročetla dosavadní poznámky a přitom jsem přemýšlela, jak ji vyvést z rovnováhy. Ty její nacvičené odpovědi se mi už krapet oposlouchaly.

„A kam jste vlastně jeli?“

To ji zarazilo. Jako by neslyšně zalapala po dechu.

„Kam?“

„No, říkám si, co jste vlastně vy dva dělali na místě nehody? Jen si zaplňuju mezery.“

Zvedla jsem psací podložku, jako by to všechno vysvětlovalo.

„Nevzpomínám si.“

„Nevzpomínáte si, kam jste jeli?“

„Jak jsem řekla. Sama jste po mně chtěla, že když si nebudu moct na něco vzpomenout, ať to radši řeknu, a já si vážně nevzpomínám.“

„Dobře. Správně.“ Zadívala jsem se na papír na psací podložce a připsala na něj další poznámku. „Zkuste to, třeba se rozpomenete. Nejeli jste třeba na dálnici? Castle má vlastní sjezd i nájezd, dá se odtamtud jet na sever i na jih.“

Gladys zase zakroutila hlavou.

„Od té nehody mi paměť dělá pěkný alotria.“

„Nejeli jste třeba na poštu? Na nákup? Nebo třeba někam na večeři?“

„Asi na poštu. Nejspíš. Víte, je docela možné, že jsem utrpěla amnézii. Doktor říkal, že u dopravních nehod se to stává. Prakticky se nemůžu na nic soustředit. Proto taky nejsem schopná pracovat. Jak moc dlouho sedím, nedokážu logicky uvažovat. A bez toho se bohužel v práci neobejdu, leda bych chtěla sčítat, odečítat a nadepisovat obálky vestoje.“

Koukla jsem do poznámek.

„Mluvila jste o otřesu mozku.“

„No jéje, praštila jsem se škaredě do hlavy.“

„O co?“

„Asi o přední sklo. Určitě to muselo být přední sklo.

Ještě teď mě tam pořádně bolí.“

Sáhla jsem si zleva na hlavu, přesně jako ona.

„Tady vlevo nahoře nebo vzadu?“

„Obojí. Asi mě to hodilo zpátky. Tady, sáhněte si.“

Naklonila jsem se blíž. Popadla mě za ruku a připlácla si ji na tvrdou bouli velikosti pěsti.

„Panenko skákavá!“

„Radši si to tam připište,“ prohlásila a ukázala na psací podložku.

„To se spolehněte,“ ujistila jsem ji a připsala to na konec stránky.

„A jak se to vyvíjelo potom?“

„Miliard byl v šoku, jak si asi dovedete představit.

Brzy zjistil, že se mu nic nestalo, ale viděl, že mě to pěkně pomuchlalo, že jsem úplně mimo sebe. Když jsem se probrala, pomohl mi vystoupit z dodávky. Nebylo to pro něj snadné, všechno dělal z vozíku, který se mohl kdykoli překotit. Nedokázala jsem říct, kde jsem. Točila se mi hlava, byla jsem hrozně zmatená a třásla jsem se jako osika.“

„Musela jste být rozčilená.“

„Kdo by nebyl? Vjela nám tam, ani se nepodívala!“

„Ovšem. To je jasné.“ Odmlčela jsem se a sklopila oči k poznámkám. „Byl na místě kromě vás, vašeho manžela a slečny Rayové ještě někdo?“

„No jéje, to víte, že byl. Někdo zavolal policii a s nimi přijela i záchranka.“

„Já myslím před tím, než se objevili. To vám nikdo nepřispěchal na pomoc?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Myslím, že ne. Nikdo se mi nevybavuje.“

„Slyšela jsem, že se tam objevil nějaký pán, který vám poskytl první pomoc a postaral se o vás, než přijeli dopraváci.“

Vytřeštila na mě oči.

„No, teď když o tom mluvíte… málem jsem na něj zapomněla. Když Miliard kontroloval, co se stalo s dodávkou, přišel ten pán a pomohl mi k obrubníku. Posadil mě na něj a položil mi ruku na ramena, zjevně vyděšený, abych se nedostala do šoku. Úplně mi to vypadlo, vzpomněla jsem si na to až teď.“

„Byl to jiný řidič?“

„Myslím, že spíš někdo, kdo šel po ulici.“

„Můžete toho muže popsat?“

Viditelně zaváhala.

„Proč to chcete vědět?“

„Slečna Rayová by ho ráda našla a poslala mu poděkování.“

„Aha.“ Celých patnáct vteřin mlčela. Viděla jsem, jak zvažuje jednotlivé možnosti. Byla tak prozíravá, že v člověku, který se na místě objevil tak krátce po nehodě, okamžitě rozpoznala potenciálního svědka.

„Paní Fredricksonová?“

„Co?“

„Opravdu vám ten muž ničím neutkvěl?“

„Moc toho o něm nevím. Miliard by si možná vzpomněl. V tu chvíli mě totiž už tak strašně bolela pravá kyčel, až se divím, že jsem se vůbec dokázala postavit.

Kdybyste tu měla rentgenovej snímek, mohla bych vám ukázat, který všechny žebra mám zlomený. Doktor Goldfarb říkal, že je štěstí, že jsem si tu kyčel nenaštípla víc, protože to bych asi skončila upoutaná na lůžko.“

„Jaké byl rasy?“

„Běloch. K jinému bych ani nešla.“

„Já myslím ten muž, který vám pomáhal.“

Zavrtěla popuzeně hlavou. „Nevěnovala jsem mu pozornost, byla jsem ráda, že nemám zlomenou nohu. Vy na mém místě byste byla taky.“

„A kolik mu podle vás mohlo být let?“

„Poslyšte, na takové otázky vám nemůžu odpovídat.

Jsem z toho celá rozčilená a doktor Goldfarb říkal, že to není dobré. Ani trošku, povídal.“

Dál jsem se na ni dívala, ale ona uhnula pohledem.

Vrátila jsem se proto k seznamu otázek a vybrala jednu, která se mi jevila jako nejvíc neutrální a nejméně ožehavá.

Gladys v zásadě ochotně spolupracovala, ale teď se zdálo, že jí nějak dochází trpělivost. Zastrčila jsem tužku do klipsny psací podložky a sehnula se pro kabelku, že už

půjdu. Zvedla jsem se.

„No, myslím, že je to zatím všechno. Díky, že jste si na mě našla čas. Až poznámky přenesu na papír, přinesu vám je přečíst, abyste zkontrolovala, jestli je to správně. Když

budete chtít, uděláte pár oprav. Jakmile s tím budete spokojená, podepíšete mi prohlášení a já vás nechám na pokoji.“

Když jsem vypnula diktafon, Gladys ještě dodala: „Ráda jsem vám pomohla. Jde nám jen o spravedlnost, zvlášť když to byla jen její chyba.“

„Slečně Rayové jde o totéž.“

Od Fredricksonových jsem jela chvilku po Palisade Drive, načež jsem odbočila vpravo. Tím pádem jsem se vracela stejnou cestou, kudy jela Gladys v den nehody.

Minula jsem univerzitu, oči upřené na výjezd z parkoviště.

Dál jsem pokračovala rovně k místu, kde se silnice stáčí za kopec. Tam, na křižovatce Palisade Drive a Castle jsem se dala opět vpravo. Nepanoval nijak rušný provoz a do kanceláře jsem se dostala ani ne za pět minut. Obloha byla zatažená a lidé strašili s bouřkou, ale já na to moc nesázela.

Z důvodů, kterým tak docela nerozumím, míváme sice v Santa Terese období dešťů, ale moc často nám nehřmí.

Blesk je pro mě podivuhodný úkaz, který znám jen z černobílých fotografií, snímků nepravidelných bílých křivek připomínajících praskliny na černém skle.

Po návratu do kanceláře jsem založila novou složku a přepsala na stroji poznámky. Neoficiální posudek od Lany Shermanové jsem přidala do desek k vyplněné žádosti Solany Rojasové. Mohla jsem klidně obojí vyhodit, ale proč si to nenechat, když už jsem to jednou ukořistila, navíc tak pracně?

Když jsem ve středu dopoledne zavolala Melanii, poskytla jsem jí zhuštěnou verzi á la Reader’s Digest a ona prohlásila:

„Takže je v pořádku.“

„Vypadá to tak,“ přisvědčila jsem. „Samozřejmě jsem se nepodívala pod každý kámen.“

„S tím se netrapte. Myslím, že nemá cenu to hrotit.“

„To je fakt. Zatím se zdá, že jde všechno podle plánu.

Řeknu Henrymu, ať to sem tam omrkne, a kdyby nastal nějaký zádrhel, dám vám vědět.“

„Díky. Jsem vám moc vděčná.“

Zavěsila jsem s pocitem dobře vykonané práce. Vůbec jsem netušila, že jsem právě nechtěně strčila hlavu Guse Vronského do oprátky.

14

Štědrý večer i Nový rok přišly a zase odešly, aniž nějak výrazně zpestřily jednotvárnou šeď každodenního života.

Charlotte odjela na svátky do Phoenixu k dětem a vnoučatům. Já jsem sváteční ráno po Štědrém dni, kdy se rozdávají dárky, strávila u Henryho. On mi dal krokoměr a walkman Sony, abych mohla při ranním běhu poslouchat rádio. Já jsem pro něho měla krásnou starožitnou minutku na vaření vajec vyrobenou z cínu a skla. V podstatě šlo o patnáct centimetrů vysoké přesýpací hodiny, naplněné jemným růžovým pískem. Jejich součástí byl však i důmyslný mechanismus, díky kterému horní baňka, jakmile se z ní vysypal písek, nadskočila a zavadila o malý zvoneček nad sebou. Kromě toho ode mě Henry dostal ještě Novou kompletní chlebovou kuchařku Bernarda Claytona. Ve dvě hodiny přišli Rosie s Williamem na sváteční oběd, po něm jsem se vrátila k sobě a dala si dlouhého svátečního šlofíka.

Na Nový rok jsem zůstala doma a četla si knížku, šťastná jako blecha, že nejsem venku a neriskuji život a zdraví mezi všemi těmi opilci, co se motají po ulicích. No, a když už jsme měli ten Nový rok, porušila jsem embargo, které jsem vyhlásila na všechny nezdravé dobroty, a dopřála si nefalšované orgie. Spořádala jsem dva čtvrtlibráky se sýrem a obří porci hranolků s kečupem od McDonalda. Ani při jídle jsem neodkládala svůj nový krokoměr, který mě přivedl ke zjištění, že jsem ten den nachodila deset tisíc kroků, což jsem chápala jako body k dobru.

První týden roku 1988 jsem odstartovala přesně v šest hodin ráno, svědomitým tříkilometrovým během po pláži s novým walkmanem na uších. Po návratu domů jsem se osprchovala a dala si snídani. V kanceláři jsem vytáhla na stůl starý dobrý Smith-Corona a nadatlovala oznámení do rubriky „Hledá se“ listu Santa Teresa Dispatch. Hledal se svědek dopravní nehody, srážky dvou motorových vozidel, k níž došlo ve čtvrtek 28. května, 1987, přibližně ve čtvrt na čtyři odpoledne. Přidala jsem pár popisných údajů, co jsem měla, a věkový odhad na padesát let. Výšku a váhu jsem udala střední, vlasy „husté a bílé“. Pro jistotu jsem tam napsala ještě o jeho bundě z hnědé kůže a o polobotkách s vykrajovanými aplikacemi. Své jméno jsem sice neuvedla, ale napsala jsem tam telefonní číslo s tím, že uvítám jakoukoli pomoc.

Když už jsem byla v tom, zavolala jsem Fredricksonovým v naději, že se domluvím s Millardem, kdy se můžu zastavit a probrat s ním tu nehodu. Telefon zazvonil snad miliónkrát, takže jsem už byla v pokušení to položit, ale nakonec to Miliard přece jen zvedl.

„Pane Fredricksone! To jsem ráda, že jsem vás zastihla. Jsem Kinsey Millhoneová. Byla jsem u vás před pár týdny a mluvila jsem s vaší paní. Říkala mi, že prý vám mám zavolat, abych se mohla sejít i s vámi.“

„Tím se nemíním zatěžovat. S Gladys už jste mluvila, tak co?“

„Ano, mluvila jsem s ní a moc mi pomohla,“ já na to, „ale je tady ještě pár drobností, které bych ráda probrala s vámi.“

„Jako co?“

„Nemám teď u sebe svoje poznámky, ale ty bych samozřejmě vzala, až bych k vám šla. Hodilo by se vám to tenhle týden ve středu?“

„Mám nějakou práci.“

„Tak co třeba příští pondělí, ode dneška za týden? Ve dvě bych byla u vás.“

„V pondělí celej den někde lítám.“

„Tak si řekněte sám, kdy se vám to hodí.“

„Nejlíp asi v pátek.“

„Výborně. To znamená od tohoto pátku za týden, tedy patnáctého. Napíšu si to do kalendáře a ve dvě mě tam máte.

Moc díky.“ Poznačila jsem si datum a čas do diáře a okamžitě se mi ulevilo, že se tím nejbližších deset dní nemusím zabývat.

V devět třicet jsem zavolala do redakce Santa Teresa Dispatch, nadiktovala jim znění inzerátu a dozvěděla se, že vyjde ve středu a bude se v novinách objevovat celý následující týden. Mary Bellflowerová uveřejnila v podstatě stejný inzerát asi týden po nehodě, ale nikdo se jí neozval. Já přesto věřila, že stojí za to učinit druhý pokus. Když jsem to měla vyřízené, vypravila jsem se do kopírky vedle soudního dvora, kde jsem nechala namnožit vývěsky s popisem starého pána a krátkou zmínkou, že patrně má informace o srážce dvou osobních automobilů, k níž došlo toho a toho dne na tom a tom místě. Ke každému letáku jsem sešívačkou připevnila svou vizitku v naději, že tak třeba ulovím klienta.

Kromě toho jsem se domnívala, že díky tomu mé vývěsky získají na důvěryhodnosti.

Většinu odpoledne jsem strávila obcházením domů v okolí Palisade Drive, těch naproti výjezdu z univerzitního parkoviště. Nechala jsem auto v postranní uličce poblíž

patrového obytného komplexu a odtamtud jsem šla pěšky.

Musela jsem zaklepat snad na padesatero dveří. Pokud jsem měla štěstí a byl někdo doma, nastínila jsem dotyčnému situaci s tím, jak je pro mě důležité svědka vypátrat. To, že ten svědek měl s nejvyšší pravděpodobností nakonec vypovídat před soudem, jsem taktně zamlčela, protože i ti nejbo-habojnější občané se občas zdráhají dostavit se osobně k soudu. Vzhledem k vrtošivosti našeho soudního systému může totiž svědek klidně prosedět hodiny a hodiny na nehostinné chodbě, aby se nakonec dozvěděl, že má jít domů, protože se obě strany dohodly na mimosoudním vyrovnání.

Po dvou hodinách jsem nebyla o nic moudřejší než na začátku. Většina zdejších obyvatel o nehodě vůbec nic nevěděla a stejně tak ani neviděla muže, jenž by odpovídal mému popisu. Když na zaklepání nikdo neotevřel, prostrčila jsem leták pode dveřmi, a pár jsem jich rozvěsila také na telegrafní sloupy. Uvažovala jsem dokonce, že je nastrkám i za stěrače aut parkujících u obrubníku, ale osobně tuhle praktiku nesnáším a oznámení zastrčená za stěrače vyhazuju. Jeden leták jsem přilepila páskou k lavičce na zastávce autobusu. Sice to bylo s nejvyšší pravděpodobností nelegální, vždyť přece ta lavička byla majetkem města, ale řekla jsem si, že na to kašlu, ať mě třeba zatknou a zastřelí.

Ve dvě hodiny a deset minut, když jsem to tam celé obešla, jsem se vrátila k autu, dojela za křižovatku a odbočila na univerzitní parkoviště. Navlíkla jsem si sako, které jsem měla hozené na zadním sedadle, zamkla mustanga a vydala se k místu, kudy se z parkoviště vyjíždělo na čtyřproudou Palisade Drive. Dvojice protisměrných jízdních pruhů odděloval řetězový plot.

Napravo ode mě se silnice stáčela za kopec. Ani v jednom směru nebyl odbočovací pruh pro auta zajíždějící na parkoviště, ale všimla jsem si, že z místa, kde stála Lisa, by bylo blížící se vozidlo vidět přibližně z pěti set metrů, což

mi při předešlé obhlídce uniklo.

Postavila jsem se na nízkou kamennou zídku a pozorovala projíždějící auta. V blízkosti univerzitní budovy se pohybovalo pár chodců. Zpravidla šlo o studenty a pracující matky, které přijely vyzvednout děti ze školky, jež

byla součástí kampusu a sídlila v nízké budově na vzdálenější straně areálu, poblíž autobusové zastávky.

Ukázalo se, že školka nemá vlastní parkoviště, takže když si matky přijely pro děti, využívaly parkovišť univerzity.

Kdykoli to situace jen trochu dovolila, oslovovala jsem náhodné kolemjdoucí a ptala se jich na starého pána s hustými bílými vlasy. Matky reagovaly zdvořile, ale nevěnovaly mi zvláštní pozornost, protože spěchaly, aby nepřekročily předplacenou dobu parkování. Odpoledne pokročilo, a kolem mě zanedlouho proudily davy žen táhnoucích za ruku rozjívené potomky.

Ze čtyř studentů, které jsem oslovila, byli dva prváci, kteří se ve škole ještě nevyznali, a dva další o víkendu, na který připadal Pamětní den, odjeli pryč. Pátá oslovená nebyla dokonce ani studentka, jenom v okolí hledala psa.

Ani z jednoho nevypadlo nic užitečného, nicméně jsem se dozvěděla dost o inteligenci a ušlechtilosti středního pudla.

V jedné chvíli ke mně přistoupil strážný kampusu a ztratil se mnou pár slov, protože mě asi podezříval, že jsem bezdomovkyně nebo drogová dealerka.

Zatímco se mě vyptával, nemeškala jsem a tahala z něj rozumy taky. Na starého pána s hustými bílými vlasy si matně vzpomínal, ale nemohl si vybavit, kdy ho viděl naposledy. Jeho odpověď, jakkoli vágní, mi dala alespoň nějakou naději. Podala jsem mu leták a poprosila ho, aby se mi ozval, kdyby toho pána viděl znovu.

Tímhle stylem jsem pokračovala do čtvrt na šest. Dvě hodiny mě dělily od okamžiku, kdy se stala ta nehoda. V

květnu by bylo světlo tak do osmi do večera, teď však slunce zapadalo už kolem páté. V duchu jsem si přála, aby se tu ten pán vyskytoval pravidelně a ve stejnou dobu, například kvůli práci. Měla jsem v plánu se vrátit ještě jednou v sobotu a znovu obejít domy v okolí, protože o víkendu je větší šance, že lidé budou doma. Kdyby se mi nikdo neozval na inzerát, vydala bych se na místo ještě příští čtvrtek. Pro ten den jsem se to rozhodla zabalit. Zamířila jsem domů, zmožená únavou a pěkně rozladěná. Mám takovou zkušenost, že obejdovat dlouho na jednom místě a vyptávat se lidí je o nervy.

Dojela jsem k nám do ulice, a když jsem jako obvykle zkoušela najít místo na zaparkování přímo před domem, užasle jsem zjistila, že k obrubníku přistavili velký červený kontejner. Měřil dobře čtyři na dva metry, zkrátka dokonalé sociální bydlení pro pětičlennou rodinu. Cestou kolem jsem opatrně nakoukla za jeho metr a půl vysoký okraj. Uvnitř nic nebylo. Co to mělo znamenat?

Vybrala jsem schránku na dopisy, prošla brankou a pokračovala dál, dozadu kolem Henryho domu až ke svému bytu, který byl kdysi jednomístná garáž. Henry předělal chodníček, postavil garáž novou, tentokrát dvoumístnou, přičemž tu původní, jednomístnou, přebudoval na malý byt, který mi pronajal. Tři roky nato tam nešťastnou náhodou vybuchla nálož, která stavbu srovnala se zemí. Henry využil toho, že nemusel platit za demolici, a postavil domeček znovu, tentokrát vyšší o podkrovní prostory, kde mám ložnici a druhou koupelnu. Naposledy jsem u nás před domem viděla kontejner, když ho objednal Henry na odvoz stavební suti tehdy po výbuchu.

Hodila jsem si domů tašku, a aniž jsem za sebou zavřela dveře, vyrazila jsem na výzvědy k Henrymu.

Zaklepala jsem na zadní dveře vedoucí do kuchyně. V

minutě vyšel z obýváku, kde sledoval večerní zprávy.

Chvilku jsme jen tak tlachali, až ze mě vypadlo: „Co tu dělá ten kontejner? To je náš?“

„Objednala ho Gusova pečovatelka.“

„Solana? Ta má tedy odvahu!“

„Taky jsem si říkal. Dnes ráno se tu stavovala, aby mi o tom dala vědět. Chce vyhodit to Gusovo harampádí.“

„Děláš si legraci?“

„Nedělám. Už si to dohodla i s Melanií, která jí v tom rozhodně nemíní bránit.“

„A co Gus, ten s tím souhlasí?“

„Vypadá to tak. Osobně jsem Melanii volal, abych se ujistil, že je všechno, jak má být. Říkala, že prý na Guse přišly nějaké záchvaty a že ho Solana nechtěla nechávat samotného. Nakonec přespala dvě noci u něj na gauči, který je na ni ale moc krátký a smrdí jak přeplněný popelník.

Poprosila proto Melanii, jestli by si nemohla přivézt skládací pohovku, ale ukázalo se, že tam na ni není dost místa.

Přitom Gus má dva pokoje od podlahy až ke stropu plné odpadků a krámů, a přesně ty se teď chystá Solana vyklidit.“

„Překvapuje mě, že souhlasil.“

„Neměl moc na vybranou. Od ženský se nedá čekat, že si ustele na matraci na podlaze.“

„Kdo všechny ty krámy vynosí ven? Jenom těch novin tam je aspoň tuna.“

„Většinu toho chce odnosit sama, přinejmenším to, co unese. Na ty těžší věci si asi někoho zjedná. S Gusem všechno přebrali a on rozhodl, co se vyhodí a co ne.

Skutečně hodnotných věcí, obrazů a starožitného nábytku, se nezbavuje, ale to ostatní už je minulost.“

„No, tak doufejme, že když už v tom bude, vyhodí i ten flekatej koberec,“ poznamenala jsem. „Budiž mu země lehká! Amen.“

Henry mě pozval na skleničku vína, kterou bych si bývala s chutí dala, kdyby mi přesně v tu chvíli nezazvonil doma telefon.

„Radši to vezmu,“ řekla jsem a utíkala zpátky.

Stačila jsem to zvednout těsně předtím, než se telefon přepnul na záznamník. Volala Melanie Oberlinová.

Bez čekání spustila: „To jsem ráda, že jsem vás chytla.

Bála jsem se, že nebudete doma. Musím co nevidět zase letět, ale chci se vás na něco zeptat.“

„Jasně.“

„Volala jsem dnes strejdovi Gusovi a měla jsem dojem, že vůbec neví, kdo jsem. Byl to ten nejpodivnější telefonát v mým životě. Úplně šílenej, víte? Mluvil, jako by byl opilej nebo zmatenej, nebo možná obojí dohromady.“

„To mi k němu nesedí. Všichni tady víme, jaký je mrzout, ale vždycky moc dobře věděl, kde je a co se kolem něj děje.“

„Teď ne.“

„Možná za to můžou léky. Nejspíš mu dali něco na bolest.“

„Až teď? To se mi nezdá. Vím, že užíval Percocet, ale ten mu hned zase vysadili. Mluvila jste s ním někdy v poslední době?“

„Nemluvila jsem s ním od vašeho odjezdu, ale Henry se za ním dvakrát nebo třikrát stavoval. Kdyby narazil na problém, určitě by se mi o tom zmínil. Chcete, abych za ním zašla?“

„Kdyby vám to vysloveně nevadilo,“ prohlásila. „Když

zavěsil, vytočila jsem znovu jeho číslo a promluvila si se Solanou, protože jsem doufala, že mi k tomu jako odbornice třeba něco řekne. Myslí si, že se u něj možná začíná projevovat stařecká demence.“

„Hm, to nezní moc optimisticky,“ zhodnotila jsem to.

„Během příštích pár dnů tam zajdu a dám s ním řeč.“

„Díky. A můžete se taky zeptat Henryho, jestli si něčeho nevšiml?“

„Určitě. Ozvu se vám, jakmile vám budu mít co povědět.“

V úterý ráno jsem si vyhradila hodinu na doručení soudního příkazu k úhradě (a v případě nedodržení třídenní splatnosti též k vystěhování) jednomu nájemníkovi činžovního domu v Colgate. Normálně příkaz k vystěhování doručuje majitel domu, což byl v tomto případě jistý Richard Compton, a obvykle si od toho slibuje, že nájemníka konečně dostihne a vytáhne z něj dlužný nájem.

Jenže tenhle Compton dům vlastnil sotva šest měsíců, a neplatiči už ho doháněli k šílenství. Bohužel narazil na pěknou chásku, dva z nich už mu dokonce vyhrožovali „rozmlácením ciferníku“. Proto usoudil, že bude moudřejší, když na ně místo sebe pošle někoho jiného, jmenovitě mě.

Osobně jsem to pokládala za zbabělost, ale předat někomu kus papíru a dostat za to pětadvacet babek mi připadalo jako solidní odměna za pár vteřin práce. Provoz nebyl nijak rušný a cesta mi trvala patnáct minut. V autě jsem poslouchala rádio, kde dávali takový ten pořad, kam volají posluchači a chtějí poradit s partnerskými a společenskými vztahy. Stala jsem se velkou fanynkou moderátorky. Výborně jsem se bavila, když jsem její odpovědi porovnávala s tím, co bych posluchačům asi tak poradila já.

Pak jsem uviděla popisné číslo, které jsem hledala, takže jsem přirazila k obrubníku, přehnula soudní příkaz na polovinu a strčila ho do náprsní kapsy saka. Při doručování podobných obsílek se řídím jedním základním pravidlem: není dobré objevit se ve dveřích a mávat u toho papíry s kulatými razítky. Nejlepší je vždycky nejdřív zmapovat terén, a teprve pak vyložit karty na stůl. Když jsem vystupovala z auta, natáhla jsem se ještě dozadu pro tašku, až pak jsem auto zamkla.

V rychlosti jsem obhlídla bezprostřední okolí domu, který vypadal jako vězení ve filmu. Šlo o shluk dvoupatrových budov tvořících čtverec uvnitř s nádvořím a s průchody ve všech čtyřech rozích. Do každé z omítnutých budov se natěsnalo neuvěřitelných pětadvacet bytů. U

základů byly vysazené jalovce, patrně měly zmírňovat strmý zlom v místě, kde ze země vyrůstaly obvodové zdi, jenže většinu jehličnanů napadla bohužel jakási plíseň, takže měly holé větve a připomínaly odstrojené vánoční stromky pohozené u popelnic.

Podél průčelí nejbližší z budov se táhla řada stejných malých zápraží, na nichž sem tam stála hliníková židle z levné sady zahradního nábytku. Nad každými vstupními dveřmi se klenula podivná stříška ve tvaru obráceného „V“, ne dost velká na to, aby pod ni nepršelo. Pokud se přihnaly deště, mohlo se člověku klidně stát, že než odemkl a vešel do bytu, byl na kůži promáčený. Teď ovšem pálilo letní slunce a z místností situovaných na jih dělalo nejspíš menší výhně. Snaha o to zdolat v tom horku dvě poschodí by každého připravila o dech i o pravidelný srdeční rytmus.

O nějaké předzahrádce nemohla být ani řeč, ale hádala jsem, že kdybych vstoupila jedním ze čtyř průchodů na vnitřní nádvoří, uviděla bych na balkonech v prvním a druhém patře přikryté venkovní grily a na trávě dole šňůry na prádlo, tříkolky a další věci na hraní. Vzadu, vedle přístřešků na auta stála nepořádná řada popelnic. Celý dům působil podivně neobydleně, jako by se jeho obyvatelé narychlo utíkali někam schovat před blížící se katastrofou.

Compton si na nájemníky pořád stěžoval, byli to prý pěkně „vychcaný zmetci“ (promiňte, ale to řekl on, ne já).

Podle něj už v době, kdy dům kupoval, byly byty přeplněné a vybydlené. Provedl několik oprav, opatřil dům novou fasádou a zvedl všem nájem. Tímhle způsobem se zbavil těch nejméně rentabilních jedinců. Ti, co zůstali, měli pořád nějaké problémy a platili pozdě nebo vůbec.

Nájemníci, za kterými jsem šla, se jmenovali Grant a Jackie Guffeyovi a byli manželé. Compton jim kvůli nezaplacenému nájmu poslal minulý měsíc výhrůžný dopis, který ale Guffeyovi ignorovali. Ve skutečnosti se s nájmem zpozdili už o dva měsíce a zřejmě chtěli urvat ještě další, než na dopis zareagují. Byt číslo 18 byl v prvním patře, tedy uprostřed.

Zaklepala jsem na dveře; po chvilce se pootevřely na délku bezpečnostního řetízku a škvírou vykoukla nějaká žena.

„Ano?“

„Jste Jackie?“

Ticho.

„Ta tu teď není.“

Viděla jsem z ní levé oko a špinavě blond vlasy, na nichž měla natáčky velikosti konzerv od kočičího žrádla.

Kromě toho jsem zahlídla ještě levé ucho, na kterém jí viselo tolik zlatých kruhů, že by to stačilo na kroužkovou vazbu výroční zprávy kočičího útulku. Compton se o piercingu zmiňoval, takže jsem měla dobrý důvod si myslet, že mluvím s Jackie, která ovšem lhala, jako když tiskne.

„Nevíte alespoň, kdy se Jackie vrátí?“

„Proč se ptáte?“

Tentokrát jsem pro změnu zaváhala já, jelikož jsem se potřebovala rozhodnout, jakou zvolím taktiku.

„Posílá mě za ní její domácí.“

„Kvůli čemu?“

„To nejsem oprávněná sdělit nikomu jinému než jí. Jste její příbuzná?“ Odmlka.

„Jsem její sestra. Z Minneapolisu.“

Nejlepší na lhaní jsou všechny ty legendy kolem, prolétlo mi hlavou. Jsem totiž zkušený praktik, hotová přebornice.

„A vaše jméno je?“

„Patty.“

„Nevadí, když si to napíšu?“

„Tohle je svobodná země. Můžete si psát, co chcete.“

Zalovila jsem v tašce pověšené přes rameno a vytáhla propisku a linkovaný notýsek. Na první stránku jsem napsala Patty.

„A příjmení?“

„To vám říkat nemusím.“

„Víte o tom, že Jackie s manželem nezaplatili poslední dva měsíce nájem?“

„No a co? Já jsem tu jenom na návštěvě. Moje věc to není.“

„Hm, ale možná byste mohla Jackie předat vzkaz od majitele domu.“

Podala jsem jí soudní příkaz, který si ode mě vzala, aniž se podívala, co to vlastně je. „To je soudní příkaz, na základě kterého buď musí do tří dnů všechno zaplatit, nebo se vystěhovat. Tak jim vzkažte, ať si jedno z toho vyberou.“

„To nemůžete udělat.“

„Já ne, ale majitel. Navíc je varoval. I to můžete ‚sestře‘ vyřídit, až se vrátí, kdyby se náhodou nemohla rozpomenout.“

„Jak je možný, že on nájemní smlouvu dodržovat nemusí, zatímco oni jo?“

„Co tím myslíte?“

„Jak to, že po nich se chce všechno hrozně rychle, a přitom tomu hajzlovi vždycky tak trvá, než něco opraví, teda jestli vůbec. Ségře nejdou otevírat okna a ucpal se jí odpad.

Nemůže ani používat kuchyňskej dřez. Všechno nádobí musí mejt v umyvadle v koupelně. Jen se podívejte kolem!

Vypadá to tu jak na skládce, a víte, kolik chce za nájem?

Šest stovek měsíčně. Oprava elektrickejch rozvodů vyjde na sto dvacet, a jestli se co nejdřív neudělá, tak barák vyhoří.

Proto mu nezaplatili, protože nic z těch prachů nikdy nevrazí zpátky do baráku.“

„To chápu, ale z právního hlediska vám neporadím, i kdybych věděla jak. Pan Compton jedná zcela v souladu se svými právy a vy byste měla udělat totéž.“

„Práva si může strčit leda do prdele. Jaký práva? Buď zůstanu tady v tom jeho bordelu, nebo se vystěhuju. Co je to za smlouvu?“

„Ta, kterou jste podepsala, než jste se sem nastěhovala,“ já na to.

„Jestli chcete, aby vás někdo vyslyšel, staňte se členkou sdružení nájemníků.“

„Krávo.“

Práskla mi dveřmi před nosem, i když bezpečnostní řetízek ji jaksi připravil o nápřah.

Doloudala jsem se zpátky k autu a rozjela se na notářství, abych si odfajfkovala další doručenou obsílku.

15

Když jsem se po obědě vrátila do kanceláře, blikala na záznamníku kontrolka, že mám vzkaz. Stiskla jsem tlačítko pro přehrávání.

Nějaká žena řekla:

„Haló? Aha. Doufám, že jsem se dovolala správně.

Tady Dewel Greathouseová. Volám kvůli tomu letáku, co jsem našla včera večer pode dveřmi, víte? Jde o to, že jsem si prakticky jistá, že jsem toho pána viděla. Mohla byste mi zavolat, až přijdete domů? Díky. Jo, aha… Moje telefonní číslo je…,“ nadiktovala svůj telefon.

Popadla jsem rychle tužku a papír a napsala si, co jsem si zapamatovala, načež jsem si vzkaz přehrála ještě jednou, abych to měla komplet a opravdu správně. Číslo jsem vzápětí vytočila. Telefon zazvonil snad desetkrát.

žena, která ho nakonec zvedla, sotva popadala dech.

„Haló?“

„To je paní Greathouseová? Dewel, nebo jsem špatně rozuměla?“

„Ne, správně. Dewel, psáno s D. Dejte mi chviličku.

Právě jsem vyběhla schody. Omlouvám se.“

„Nic se neděje. Jen se vydýchejte.“

Několikrát zhluboka vydechla a povídá: „Byla jsem zrovna v prádelně, když jsem slyšela zvonit telefon. Kdo volá?“

„Kinsey Millhoneová. Měla jsem od vás vzkaz na záznamníku. Prý jste viděla toho pána z letáků.“

„No ano, proto jsem vám volala. Mám pocit, že jste neuvedla své jméno.“

„Za to se omlouvám. Jsem ráda, že jste se ozvala.“

„Snad se nebudete zlobit, že se ptám, ale proč přesně toho pána hledáte? Víte, nerada bych někoho dostala do maléru. Na tom letáku stálo něco o nehodě. On někoho srazil?“

Kdoví pokolikáté jsem zopakovala, co se stalo, přičemž jsem zdůraznila, že starý pán nehodu ani nezavinil, ani k ní jinak nepřispěl. Nakonec jsem ještě dodala: „Spíš sehrál roli samaritána. Pracuju pro jednoho právníka, který doufá, že by nám ten muž mohl povědět, co se tehdy stalo, co viděl.“

„Aha, už rozumím. No, tak v tom případě je všechno v pořádku. Nevím, jestli vám moje pomoc k něčemu bude, ale když jsem si přečetla ten popis, hned jsem věděla, koho přesně myslíte.“

„Bydlí někde poblíž?“

„To si nemyslím. Vídám ho sedat na zastávce na Vista del Mar u Palisade Drive. Víte, kterou myslím?“

„Tu u univerzity?“

„To je ona, jen v protějším směru.“

„Aha. Jasně.“

„Všimla jsem si ho, protože v té ulici bydlím a projíždím kolem, když jedu domů. Musím tam vždycky zpomalit, abych mohla odbočit, no a když sjíždím z hlavní, ať chci nebo nechci, tak se tím směrem podívám.“

„Jak často ho tam takhle vídáte?“

„V posledním roce několikrát do týdne, vždycky odpoledne.“

„To znamená od loňského května?“

„No ano.“

„Dokázala byste říct, které dny?“

„Takhle z hlavy ne, to bych se nad tím musela zamyslet. Přistěhovala jsem se v červnu ’86, když jsem nastoupila na půl úvazku do nového zaměstnání.“

„A co děláte?“

„Na příjmu oprav u Dutton Motors. Je na tom fajn, že mi to do práce trvá pět minut, což je nakonec i důvod, proč jsem si najala tenhle byt.“

„A v kterou denní dobu jste toho pána viděla?“

„Tak uprostřed odpoledne. Domů přijíždím vždycky přesně ve dvě padesát. Nemám to ani kilometr, takže jsem tu hned.“

„Víte o něm něco bližšího?“

„Ani ne. V podstatě jen to, co jste řekla. Má husté bílé vlasy a nosí hnědou koženou bundu. Vidím ho vždycky jenom z auta, když jedu kolem, takže věci, jako je věk, barva očí a podobně, nestačím vůbec zachytit ani odhadnout.“

„Myslíte, že někde v okolí pracuje?“

„Odhadovala bych, že ano. Možná dělá opraváře nebo něco podobného.“

„Mohl by být zaměstnaný na univerzitě?“

„Myslím, že to je možné,“ prohlásila, ač mírně skepticky. „Na studenta vypadá trochu staře, i když vím, že dnes se hodně starších lidí hlásí do škol. Jen jsem ho nikdy neviděla ani s aktovkou, ani s kufříkem. A všichni studenti, co potkávám, něco takového nosí. Jestli si s ním chcete promluvit, zkuste ho odchytit na té zastávce.“

„Zkusím. A kdybyste ho mezitím zase viděla, dáte mi vědět?“

„Spolehněte se,“ ujistila mě a pak v telefonu cvaklo.

Zakroužkovala jsem její jméno a telefonní číslo, načmárané na vrchním listu na psací podložce, který jsem založila do desek. Byla jsem nadšená, přestože jsem se nedozvěděla nic víc, než že ten muž existuje. Bylo to ale jako zahlédnout lochnesku nebo sněžného muže. Její informace mi opět dala naději.

Pracovala jsem skoro až do večera, pokud ovšem za práci považujete vyplňování složenek, čekání ve frontě na poště a další nezbytnou administrativu. Domů jsem se dostala ve tři čtvrtě na sedm, když už panovala naprostá tma.

Teplota klesla ze sedmnácti stupňů, které byly přes den, na čtyři až pět, do toho vanul tak silný vítr, že mi profoukl i rolák se sakem. Vinou vlhkosti přicházející od moře byla ta zima navíc lezavá. Tušila jsem, že jakmile jednou zapadnu dovnitř do tepla, už se mi nebude nikam chtít. Viděla jsem, že se u Guse svítí, a tak jsem si řekla, že je to možná vhodná chvíle na to ho navštívit. Doufala jsem, že už mají po večeři, abych ho nevyrušila při jídle.

Cestou jsem si všimla, že je kontejner už zpola naplněný. Solana zjevně s likvidací odpadu neotálela.

Zaklepala jsem na Gusovy dveře a objala se pažemi, abych se alespoň trochu zahřála. Byla jsem zvědavá, jaká asi bude Solana Rojasová, jejíž minulost jsem před třemi týdny ověřovala.

Skrz skleněnou výplň vstupních dveří jsem viděla, jak se ke mně blíží chodbou. Rozsvítila venkovní světlo a podívala se ven. Hlasitě přitom zavolala: „Kdo je?“

„Jste Solana?“

„Ano.“

Měla brýle s černými obroučkami. Tmavé vlasy bezvýrazného hnědého odstínu si nejspíš obarvila sama, protože kdyby si to nechala udělat v salonu, určitě by jí nějaký „umělec“ ukecal k nevkusným světlejším proužkům.

Z její žádosti jsem věděla, že je jí šedesát čtyři, ale vypadala mladší, než jsem si představovala.

Usmála jsem se, palcem ukázala na Henryho dům a pěkně od plic jsem zahulákala: „Jsem Kinsey Millhoneová. Bydlím vedle. Napadlo mě se za Gusem stavit a poptat se, jak se mu vede.“

Otevřela dveře a ven unikl závan teplého vzduchu.

„Jak jste říkala, že se to jmenujete?“

„Millhoneová. Kinsey.“

„Těší mě, že vás poznávám, paní Millhoneová. Prosím, pojďte dál. Pan Vronský společnost jistě uvítá. Poslední dobou působí dost sklesle.“ O krok ustoupila a nechala mě vejít.

Byla štíhlá, ale měla trochu bříško, což svědčilo o tom, že kdysi byla těhotná. Mladé maminky všechna ta kila, co naberou v těhotenství, po porodu rychle shodí, ale ve středním věku se to přihlásí znovu, právě v podobě takhle vystouplého bříška. Když jsem ji míjela, automaticky jsem odhadla její výšku. Vedle mých sto šedesáti osmi centimetrů mohla měřit tak metr šedesát. Na sobě měla praktickou halenu neutrální zelené barvy a k tomu kalhoty ze stejné látky, ne přímo uniformu, protože oba kusy musela koupit zvlášť, ale byly z nemačkavé látky a musely se dobře prát.

Stejně tak šly z oděvu snadno odstranit skvrny od krve či jiných tělních tekutin pacientů.

Obývací pokoj mi doslova vyrazil dech. Ty tam byly umakartové stolky s mahagonovým dezénem a lacinými ozdůbkami. Stejně tak někdo sundal tmavohnědé strečové potahy z gauče a všech tří křesel, přičemž se ukázalo, že původní potah má docela hezký květinový vzor v příjemné barevné kombinaci světle béžové, růžové, oranžové a zelené. Sedací soupravu patrně vybírala ještě zesnulá paní Vronská. Zmizely také příliš krátké závěsy, takže okna najednou vypadala holá, ale zato čistá. Nikde ani zrníčko prachu, nikde žádný nepořádek. Na podlaze sice pořád ležel tentýž sešlapaný koberec, ale na konferenčním stolku stála kytice sytě růžových růží, a mně chvilku trvalo, než jsem poznala, že jsou umělé. Dokonce i všudypřítomný pach cigaretového kouře, kterým byt za léta nasákl, nahradila vůně čisticího prostředku, který se jistě jmenoval nějak jako „Jarní deštík“ nebo „Luční kvítí“.

„No, pane jo! To je paráda. Takhle dobře to tu snad nevypadalo nikdy.“

Tvářila se, jako že ji to těší.

„Pořád toho ještě zbývá dost udělat, ale aspoň že tady v obýváku už to vypadá k světu. Pan Vronský je u sebe v pokoji a čte si, tak kdybyste šla se mnou…“

Vykročila jsem za Solanou do chodby. Na nohou měla boty s gumovými podrážkami, proto při chůzi nedělala vůbec hluk, což působilo trochu divně, asi jako kdyby přede mnou plulo vznášedlo. Když jsme došly k pokoji pana Vronského, strčila nejdřív dovnitř hlavu a pak se na mě obrátila, prst přes pusu.

„Právě usnul,“ zašeptala.

Nakoukla jsem jí přes rameno do pokoje a uviděla Guse, jak sedí nakřivo na posteli, opřený o hromadu polštářů. Na prsou měl otevřenou knížku. Pusu měl dokořán a oční víčka průsvitná jako právě vylíhnutý ptáček. V pokoji bylo uklizeno a ložní prádlo vypadalo převlečené. Gus měl vyndané naslouchadlo, ale leželo na nočním stolku, aby na něj kdykoli dosáhl. Velice tiše jsem řekla: „Nechce se mi ho budit. Co kdybych přišla zítra ráno?“

„To je jenom na vás. Jestli chcete, můžu ho vzbudit já.“

„To nedělejte. Zítra je taky den,“ zarazila jsem ji. „V

půl deváté jdu do práce. Stavím se tu na odchodu, snad nebude spát.“

„Vstává tak v šest. Brzy vstává, brzy uléhá.“

„No, a jak se mu vede?“

Ukázala prstem zpátky do chodby. „Pojďme radši do kuchyně.“

„Ale ovšem.“

Zamířila zpátky a zapadla do dveří vlevo, které vedly do kuchyně. Šla jsem za ní a snažila se našlapovat stejně tiše jako ona. I kuchyň, podobně jako obývací pokoj a ložnice pana Vronského, prodělala viditelnou změnu. Zašlé a opotřebované skříňky i spotřebiče sice zůstaly na svých místech, ale na lince stála zbrusu nová mikrovlnná trouba.

Jinak byla linka uklizená, všechno zářilo čistotou, a dokonce se zdálo, že někdo vypral, vyžehlil a znovu pověsil záclony.

Solana mi trochu opožděně odpověděla: „Mívá dobré a špatné dny. Lidé v tomhle věku se nezotavují tak rychle.

Zlepšuje se, ale na každé dva kroky dopředu udělá tři zpátky.“

„To je mi jasné. Doneslo se mi, že jeho neteř znepokojil jeho duševní stav.“

Ze Solanina hlasu se rázem vytratila laskavost, jako když nevěstě sklouzne závoj.

„Vy jste s ní mluvila?“

„Včera mi volala. Říkala, že když s ním tuhle telefonovala, zdál se jí zmatený. Chtěla vědět, jestli jsem si u něj nevšimla nějaké změny. Týdny jsem ho neviděla, tak jsem jí nedokázala nic říct, ale slíbila jsem, že se tady zastavím.“

„Zlobí ho paměť; už to není, co to bývalo. To jsem jí ale říkala. Jestli má nějaké otázky ohledně jeho péče, má se obracet na mě.“ Mluvila malinko podrážděně a také jí trochu zrudly tváře.

„O péči jí nešlo. Zajímalo ji, jestli jsem si u něj něčeho nevšimla. Říkala, že prý máte podezření na stařeckou demenci…“

„Nic takového jsem nikdy neřekla.“

„Ne? Možná jsem to nějak popletla, ale mám pocit, že říkala, že jste se jí o tom zmiňovala.“

„To mě špatně pochopila. Říkala jsem, že demence je jedna z možností. Stejně tak může jít o sníženou činnost štítné žlázy, nedostatek vitaminu B, což jde obojí léčit, pokud se nasadí správný režim. Netroufla bych si takhle brzy stanovit diagnózu. Od toho tu nejsem.“

„Netvrdila, že byste snad stanovovala diagnózu. Prostě mě chtěla upozornit, že se něco děje.“

„Něco děje,“ zopakovala Solana a upřeně se na mě přitom zadívala, jako bych se jí kdovíjak dotkla.

„Omlouvám se. Asi jsem se nevyjádřila správně.

Říkala, že jí v telefonu připadal zmatený a že ji napadlo, že by to mohly mít na svědomí jeho léky nebo něco takového.

Říkala, že vám hned zavolá a že to s vámi probere.“

„A vás poslala na kontrolu.“

„Ale za ním, ne za vámi.“

Přestala se mi dívat do očí a nasadila upjatý výraz.

„Je smutné, že měla potřebu prodiskutovat to s vámi za mými zády. To, co jsem jí řekla já, jí zjevně nestačilo.“

„Opravdu mi nevolala, aby se se mnou bavila o vás.

Ptala se, jestli jsem si nevšimla nějaké změny u něho.“

Ted už do mě ty své oči vysloveně zabodávala, planoucí a plné vzteku.

„Takže jste tady… proč? Jste snad doktorka? Chcete se podívat na moje poznámky? Vedu si o všem záznamy, přesně jak nás to učili ve škole. Léky, tlak, stolice. Mileráda jí pošlu kopii, jestli se jí nepozdává moje kvalifikace nebo si myslí, že o jejího strýčka není dost svědomitě postaráno.“

Sice jsem na Solanu přímo nezírala, ale přistihla jsem se, že žasnu nad náhlou proměnou, ke které u ní došlo. Byla blázen? Každou mou větu překroutila. Bála jsem se, že když

řeknu ještě dvě věty, dá výpověď a Melanie bude nahraná.

Připadala jsem si, jako bych se ocitla v jedné místnosti s hadem, který na mě nejdřív syčel a teď se svinuje do útočné pozice. Neodvažovala jsem se k ní otočit zády ani z ní spustit oči. Stála jsem bez hnutí na místě. Zavrhla jsem taktiku „bojuj nebo uteč“ a raději se rozhodla dělat mrtvého brouka. Když člověk utíká před medvědem, začne ho medvěd honit. Taková je povaha šelem. Pro hady to platí jakbysmet. Kdybych se pohnula, mohla zaútočit.

Dál jsem se jí dívala do očí a během toho krátkého okamžiku jsem uviděla, že se zase začala ovládat. Předtím jí zřejmě někde uvnitř povolila nějaká zábrana a ukázala její skrytou tvář. Trochu to připomínalo nějaký záchvat, tři sekundy o sobě nevěděla a pak se zase vzpamatovala.

Nechtěla jsem, aby poznala, do jaké míry jsem ji prokoukla.

Pokračovala jsem proto dál, jako by se vůbec nic nestalo.

Řekla jsem:

„Jo, než na to zapomenu, chtěla jsem se vás vlastně zeptat, jak vám funguje kotel?“

Jako by se probudila.

„Cože?“

„Gus měl loni problém s kotlem ústředního topení.

Docela se ochladilo, tak jsem chtěla vědět, jestli tu máte dost teplo. Nemáte s tím nějaké problémy?“

„Je v pořádku.“

„Tak jo, kdyby to zase začalo zlobit, houkněte na nás.

Henry má číslo na topenáře, kteří ten kotel znají.“

„Díky. Budu na to pamatovat.“

„Tak já už radši poběžím. Ještě jsem dnes nevečeřela, a už se připozdívá.“

Vykročila jsem směrem ke dveřím a cítila jsem v zádech Solanin pohled. Ohlédla jsem se a usmála se na ni.

„Stavím se ráno cestou do práce.“

Na odpověď jsem nečekala, jen jsem zamávala přes rameno a vyklouzla ze dveří. Když jsem scházela po schodech, intuice mi napovídala, že Solana stojí za dveřmi a pozoruje mě skleněnou výplní, ale odolala jsem pokušení se o tom přesvědčit. Dala jsem se vlevo a za chvilku jsem se jí ztratila z očí. A přesně tehdy mi přeběhl mráz po zádech a celá jsem se oklepala, od hlavy až k patě. Odemkla jsem dveře svého bytu a několik nejbližších minut jsem věnovala tomu, že jsem rozsvěcela všechna světla, která doma mám, abych vyhnala tmu z každého koutu, z každé škvíry.

Ráno před odchodem do práce jsem se napodruhé vypravila ke Gusovi, odhodlaná si s ním tentokrát už

doopravdy promluvit. Připadalo mi divné, že spal, když

jsem za ním přišla včera, protože zase tak pozdě nebylo, ale možná že staří páni tohle dělají. Pořád jsem si v duchu přehrávala večerní rozhovor se Solanou, zejména to, jak reagovala, když jsem se začala ptát na Gusův duševní stav.

Její krátký paranoidní záchvat se mi nelíbil, ale nevěděla jsem, co ho vyvolalo ani co měl znamenat. Tak či onak, Melanii jsem slíbila, že se na jejího strýčka zajdu podívat, a od toho mě nějaká ženská nemohla odradit. Věděla jsem, že přichází až někdy během odpoledne, a byla jsem docela ráda, že se jí vyhnu.

Vyšla jsem po schodech na zápraží a zaklepala na dveře. Nic se nedělo, tak jsem přiložila ruce ke sklu a nakoukla dovnitř. V obývacím pokoji nesvítila ani lampička, ale v kuchyni bylo podle všeho rozsvíceno. Zaťukala jsem na sklo a chvilku čekala, v domě se však nic nepohnulo. Od Henryho jsem měla sice půjčený klíč, který dostal kdysi od Guse, ale nechtělo se mi chodit ke Gusovi jako domů.

Zamířila jsem proto k zadním dveřím vedoucím do kuchyně, které měly prosklenou jednu, horní třetinu. Na sklo byla zevnitř přilepená cedulka:

Pro donášku jídel: Dveře jsou odemčené. Prosím, vstupte a nechte jídlo na stole. Pan Vronský špatně slyší a nemuseli byste se dozvonit.

Zkusila jsem vzít za kliku, a taky že ano, dveře byly odemčené. Pootevřela jsem a strčila dovnitř hlavu.

„Pane Vronský?“

Přelétla jsem pohledem kuchyňskou linku, stůl a troubu. Nic nenasvědčovalo tomu, že snídal. Všimla jsem si krabice obilných lupínků a misky se lžící, ale ve dřezu nebylo žádné nádobí.

„Pane Vronský? Jste tu někde?“

Tu ke mně z chodby dolehlo nějaké tlumené bouchání.

„Sakra práce! Co takhle nechat toho řvaní, ha? Dělám, co můžu.“

Už za chvilku stál ve dveřích starý bručoun Gus Vronský a opíral se o hůl. Šouravě vešel do místnosti. Měl na sobě pořád ještě župan, záda ohnutá vinou osteoporózy, takže se v podstatě pořád díval do země.

„Doufám, že jsem vás nevzbudila. Nebyla jsem si jistá, jestli mě slyšíte.“

Zaklonil hlavu a úkosem se na mě podíval. Měl obě naslouchadla, i když to levé si do ucha zastrčil trochu nakřivo.

„Při tom rambajsu, co naděláte? Šel jsem dopředu ke dveřím, ale na zápraží nikdo nestál. Říkal jsem si, co je to za lumpárnu? Nejspíš zase děti. Taky jsme to dělávali, když

jsme byli malí. Zabušili jsme na dveře a utekli. Už jsem si šel zase lehnout, když vás tady slyším hulákat jak na lesy.

Co, hergot, chcete?“

„Jsem Kinsey. Henryho podnájemnice…“

„Vím, kdo jste! Nejsem imbecil. Sice nevím, kdo je prezident, ale nemyslete si, že mě kvůli tomu můžete pokládat za pitomce. Poslední z prezidentů, kterej za něco stál, byl Harry Truman, ten co shodil ty bomby. Skončil tím druhou světovou, proto je u mě kabrňák.“

„Jenom jsem se chtěla ujistit, jestli jste v pořádku.

Nepotřebujete něco?“

„Jestli něco nepotřebuju! Potřeboval bych, aby se mi zase vrátil sluch. Potřeboval bych zpátky svoje zdraví.

Potřeboval bych, aby mě nic nebolelo a aby se mi zase spravilo to rameno…“

„Já vím. Byla jsem tehdy u toho, když vás tu Henry našel. Včera jsem se tady stavovala, ale spal jste.“

„Spánek je poslední soukromí, co mi zbylo. Za to může ta ženská, co sem dochází a komanduje mě. Asi ji budete znát. Solana nějak. Je praktická sestra, i když já si takhle tedy sestru nepředstavuju. Ne že by snad moje slovo mělo poslední dobou nějakou váhu. Vůbec nevím, kam zase šla.

Před chvilkou tu byla.“

„Myslela jsem, že přijde až ve tři.“

„Kolik je teď hodin?“

„Půl deváté a pět minut.“

„Ráno nebo večer?“

„Ráno. Kdyby bylo půl deváté večer, tak je venku tma.“

„V tom případě nevím, kdo to byl. Slyšel jsem, jak tady někdo dupe, tak jsem předpokládal, že to je ona.

Vzhledem k tomu, že je odemčeno, to mohl být kdokoli.

Mám štěstí, že mě nikdo nezavraždil ve spánku.“ Podíval se najednou za mě. „Kdo je to?“

Jeho pohled směřoval ke skleněné výplni zadních dveří. Když jsem si všimla, že za dveřmi někdo stojí, nadskočila jsem leknutím. Byla tam tlustá paní v norkovém kožichu a držela hnědou papírovou tašku ze samoobsluhy.

Vzala za kliku. Přistoupila jsem ke dveřím a podržela jí je otevřené.

„Děkuju vám, drahoušku. Mám toho dnes ráno moc a nechtělo se mi nechávat to za dveřmi. Jak se máme?“

„Znáte to.“ Představila jsem se jí a ona udělala totéž, takže jsme se dozvěděli, že jde o paní Dellovou, dobrovolnici z Meals on Wheels.

„Jak se daří, pane Vronský?“ Odložila na stůl tašku s nákupem, a zatímco nákup uklízela, dál se s Gusem bavila.

„Venku je strašná zima. To je hezké, že si o vás sousedé dělají starost. Takže jste se měl fajn, říkáte?“

Gus se ani neobtěžoval s odpovědí a ona ji podle všeho ani nečekala. Mávl nad tím rukou, jako že je mu ukradená, a namířil si to s holí k židli.

Paní Dellová naskládala krabice s jídlem do lednice.

Pak přistoupila k mikrovlnné troubě, tři z balíčků vložila dovnitř a něco navolila na displeji. „To je kuřecí rendlík, porce pro jednoho. Můžete si to dát se zeleninou, která je v těch druhých dvou menších nádobkách. Jediné, co musíte udělat, je stisknout tlačítko Start. Už jsem nastavila potřebný čas, ale dávejte pozor, až to budete vyndávat. Nechci, abyste se mi popálil jako tuhle.“ Mluvila hlasitěji, než byla zvyklá, přesto jsem si nemyslela, že Gus slyší, co mu povídá.

Zíral do země. „Nechci červenou řepu.“ Pronesl to dotčeně, jako by ho z něčeho obvinila a bylo třeba to uvést na pravou míru.

„žádná červená řepa. Říkala jsem o tom slečně Carriganové, tak vám dnes místo ní poslala zelené fazolky.

Je to v pořádku? Říkal jste, že fazolky máte nejradši.“

„Mám fazolky rád, ale ne moc tvrdé. Musí být křehké.

Nesnáším, když chutnají jako syrové.“

„Tyhle by měly být tak akorát. A ještě tu máte půlku batatu. Večeři vám dám zatím do ledničky. Bude tady v tom hnědém sáčku. Slečna Rojasová říkala, že vám ji připomene, až bude čas.“

„Pamatuju si, že se mám najíst! Za jakého idiota mě to máte? Co je v tom pytlíku?“

„Sendvič s tuňákem, zelný salát, jablíčko a nějaké koláčky. Ovesné s rozinkami. Nezapomněl jste si vzít léky?“

Bezvýrazně se na ni podíval.

„Cože?“

„Jestli jste si vzal ranní léky?“

„Asi jo, myslím, že vzal.“

„Tak dobře. Tak já už poběžím. Ať vám chutná! Těšilo mě, drahoušku,“ mrkla na mě, složila hnědou papírovou tašku a strčila si ji pod ruku. Pak vyšla ze dveří a byla pryč.

„Ta je ale vlezlá,“ poznamenal Gus, ale podle mě to tak nemyslel. Jednoduše rád remcal. A právě ty jeho nerudné odpovědi mě tehdy utvrdily, že je to ten Gus, kterého si pamatuji.

16

U Guse jsem se zdržela ještě asi čtvrt hodiny, protože přesně tak dlouho trvalo, než se u něj, jakož i u mě, dostavila únava. Hlučná konverzace s nahluchlým mrzutým dědkem se moc dlouho provozovat nedá. Proto jsem najednou řekla:

„Už budu muset jít, ale nechce se mi vás tu takhle nechávat. Nechtěl byste radši do obýváku?“

„To by šlo, ale vemte mi ten pytlík s obědem a položte mi ho na gauč. Kdybych dostal hlad, ať nemusím courat tam a zase zpátky.“

„Myslela jsem, že jste měl mít ten kuřecí rendlík.“

„Já na tu vymoženost nedosáhnu. Jak bych taky moh, když stojí až úplně vzadu u zdi? To bych musel mít třikrát delší ruce.“

„A nemám vám tu troubu přisunout blíž ke kraji?“

„Říkal jsem to snad? Když je čas oběda, tak obědvám, a když je čas večeře, tak večeřím.“

Pomohla jsem mu zvednout se ze židle a postavit se na nohy. Natáhl se pro hůl, sevřel její hliníkovou rukojeť a přenesl na ni váhu, takže se přestal opírat o mě. žasla jsem, jak je ten proces stárnutí vlastně nedůsledný. Gus se tolik lišil od Henryho a celé jeho slavné „přízně“, že to doslova bilo do očí, a to přitom byli skoro stejně staří. Gus došel z kuchyně do obýváku a byl vyčerpaný. Henry sice neběhal maratóny, ale byl silný a aktivní. Gusovi také ubylo svalové hmoty. Podpírala jsem ho a jeho paže byla tak tenká, až

jsem měla pocit, že držím jen kost a vůbec žádné maso.

Dokonce i kůži měl takovou slabounkou.

Když se usadil na gauči, vrátila jsem se do kuchyně a vytáhla z ledničky jeho oběd.

„Chcete to dát na stůl?“

Vzpurně se na mě podíval.

„Mně je úplně fuk, co uděláte. Dejte si to, kam chcete.“

Položila jsem sáček na gauč, aby na něj snadno dosáhl.

Doufala jsem, že ho nepřevrhne a nerozsedne.

Požádal mě, jestli bych mu v televizi nezapnula jeho oblíbený program, epizody ze seriálu Love Lucy, které vysílali na nějakém obskurním kanálu, podle všeho dvacet čtyři hodin denně. Televizor byl starý, navíc zmiňovaný program měl obraz zastřený podivnou bílou mlhou, což mě dohánělo k šílenství. Když jsem se o tom zmínila před Gusem, prohlásil, že přesně tak viděl, než šel před šesti roky na operaci šedého zákalu. Uvařila jsem mu hrnek čaje a pro jistotu nakoukla do koupelny, kde na kraji umyvadla stál plastový dávkovač léků. Byl velký asi jako školní penál a měl řadu přihrádek nadepsaných tiskacími písmeny podle dnů v týdnu. Středa byla prázdná, takže to vypadalo, že si Gus své prášky dnes opravdu vzal, jak tvrdil. Na odchodu jsem vrátila klíč od Gusova domu k Henrymu pod rohožku a vydala jsem se do práce.

V kanceláři jsem strávila produktivní dopoledne, neboť jsem probrala komplet všechny papíry, celou svou evidenci.

Měla jsem čtyři velké kartónové krabice s víky, a ty jsem naplnila složkami všech případů z roku, čímž jsem v kartotéční skříňce udělala místo pro nové, na příští rok.

Krabice s deskami jsem uložila do kumbálku vzadu v kanceláři, mezi kuchyňkou a koupelnou. Na otočku jsem sjela do papírnictví, kde jsem pořídila novou sadu závěsných pořadačů, nové papírové desky, mé oblíbené propisky Pilot (ve výhodném balení po dvanácti!), linkované bloky a žluté samolepicí vzkazníčky. Když jsem narazila na kalendář na rok, také jsem ho přihodila do košíku.

Cestou zpátky do kanceláře jsem přemýšlela o ztraceném svědkovi. Připadalo mi, že jít si stoupnout na tu jeho zastávku a čekat, jestli se neobjeví, bude ztráta času, dokonce i když tam budu každý den stepovat jen hodinu.

Lepší bylo pátrat rovnou u zdroje. Z bezpečí kancelářské židle jsem proto zatelefonovala na Dopravní podnik a nechala se přepojit na koordinátora směn. Rozhodla jsem se, že si promluvím s řidičem autobusu, jehož trasa vedla kolem areálu univerzity. Koordinátorovi směn jsem ve stručnosti pověděla o nehodě Lisy Rayové a že bych ráda mluvila s řidičem autobusu, který tamtudy jezdí.

Sdělil mi, že tam vlastně staví autobusy dva, číslo 16 a 17, ale nejlepší prý asi bude, když se obrátím na chlapíka jménem Jeff Weber. Na trasu vyjížděl v sedm hodin ráno z depa na křižovatce Chapel a Capillo Street, pak v podstatě objel město přes Palisade Drive a vrátil se zase zpátky do centra, kde se otáčel každých pětačtyřicet minut. Zpravidla mu směna končila ve čtvrt na čtyři.

Na následujících pár hodin jsem ze sebe udělala svoji vlastní sekretářku, což znamenalo, že jsem popsala fůru papírů, vyplnila fůru formulářů a bezvadně si uklidila na stole. Ve dvě hodiny čtyřicet pět minut jsem za sebou zamkla kancelář a vypravila jsem se do depa Dopravního podniku, které je hned vedle stanice autobusů společnosti Greyhound. Auto jsem nechala na placeném parkovišti a usadila se s rozečteným paperbackem ve vstupní hale.

Prodavač lístků, se kterým jsem byla smluvená, na mě mrkl, když Jeff Weber vyšel ze šaten. Mohlo mu být něco přes padesát a na kapsičce uniformy měl pořád ještě připnutou cedulku se jménem. Jinak byl vysoký, měl světlé, místy prošedivělé vlasy ostříhané na ježka, malé modré oči a nad nimi až kysličníkově blond obočí. Velký nos měl spálený od sluníčka a rukávy košile tak o pět centimetrů kratší, než by potřeboval, takže odhalovaly kostnatá zápěstí.

Kdyby hrál golf, musel by si s ohledem na svou výšku a délku paží nechat vyrobit hole na zakázku.

Dostihla jsem ho venku na parkovišti. Představila jsem se a podala mu svou vizitku. Prakticky se na ni nepodíval, ale sotva jsem spustila a začala mu popisovat starého pána, poslouchal překvapivě pozorně.

Když jsem skončila, povídá: „No ano! Vím přesně, koho myslíte.“

„Vážně?“

„Ten pán, o kterým mluvíte, je Melvin Downs. Co udělal?“

„Vůbec nic.“ Povyprávěla jsem mu o nehodě.

Weber na to: „Jo, vzpomínám si na to, i když teda přímo tu nehodu jsem neviděl. Když jsem přijel na zastávku, byla tam už sanitka a policejní auťáky a provoz se zastavil.

Strážník ale vážně dělal, co bylo v jeho silách, aby se to pohnulo. Zkejsnul jsem tam jenom deset minut, což i tak bylo nepříjemný. V tuhle hodinu si nikdo z cestujících nestěžuje, ale já stejně poznám, když se jim něco nelíbí.

Dost jich jede z práce a už se nemůžou dočkat, až budou doma, zvlášť když je před nimi víkend.“

„A co pan Downs? Toho jste ten den také vezl?“

„Asi jo. Obyčejně ho vídám dvakrát týdně, vždycky v úterý a ve čtvrtek.“

„Musel tam být, protože dvě oběti nehody si vzpomínají, že ho viděly.“

„Nepochybně to tak bylo. Já jenom říkám, že si nejsem jistej, jestli nastoupil nebo nenastoupil do mýho autobusu.“

„Víte o něm něco bližšího?“

„Jenom to, co jsem vypozoroval. Je to milej člověk.

Chová se laskavě, a není zbytečně užvaněnej jako někdo. V

autobuse si sedá spíš dozadu, takže si moc nepokecáme.

Často bejvá hlava na hlavě, a jeho už jsem kolikrát viděl pouštět někoho sednout, třeba důchodce nebo invalidu. Ve zpětným zrcátku toho vidíte dost a já jsem vážně žasnul, jak je galantní. To už se dneska jen tak nevidí. Dneska už mladý nevedou k tomu, k čemu vedli nás.“

„Myslíte si, že někde poblíž pracuje?“

„Řekl bych, že jo, ale kdybyste mě zabila, nepovím vám kde.“

„Mluvila jsem s někým, kdo si myslí, že možná dělá nějakou příležitostnou manuální práci, třeba údržbáře nebo tak něco.“

„Možný to je. V okolí bydlí dost starých paní, vdov a podnikatelek na penzi –, které určitě údržbáře sem tam potřebují.“

„Kde vystupuje z autobusu?“

„Jede se mnou skoro až nazpátek. Vystupuje málem jako poslední ze všech lidí, co na trase naberu.“

„Tušíte, kde by mohl bydlet?“

„Shodou okolností tuším. Dole Na Dave Levine Street, kousek od Floresty nebo Via Madriny. Je tam taková ubytovna, velká žlutá budova ze dřeva, kolem který se táhne dlouhá veranda. Když je hezky, vidím ho na tý verandě sedat.“ Odmlčel se a podíval se na hodinky.

„Je mi líto, že jsem vám víc nepomoh, ale už musím naproti manželce.“ Vytáhl mou vizitku a zamával s ní. „Co ji takhle poslat dál? Příště, až zas Melvina uvidím, můžu mu něco vzkázat.“

„Díky. Řekněte mu, o čem bych s ním potřebovala mluvit.“

„No tak jo. Takže ujednáno. Určitě na to nezapomenu.

A dobrý pořízení!“

Zase jsem sedla za volant, vrátila se na křižovatku a pokračovala přes Chapel dolů na Dave Levine Street, která je pouze jednosměrná. Pomalu jsem jí projížděla a vyhlížela žlutou ubytovnu. I zdejší čtvrť, podobně jako ta, kde jsem bydlela já, vypadala jako zvláštní mozaika rodinných domků a provozoven drobných podnikatelů. Na nejednom nároží, zvlášť směrem k centru, byly malé rodinné podniky: prodejna potravin, obchod se značkovým oblečením, dvě starožitnictví a jeden antikvariát. Než jsem konečně lokalizovala ubytovnu, utvořila se za mnou dlouhá kolona aut. Ve zpětném zrcátku jsem viděla, jak se na mě řidič, co jsem ho měla hned za zadkem, šklebí a sprostě gestikuluje.

Při první příležitosti jsem odbočila vpravo a teprve za další křižovatkou jsem našla volné místo na zaparkování.

Pěšky jsem se vrátila ten blok a půl zpátky, kolem autobazaru, kde nabízeli různé těžko popsatelné dodávky a minináklaďáky s cenami načmáranými tlustým štětcem na předním skle. TO MUSÍTE VIDĚT!! $2499,00 TO

MUSÍTE MÍT!! SUPER CENA. $1799,00. JE TO TAK, PRODÁVÁME POD CENOU!! $1999,99. To za „super cenu“ byla stará mlékařská dodávka předělaná na karavan.

Obytná část měla vzadu otevřené dveře, kterými jsem zahlédla kuchyňský kout, vestavěné skříňky a rohové sedátko, které po rozložení sloužilo jako postel. Za plotem stál majitel bazaru, ruce založené na prsou, a nějakému bělovlasému pánovi ve slunečních brýlích a kloboučku á la Buster Keaton vypočítával nesporné výhody toho pozoruhodného vozidla. Málem jsem se zastavila a šla se na to auto zblízka podívat.

Jsem totiž velká fanynka stísněných doupátek, a jelikož

tohle stálo jen necelé dva tisíce, i když „necelé“ jen o cent-, dokázala jsem si živě představit, jak si hovím na té rozkládací posteli a čtu si knížku za svitu lampičky napájené z autobaterie. Samozřejmě bych takhle kempovala u nás před domem, a ne v divoké přírodě, kde to bývá zpravidla nebezpečnější. Samotná ženská v lese je leda tak návnada pro medvědy a pavouky.

Ubytovna,

kdysi

hotel,

byla

postavená

ve

viktoriánském slohu, nicméně za léta prošla řadou úprav, více či méně citlivých. Zdálo se, že v minulosti někdo přistavěl verandu, tu pak zastřešil a po stranách uzavřel. Z

hlavní budovy vedl rovněž zastřešený chodníček k nějaké další stavbě, kde byly patrně další nájemní byty. Květinové záhony působily udržovaně, keře byly zastřihované a venkovní nátěr evidentně letošní. Arkýřová okna v rozích štítu se mi jevila jako původní, dvě byla v přízemí a dvě seděla těsně nad nimi v prvním patře, zakončená u střechy korunkou z odstupňovaných říms. Tato téměř půl metru vysoká ozdoba představovala mistrovské dílo, jak dokládaly například podpěrné trámky s vyřezávanými spirálkami a půlměsíci. V okapech si udělali hnízda ptáci, takže z nich trčely trsy větviček, stejně nevzhledné jako nevyholené podpaží jinak elegantní ženy.

Vstupní dveře, z poloviny prosklené, byly otevřené a nad zvonkem visela ručně napsaná cedule: „Zvonek nezvoní, klepání neslyším, kancelář je vzadu na konci chodby.“

Vyložila jsem si to jako svolení ke vstupu, a tak jsem vešla.

Vzadu v chodbě byly troje dveře, všechny otevřené.

Jedny vedly podle všeho do kuchyně, příliš rozlehlé a dosti zastaralé, soudě dle linolea, které již téměř ztratilo barvu.

Spotřebiče a ostatní vybavení bolestně připomínaly ty z naučné výstavky „Americká rodina od roku 1880“, kterou jsem navštívila jako malá v jednom zábavním parku. Vzadu u stěny se zvedalo schodiště do patra a někde poblíž určitě musel být zadní východ, i když ten jsem ze svého místa neviděla.

Druhými dveřmi se vcházelo do místnosti, která kdysi musela sloužit jako salon a nyní se používala jako jídelna, stačilo postavit doprostřed velký dubový stůl a kolem dokola židle. Bylo to tam cítit voskem na parkety, letitým cigaretovým kouřem a dušeným vepřovým od včerejška. Na dubovém příborníku ležela ručně háčkovaná dečka.

Třetí dveře se otevíraly do místnosti, která byla jídelnou původně, jak jsem usuzovala z velkorysé plošné výměry. Vedly odtud další dvoje dveře, zabarikádované šedými plechovými kartotékami, a těsně pod okny stál nesmyslně veliký psací stůl s roletou. Jinak byla kancelář prázdná. Zaklepala jsem na rám dveří. Do místnosti vešla nějaká žena, schovaná do té doby v malém přístěnku, kde byla patrně koupelna. Paní byl pořádný kus. Šedé vlasy měla řídké a krepaté, vyčesané do nebezpečně vysokého čehosi, z čeho jí vypadávaly prameny. Na nose jí seděly malé brýle s tenkými kovovými obroučkami a měla takový předkus, že jí zuby přečnívaly přes spodní ret.

Šla jsem hned k věci:

„Hledám pana Melvina Downse. Můžete mi říct, jaké má číslo dveří?“

„Informace o nájemnících nikomu neposkytuju. Ručím za jejich bezpečnost i soukromí.“

„A nemohla byste mu aspoň říct, že tady má návštěvu?“

Mírně povytáhla obočí, ale jinak se její výraz nezměnil.

„To bych mohla, ale nemělo by to smysl. Není doma.“

S tím zavřela pusu, zjevně odhodlaná už nic neprozradit.

„Nemáte představu, kdy by se mohl vrátit?“

„Můžete to stejně dobře zkusit odhadnout sama, má milá. Pan Downs je už dospělý a neříká mi, kam jde a kdy se vrátí. Jsem jeho domácí, ne manželka.“

„Nebude vám vadit, když tu na něj počkám?“

„Na vašem místě bych to nedělala. Ve středu se vrací vždycky až dost pozdě večer.“

„To je třeba v šest?“

„Spíš tak na desátou, tedy v minulosti to tak bylo. Vy jste jeho dcera?“

„Ne, nejsem. On má dceru?“

„Jednou o ní mluvil. Ale já stejně po deváté večer nepouštím dovnitř dámské návštěvy. V ostatních nájemnících by to nemuselo vzbudit dobrý dojem.“

„Tak já to asi zkusím jindy.“

„Zkuste.“

Po příjezdu domů jsem šla rovnou k Henrymu a zaklepala na jeho dveře. Posledních pár dnů jsme vůbec neměli čas na to se navštívit. Zahlédla jsem ho v kuchyni, jak vytahuje ze spodní skřínky kredence nějakou mísu.

Zaťukala jsem na sklo dveří. Všiml si mě, postavil mísu na linku a šel mi otevřít.

„Neruším?“

„Ne, kdepak. Jen pojď dál. Právě nakládám okurky.

Uvítám každou pomoc.“

Ve dřezu stála velká mísa plná okurek. Vedle ní menší miska s cibulí. A vedle skleničky s kurkumou, hořčičnými semínky, celerovými semínky a novým kořením.

„To jsou tvoje vlastní okurky?“

„Obávám se, že ano. To už je tenhle měsíc třetí várka a pořád nevím, kam s nima.“

„Já měla za to, žes koupil jenom jednu sazeničku.“

„No, ve skutečnosti dvě. Jedna se mi zdála taková malá, tak jsem vzal ještě druhou, aby té první nebylo smutno. Teď se mi to rozlejzá po celé zahradě.“

„Já myslela, že je to kudzu,* a ty mě takhle zklameš.“

„Ha ha ha, moc vtipné,“ poznamenal. „Nemůžu uvěřit, že je leden, a ty pořád ještě sklízíš.“

„Ani já ne. Vem nůž a já ti přihraju prkýnko.“

Ještě mi nalil skleničku vína a sobě Jacka Danielse s ledem. Sem tam jsme si trochu srkli, ale jinak jsme následujících deset minut stáli u kuchyňské linky a krájeli okurky s cibulí. Když jsme dokrájeli, osolil Henry zeleninu v obou obřích kameninových mísách „košer“ solí a důkladně ji promíchal.

* Lat. Pueraria lobata; u nás se pěstuje jako okrasná popínavá dřevina, v Japonsku se z kořene této rostliny získává bílý škrobový prášek, který se používá na zahušťování pokrmů a rovněž na léčebné účely; pozn. překl.

Pak vytáhl z mrazáku sáček drceného ledu, pokladl ho na zeleninu a mísy přiklopil pokličkami, které nakonec zatížil.

„Přesně takhle nakládala okurky moje teta,“ vybavilo se mi. „Teď se nechají tři hodiny odležet, že jo? Pak se dají vařit všechny ostatní suroviny, a až úplně nakonec se přihodí okurky s cibulí.“

„Správně si to pamatuješ. Máš u mě šest sklenic. I Rosie jsem jich pár slíbil. Podává je v restauraci k žitnému chlebu s měkkým sýrem. To ti je taková lahůdka, až by člověk brečel!“

Henry postavil na plotnu velký kastrol s vodou ke sterilizaci zavařovacích sklenic, co zatím čekaly v krabici opodál.

„A co Charlotte, jak si užila Vánoce?“

„Říkala, že hezky. Všechny její čtyři děti se sešly v domě u dcery ve Phoenixu. Na Štědrý den prý došlo k výpadku proudu, takže se celá rodina sebrala a jela do Scottsdale, kde se ubytovala v hotelu Phoenician. Podle Charlotte to bylo moc fajn právě proto, že nebyli přes den doma a vrátili se až na večer, kdy už panovala náležitá atmosféra. Počkej momentíček, ukážu ti, co jsem od ní dostal.“

„Ona ti dala dárek k Vánocům? Myslela jsem, že si dárky nedáváte.“

„Říkala, že to není k Vánocům, ale k narozeninám. S

předstihem.“

Henry si osušil ruce do utěrky a na chvilku se vzdálil z kuchyně. Když se vrátil, nesl krabici od bot. Otevřel ji a uvnitř skutečně byly boty, sportovní, na běhání.

„Boty na běhání?“

„Na chození. Charlotte sama chodí už léta a chce mě do toho taky uvrtat. Možná že se k nám připojí i William.“

„No tak to je senza plán,“ ocenila jsem jejich záměr.

„To jsem ráda, že o Charlotte aspoň slyším. V posledních dnech ji vůbec nevídám.“

„Ani já ne. Má klienta v Baltimoru, a ten ji doslova dohání k šílenství. Charlotte nedělá nic jiného, než že s ním objíždí různé pozemky. Jenže jemu se nikdy žádný nezdá dost dobrý. Plánuje postavit dům přibližně se čtyřmi byty a všechno, co zatím viděl, se mu zdá buď drahé, nebo na špatném místě. Ona mu pořád připomíná, jaká je v Kalifornii situace na trhu s nemovitostmi, a on jí většinou říká, ať uvažuje trochu ‚pružně‘. Nechápu, kde na něj bere trpělivost. A co ty? Jak ty válčíš se životem?“

„Ale, jde to. Dělám si ve všem pořádek, když máme ten novej rok,“ prohlásila jsem. „Měla jsem ale docela zvláštní debatu se Solanou. Je kapánek vztahovačná.“

Vylíčila jsem mu, jak jsem ji potkala a jak se jí viditelně dotklo, když jsem se zmínila, že mi z New Yorku volala Gusova neteř. „Ten telefonát se jí přitom vůbec netýkal.

Melanii se jenom zdál Gus zmatený, tak chtěla vědět, jestli jsem si náhodou také něčeho nevšimla. Slíbila jsem jí, že se na něj zajdu podívat, ale rozhodně jsem neměla v úmyslu fušovat Solaně do řemesla. Péči o geriatrické pacienty rozumím jak koza petrželi.“

„Možná že patří k lidem, co hned za vším vidí spiknutí.“

„Já nevím… mně připadá, jako by v tom bylo něco víc.“

„Zase tolikrát jsem ji neviděl, ale nebyla mi zrovna sympatická.“

„Ani mně ne. Něco mi na ní nesedí.“

17

SOLANA

Solana otevřela oči a stočila pohled k hodinám.

Ukazovaly dvě minuty po druhé ranní. Chvilku poslouchala sípání ozývající se z reproduktoru elektronické „chůvy“, kterou nainstalovala Gusovi k posteli, pak odhrnula přikrývku a jen tak naboso vyšla do chodby. V domě bylo zhasnuto, ona však v noci viděla výborně, navíc dovnitř svítily okny pouliční lampy, takže stěny matně zářily.

Dávala Gusovi drogy pravidelně, přesněji večer co večer mu do jídla přisypala rozdrcené prášky na spaní, které koupila bez předpisu v lékárně. Jídlo od Meals on Wheels bylo většinou připravené tak, aby si člověk v poledne ohřál teplý oběd a k večeři snědl obsah hnědého papírového sáčku schovaného v lednici. Jenže Gus byl zvyklý jíst teplé jídlo až v pět odpoledne, tudíž k večeři. To bylo štěstí, protože s jablkem, sušenkami či sendvičem by toho moc nezmohla, zato rendlík s omáčkou byl pro její potřeby jako stvořený.

Nadto si Gus dával rád před spaním zmrzlinu. S věkem prakticky ztratil chuť, a jestli prášky chutnaly hořce, slovem se o tom nezmínil. Když je dostával pravidelně, bylo s ním snazší pořízení. Občas sice působil zmateně, ale ne víc než

ostatní staří lidé, o něž zatím pečovala. Nebude trvat dlouho, a stane se na nich závislým. Líbilo se jí, když byli pacienti povolní. Ti nejvzpurnější a nejprotivnější zpravidla zkrotli nejdřív, jako by celý život čekali, až jim někdo podá zklidňující lék. Byla maminka, anděl strážný, dostávalo se jim od ní pozornosti, kterou jim v dětství odpírali.

Solana věřila, že tihle hádaví staříci se hádali už jako malé děti, což rozčilovalo a frustrovalo jejich rodiče, kteří děti začali podvědomě odmítat, místo aby je přijali a zahrnuli láskou. Vystaveni neustálému příkoří ze strany rodičů postrádaly tyhle ztracené duše jakékoli pevnější sociální vazby. Odvrhnuté a odvrhující, pod maskou vzteku skrývaly hlad po lásce a pod maskou svárlivosti bolest z osamění. Gus Vronský nebyl o nic horší kverulant než paní Sparrowová, jedovatá stará babice, o kterou se starala celé dva roky. Když konečně paní Sparrowovou ukolébala k věčnému spánku, odešla ze světa tichounce jako kotě, mňoukla jen jednou, když nastoupily účinky drogy. Ve smutečním oznámení stálo, že paní Sparrowová zemřela pokojně ve spánku, což byla více či méně pravda. Solanu to dojímalo. A současně na sebe byla pyšná. Zbavovala je totiž

utrpení a osvobozovala jejich duše.

Zatímco Gus ležel nehybně na posteli, začala prohledávat zásuvky jeho prádelníku. Svítila si baterkou zabudovanou v tužce, kterou zakrývala dlaní. Týdny trvalo, než nepatrným zvyšováním dávek dospěla do bodu, kdy bylo nutné, aby u Guse zůstávala přes noc. Chodil často na kontroly k lékaři, a ten samozřejmě nesměl pojmout sebemenší podezření. Koneckonců, to on přišel jako první s tím, že Gus potřebuje odbornou péči. Doktorovi řekla, že se Gus občas uprostřed noci probudí celý dezorientovaný a pokouší se vstát. Jednou nebo dvakrát ho přistihla, jak bloumá po bytě a vůbec netuší, kde je, sdělila ještě doktorovi.

Jelikož u Guse zůstávala déle, nezbývalo jí než vyklidit jednu ze dvou nepoužívaných místností, aby měla kde spát.

A když už byla v tom, vzala si do parády i tu druhou, kde všechno probrala, schovala věci, které mohly mít nějakou hodnotu, a zbytek vyhodila. Díky přistavenému kontejneru se jí podařilo zbavit se většiny harampádí, které Gus za léta nastřádal. Když ji onehdy při vyklízení přistihl, ztropil hrozný povyk, takže se rozhodla pracovat na tom ve chvílích, kdy spal. Ani do jednoho z pokojů téměř nechodil, takže patrně vůbec nezaznamenal, kolik věcí ubylo.

Jeho ložnici už jednou prohledávala, ale určitě někde něco přehlídla. Jak mohl mít tak málo cenností? Povídal jí, tedy spíš si stěžoval –, že celý život pracoval u dráhy.

Viděla, kolik mu měsíčně vyplácejí na sociálním a důchodovém pojištění, a dělalo to dohromady mnohem víc, než kolik vynakládal na živobytí. Kam se ty zbylé peníze poděly? Věděla, že hypotéku na dům už má splacenou, což

bylo tedy vážně k vzteku. Musel jí ovšem dávat výplatu, a ona si neřekla právě o málo. Přitom se chystala začít Melanii účtovat ještě hodiny, které trávila u Guse navíc, jakkoli sama navedla doktora, ať to doporučí.

První týden po nástupu objevila v přihrádkách na psacím stole vkladní knížky ke dvěma spořitelním účtům.

Na jednom bylo dojemných patnáct tisíc a na druhém pětadvacet. Evidentně chtěl, aby si myslela, že je to všechno. Vysmíval se jí. Věděl přece, že ani k jednomu účtu nemá přístup.

V minulé práci se jí stalo něco podobného. Sice přiměla paní Feldmanovou vystavit spoustu šeků na proplacení hotovosti, bohužel však po smrti staré paní vyšlo najevo, že existovaly ještě čtyři další účty, na nichž bylo celkem pět set tisíc dolarů, které Solana doslova obrečela.

Odhodlala se ještě k jednomu, poslednímu pokusu o to se peněz zmocnit pomocí šeku se zpětnou platností a falešným podpisem paní Feldmanové. Domnívala se, že to za to stojí, ale v bance pojali podezření a docela to rozmázli. Dokonce se mluvilo i o trestním stíhání, takže kdyby včas neodhodila odcizenou totožnost, mohlo se všechno obrátit proti ní.

Naštěstí zareagovala dost rychle a zmizela dřív, než banka stačila vypátrat skutečný rozsah jejího podvodu.

U Guse asi před týdnem prohledala důkladně komodu v jednom z nepoužívaných pokojů a našla v šuplíku nějaké šperky, které určitě musely patřit jeho manželce. Většinou byly laciné, ale v zásnubním prstenu paní Vronské byl zasazený slušně velký diamant a hodinky nosila značky Cartier. Solana obojí schovala do skrýše u sebe v pokoji s tím, že později zajde ke klenotníkovi a nechá si to ocenit.

Do zastavárny nic prodávat nechtěla, protože by dostala jen zlomek skutečné ceny. Navíc v zastávárně mohl zboží kdokoli snadno objevit, a o to samozřejmě nestála. Opravdu se začala obávat, že jí z toho tentokrát nekápne víc, než do této chvíle získala.

Došla po špičkách k šatníku, a když ho otevírala, zlehka nadzdvihla dveře. Ze zkušenosti až příliš dobře věděla, že panty šatníku vržou, asi jako když šlápnete psovi na ocas. Přesně to se jí totiž stalo druhou noc, kterou u Guse strávila. Stařík se na posteli posadil a chtěl vědět, co pohledává v jeho pokoji. Plácla první věc, která ji napadla: „Slyšela jsem vás křičet, tak jsem si myslela, že se něco stalo. Asi se vám něco ošklivého zdálo. Co kdybych vám ohřála trochu mléka?“

Mléko mu řízla třešňovým sirupem na kašel s tím, že je to speciální nápoj namíchaný pro děti, plný vitaminů a minerálů. Vypil ho až do dna. Skřípající panty Solana naolejovala, a teprve pak to zkusila znovu. Nyní prohledávala kapsy Gusova baloňáku, což byl jeho jediný teplý oděv, a vzápětí i kapsy županu, který visel na háčku na dveřích. Nic, nic a zase nic, rozčilovala se v duchu. Jestli už

děda neměl ani floka, nepřicházelo v úvahu dál s ním ztrácet čas. Mohl to takhle vést ještě roky, a jaký mělo smysl mu pomáhat, když z toho pro ni nic nekoukalo? Byla přece školená profesionálka, ne nějaká dobrovolnice.

Pro dnešek to vzdala a vrátila se zpátky do postele, zklamaná a rozladěná. Ležela na zádech, neschopná usnout, a v duchu prohledávala každý kout v domě ve snaze přijít na to, co jí kde mohlo uniknout. Nikdo se nemohl dožít tak vysokého věku, aniž měl někde zašitou nějakou tučnou rezervu. Byla tím úplně posedlá ode dne, kdy nastoupila, a nepochybovala, že uspěje. Vyptávala se ho, jaké má uzavřené pojistky, a maskovala to tím, že se sama nedokáže rozhodnout, co je lepší, jestli životní pojištění nebo pojištění úmrtní. Téměř s radostí jí oznámil, že on svoje pojištění nechal propadnout. Hluboce ji to zklamalo, třebaže z dřívějška věděla, jak je těžké někoho přesvědčit, ať na vás životní pojistku převede, o což se pokoušela u pana Ebersolea. S paní Prentovou si vedla už líp, jenže nějak nevěděla, nakolik může tu zkušenost uplatnit ve stávající situaci. Gus určitě sepsal poslední vůli, takže když tak mohla využít tu. Bohužel však nikde nenašla její kopii, zato narazila na klíček od trezoru, který napovídal, že děda nejspíš schovává cennosti v bance.

Všechno to přemýšlení ji pořádně vyčerpalo. Ve čtyři hodiny ráno vstala, oblékla se a pečlivě po sobě ustlala.

Vyklouzla z domu a pomalu došla k autu. Byla tma a zima a Solana pořád ne a ne setřást mizernou náladu, kterou v ní Gus vyvolal. Rozjela se do Colgate. Dálnice byla, kam až

oko dohlédlo, opuštěná, vypadala jako široká řeka. Solana zajela s autem na parkovací místo u jejich domu a očima rychle přelétla všechna okna, aby se podívala, kdo už je vzhůru. Milovala pocit moci, který jí takovéhle chvíle propůjčovaly. Hřálo ji vědomí, že je vzhůru, zatímco ostatní spí jako zabití a nevědí o světě.

Vešla do bytu a zkontrolovala, je-li Tiny doma.

Nechodil sice ven často, ale když už šel, většinou ho pár dní neviděla. Za kliku dveří jeho pokoje brala stejně opatrně, jako když se vkrádala do Gusova šatníku. Uvnitř ji přivítala tma a čpavý odér jeho tělesných pachů. Těžké závěsy na oknech měl na noc zatažené, protože mu vadilo ranní slunce, které ho nutilo vstávat dřív, než byl připravený. Zůstával totiž dlouho do noci vzhůru a díval se na televizi. Navíc, jak sám říkal, nebyl stejně před polednem schopný čelit životu.

Tlumené světlo vycházející z předsíně dopadalo na postel, na níž pod vyboulenou peřinou odfukovalo jeho zavalité tělo, medvědí tlapu přehozenou přes okraj. Solana zavřela dveře.

Do skleničky od zavařeniny nalila trochu vodky a posadila se s pitím k jídelnímu stolu, zavalenému reklamními letáky a dosud zalepenými obálkami, z nichž

jedna ukrývala její nový řidičský průkaz, na který se těšila jako malá holka. Úplně navrchu, na hromádce hned vedle ležela obálka bez známky, a na ní bylo jen tak rukou napsané její jméno. Okamžitě poznala nečitelný škrabopis domácího. Ve skutečnosti to byl správce, kteroužto funkci přijal, aby nemusel platit nájem. Zpráva v obálce byla krátká a jasná: nájem se s okamžitou platností zvyšoval o dvě stě dolarů měsíčně. Před dvěma měsíci se doslechla, že se dům prodává. Nový majitel teď soustavně zdražoval, což na druhou stranu logicky zvyšovalo tržní hodnotu domu.

Současně s tím provedl několik úprav, které měly vést ke zlepšení kvality bydlení, ale těžko říct, jestli o něčem takovém mohla být řeč. Pustil se například do opravy poštovních schránek, jenže na schránky se vztahují přesné směrnice vydané poštou. Jestliže někdo nemá řádnou poštovní schránku, listonoš mu nic nedoručí. Kromě toho domácí nechal vytrhat uschlé okrasné keře před domem, jenže je pohodil u obrubníku a popeláři se je uráčili odvézt až za několik týdnů. Do společné prádelny koupil automatickou pračku a sušičku na mince, ačkoli místnost už

léta nikdo nepoužíval, leda na uskladnění kol, která v mnoha případech odnesli zloději. Solana věděla, že nájemníci o pračku se sušičkou ani nezavadí.

Na protější straně ztemnělé uličky, v níž bydlela, stál další obytný komplex, který koupil ten samý pán, celkem čtyřiadvacet bytových jednotek a čtyři samostatné vchody.

Každý disponoval vlastní prádelnou, kde se ale do praček a do sušiček peníze házet nemusely. V jejich domě bylo jen dvacet bytů a řadě sousedů nebylo trapné chodit prát zadarmo vedle. V automatu v rohu prádelny se dal koupit malý prací prášek, avšak bylo snadné přístroj ošálit a získat balíček bez zaplacení. Pořád uvažovala, co má asi nový majitel v plánu. Nejspíš se chystal dům úplně vydojit a jít od válu. Mamonáři jako on to tak dělali, ždímali přesně ten typ lidí, jako byla ona, lidí, kteří sotva vydělali na holé živobytí.

Solana rozhodně neměla v úmyslu připlácet další dvě stovky za byt, který byl sotva obyvatelný. Tiny choval nějaký čas velkou bílou kočku, vlastně kocoura, kterého pojmenoval po sobě. Byl ale příliš líný, aby ho chodil věnčit, takže bílý chlupáč močil na koberec a kálel do mřížek topení. Solana si už na zápach zvykla, ale bylo jí jasné, že kdyby se chtěli odstěhovat, ztropí kvůli tomu domácí pěkný povyk. Do nájemného zvíře zahrnuté neměli, protože se přistěhovali bez kocoura, a teď, když byl mrtvý, neviděla jediný důvod, proč by se z toho měli zodpovídat.

Na lékárničku, kterou Tiny strhl ze zdi v koupelně, a na černý spálený kruh od rozpálené pánvičky, kterou postavil na linku, už vůbec nemyslela. Rozhodla se, že s placením nájmu ještě počká, dokud nezváží všechny alternativy.

Ve tři odpoledne se zase vrátila ke Gusovi. Byl vzhůru a nabručený jako medvěd. Vzhledem k tomu, že věděl, že u něj tři až čtyři dny v týdnu přespává, nejspíš čekal, že ho bude poslouchat jako pes. Rozčiloval se, že prý hulákal a bušil do zdi, ale nikoho se nedovolal. Sotva to vyslovil, popadla ji zuřivost.

„Pane Vronský, říkala jsem vám přece včera, že jdu domů v jedenáct, stejně jako vždycky. Ještě jsem kvůli tomu šla za vámi do pokoje, abych vám to pověděla, a vy jste nic nenamítal.“

„Někdo tu byl.“

„Já tedy ne. Jestli mi nevěříte, běžte se podívat na moji postel, a uvidíte, že jsem v ní nespala.“

Dál pokračovala ve stejném duchu, dál prosazovala svou verzi, a viděla, jak Gus ztrácí pevnou půdu pod nohama. Byl o něčem přesvědčený, a ona před ním stála a tvrdila mu pravý opak.

Zamžoural a nasadil zarputilý výraz, který tak dobře znala. Dotkla se zlehka jeho paže.

„Za to nemůžete. Jste jenom trochu přecitlivělý, nic víc. To se lidem ve vašem věku stává. Možná že jste měl mrtvičku, ani jste si toho nevšiml. To by mělo dost podobné následky.“

„Byla jste tady. Lezla jste mi do pokoje. Viděl jsem vás, jak něco hledáte ve skříni.“

Zakroutila hlavou a smutně se na něho usmála.

„Něco se vám asi zdálo. Stalo se vám to už minulý týden. Pamatujete?“

Zadíval se jí pozorně do obličeje.

Dál se tvářila vlídně a dál k němu mluvila konejšivým hlasem:

„Říkala jsem vám, že si občas představujete věci, které neexistují, ale vy jste tomu nevěřil, viďte? A teď je to tu zas.“

„Ne.“

„Ale ano. A nejsem jediná, kdo si toho všiml. Volala mi vaše neteř. Minulý týden po tom, co mluvila telefonicky s vámi. Prý jste jí připadal zmatený. Docela ji to vylekalo, a tak požádala vaši sousedku, aby se tu zastavila a zkontrolovala vás. Pamatujete se na paní Millhoneovou?“

„No samozřejmě. Je to soukromá vyšeťřovatelka a určitě si vás proklepne.“

„Nebuďte směšný. Vaše neteř ji sem poslala, protože se bála, že se u vás projevuje stařecká demence. Kvůli tomu paní Millhoneová přišla. Aby se o tom přesvědčila na vlastní oči! A člověk nemusí být soukromý detektiv, aby poznal, že to s vámi jde z kopce. Říkala jsem jí, že to může mít na svědomí víc věcí. Třeba nedostatečná činnost štítné žlázy, což jsem jí pochopitelně hned vysvětlila. Uděláte nejlíp, když ode dneška nebudete vůbec mluvit.

Mají za to, že jste paranoidní a že trpíte bludy, další projev demence. Neponižujte se před nimi. Budou vás akorát litovat a zlomí nad vámi hůl.“

Viděla, jak se stáhl. Věděla, že by ho mohla úplně zlomit. Takový prchlivý mrzutý stařík pro ni nebyl žádný soupeř. Celý se rozklepal, brada se mu roztřásla. Zase zamžoural, tentokrát ve snaze zadržet slzy. Poplácala ho shovívavě po paži a utrousila pár konejšivých slov.

Zkušenost ji naučila, že tyhle staříky nejvíc deptá, když je na ně člověk milý. Opak ustojí, a možná že i uvítají. Nicméně soucit (nebo jako v tomto případě předstíraná láska) se jim zakrajoval přímo do duše. Rozplakal se, naříkal pod tíhou vlastního zoufalství.

„Nechtěl byste, abych vám dala něco na nervy?“

Zakryl si oči rozechvělou dlaní a mlčky přikývl.

„Dobře. Uleví se vám. A doktor říkal, že se nemáte rozčilovat. Přinesu vám k tomu zázvorovou limonádu na zapití.“

Jakmile Gus spolykal léky, usnul tak hlubokým spánkem, že by se neprobudil, ani kdyby ho vší silou štípla do nohy.

Byla rozhodnutá dát při první příležitosti výpověď. Už

ji nebavilo se o něj starat.

V sedm večer se došoural z ložnice do kuchyně, kde Solana seděla. Opíral se o hůl, kterou při chůzi bušil do podlahy, což jí šíleně lezlo na nervy. Obořil se na ni: „Neměl jsem nic k večeři.“

„To je proto, že je ráno.“

Zaváhal, náhle sám sebou nejistý. Rychle se podíval z okna.

„Venku je tma.“

„Jsou čtyři hodiny ráno, takže se pochopitelně ještě nerozednilo. Jestli ale chcete, udělám vám snídani. Co třeba vajíčka?“

„Hodiny ukazujou sedm.“

„Ty ale nejdou. Musím je odnést k hodináři.“

„Jestli je ráno, tak jak to, že jste tady? Když jsem vám říkal, že jsem vás včera v noci viděl u sebe v pokoji, prohlásila jste, že fantazíruju. Chodíte sem přece až

odpoledne, až na třetí.“

„Obyčejně ano, ale včera jsem se rozhodla zůstat, protože jste byl rozrušený a zmatený. Dělala jsem si o vás starost. Sedněte si tady ke stolu a já vám udělám něco dobrého k snídani.“

Pomohla mu se posadit. Cítila, jak se sám se sebou v duchu pře, co je pravda a co ne. Když mu připravovala míchaná vajíčka, seděl, ani nedutal. Přisunula talíř s jídlem před něj.

Zadíval se na vajíčka, ale k jídlu se neměl.

„Co zas máte?“

„Nemám rád, když jsou vajíčka moc tuhý. Přece jsem vám to říkal. Mám je radši řidší.“

„Omlouvám se. To je moje chyba,“ prohlásila. Odnesla talíř k odpadkovému koši, příliš tuhá vajíčka vyhodila a umíchala mu dvě další. Byla tak řídká, že připomínala rozvařené slimáky.

„A teď už jezte.“ Tentokrát poslechl.

Solanu už ta hra unavovala. Vzhledem k tomu, že neměla co získat, přišel nejspíš čas přesunout se o dům dál.

Měla u pacientů ráda, když neměli sílu vzdorovat. Protože, jak jinak se mohla těšit z vítězství? Gus byl protivný plesnivý dědek, který páchl léky a doslova čpěl potem. Proto se rozhodla s prací praštit. Když je tak chytrý, ať se o sebe stará sám! Ani nemínila volat jeho neteři, aby jí oznámila, že dává výpověď. Proč mrhat časem a energií na meziměstský hovor? Pověděla Gusovi, že je čas vzít si léky proti bolesti.

„Už jsem si je vzal.“

„Ne, nevzal. Všechno si zapisuju, abych to pak mohla ukázat doktorovi. Můžete se klidně podívat. U dnešního dne tam ještě nic napsaného nemám.“

Spolykal tedy prášky a v několika minutách mu začala padat hlava. Pomohla mu opět do postele. Konečně klid!

Vrátila se k sobě do pokoje a začala si balit věci, ke kterým přihodila i šperky po Gusově ženě. Naštěstí včera dostala zaplaceno za všechny hodiny, které odpracovala navíc.

Gusova neteř jí poslala tučný šek, jinak ale ani nepoděkovala. Solana uvažovala, zda si nepůjčit auto, které viděla stát v garáži. Gus by si zřejmě vůbec nevšiml, kdyby s ním někdo odjel, protože prakticky nevycházel z domu.

Auto tím pádem zbytečně zahálelo, a přitom Solanin kabriolet byl ve zbědovaném stavu.

Právě dopnula poslední tašku, když uslyšela klepání na dveře. Co mohl někdo chtít v tuhle hodinu? Modlila se, aby to nebyl pan Pitts a nepřišel se po sousedsku zeptat, jak se vede starému příteli. Podívala se pro jistotu do zrcadla, uhladila si vlasy a znovu zapnula sponku, kterou je měla stažené na temeni. Pak přešla do obývacího pokoje a rozsvítila venkovní světlo. ženu stojící venku si nedokázala nikam zařadit, ale připadala jí povědomá. Odhadovala ji tak na sedmdesát. Zjevně o sebe dobře pečovala: nízké podpatky, punčochy, tmavý kostým a halenka s nabíraným límečkem. Vypadala jako sociální pracovnice. Příjemně se usmívala a nahlížela do papírů na psací podložce, jako by si potřebovala osvěžit paměť. Solana pootevřela dveře.

„Jste paní Rojasová?“

Solana zaváhala. „Ano.“

„Nevyslovila jsem to náhodou špatně?“

„Ne.“

„Můžu dál?“

„Něco prodáváte?“

„Ale kdepak. Jsem Charlotte Snyderová. Pracuju jako realitní makléřka a napadlo mě, jestli bych si s panem Vronským nemohla popovídat o jeho domě. Vím, že spadl, takže jestli se na to necítí, můžu přijít jindy.“

Solana se významně podívala na hodinky, aby si toho ta žena všimla.

„Omlouvám se, že jdu tak pozdě. Mám jednoho dost náročného klienta, a dneska se mi poprvé po dlouhé době podařilo se tu zastavit.“

„Co je s jeho domem?“

Charlottě pohlédla dozadu do obýváku.

„To bych radši probrala s ním.“ Solana se usmála. „No, a co abyste šla dál? Podívám se vám, jestli je vzhůru. Doktor tvrdí, že by měl co možná nejvíc odpočívat.“

„Opravdu nechci rušit.“

„Nebojte.“

Pustila ženu dál, usadila ji na gauči a odběhla ke Gusovi do ložnice. Rozsvítila lustr a podívala se, jak je na tom. Spal jako zabitý. Chvíli počkala, načež v pokoji opět zhasla a vrátila se do obýváku.

„Necítí se zrovna nejlíp a radši by zůstal v pokoji.

Říkal, že to máte povědět mně, a já mu to pak budu tlumočit, až se mu udělá líp. Byla byste tak laskavá a ještě jednou mi pověděla, jaké je vaše ctěné jméno?“

„Snyderová. Charlotte Snyderová.“

„Už si vzpomínám. Jste přítelkyně pana Pittse odvedle, viďte?“

„Ano, je to tak, ale nejsem tu kvůli němu ani na jeho popud.“

Solana se na ni pozorně zadívala. Neměla ráda lidi, kteří nedokázali mluvit k věci. Tahle ženská byla z něčeho nervózní, to bylo poznat na první pohled, přesto však Solana nedokázala říct, co přesně za tím bylo. „Paní Snyderová, samozřejmě jednejte podle svého nejlepšího přesvědčení, ale ujišťuji vás, že pan Vronský mi ve všem důvěřuje. Jsem jeho osobní ošetřovatelka.“

„To je jistě velká zodpovědnost.“ Charlottě evidentně řešila nějaké dilema a nebyla schopná se rozhodnout.

Chvilku bloudila očima po podlaze a teprve pak opět navázala. „Nepřišla jsem ho k ničemu přemlouvat. Je to čistě zdvořilostní návštěva…“

Solana netrpělivě mávla rukou. Dost už bylo chození kolem horké kaše!

„Víte, nejsem si tak docela jistá, jestli si pan Vronský uvědomuje, jakou má tenhle dům ve skutečnosti hodnotu.

Shodou okolností jsem narazila na klienta, který shání právě takovouhle nemovitost.“

„To znamená jakou?“ Solanina počáteční reakce byla, začít dům pomlouvat, jak je malý a zastaralý a zchátralý.

Jenže pak si to rozmyslela. Proč dávat té makléřce zbytečně možnost smlouvat o ceně?

„Víte, že panu Vronskému patří i vedlejší parcela?

Ověřovala jsem si to v katastru nemovitostí, a ukázalo se, že když pan Vronský kupoval tenhle dům, koupil ho i s pozemkem vedle.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Solana, i když by ji nikdy nenapadlo, že ta opuštěná zahrada za plotem také patří starému pánovi.

„Obě jsou v územním plánu města evidované jako stavební parcely.“

Solana se na trhu s nemovitostmi příliš neorientovala, možná i proto, že sama nikdy žádnou nemovitost nevlastnila.

„Aha.“

„Můj klient pochází z Baltimoru. Už jsem mu ukázala, co se dalo, a pak mě napadlo, že…“

„Kolik?“

„Promiňte, prosím?“

„Můžete mi říct aspoň přibližnou cenu? Abych to pak mohla říct panu Vronskému, kdyby se mě na to ptal.“

Chybný tah. Solana vycítila, jak žena opět znervózněla.

„Víte, když o tom tak přemýšlím, asi bude opravdu lepší, když se zastavím jindy. Měla bych si s ním promluvit osobně.“

„Tak co třeba zítra v jedenáct dopoledne?“

„No fajn. To by šlo. Budu moc ráda.“

„Přesto by byla škoda, připravit vás i jeho zbytečně o čas. Protože jestli bude cena příliš nízká, o žádném prodeji se s vámi bavit nebude, takže se vám ani nevyplatí sem chodit. Má ten dům strašně rád.“

„To jsem si jistá, ale dívejme se na to realisticky. V

současnosti má mnohem větší cenu pozemek než dům, což

znamená, že by ho nový majitel hned zboural.“

Solana prudce zavrtěla hlavou.

„Tak to ne. Na to nikdy nepřistoupí. Bydlel tady se ženou a zlomilo by mu to srdce. Abyste ho přesvědčila, to byste potřebovala silnější páku.“

„Rozumím. Možná to vůbec nebyl dobrý nápad, promluvit si…“

„Naštěstí na něj mám určitý vliv a mohla bych se za to přimluvit, kdyby cena byla rozumná.“

„Ještě jsem to pořádně nespočítala. Budu to muset ještě důkladně promyslet, všechno ale bude záležet na tom, co mi řekne. Chtěla jsem znát aspoň předběžně jeho názor, než se tím budu dál zabývat.“

„Přece musíte mít nějakou představu o ceně, jinak byste sem nechodila.“

„Už teď jsem vám prozradila víc, než bych si přála. A zmínit v této fázi přesnou částku by bylo velice nestandardní.“

„To je jen na vás,“ prohlásila Solana, ale z tónu jejího hlasu bylo patrné, že hozené lano navíjí zase zpátky.

Paní Snyderová se opět zarazila, aby si to srovnala v hlavě.

„No…“

„Prosím! Opravdu vám můžu pomoct.“

„Za obě parcely dohromady si myslím, že by bylo rozumné chtít tak devět.“

„Devět? Máte na mysli devět tisíc nebo devadesát?

Protože jestli je to jenom devět, tak to sem už vážně nemusíte chodit. To byste ho opravdu urazila.“

„Myslela jsem devět set! Samozřejmě nemůžu mluvit za svého klienta, ale v téhle cenové relaci se zhruba pohybuje. Zastupuju ale výhradně jeho zájmy. Kdyby mě ovšem pan Vronský čistě náhodou pověřil prodejem svých dvou pozemků, zprostředkuji mu jej velmi ráda.“

Solana se chytila rukou za srdce.

žena opět znejistěla.

„Není vám něco?“

„Ne, nic mi není. Neměla byste vizitku?“

„Ale ovšem.“

Pár minut nato Solana zhluboka vydechla úlevou, neboť si plně uvědomila, jak málo vlastně zbývalo, a o všechno mohla přijít. Jakmile ta žena odešla, vrátila se k sobě do pokoje a zase si vybalila.

18

Když jsem se v pátek vracela domů z práce, zahlédla jsem na cyklistické stezce na Cabana Boulevardu Henryho s Charlotte. Byli celí schoulení a zachumlaní, Henry do vlněného námořnického kabátku a Charlotte do lyžařské bundy, přes uši přetaženou pletenou čepici. O něčem se bavili, takže si ani nevšimli, že jedu kolem, ale já jim přesto zamávala. Bylo pořád ještě světlo, nicméně den pomalu šedl soumrakem. Svítily už pouliční lampy. Restaurace na Cabana Boulevardu lákaly na „šťastnou hodinku“ a motely rozsvěcely cedule s nápisem VOLNÉ POKOJE. Nad promenádou se tyčily palmy, perspektivně ubíhající dozadu, a šustily vějířovitými listy ve větru vanoucím od moře.

Zabočila jsem do naší ulice a zaparkovala na prvním volném místě, které jsem uviděla. Skončila jsem tak vmáčknutá mezi Charlottin černý cadillac a nějakou starou minidodávku. Zamkla jsem auto a zamířila ke svému bytu a cestou jsem jen tak pro kontrolu nahlédla do kontejneru.

Kontejnery jsou úžasné, protože vysloveně volají po tom, aby je někdo naplnil, nutí nás vyklízet garáže a půdy a zbavovat se nahromaděného harampádí. Solana zatím stačila vyhodit staré rámy od kol, zrezivělé sekačky, dávno prošlé konzervy s jídlem a krabici dámských bot, takže se to v kontejneru už docela pěkně štosovalo. Hromada odpadu uvnitř sahala málem k hornímu okraji, takže se dalo předpokládat, že kontejner co nevidět zase odvezou. Vybrala jsem poštu ze schránky a protáhla se brankou. Když jsem obešla Henryho dům, uviděla jsem vzadu na terase stát Henryho bratra Williama. Na sobě měl vycházkový oblek a kolem krku omotanou šálu. Lednový pokles teplot mu zbarvil tváře dočervena.

Zamířila jsem k němu. „To je ale překvapení. Hledáš Henryho?“

„Shodou okolností hledám. Té infekci horních cest dýchacích jsem se nakonec nevyhnul, a bohužel mi to rozjelo astmatický záchvat. Henry říkal, že prý si od něj můžu půjčit zvlhčovač, aby se mi to už dál nezhoršovalo.

Slíbil jsem, že se tu pro něj zastavím, jenže má zamčeno.

Klepal jsem, ale nikdo neotvírá.“

„Henry je na procházce s Charlotte. Před chvilkou jsem je viděla na Cabana Boulevardu, takže myslím, že tu budou cobydup. Ale jestli chceš, můžu tě pustit dovnitř. Máme s Henrym stejné klíče, aby se ke mně dostal, kdyby bylo třeba a já nebyla doma.“

‚Jé, to budu moc rád,“ prohlásil William a o kousek ustoupil, zatímco já vytáhla klíče a odemkla dveře vedoucí z terasy do kuchyně. Henry nechal zvlhčovač připravený na stole a William, než si ho vzal, ještě napsal na kus papíru krátký vzkaz.

„Jdeš si domů lehnout?“

„Jo, ale až po práci. Jsem zvědavý, jak dlouho vydržím dneska stát na nohou. Pátky bývají dost náročné. S

víkendem se vždycky vyrojí mládež. Když to jinak nepůjde, vezmu si roušku, abych nikoho nenakazil.“

„Koukám, že ses nějak vyfešákoval,“ poznamenala jsem.

„Byl jsem právě na vizitě u Wyningtona-Blakea.“

Wynington-Blake je pohřební služba, kterou velmi dobře znám (Pohřby, kremace a obřady, bez rozdílu vyznání!), protože mě tam nejednou zavála má práce.

„To nerada slyším. Někdo, koho jsem znala?“

„Nemyslím si. Rozhodl jsem se tam zajít, když jsem si ráno přečetl v novinách smuteční oznámení. Nebožtík se jmenoval Sweets. O příbuzných nikde ani slovo, tak jsem si řekl, že mu radši zajdu na pohřeb, aby tam náhodou nebyl, chudák, sám. A jak se vůbec vede Gusovi? Henry o něm poslední dobou moc nemluví.“

„Řekla bych, že dobře.“

„Věděl jsem, že to takhle dopadne. Jak jednou starý člověk upadne…“ William větu nedokončil, protože ho přemohl sentiment, zahloubal se do myšlenek na život, který pohasl. „Měl bych se za ním jít podívat, dokud je ještě čas. S Gusem to může jít rychle.“

„Hele, nemyslím si, že je na smrtelné posteli, i když

návštěvu určitě uvítá. Možná je lepší tam zajít po ránu, to má víc energie. Bude vděčný za každé rozptýlení.“

„Nač to odkládat? Pozvednu ho na duchu, jak se říká.“

„To mu prospěje.“

William se celý rozzářil. „Povím mu, že umřel Bili Kips. S Gusem spolu řadu let hrávali v parku kuželky. Bude ho sice mrzet, že nebyl na pohřbu, ale naštěstí jsem si vzal pár smutečních oznámení navíc a můžu mu všechno detailně popsat. Na parte použili moc krásnou báseň. ‚Thanatopsis‘

od Williama Cullena Bryanta. Určitě to budeš znát.“

„Tomu nevěřím.“

„Když jsme byli malí, táta nás nutil učit se básničky nazpaměť. Věřil, že memorování udržuje člověka duševně v kondici. Můžu ti tu básničku přednést, jestli chceš.“ Mezitím jsme došli k mému bytu.

„No, a co kdybys šel na chvilku dál, abys to nepřednášel venku na mrazu.“

„No jo, díky. Prima nápad.“

Přidržela jsem mu dveře a William se ochotně protáhl ke mně do obýváku, načež jsem zase zavřela. Spolu s ním jako by dovnitř vstoupil i chlad, avšak William na nic nečekal a nasadil dramatický výraz. Pravou rukou se chytil za klopu, levou ohnul za záda a jal se recitovat. „Jenom posledních pár veršů,“ pronesl na úvod a odkašlal si. „‚Proto žij tak, bys až vyzván budeš k tomu připojit se / k nekonečné karavaně, jež putuje / do záhadné říše, kam všichni musíme se odebrat / a stanout v předpokoji smrti ztichlém, / nemusel jako otrok hrbit se v temnotě / tápat v podzemních jeho slujích, nýbrž pokojně a s vírou neotřesitelnou skloň se nad hrobem / jako bys přikrývku chtěl odhrnout a ulehnout do podušek vstříc sladkým snům.‘“

Čekala jsem, jestli ještě nepřidá nějaký elegantní dovětek.

Podíval se na mě. „Inspirativní, viď?“

„Já nevím, Williame. Nepřipadá mi to moc povznášející. Co takhle zkusit něco optimističtějšího?“

Vykulil na mě oči. Zjevně netušil, co jiného než

„Thanatopsis“ by to mělo být.

„Nech si to schválně projít hlavou,“ nadhodila jsem.

„A Henrymu povím, že ses tu stavoval.“

„Tak dobře.“

V sobotu ráno jsem se už podruhé rozjela k ubytovně na Dave Levine Street. Zaparkovala jsem před vchodem, vstoupila dovnitř a došla na recepci, kde domácí sčítala zaplacené složenky na staromódním počitadle s ruční pákou.

„Nezlobte se, že ruším,“ řekla jsem. „Je už Melvin Downs doma?“ Otočila se v kancelářské židli.

„Zase vy! Myslím, že někam šel, ale můžu se vám podívat, jestli chcete.“

„To budu moc ráda. Mimochodem, jmenuju se Kinsey Millhoneová. Vaše jméno jsem asi přeslechla.

„Juanita Vonová,“ představila se. „Jsem majitelka, správcová a kuchařka v jedné osobě. Úklid ale nedělám. Na to jsem si zjednala dvě slečny.“ Zvedla se od stolu. „Asi mi to bude chvilku trvat, pan Downs bydlí až ve druhém patře.“

„Nemůžete mu zavolat?“

„Nemám na pokoje rozvedený telefon. To by nešlo.

Nechat všude zabudovat zástrčky by stálo hrozně moc peněz, tak lidem vždycky říkám, že si můžou když tak zavolat ode mě. Samozřejmě toho nesmějí zneužívat.

Počkejte zatím v hale.“

Otočila jsem se a vrátila se do haly, kterou jsem zvědavě obešla. Jakkoli to tam nepůsobilo přeplácaně, měla Juanita Vonová slabost pro keramické figurky dětí se šmajdavýma nohama a prstíky v pusinkách. Na policích nebyla jediná knížka, patrně aby je nemusely oprašovat slečny uklízečky. Na oknech povadle visely záclony, a proto panovalo uvnitř příšeří. Dvě totožné pohovky byly hodně strohé a dřevěný stolek mezi nimi se viklal. Jediný zvuk, který se široko daleko ozýval, bylo tikání starých pendlovek v rohu. Co za lidi tu mohlo bydlet? Představila jsem si sebe sama, jak se každý den vracím z práce na tohle bezútěšné místo. Vážně depresivní obrázek!

Všimla jsem si, že se na viklavém stolku povaluje několik časopisů. Sáhla jsem po tom hned navrchu, což byl 7Y Guide z minulého týdne. Pod ním ležel Car & Driver z listopadu 1982 a pod ním Business Week z loňského března.

Za pár minut se zase objevila Juanita Vonová.

„Je pryč,“ oznámila na můj vkus trochu moc potěšeně.

„Hrozně nerada se opakuju, ale netušíte náhodou, kdy se asi tak vrátí?“

„To tedy netuším. Jako majitelce mi do toho absolutně nic není. Nestrkám nos, kam nemám, jsem už holt zásadová.“

Přemýšlela jsem, jak se jí co nejlíp vlichotit, a zmohla jsem se na tohle: „Je to úžasný dům. Jak dlouho už ho máte?“

„V březnu to bude šestadvacet let. Všechno kolem patřilo kdysi Vonovým. Možná se vám o tom něco doneslo.

Od State Street až k Zálivu, celkem dvanáct domovních bloků, všechno jeden majetek.“

„Vážně? No to je tedy rozloha!“

„To bych řekla. Dům mi odkázali prarodiče. Na přelomu století ho postavil praděda a věnoval ho jako svatební dar dědovi s babičkou. Během let se všelijak přestavoval a rozšiřoval, jak jste si asi sama ráčila všimnout.

Do všech směrů se rozbíhaj zastřešený chodbičky.“

„Vaši rodiče tu dřív také bydleli?“

„Krátce. Matka měla rodinu ve Virginii a strašně moc si přála přestěhovat se do Roanoke, kde jsem se nakonec taky narodila. Kalifornie ji nelákala, neměla k ní žádný vztah, zdejší život ji v nejmenším nezajímal. Děda s babičkou vytušili, že kdyby dům odkázali otci, přemluvila by ho, ať ho prodá, a tak se rozhodli jednu generaci vynechat, a zdědila jsem ho já. Mrzí mě, že jsem ho rozdělila na byty, ale byl to jediný způsob, jak vydělat na opravy.“

„Kolik apartmánů tu máte?“

„Dvanáct. Některé jsou větší, jiné menší, ale většina je světlá a všechny mají krásně vysoké stropy. Kdybych náhodou přišla k penězům, investovala bych je do renovace společných prostor, jenže si nemyslím, že v nejbližší době zázračně zbohatnu. Občas někomu odečtu z nájemného náklady na nějakou opravu nebo na vymalování. Pokud ovšem s navrhovanými změnami souhlasím.“

Začala urovnávat časopisy. Dělala, kdovíjak se na to nesoustřeďuje, aby se mi nemusela dívat do očí.

„Jestli se můžu zeptat, proč vlastně pana Downse sháníte? Nikdy jsem nezažila, že by měl návštěvu.“

„Myslíme si, že se stal loni v květnu svědkem dopravní nehody. Poblíž univerzity se srazila dvě auta a on byl u toho a poskytl obětem první pomoc. Bohužel jedna strana teď žaluje druhou o nemalou sumu, no a my si myslíme, že pan Downs má nějakou informaci, která by mohla celý spor zvrátit.“

„Dneska pořád někdo někoho žaluje,“ vzdychla Juanita Vonová. „Dvakrát už jsem zasedala v porotě a v obou případech byl soud vysloveně mrhání časem, o penězích daňových poplatníků nemluvě. A teď, když jsme si tak hezky popovídaly, se zase s dovolením vrátím k práci.“

„Poslyšte, co kdybych tady panu Downsovi nechala vzkaz, aby se mi ozval. Nechci vás sem pořád chodit otravovat.“

„Pro mě za mě.“

Vytáhla jsem tužku a kroužkový blok a načmárala rychle stručný vzkaz panu Downsovi, ať se se mnou spojí, jakmile to půjde. Vytrhla jsem stránku z bloku, přeložila ji a podala spolu s vizitkou Juanitě.

„Na obou těch číslech je taky záznamník. Povězte mu, že se nemusí bát nechat mi vzkaz, protože vždycky volám zpátky.“

Přečetla si, co bylo napsané na vizitce, a úkosem na mě pohlédla, i když se zdržela komentáře.

Obrátila jsem se na ni: „Předpokládám, že byste mě tu asi neprovedla, viďte?“

„ženám nepronajímám. S ženama jsou jen potíže.

Nesnáším drby a uječené hádky, natož dámské hygienické pomůcky zaseknuté v odpadních rourách. Ale ten vzkaz panu Downsovi předám.“

„To je dobře,“ přikývla jsem.

Cestou domů jsem se stavila v supermarketu.

Výjimečně svítilo sluníčko, a třebaže teplota nepřekročila deset stupňů Celsia, obloha byla jasně modrá. Naproti našemu domu parkoval opět Charlottin cadillac. Zapadla jsem k sobě a vyložila tašky s nákupem. Za prosklenými dveřmi Henryho kuchyně jsem zahlédla ošatku s čerstvě zadělaným těstem na chleba. Henry už strašně dlouho nepekl, takže mi ten pohled zvedl náladu. Jelikož je bývalý pekař, zadělává zpravidla na osm až deset bochníků najednou a není mu zatěžko se rozdělit. Navíc jsem už aspoň týden nemluvila s Charlotte, takže jsem rychle uklidila nákup a pelášila po zastřešeném chodníčku k Henryho zadním dveřím, na které jsem zaklepala. Uvnitř se činil Henry. Soudě podle velikosti hrnce na plotně, připravoval nejspíš chilli nebo omáčku na špagety, které obvykle podává k ještě teplému chlebu. Za stolem seděl William, před sebou šálek kávy, a tvářil se divně. Opodál stála Charlotte s rukama založenýma na prsou, přičemž Henry u linky soustředěně krájel cibuli. Otevřel mi, a když jsem překročila práh, vycítila jsem ve vzduchu napětí. Nejdřív mě napadlo, že se něco stalo Gusovi, protože všichni tři mlčeli jako zařezaní. Usoudila jsem, že se u něho asi William zastavil a vrátil se se špatnými zprávami, ale to nebyla zdaleka celá pravda. Uvědomila jsem si, že očima přeskakuju z jednoho bezvýrazného obličeje na druhý.

„Všechno v pořádku?“

Odpověděl mi Henry: „Ne, vlastně ne.“

„A co se děje?“

William si odkašlal, ale než mohl cokoli říct, promluvil opět Henry:

„Nech to na mně.“

„Co má nechat na tobě?“ zeptala jsem se, pořád mimo obraz.

Henry smetl z prkénka nakrájenou cibuli. Rozebral česnek na osm stroužků, které rozdrtil nožem obráceným naplocho.

„William byl dnes dopoledne na návštěvě u Guse a viděl tam na stole Charlottinu vizitku.“

„Opravdu?“

„Neměl jsem to vůbec říkat,“ prohlásil William.

Henry vyslal Charlottiným směrem záštiplný pohled a mně došlo, že se právě pohádali.

„Víš, ti lidé jsou mí sousedé. Většinu z nich znám už

skoro padesát let. A ty sem přijdeš a začneš kalkulovat s prodejem jejich nemovitostí. Gus měl dokonce dojem, že jsem tě poslal já. Prý abys ho přemluvila, ať dům prodá, což

je samozřejmě nesmysl. On vůbec nechce dům prodávat.“

„To nemůžeš vědět. Nemá nejmenší představu o hodnotě svého majetku ani jak výhodně by ho mohl zúročit.

Samozřejmě ví, že mu patří i vedlejší pozemek, ale kupoval ho před padesáti léty a jaksi mu uniklo, o kolik ta zarostlá zahrádka zvyšuje cenu jeho domu. Lidé mají právo na informace. To, že to nezajímá tebe, ještě neznamená, že to nezajímá jeho.“

„No jo, u mě se ta tvoje snaha kapánek minula účinkem. Já o tvoje služby nestojím. A podle toho, co říkala jeho ošetřovatelka, Guse málem ranila mrtvice.“

„To není pravda. Ani trochu ho to nerozčililo. Dokonce jsme si hezky popovídali a on slíbil, že to zváží. Zdržela jsem se tam sotva dvacet minut. Nijak jsem na něj nenaléhala. To není můj styl.“

„Solana říkala Williamovi, žes tam byla dvakrát.

Jednou jsi prý mluvila s ní a podruhé jsi to probírala s ním.

Jestli ti připadá, že to není naléhání, tak tedy nevím, co to potom je.“

„Poprvé zrovna spal. Solana říkala, že mu to vyřídí.

Podruhé jsem tam šla vysloveně na její popud, protože se bála, aby mu to nevysvětlila nějak špatně.“

„žádal jsem tě, abys to nedělala. Úplně jsi mě obešla.“

„Nepotřebuju se tě ptát na dovolení, jestli můžu dělat svoji práci.“

„Já nemluvím o žádném dovolování. Mluvím o obyčejné slušnosti. To přece nejde, přijít k němu domů a takhle ho obtěžovat!“

„Jak to s tím obtěžováním přesně myslíš? Solana nás proti sobě zjevně poštvala. Táhnu se sem až z Perdida, jenom abys mě peskoval! Mám to snad zapotřebí?“

Henry se na chvilku odmlčel a začal otevírat konzervu rajčatového pyré.

„Netušil jsem, že toho takhle zneužiješ.“

„Mrzí mě, jestli tě to naštvalo, ale skutečně si myslím, že nemáš právo mi diktovat, jak se mám chovat.“

„V tom máš naprostou pravdu. Můžeš si dělat, co chceš, ale mě z toho laskavě vynech. Gus má vážné zdravotní problémy, jak sama dobře víš. Nepotřebuje, abys vtrhla k němu domů a chovala se, jako by byl na smrtelné posteli.“

„Nic takového jsem neudělala!“

„Slyšelas, co říkal William! Gus byl úplně bez sebe.

Myslel si, že mu chcete prodat střechu nad hlavou a poslat ho do domova s pečovatelskou službou.“

Charlotte se ohradila: „Nech toho. Už to stačilo. Mám klienta, který má zájem o…“

„Tak ty už máš i klienta?“ vyhrkl Henry a užasle se na ni podíval.

„Samozřejmě, mám fůru klientů. To víš stejně dobře jako já. Nespáchala jsem žádný zločin. Gus se může rozhodnout, jak bude chtít.“

Do hovoru se vložil William: „Jestli to s ním půjde takhle dál, s jeho domem se bude muset něco udělat. Takhle by se to možná dalo vyřešit.“

Henry praštil nožem o prkénko.

„Sakra! Ještě přece neumřel!“

Charlotte se natáhla pro bundu, kterou měla přehozenou přes opěradlo židle, a vklouzla do ní.

„Je mi líto, ale tahle debata nikam nevede.“

„Což se ti náramně hodí,“ odsekl Henry.

Čekala jsem, že Charlotte vypochoduje naštvaně ze dveří, ale ještě si neřekli všechno. Jak už to při podobných názorových střetech bývá, každý z nich byl přesvědčený o své pravdě a nemínil přistoupit na stanovisko druhého.

„Ráda jsem vás zase viděla,“ obrátila se na mě, zatímco si zapínala zip u bundy. „Mrzí mě, že jste se k tomu tak nešťastně nachomýtla.“ Vytáhla z kapsy kožené rukavičky, navlékla si je a jeden po druhém uhladila všech deset prstů.

Henry řekl: „Zavolám ti. Můžeme si o tom promluvit, až oba trochu vychladneme.“

„Jestli o mně máš tak nízké mínění, jak jsi naznačil, není se o čem bavit. Pro tvou informaci, zatím se ti podařilo mě obvinit z toho, že jsem necitelná, nedůvěryhodná a bezohledná…“

„Jenom se ti snažím říct, jak to zapůsobilo na starouška Guse. Nehodlám jenom tak stát a dívat se, jak ho převálcuješ.“

„Já ho přece nechci převálcovat. Proč věříš spíš Solaně než mně?“

„Protože ta nemá co získat. Má v popisu práce se o něj starat. Ty máš v popisu práce ho přemluvit, aby prodal svůj dům i přilehlé pozemky, abys mohla vyinkasovat svých šest procent.“

„To je urážka.“

„Tak to máš zatracenou pravdu. Nechce se mi věřit, žes na něj použila tuhle špinavou taktiku, přestože jsem tě výslovně žádal, ať to neděláš.“

„Tos říkal už třikrát. Už jsem to pochopila.“

„No, zřejmě nepochopila. Ještě ses totiž neomluvila.

Pořád dál hájíš svoje pochybný práva a vůbec se přitom neohlížíš na mě.“

„Co mi to tu vykládáš? Jenom jsem se zmínila o ceně domů v téhle oblasti a tys z toho hned vyvodil, že jsem kdovíjaká manipulátorka, co zneužívá tvoje sousedy, aby si přišla na pár babek.“

„Ten člověk měl slzy v očích. Musel dostat sedativa.

Co to podle tebe je, když ne zneužívání?“

„Zneužívání, no to snad ne! William s ním mluvil.

Viděl jsi snad něco takového, Williame?“ obrátila se na něj.

William zavrtěl hlavou, jako že neviděl, a dával si přitom dobrý pozor, aby se ani jednomu z nich nepodíval do očí, ze strachu, že se na něj vrhnou oba. I já jsem držela jazyk za zuby. Hovor se stočil z Charlottiny návštěvy k tomu, co o té návštěvě říkala Solana. Obuli se do toho fakt s razancí, takže nebyla sebemenší příležitost se mezi ně vložit a zjednat příměří. Stejně nejsem na vyjednávání moc dobrá, a upřímně řečeno, dělalo mi potíže odhalit, kde se vlastně skrývá pravda.

Charlotte nebyla k zastavení.

„Mluvil jsi s ním snad osobně? Nemluvil. Telefonoval ti, aby si postěžoval? Vsadím se, že taky ne. Jak víš, že si to všechno jenom nevymyslela?“

„Nevymyslela si to.“

„Ne? že ty jenom nechceš slyšet pravdu, viď?“

„Ty jsi tu ta, která neposlouchá.“

Charlotte si vzala kabelku a beze slova vyklouzla zadními dveřmi. Sice s nimi přímo nepraštila, ale zavřela je za sebou tak, že to vyznělo jednoznačně definitivně.

Když odešla, nikdo z nás se nezmohl na slovo.

Ticho přerušil až William. „Doufám, že jsem nezpůsobil nějaký problém.“

Málem jsem vyprskla smíchy, protože přece bylo nad slunce jasné, že způsobil.

Henry prohlásil: „Děsí mě pomyšlení, co by se stalo, kdyby ses o tom nezmínil. Promluvím s Gusem a uvidím, jestli se mi ho podaří přesvědčit a zachránit tak jeho dům.“

William se zvedl na nohy a natáhl se pro zimník.

„Měl bych už jít. Rosie chystá oběd.“ Nadechl se, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak si to kdoví proč rozmyslel.

Jakmile odešel, zavládlo opět ticho. Henry přestal krájet tak freneticky. Byl trochu nesoustředěný, patrně kvůli tomu, že si v duchu přehrával hádku. Nejspíš si přičítal další body a její skóre nenápadně zaokrouhloval směrem dolů.

„Chceš si o tom promluvit?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že ne.“

„A chceš, abych ti dělala dál společnost?“

„Ne, teď určitě ne. Nemyslím to nijak špatně, jenom jsem rozrušený.“

„Kdyby sis to rozmyslel, víš, kde mě najdeš.“

Šla jsem zpátky k sobě a vytáhla si čisticí prostředky a hadry. Drhnutí koupelny mě vždycky účinně zbaví stresu.

Alkohol a drogy se mi vzhledem k tomu, že byla sobota dopoledne, zdály jako řešení příliš zbabělé, zcela nevhodné ke kontemplaci.

Jako bych si snad nevybrala svůj denní přísun hádek, třebas cizích, rozhodla jsem se poctít návštěvou Guffeyovy v Colgate. Richard Compton mi totiž předešlého dne nechal na záznamníku vzkaz, že prý Guffeyovi pořád ještě nezaplatili dlužný nájem. V pátek dopoledne šel k soudu a podal na ně žalobu za neuposlechnutí soudního příkazu, a po mně chtěl, abych ji doručila.

„Můžete si to připsat na fakturu. Jinak všechny potřebné papíry mám u sebe.“

Mohla jsem něco namítnout, ale poslední dobou mi přihrával celkem dost zakázek, navíc sobota je přímo ideální den, když chcete někoho zastihnout doma.

„Stavím se pro ně cestou do Colgate,“ řekla jsem.

19

Nastartovala jsem mustanga a rozjela se ke Comptonovi domů. Bydlel na Upper East Side, což pro mě byla trochu zajížďka. Od něho jsem pokračovala po sto jedničce na sever. Zkrachovalé existence zjevně inklinují k tomu stahovat se na jedno místo. Určité čtvrti a enklávy přitahují určitý typ lidí, patrně z důvodů laciných nájmů a nízké kvality veřejných služeb. Podle všeho existovali lidé, paradoxně často ti balancující na hranici bídy –, kteří si žili nad poměry, takže na ně věřitelé podávali žaloby a předvolávali je k soudu. Představila jsem si komunitu neplatičů, jak se od sebe navzájem učí různé oddalovací triky: sliby, škemrání o splátky, zkazky o nedoručených šecích, blokovaných účtech a zatoulaných poštovních zásilkách. Byli to lidé přesvědčení o tom, že se mohou vyhýbat odpovědnosti. Takových případů mi prošlo rukama!

Všichni si vždycky mysleli, že mají právo podvádět a ještě jednou podvádět. Lhali svým zaměstnavatelům, zapírali se domácím a složenky házeli do koše. Proč ne? Snažit se je dostihnout stálo čas i peníze a věřitelům z toho zpravidla stejně nic nekáplo. Lidé, kteří nic nemají, jsou neprůstřelní.

Můžete jim vyhrožovat, co se do nich vejde, ale stejně si na nich nic nevezmete.

Objela jsem inkriminovaný komplex čtyř obytných domů, abych se podívala, jak vypadá parkovací místo přidělené bytu číslo 18. Prázdné. Buď prodali auto (tedy za předpokladu, že vůbec nějaké měli), nebo si vyjeli na sobotní výlet. Pokračovala jsem dál za roh a nakonec jsem zaparkovala naproti přes ulici před vchodem. Vytáhla jsem z tašky paperback a pohodlně se uvelebila na sedadle. Seděla jsem tiše v autě, poklidně si četla a sem tam vzhlédla, jestli se náhodou Guffeyovi už nevrátili.

Za deset minut půl čtvrté jsem zaslechla přijíždět auto.

Kuckalo a rachotilo jako stará zrezivělá konzerva. Zvedla jsem oči právě včas, abych uviděla, jak do ulice vjíždí obouchaný chevrolet sedan a couvá na parkovací místo Guffeyových. Ta jejich ojetina bolestně připomínala sortiment autobazarů, kde zrezivělé plechovky vydávají za „klasické vozy“. Kdyby se ty vraky rozebraly na součástky, dalo se za ně utržit víc. Po chvíli vyšla zpoza rohu Jackie Guffeyová a nějaký muž, kterého jsem tipla na jejího manžela. Oba nesli napěchované igelitové tašky z nedalekého „Levného ráje“. Platební neschopnost zřejmě slušně vynášela. Počkala jsem, až zajdou do bytu, a teprve pak jsem vystoupila z auta.

Přešla jsem na protější chodník, zdolala schody do patra a zaklepala na dveře. A co se stalo? Nikdo se nehrnul je otevřít.

„Jackie? Jste tam?“

Po chvilce kdosi zamumlal: „Ne.“

Zamžourala jsem do kukátka.

„To je Patty?“

Ticho.

Já na to: „Je doma Grant?“

Ticho.

„Někdo jiný?“

Vytáhla jsem z tašky lepicí pásku a připevnila Guffeyovým na dveře obsílku. Ještě jednou jsem zaklepala a řekla: „Máte tu poštu.“

Cestou zpátky jsem zastavila u schránky na dopisy a ještě poslala kopii obsílky starou dobrou poštou.

V pondělí ráno jsem se probudila poměrně brzy s pocitem zvláštní úzkosti, to Henryho hádka s Charlotte mě tak vykolejila. Ležela jsem na zádech, deku přitaženou až k bradě, a zírala jsem střešním oknem z plexiskla na nebe.

Venku byla pořád ještě tma jako v ranci, ale sem tam se dala zahlédnout hvězda, což napovídalo, že je jasno.

Konflikty hrozně špatně snáším. Jsem jedináček a sama se sebou jsem vždycky vycházela dobře, takže děkuji, nechci. Jako malá jsem měla pokoj jenom pro sebe, což mi plně vyhovovalo. V klidu jsem si vybarvovala omalovánky pastelkami, které měly šedesát čtyři odstínů a zabudované ořezávátko. Spousta omalovánek byla ošklivá, ale tetička Gin si vždycky dala tu práci a vybírala ty vkusnější. Kromě toho jsem si mohla hrát s plyšovým medvědem. Měl na krku takovou páčku, která hýbala bradou, takže medvěd otvíral pusu. Vždycky jsem ho nakrmila tvrdými cucavými bonbony, obrátila ho, rozepnula mu zip na zádech a sáhla do dutiny, co měl místo žaludku a která byla trubičkou spojená s tlamou. Vytáhla jsem bonbon a snědla jsem ho sama.

Medvěd si nikdy nestěžoval. A přesně tak si dodnes představuji ideálního partnera.

Ve škole jsem dost trpěla, ale jen jsem se naučila číst, utíkala jsem do světa knížek a spokojeně jsem brouzdala krajinami, jež se otevírají za potištěnými stránkami. Když

mi bylo pět let, umřeli mi rodiče. Ujala se mě tetička Gin, která byla stejně asociální, jako jsem dneska já. Měla sice pár přátel, ale nemůžu říct, že by se s někým vysloveně sblížila. Tím pádem jsem nezískala v podstatě žádnou průpravu pro nevyhnutelné hádky, názorové neshody či střety ani jsem se nenaučila dělat kompromisy. Pracovní konflikty ještě řešit dokážu, ale když přijdou hádky v osobním životě, absolutně mě to rozhodí a bez váhání beru za kliku. Je to tak pro mě snazší. Také to vysvětluje, proč jsem se už dvakrát vdala a zase rozvedla a proč už se mi nechce udělat znovu stejnou chybu. Po hádce mezi Henrym a Charlotte mě rozbolelo břicho.

V pět třicet šest ráno jsem konečně překonala nutkání ještě si chvilku poležet. Pracně jsem se vysoukala z postele a navlékla si běžeckou soupravu a tenisky. Sluníčko se mělo ještě dobře hodinu schovávat za obzorem, takže obloha stříbrně opalizovala příslibem svítání. Povrch cyklistické stezky, po které běhám, vypadal jako podsvícený. Na křižovatce se State Street jsem se dala vlevo, tedy po nově vytyčené trase. Na uších jsem měla sluchátka a v nich zněla hudba vysílaná místní „soft-rockovou“ stanicí. Pořád svítily pouliční lampy a vrhaly kolem sebe kužely světla, bílé puntíky na šedé pentli, která mi ubíhala pod nohama.

Sváteční výzdoba z ulic dávno zmizela, pouze u obrubníků se kupily rezavé suché vánoční stromky a čekaly na popeláře. Cestou zpátky jsem se zaběhla podívat, jak pokračuje stavba nového plaveckého bazénu u hotelu Paramount. Už ho měli nahrubo vybetonovaný, což jsem pokládala za dobré znamení. Běžela jsem dál. Jogging je vlastně takový druh meditace. V duchu jsem se zaměřila na jídlo, které pokládám za vysoce duchovní záležitost, a všechny mé myšlenky se protnuly v jediném bodě, v lákavé představě piškotového McMuffinu. Bylo to ovšem jen proto, že u McDonalda tak časně nepodávají ještě čtvrtlibráky se sýrem.

Posledních několik bloků jsem ušla pěšky a v duchu si přehrávala uplynulé události. Neměla jsem zatím příležitost promluvit si s Henrym o té hádce, která se mi pořád dokola odvíjela v hlavě. Takhle s odstupem jsem viděla, že měla jednu zajímavou odbočku, Charlotte byla přesvědčená, že v ní měla tak trochu prsty Solana Rojasová. To mě znepokojilo. Bez Solaniny pomoci by se Gus sám o sebe nepostaral a nepustili by ho domů z nemocnice. Byl na ní zcela závislý. Vlastně jsme na ní byli závislí všichni, protože vyřešila problém péče o Guse. Získala tak ale určitou moc, a to bylo důvodem k obavám. Jak snadné pro ni asi mohlo být Guse využít?

Když jsem ji prověřovala, na nic podezřelého jsem nenarazila, a třebaže měla osobní záznamy bez poskvrnky, lidé se mohou změnit, a také to dělají. Solaně bylo něco málo přes šedesát, a co když se nezajistila na stáří? Gus možná nebyl z nejbohatších, ale mohl být majetnější než

ona. Finanční nerovnost bývá někdy silná motivace. Lidé bez kouska cti v těle jenom čekají, až vám budou moci hrábnout do kapes pro úspory a nastrkat si je do těch svých.

Zabočila jsem z Bay na Albánii Street a cestou kolem Gusova domu jsem se zastavila. Svítilo se v obývacím pokoji, ale po Solaně ani po Gusovi nikde ani stopa. Když

jsem míjela kontejner, zvědavě jsem do něj nahlédla.

Hromada starých krámů byla pokrytá čerstvou vrstvou papírového odpadu, který na ní ležel jako sníh, rozlézal se do dutin a škvír. Šlo převážně o reklamní letáky, staré noviny, brožury a časopisy.

Naklonila jsem se ještě trochu blíž. Hned u kraje ležela obálka s červeným pruhem, která se zachytila v ohybu srolovaného koberce. Natáhla jsem se pro ni a pořádně se na ni podívala. Adresát byl Agustus Vronský a odesílatel Pacifické plynárny a elektrorozvodné závody. Obálku dosud nikdo nerozlepil, ale věděla jsem, že uvnitř bude složenka za plyn a elektřinu. Bohužel červený pruh znamenal, že jde o opakovanou upomínku. Jak to, že se Gus zpozdil s platbou?

ptala jsem se v duchu. A co vůbec obálka pohledává ve smetí?

Na Gusově psacím stole jsem přece viděla přihrádky na zaplacené a nezaplacené účty! Měl je pěkně oddělené, stejně jako paragony, výpisy z účtů a další finanční doklady.

Vzpomněla jsem si, jaký dojem na mě tehdy udělalo, že má Gus všechno v tak bezvadném pořádku, tak systematicky roztříděné. Domácí práce možná trochu flinkal, ale bylo jasné, že domácí finance má absolutně pod kontrolou.

Obrátila jsem obálku v ruce. Přestal snad platit složenky? To bylo znepokojující. Bezděky jsem vzala za cíp obálky, že ji rozlepím a podívám se dovnitř. Vím, že odcizení poštovní zásilky je podle federální vyhlášky trestné. Je prostě nezákonné číst jiným lidem poštu, žádné ale, žádné výmluvy. Pravdou nicméně bylo, že zásilka ležela v kontejneru na hromadě odpadků, takže o ní nešlo mluvit jako o něčím majetku, když ji dotyčný vyhodil. V tomhle případě to ale vypadalo, že se zalepená obálka dostala mezi odpadky nedopatřením, a to zas znamenalo ji rozhodně nerozlepovat. Co jsem s ní tedy měla dělat?

Pokud to skutečně byla upomínka a já bych ji nechala, kde byla, mohli Gusovi odpojit plyn a elektřinu. Jenže nechat si obálku bylo dost možná v rozporu se zákonem. Co mě ale znepokojovalo úplně nejvíc, byla skutečnost, že poslední dobou nevynášel u Guse doma odpadky Gus. Guse jsem nejmíň dva měsíce neviděla vystrčit nos. Dělalo mu problémy i chodit, takže jsem si domyslela, že domácí práce asi nezvládá.

Vyšla jsem těch pár schodů na jeho zápraží a vhodila obálku se složenkou do otvoru schránky na dopisy, která visela připevněná zevnitř na dveřích. Pak jsem se vzdálila.

Dala bych nevím co za to, abych zjistila, jestli Gus platí složenky řádně a včas. Proklouzla jsem brankou a zamířila po cestičce dozadu ke svému bytu. Zapadla jsem dovnitř a pomalu vyšla po točitých schodech nahoru do ložnice, kde jsem ze sebe strhala tepláky a prádlo a vlezla si do sprchy.

Jakmile jsem se převlékla do čistého a dala si snídani, přeběhla jsem po terase a zaklepala u Henryho zadních dveří.

Seděl za kuchyňským stolem, před sebou šálek kávy a rozložené noviny. Zvedl se a vykročil ke dveřím. Opřela jsem se rukou o futro, mírně se předklonila a opatrně strčila dovnitř hlavu.

„Tak jak to vypadá dneska s hádkami?“

„Dneska nic. Nebe se projasnilo. Dáš si kafe?“

„Dám.“

Vešla jsem a také se posadila ke stolu, zatímco on vytáhl z kredence hrníček, naplnil ho kávou z překapávače a postavil ji přede mě, spolu s mlékem a cukrem. Prohlásil: „To je opravdické mléko, ne žádná odtučněná břečka.

Čemu vděčím za tak milou návštěvu? Doufám, žes mi nepřišla kázat o morálce.“

„Napadalo mě, že by možná Gusovi přišlo vhod trochu domácí polévky.“

„Chceš nějaký recept?“

„Ne, vlastně ne. Spíš jsem doufala, že bych mohla dostat rovnou polévku. Nemáš něco v mrazáku?“

„Můžeme se podívat. Už jsem na to sám myslel… že bych mu uvařil.“

Otevřel mrazničku a začal z ní vytahovat různě velké plastové dózy s cedulkami, na kterých bylo napsané, co je uvnitř, a také datum. Na jednu dózu se podíval s nadějí.

„Indická pepřová polévka. Úplně jsem zapomněl, že ji tady mám. Jenže nic takového bys ty neuvařila. Ty jsi spíš typ na vývary s nudlemi.“

„Přesně tak,“ přikývla jsem a Henry úplně zezadu vytáhl asi litrovou nádobu s úplně zmrzlou cedulkou, takže nešlo moc přečíst, co je na ní napsané. „Červenec ’85?

Francouzská pórková, zjevně pěkně prošlá.“ Postavil dózu do dřezu, aby trochu povolila, a pustil se do hledání nanovo.

„Viděl jsem tě ráno běžet po pláži.“

„Cos dělal tak brzy venku?“

„Budeš na mě pyšná. Byl jsem na procházce. Ušel jsem asi dvě míle a opravdu jsem si to užíval.“

„Charlotte má na tebe dobrý vliv.“

„Měla.“

„Aha. Asi o tom nebudeš chtít mluvit, viď?“

„Ne.“ Vytáhl z mrazáku další plastovou nádobu a přečetl, co obsahuje. „Co takhle kuřecí vývar s rýží? Je jen dva měsíce starý.“

„Perfektní. Nechám ho rozmrazit a ohřeju mu ho. To bude působit víc přesvědčivě.“

Henry zavřel dvířka mrazáku a postavil dózu s polévkou, zmrzlou na kámen, přede mě na stůl. „Co tě to popadlo, že ses rozhodla pro takové sousedské gesto?“

„Dělám si o Guse starost a tohle je záminka, abych ho mohla navštívit.“

„A proč potřebuješ záminku?“

„Možná ani tak záminku jako skutečný důvod. Hele, nestraním ani jednomu z vás, ale Charlotte si podle všeho myslí, že hádku mezi vámi možná nějak, možná nepřímo, vyvolala Solana. Nejde mi z hlavy, proč by to dělala.

Protože jestli tím něco sleduje, nemáme absolutně šanci na to přijít, nemyslíš?“

„Na to, co říkala Charlotte, bych moc nesázel. Abych byl ale upřímný, nemyslím, že to, co udělala, bylo nesprávné. Spíš jen využila příležitosti.“

„Myslíš, že byste to mohli zase urovnat?“

„To pochybuju. Ona se mi určitě neomluví a já se rozhodně nemíním omlouvat jí.“

„Jako bych se slyšela.“

„Přesně, já jenom nejsem tak sveřepý,“ podotkl. „V

každém případě, pokud jde o Solanu, přece jsi ji ověřovala, ne? A měla čistý štít.“

„Možná že jo, možná že ne. Melanie mě požádala jen o zběžnou kontrolu a to jsem také udělala. Spolehlivě vím, že nemá žádný trestní záznam, protože to jsem ověřovala jako první.“

„Takže se tam vypravíš na výzvědy.“

„Více méně. Když na nic nepřijdu, vůbec mi to nebude vadit. Radši budu za blázna než Guse zbytečně vystavovat riziku.“

Když jsem se vrátila k sobě, dala jsem dózu s mraženou polévkou do dřezu a pustila na ni z kohoutku teplou vodu, aby trochu roztála. Pak jsem ji postavila do misky na linku a vytáhla kastrol. Začínala jsem si připadat jako domácí puťka. Zatímco jsem čekala, až se polévka ohřeje, hodila jsem do pračky jednu várku prádla. Když byla polévka horká, nalila jsem ji zpátky do plastové nádoby a vyrazila ke Gusovi.

Zaklepala jsem na dveře a za chvilku se v hale objevila Solana. Rychle jsem stočila oči ke schránce a zjistila jsem, že obálka s upomínkou je stále uvnitř, kde jsem ji nechala.

Za normálních okolností bych ji asi vytáhla a se stručným vysvětlením podala Solaně, jenže vzhledem k její chorobné podezřívavosti jsem se bála, že zmínka o obálce by v ní okamžitě vzbudila dojem, že ji špehuji, což byla bohužel pravda.

Když otevřela, podala jsem jí plastovou dózu.

„Udělala jsem hrnec polévky, tak mě napadalo, že by možná Gusovi přišla k chuti.“

Solana nepůsobila dvakrát přívětivě. Vzala si ode mě dózu s polévkou, nezřetelně poděkovala a už se chystala zase zavřít dveře, když jsem se rychle zeptala: „Jak se mu daří?“

Tím jsem si vysloužila pronikavý a nenávistný pohled, ale nakonec se nějak ovládla a nutkání vyrazit se mnou dveře přemohla. Sklopila oči k zemi.

„Právě si šel zdřímnout. Má za sebou těžkou noc. To rameno ho vážně zlobí.“

„To je mi líto. Henry s ním včera mluvil a získal dojem, že je na tom Gus líp.“

„Návštěvy ho vyčerpávají. Možná byste se o tom panu Pittsovi mohla zmínit. Když jsem ve tři hodiny přišla, byl pan Vronský v posteli. Prospal většinu dne, což je i důvod, proč pak nemohl zabrat v noci. Je jako malé dítě, noc a den mu jaksi splývají.“

„Zajímalo by mě, co si o tom myslí jeho doktor.“

„V pátek jdeme na kontrolu. Právě jsem se vám to chystala říct,“ dodala. „Ještě něco?“

„No, vlastně ano. Zrovna jdu do supermarketu, tak jsem se chtěla zeptat, jestli něco nepotřebujete?“

„S tím bych si nedovolila vás obtěžovat.“

„Mě to ale neobtěžuje. Jdu stejně na nákup a ráda aspoň s něčím pomůžu. Klidně počkám u Guse, jestli si tam chcete skočit sama.“

Poslední nabídku Solana ignorovala.

„Když chvilku počkáte, napíšu vám dvě nebo tři věci, co byste mi mohla koupit.“

„Ovšem.“ To s tím nákupem jsem si vymyslela, abych co možná nejvíc prodloužila náš kontakt. Byla jako strážce brány. Člověk se dostal ke Gusovi, až teprve když prošel přes ni.

Dívala jsem se za ní. Zapadla do kuchyně, kde postavila na stůl dózu s polévkou, a pak mi zmizela z očí úplně, zřejmě si šla pro papír a pro tužku. Vstoupila jsem do obývacího pokoje a zapátrala po Gusově psacím stole.

Přihrádka na složenky byla prázdná, ale knížky ke dvěma spořitelním účtům zůstaly tam, kde jsem je viděla naposled.

Také se zdálo, že je vedle nich zasunutá i šeková knížka.

Stůj co stůj jsem se chtěla podívat, v jakém stavu jsou účty za domácnost, jestli platí všechno včas. Rychle jsem se ohlédla ke kuchyňským dveřím. Po Solaně nikde ani památky. Odhodlat se k tomu v tu chvíli, mohla jsem mít, co jsem potřebovala. Jenže jak už to tak bývá, zaváhání mě stálo příležitost. O zlomek vteřiny později se z kuchyně vynořila Solana a pod paží nesla kabelku. Seznam, který jsem od ní dostala, byl krátký a načmáraný na cáru papíru.

Dívala jsem se, jak rozepnula peněženku a vytáhla dvacetidolarovou bankovku, kterou mi podala.

„Vypadá to tu o dost lip, když je teď pryč ten sešlapaný koberec,“ poznamenala jsem, jako bych celou tu dobu nedělala nic jiného, než obdivovala její zručnost, a ne se pokoušela štípnout Gusovy spořitelní knížky. Stačilo pár vteřin, a měla jsem je v kapse.

„Dělám, co můžu. Paní Oberlinová říkala, že prý jste tu vy a pan Pitts před jejím příjezdem uklízeli.“

„Moc jsme tomu nedali. Přání otcem myšlenky, jak říkala moje tetička. No není to tak?“

Odmlčela jsem se a podívala se na seznam. Mrkev, cibule, žampionová polévka v konzervě, kedlubna, tuřín a nové brambory. Jak výživné! Jak pozorné!

„Slíbila jsem panu Vronskému polévku z čerstvé zeleniny. Skoro nemá chuť k jídlu a tohle je jediná věc, co mi jí. Maso mu v každém případě nedělá dobře na žaludek.“

Cítila jsem, jak rudnu ve tvářích. „Asi jsem se měla nejdřív zeptat. Ta polévka je kuřecí. S rýží.“

„Možná, až se mu udělá líp.“

Vykročila směrem ke mně a prakticky mě dostrkala ke dveřím. Stejně dobře mě mohla vzít kolem ramen a odvést jako lstivý psychiatr nepříčetného pacienta za bránu ústavu.

S nákupem jsem si dávala na čas, protože jsem musela předstírat, že nenakupuji jen pro Guse, ale hlavně pro sebe.

Bohužel jsem neměla nejmenší představu, jak vypadá tuřín, a po vyčerpávajícím pátrání mezi regály jsem se poníženě uchýlila k tomu zeptat se prodavače v oddělení ovoce a zeleniny. Vykouzlil velkou kožovitou hlízu, která tvarem připomínala opuchlou bramboru a vyrůstal z ní střapec listů.

„To myslíte vážně?“

Usmál se. „Je zdravej jako tuřín! To snad znáte, ne?

Tohle je tuřín, seznamte se. Někdy se mu taky říká kolník.

Němci díky němu přežili zimu na přelomu let 1916 a 1917.“

„Kdo by to byl do něj řek, viďte, do tuřínu?“

Zase jsem sedla za volant a rozjela se k domovu. Když

jsem odbočovala z Bay na Albánii Street, uviděla jsem, že pracovníci městských komunikací zvedají kontejner za náklaďák a odvážejí ho. Zaparkovala jsem na prázdném místě, které po něm zbylo, a s nákupem v náručí jsem zamířila ke Gusovým dveřím. Solana, nejspíš aby mě naštvala, si ode mě igelitovou tašku i drobné nazpátek vzala téměř beze slova. Jen tiše poděkovala a zase zavřela dveře, ani mě nepozvala dál. Jak vyčerpávající! Teď abych vymýšlela novou záminku, jak se tam vloudit.

20

Když jsem se ve středu stavovala doma na oběd, čekala na mě přede dveřmi paní Dellová, od hlavy až k patě zachumlaná do norkového kožichu, v ruce hnědou papírovou tašku s emblémem Meals on Wheels.

„Dobrý den, paní Dellová. Tak jak to jde?“

„No, moc dobře ne. Dělám si starost, víte?“

„A kvůli čemu?“

„Pan Vronský má zezadu zamčeno a na dveřích je cedulka, že už naše služby nepotřebuje. Nezmiňoval se vám o tom náhodou?“

„Nemluvila jsem s ním, ale přijde mi to divné. Přece musí něco jíst.“

„Jestli mu jídlo nechutnalo, měl něco říct. Rádi bychom mu vyšli vstříc. Vždycky se snažíme jídlo připravovat tak, aby klientům vyhovovalo.“

„Vy jste s ním nemluvila?“

„Zkoušela jsem to. Vší silou jsem bušila na dveře.

Vím, že špatně slyší, a nechtělo se mi hned odcházet, co kdyby už se šoural ke dveřím. Jenže místo něj se na prahu objevila ta jeho ošetřovatelka. Od pohledu mi bylo jasné, že se se mnou nemíní vybavovat, ale nakonec aspoň otevřela.

Oznámila mi, že pan Vronský jídlo odmítá a že jí přijde škoda to pak zbytečně vyhazovat. Chovala se až skoro neurvale.“

„Odřekla jídlo od Meals on Wheels?“

„Tvrdila, že pan Vronský ztrácí na váze. Šla s ním k doktorovi na kontrolu toho ramene a ukázalo se, že zhubl o tři kila. Doktora to trochu znepokojilo. Smutné bohužel je, že se Solana tvářila, jako bych za to za všechno mohla já.“

„Uvidím, co tady zmůžu.“

„Snažně vás prosím! V životě se mi nic podobného nestalo. A vůbec nejhorší je pocit, že to snad i je moje vina.“

Jakmile odešla, vytočila jsem meziměsto na Melanii, jenže opět se přihlásil jen neživý hlas z nahrávky. Nechala jsem na záznamníku vzkaz, na který zareagovala ve tři hodiny kalifornského času, jakmile přišla domů z práce. Já byla tou dobou zrovna v kanceláři, ale všeho jsem nechala a pověděla jsem jí, co jsem se dozvěděla od paní Dellové.

Čekala jsem, že Melanii zápletka s Meals on Wheels alespoň trochu vyplaší. Místo toho dělala, jako bych ji kdovíjak neobtěžovala.

„A kvůli tomu mi voláte? Já to ale všechno dávno vím.

Strejda Gus se v jídle nimrá už týdny. Solana tomu nejdřív nevěnovala pozornost, protože si myslela, že to dělá jen tak natruc. Sama víte, jak se vyžívá v tom být protivný.“

Jelikož jsem to věděla, nehádala jsem se.

„No, a jak se to tedy vyřeší s Meals on Wheels?“

„Solana tvrdí, že to s nimi vyřídí. Nabídla se, že mu vždycky navaří, hned jak k němu přijde, což jsem se původně neodvažovala po ní chtít, protože mi připadalo, že by to bylo už příliš vzhledem k tomu, že obstarává veškerou zdravotní péči. Teď nějak nevím. Docela se přikláním k jejímu návrhu, aspoň dokud se mu nevrátí chuť k jídlu.

Vážně na tom nevidím nic špatného, vy snad ano?“

„Melanie, copak vám nedochází, co se tady děje? Ta ženská kolem něj buduje zeď, snaží se ho odříznout od světa.“

„No, to si tedy nemyslím,“ prohlásila trochu pochybovačně.

„Vidíte, a já ano. Gus poslední dobou nedělá nic jiného, než že spí, což pro něj rozhodně nemůže být dobré. S

Henrym jsme se za ním stavovali, jenže Gus byl buď ‚indisponovaný‘, nebo ‚nestál o společnost‘, abych ji citovala. Vždycky si našla nějakou výmluvu. Když se tam Henry konečně dostal, tvrdila, že Guse návštěva tak vyčerpala, že si šel hned lehnout.“

„To zní celkem logicky. Já když jsem nemocná, taky se mi chce akorát spát. Poslední věc, o kterou stojím, je, aby mi někdo seděl u postele a pokoušel se se mnou konverzovat.

To člověka fakt unaví.“

„Mluvila jste s ním někdy v poslední době?“

„Před pár týdny.“

„Což jí podle mého názoru naprosto vyhovuje. Mně například dala jasně najevo, že mě tam nechce. Musela jsem si jako záminku vymyslet jídlo, aby mě tam vůbec pustila.“

„Prostě ho chrání. Co je na tom špatného?“

„Nic, kdyby se jeho stav zlepšoval. Jenže s ním to jde od desíti k pěti.“

„Nevím, co vám na to mám říct. Solana a já spolu každých pár dní mluvíme, a tohle jsem od ní tedy neslyšela.“

„Samozřejmě že ne, když to dělá. Něco se děje. Cítím to v kostech.“

„Doufám, že se mi nesnažíte naznačit, abych zase sedla na letadlo. Byla jsem tam před šesti týdny.“

„Vím, jaká je to pro vás svízel, ale Gus potřebuje pomoc. A ještě jednu věc vám povím. Jestli se Solana předem dozví, že přijedete, zamete všechny stopy.“

„Ale no tak, Kinsey. Asi třikrát nebo čtyřikrát se mě ptala, jestli ho někdy nepřijedu navštívit, jenže já se fakt nemůžu utrhnout. Proč by to navrhovala, kdyby dělala něco špatného?“

„Protože je ďábelsky prohnaná.“

Melanie se odmlčela. Téměř jsem slyšela, jak jí to v hlavě šrotuje. Zadoufala jsem, že jsem ji možná i přesvědčila, jenže pak řekla: „Jste v pořádku? Protože jestli chcete slyšet pravdu, tak mi to zní pěkně vyšinutě.“

„Já jsem v pořádku. Ale o Guse si dělám starost.“

„Věřím, že vás to trápí, ale tahle zápletka je jak z románů ‚plášť a dýka‘ –vážně trochu moc melodramatická, nemyslíte?“

„Ne.“

Hrdelně si povzdechla, jako že už toho je vážně přespříliš.

„Tak jo, dobře. Řekněme, že máte pravdu. Dejte mi konkrétní příklad.“

Teď jsem pro změnu mlčela jako zařezaná já. Vůbec jsem nevěděla co říct, ostatně jako obvykle, když na mě někdo takhle přitlačí.

„Zrovna teď mě nic konkrétního nenapadá. Ale všechny smysly mi napovídají, že mu dává drogy.“

„Proboha živýho! Jestli vám připadá tak nebezpečná, proč ji nevyhodíte?“

„Na to nemám právo. Od toho jste tady vy.“

„No jo, ale já nemůžu nic dělat, dokud si s ní nepromluvím. Buďme spravedlivé. Každá věc má svůj rub a líc. Kdybych ji na hodinu vyhodila jenom na základě toho, co jste mi řekla, podala by na mě stížnost odborům, a ty by mě zažalovaly za špatné zacházení a neoprávněné propuštění. Chápete, co vám říkám?“

„Do hajzlu, Melanie! Jestli si o tom promluvíte se Solanou, popadne ji rapl. Protože přesně to se stalo, když

posledně získala dojem, že jsem ji přišla zkontrolovat.“

„Tak jak jinak mám zjistit, co se děje?“

„Ona stoprocentně nic nepřizná. Na to je moc vychytralá.“

„Jenže zatím je to jenom vaše slovo proti jejímu.

Nechci se vás dotknout, ale nepotáhnu se málem pět tisíc kilometrů jenom proto, že cítíte něco v kostech.“

„Nemusíte mi věřit. Jestli si myslíte, že jsem tak mimo, proč nezavoláte Henrymu a nezeptáte se jeho?“

„Neřekla jsem, že jste mimo. Na to vás moc dobře znám. Popřemýšlím o tom. V práci to teď na nás dost válej, takže vzít si volno bude pěkně těžké. Promluvím si ale se šéfovou a zavolám vám.“

Bohužel, přesně jak se dalo od Melanie očekávat, to byl poslední náš rozhovor na dlouhý měsíc dopředu.

V šest večer jsem se vypravila pěšky k Rosie, kde jsem natrefila na Henryho, který seděl u svého obvyklého stolu kousek od baru. Dospěla jsem k závěru, že nadešla chvíle odměnit se za úzkostlivé dodržování zásad zdravé výživy a dopřát si večeři v restauraci. V lokále bylo natřískáno. Byla středa, tedy třetí den týdne, který bývá jak známo „kritický“, zvlášť z pohledu pracujícího lidu, kterému se uleví, že už má víc než půlku týdne za sebou. Henry se galantně zvedl a odsunul mi židli vedle sebe, na kterou jsem se vděčně posadila. Koupil mi sklenku vína, ze které jsem usrkávala, zatímco on dopíjel Jacka Danielse s ledem. Objednali jsme si, respektive jsme si poslechli, co nám Rosie přinese. Měla v tom jako vždycky naprosto jasno. Rozhodla, že Henrymu přijde k chuti lahůdka jménem ozpotkolt, zvěřinový guláš.

Pověděla jsem jí, že se teď stravuji zdravě, takže bych uvítala, kdyby mě mohla ušetřit kysané smetany, kterou používá na sto způsobů a vždy ve velkorysém množství.

Nějak si to přerovnala v hlavě, načež povídá: „To móc dobrý. žádná starost. Pro tebe já připravím guisada de guilota.“

„Výborně. Co to je?“

„To křepelka s omáčka tomatillo a chilli.“

Henry se vedle mě trochu zavrtěl a nasadil dotčený výraz.

„Proč jsem taky nemohl dostat tohle?“

„Tak jo. Tak oba. Přinesu hnedle.“

Když před nás vzápětí postavila jídlo, neopomněla nám každému vrchovatě naplnit sklenici opravdu velmi špatným červeným vínem. Pozvedla jsem ji na její zdraví a trochu jsem si srkla.

„No páni, to je dobrota,“ donutila jsem se říct, i když

mě brněl jazyk.

Jakmile se Rosie vzdálila, opatrně jsem ochutnala záhadnou omáčku, a teprve pak jsem se pustila do křepelky.

„Máme problém,“ prohlásila jsem a zabodla vidličku do ptáka. „Potřebovala bych půjčit klíče od Gusova domu.“

Henry se na mě dlouze zadíval. Nevím, co mi vyčetl z tváře, nicméně beze slova zajel rukou do kapsy a vytáhl svazek klíčů. Začal je jeden po druhém probírat, a když

narazil na ten od Gusových zadních dveří, uvolnil ho z kroužku a vtiskl mi ho do dlaně.

„Nečekám, že mi to vysvětlíš…“

„No, ono pro tebe vlastně bude lepší, když si to nechám pro sebe.“

„Nechystáš se provést něco nelegálního?“

Zacpala jsem si uši a ještě si schválně začala zpívat lalala.

„Nic jsem neslyšela… nemůžeš se zeptat na něco jiného?“

„Ještě jsi mi neřekla, jak to dopadlo s tou polívkou.“

Vytáhla jsem prsty z uší.

„Dopadlo to tak, že mi řekla, že Gus nemá chuť k jídlu a z masa se mu dělá šoufl. Vzhledem k tomu, že jsem tam stála s kuřecím vývarem, připadala jsem si jako blbec.“

„Ale mluvila jsi s ním?“

„Samozřejmě že ne. Nikdo s ním nemluví. Kdys s ním naposled mluvil ty?“

„Předevčírem.“

„Aha, takže to sedí. Jenže hádej co? Solana tvrdí, že si hned pak musel jít Gus lehnout, protože ses zdržel moc dlouho. Prý ho to hrozně unavilo, což je kravina. Navíc zrušila dodávku jídel od Meals on Wheels. Volala jsem Melanii, abych jí to pověděla, jenže to bylo úplně k ničemu.

Naznačila, že si vymýšlím. Tak nebo tak, má pocit, že by Solana měla dostat šanci se hájit. Vyjádřila se v tom smyslu, že by pomohlo, kdybych měla nějaký důkaz, kterým bych to mohla podložit. Tak proto…,“ a pozvedla jsem klíč.

„Dávej pozor.“

„Bude to hračka,“ uklidnila jsem ho. Teď už jsem čekala jen na příležitost.

Stejně jako řada jiných lidí se domnívám, že když se něco stane, má to nějaký důvod. Ne že bych přímo věřila, že je tady nějaký Vyšší záměr, ale zjistila jsem, že instinkty a náhlá znamení mají ve vesmíru své místo. Nic se nestává náhodou. Tak například:

Jedete po dálnici a najednou píchnete, takže musíte zastavit u krajnice a zoufale začít mávat v naději, že vám někdo zastaví. Kolem projede spousta aut, a když se konečně někdo uvolí vám pomoct, ukáže se, že jste spolu seděli v lavici v páté třídě na základce. Jindy třeba vyrazíte s pětiminutovým zpožděním do práce, uváznete v zácpě, a zatímco stojíte v koloně, zřítí se most kousek před vámi, po kterém jezdíte dennodenně. Šest aut se z mostu zřítí. Vy jste docela normálně mohli vyrazit o těch pár minut dřív, jenže to byste byli v Pánu nebo minimálně škaredě potlučení.

Někdo tomu říká synchronicita, já tomu říkám z prdele klika.

Ve čtvrtek jsem to v kanceláři kdoví proč zabalila o trochu dřív. Měla jsem hodně papírování, a to mě možná krapet otrávilo. Když jsem odbočovala z Cabana Boulevardu na Bay, projela kolem Solana Rojasová v tom jejím obouchaném kabrioletu. Na sedadle vedle ní seděl Gus, zachumlaný do baloňáku. Co jsem tak věděla, nevyšel několik týdnů z domu. Solana mu cestou něco důrazně říkala, a když mě míjeli, ani jeden z nich nezvedl oči. Ve zpětném zrcátku jsem ještě stačila zahlédnout, jak na křižovatce zpomalili a odbočili vpravo. Řekla jsem si, že ho asi veze na další kontrolu k doktorovi, což se později ukázalo jako omyl.

Zaparkovala jsem u obrubníku, zamkla auto a zamířila ke Gusovým vstupním dveřím. Sehrála jsem tam trochu divadýlko. Zaklepala jsem na skleněnou výplň dveří, zamávala někomu, kdo ale uvnitř vůbec nebyl, načež jsem palcem ukázala na stranu a přikývla, jako že rozumím.

Obešla jsem dům a vyšla po zadních schodech na verandu.

Nakoukla jsem dovnitř okénkem ve dveřích. Kuchyň byla prázdná a světlo zhasnuté, žádné velké překvapení.

Odemkla jsem si klíčem od Henryho a vstoupila dovnitř. To, čeho jsem se právě dopustila, nebylo tak docela v souladu se zákonem, ale řadila jsem to zhruba do stejné kategorie jako vyhazování Gusovy pošty. Říkala jsem si, že to přece dělám pro dobrou věc.

Problém byl nicméně následující: Bez pozvání a bez legitimního důvodu ke vstupu jsem u Guse Vronského doma neměla co pohledávat ani v jeho přítomnosti, natož když tam nebyl. To, že jsem ho viděla odjíždět se Solanou, byla shoda okolností. Kdyby mě v domě někdo načapal, neměla jsem jak vysvětlit, co tam dělám. Z oken ani nevycházel kouř, ani nikdo nevolal o pomoc, nedošlo k žádnému výpadku elektřiny, k zemětřesení, k úniku plynu a ani vodovodní potrubí nikde neprasklo. Zkrátka a dobře, můj vpád se nedal ospravedlnit, jedině obavami o jeho blaho a bezpečí. Dokázala jsem si představit, co by z toho asi udělali před soudem.

Od vniknutí do jeho soukromí jsem si slibovala jednu z následujících věcí: buď se ujistím, že je Gus v dobrých rukou, nebo najdu důkaz, že mé podezření bylo pravdivé.

Prošla jsem chodbou a vstoupila do Gusovy ložnice. Postel byla bezvadně ustlaná, „místo na všechno a všechno na svém místě,“ tak znělo Solanino heslo. Zotvírala jsem a zase pozavírala zásuvky prádelníku, ale na nic zvláštního jsem nenarazila. Vlastně nevím, co jsem čekala, že najdu. Možná ale i to je důvod, proč se člověk do hledání vůbec pouští: protože neví, co se ukrývá uvnitř. Přesunula jsem se do koupelny. Na umyvadle opět ležel obdélníkový dávkovač na léky. Přihrádky určené na neděli, na pondělí a na úterý byly prázdné, stejně tak i středeční přihrádka. Čtvrtek, pátek a sobota dosud obsahovaly tablety. Otevřela jsem skříňku nad umyvadlem a prohlédla si léky na poličkách. Zalovila jsem v tašce a vzala si k ruce notes a tužku. Pečlivě jsem opsala všechno z každé lahvičky: datum předepsání, jméno lékaře a léku, dávkování a další instrukce. Celkem to bylo šest různých léků vydaných na předpis. Ve farmacii dvakrát honěná nejsem, proto jsem si to musela opsat. Každou lahvičku jsem svědomitě vrátila zase zpátky.

Opustila jsem koupelnu a pokračovala dál chodbou.

Otevřela jsem dveře dalšího pokoje, kde přespávala Solana, když se u Guse zdržela přes noc, a kde měla i své osobní věci. Ještě nedávno sloužil pokoj jako skladiště bezpočtu neoznačených lepenkových krabic, z nichž nezůstala ani jediná. Těch pár kusů starožitného nábytku bylo pečlivě vyleštěných a oprášených, navíc rozmístěných jinak než

předtím. Solana se zjevně zařídila jako doma. Nechala znovu smontovat vyřezávanou mahagonovou postel a povlečení na ní bylo nažehlené jako vojenská uniforma.

Opodál stálo houpací křeslo ze sukovitého ořešákového dřeva s intarziemi z třešně, vedle zdobená skříňka a oblý prádelník se zásuvkami, které měly ozdobné mosazné úchyty. Tři zásuvky jsem namátkou otevřela a ve všech našla jen Solanino oblečení. Byla jsem v pokušení prohledávat to tam dál, ale anděl strážný mě včas varoval a připomněl mi, že už tak riskuju kriminál, takže nemá cenu zbytečně to protahovat.

Mezi dveřmi druhého a třetího pokoje byly ještě jedny menší, které vedly do hlavní koupelny, kde jsem však nic zvláštního neobjevila, i když jsem ji prošla jen spěšně.

Podívala jsem se do skříňky nad umyvadlem, která byla v podstatě prázdná, když nepočítám pár lahviček kosmetiky, kterou ale Solana zjevně nepoužívala.

Vrátila jsem se do chodby a otevřela dveře třetího pokoje. Na okna někdo pověsil těžké tmavé závěsy, takže uvnitř nebylo téměř vidět a prakticky se tam nedalo dýchat.

Na jednolůžku u vzdálenější stěny se zvedal jakýsi obří tvar.

Zpočátku mi vůbec nedocházelo, na co se dívám. Hromada obrovských polštářů? Pytle se špinavým prádlem přetékající oblecením? Byla jsem tak zvyklá na Gusovy hromady harampádí, že jsem to nejdřív považovala za další důsledek jeho neschopnosti vyhazovat věci. Pak jsem uslyšela zamručení. Hromada na posteli se dala do pohybu, převalila se na druhý bok, a čelem ke dveřím najednou ležel člověk.

Horní polovina těla mu nebyla vidět, protože spočívala ve stínu, přesto úzký zbloudilý paprsek ozařoval dvě úzké štěrbiny přibližně v místě, kde mohl mít hlavu. Buď spal s otevřenýma očima, nebo se díval rovnou na mě. Nijak nezareagoval a nic nenasvědčovalo tomu, že zaznamenal mou přítomnost. Stála jsem jako přikovaná a zadržovala dech.

Když spíme, přebírají nad námi kontrolu zvířecí instinkty, které nás mohou upozornit na blížící se nebezpečí.

Dokonce i sebemenší změna teploty je schopná citelně ovlivnit proudění vzduchu v místnosti, což v nás vyvolá podvědomé obranné reakce, stejně jako třeba sotva slyšitelný zvuk či nepatrná změna světla. To, že se převalil z boku na bok, znamenalo, že se noří z nejhlubších hlubin spánku. Pomalu se probouzel, stoupal zvolna ku hladině jako potápěč, kterému se nad hlavou rozšiřuje kužel světla a modré oblohy. Málem jsem vypískla strachy, ale neodvažovala jsem se ani pípnout. Začala jsem couvat pryč z místnosti, ostře si vědoma toho, jak se mi o sebe třou nohavice džin a jak při každém mém kroku vrznou prkna podlahy. S nejvyšší opatrností jsem za sebou zavřela dveře, jednou rukou jsem vzala za kliku a druhou jsem dveře pomalu přimáčkla ke dveřnímu rámu, aby západka zacvakla pokud možno neslyšně.

Otočila jsem se a prchala jako o život, pokud se ovšem dá prchat jako o život po špičkách. Při běhu jsem si křečovitě přidržovala loktem tašku, protože jsem tušila, že kdybych s ní zavadila třeba o kuchyňskou židli, mohlo se to monstrum probudit definitivně a začít se ptát, kdo že to rámusí v jeho chaloupce… Přecupitala jsem přes kuchyň, vyšla ze dveří a pořád ještě opatrně přešla po zápraží ke schodům. Sestoupila jsem po schodech do trávy, uši našpicované, kdy za sebou uslyším nějaký zvuk. Čím blíž

jsem byla místu, které skýtalo bezpečí, tím víc jsem se cítila v ohrožení.

Upalovala jsem přes Gusův trávník. Jeho a Henryho zahradu oddělovalo v jedné části drátěné pletivo, na něž

navazoval vzrostlý živý plot. Když jsem k houští došla, zvedla jsem ruce nad hlavu a protáhla se mezerou mezi dvěma keři, načež jsem v podstatě spadla k Henrymu na verandu. Sice za mnou musely zůstat stopy v podobě polámaných větviček, ale nemínila jsem se vracet a kontrolovat to. Teprve když jsem se zamkla u sebe v bytě, dokázala jsem se konečně nadechnout. Kdo sakra byl ten chlap?

Zajistila jsem i druhou západku vstupních dveří, nechala zhasnuto a dovrávorala do kuchyně, kde jsem se sesula na podlahu mezi mycí pult, kredenc a sporák, které dohromady tvoří „U“. Seděla jsem s koleny přitaženými k bradě a čekala, kdy někdo zabuší na dveře a bude se dožadovat vysvětlení. Konečně v bezpečí! Jenže mně se najednou rozbušilo srdce způsobem, jako když se někdo snaží vyrazit dveře beranidlem.

V duchu jsem si přehrávala sled posledních událostí: jak jsem ťukala na skleněnou výplň Gusových vstupních dveří a pak dělala, že uvnitř někdo je. Jak jsem bezstarostně seběhla přední schody a vyběhla ty za domem. Uvnitř jsem otevřela a zase zavřela nejedny dveře, zotvírala a prohledala množství zásuvek, dokonce dvě skříňky v koupelně, které podle všeho musely příšerně vrzat v pantech. Rámus mě ale vůbec nevzrušoval, protože jsem si myslela, že jsem v domě sama. Přitom ve vedlejším pokoji spala celou dobu ta gorila!

Já se snad úplně zbláznila!!

Už asi po půl minutě schovávání jsem si začala připadat hloupě. Nepřistihli mě při činu, žádné obvinění z vloupání se nekonalo, tak co? Nikdo mě neviděl vcházet dovnitř ani vycházet ven. Nikdo nezavolal policii, aby přijela zatknout zloděje. Nějakým zázrakem jsem unikla odhalení, aspoň to tak vypadalo. Přesto bych to měla brát jako zkušenost, ze které se našinec poučí pro příště. Měla bych si to vzít k srdci, jenže mě kdoví proč nejvíc vadilo, že jsem promarnila příležitost zmocnit se Gusových šekových a spořitelních knížek.

21

Druhý den ráno jsem si cestou do práce udělala menší zajížďku přes Santa Teresa Street, z níž jsem odbočila na Via Aurelia a dojela na parkoviště u lékárny. Jonesova apatyka je staromódní lékárna plná regálů s vitaminy, nástroji první pomoci, výživovými doplňky, zázračnými všeléky, kosmetikou pro péči o pokožku, vlasy a nehty a řadou dalších přípravků majících léčit všemožné lidské neduhy. Zahradní nábytek jste tam sice nepořídili, ale zato vám vydali lék na předpis. Film vám sice nevyvolali, ale zase půjčovali za mírný poplatek berle a prodávali zdravotní vložky do bot. Kromě toho nabízeli i měření krevního tlaku zdarma, a tak zatímco jsem čekala, až přijdu na řadu, posadila jsem se a ovinula si kolem paže nafukovací manžetu. Po chvilce zběsilého mačkání gumového polštářku a utahování a povolování manžety jsem si přečetla, že mám tlak 118/68, takže jsem věděla, že nejsem mrtvá.

Jakmile byl pan magistr volný, přistoupila jsem k pultu a počkala, až si mě všimne. Joe Brooks, jak se lékárník jmenuje, mi v minulosti nejednou pomohl. Táhlo mu pomalu na sedmdesát, měl sněhobílé vlasy a vpředu až

komického emana. Oslovil mne: „Ale dobrý den! Jak se daří, milá paní? Dlouho jsme se neviděli.“

„Pořád se tak nějak protloukám, a snažím se vyhýbat se malérům,“ odpověděla jsem. „A zrovínka teď sháním informace, které jsem myslela, že byste mi mohl poskytnout.

Jeden můj známý užívá spoustu léků a já si o něj dělám starost. Připadá mi, že nějak moc spí, a když je pak vzhůru, je zmatený. Napadlo mě, jestli to třeba nemůžou mít na svědomí vedlejší účinky léků, co bere. Opsala jsem si do puntíku přesně, co užívá, bohužel ale léky si nevyzvedával tady u vás.“

„To je úplně jedno. Většina lékáren prostě pacientovi vydá, popřípadě namíchá, co stojí na předpisu. Ujistíme se, že pacient chápe, jak ten který lék účinkuje, jaké má dávkování a kolikrát denně by ho měl užívat. Kromě toho lidem ještě vysvětlujeme, co případně mají nebo nemají jíst a pít, protože by to mohlo vyvolat nežádoucí reakci. V

každém případě od nás odcházejí s tím, že v případě jakýchkoli nečekaných komplikací mají okamžitě volat svého lékaře.“

„Přesně jak jsem předpokládala, ale stejně jsem si to chtěla ověřit. Když vám ukážu ten seznam, mohl byste mi říct, na co se který lék užívá?“

„To by neměl být problém. Kdo je jeho lékař?“

„Medford. Znáte ho?“

„Znám a je z dobrý líhně.“

Vytáhla jsem notes a nalistovala příslušnou stránku.

Joe sáhl do kapsy saka pro brýle na čtení a nasadil si je na nos. Přeskakovala jsem spolu s ním z řádku na řádek, zatímco seznam nahlas komentoval.

„Všechno jsou to samé standardní léky. Indapamid je diuretikum předepisované současně na snižování krevního tlaku. Metoprolol je betablokátor, a zase, předepisuje se na léčbu vysokého krevního tlaku. Klorvess je doplněk draslíku s třešňovou příchutí, který ale vyžaduje předpis, protože předávkování draslíkem může vést k srdeční arytmii a poškození

zažívacího

traktu.

Butazolidin

působí

protizánětlivě, tady zřejmě na léčbu degenerativního kloubního onemocnění. Nezmiňoval se o něčem takovém?“

„Vím, že si věčně stěžuje na bolesti. A určitě má osteoporózu. Jak mu řídnou kosti, chodí teď dvakrát víc ohnutý.“ Nahlížela jsem Joeovi přes rameno do seznamu a přeskakovala z položky na položku. „A co je tohleto?“

„Klofibrát snižuje hladinu cholesterolu a tenhle poslední, Tagamet, omezuje žaludeční sekreci. Jediná věc, kterou by stálo za to ověřit, bude jeho hladina draslíku.

Nízká hladina draslíku v krvi může mít za následek zmatenost, malátnost nebo i ospalost. Kolik mu je let?“

„Osmdesát devět.“

Joe přikývl a mírně naklonil hlavu, neboť zvažoval možné následky. „Věk samozřejmě hraje roli, to je bezpochyby. Geriatričtí pacienti neodbourávají léky tak snadno jako zdraví mladší jedinci. Často dochází k výraznému snížení funkce jater a ledvin. Už po třicítce se začíná snižovat průchodnost tepen, které má člověk v devadesáti letech zúžené na třicet čtyřicet procent původního stavu. Podle toho, jak to popisujete, by mohlo jít o nečekané zdravotní potíže, které dosud nikdo nepodchytil.

Možná by pomohlo, kdyby vyhledal přímo geriatra, tedy jestli už u nějakého nebyl.“

„Je v péči lékaře. Před měsícem si při pádu vykloubil rameno a nedávno byl na kontrole. Čekala jsem, že se rychle zotaví, ale jeho stav se moc nezlepšuje.“

„Může být. I svalstvo s věkem ochabuje, takže se nabízí, že třeba to vykloubené rameno zkomplikovaly ještě natržené

svaly,

osteoporóza,

a

třeba

dosud

nediagnostikovaná cukrovka, popřípadě oslabená imunita.

Mluvila jste s jeho lékařem?“

„Ne, a pochybuju, že by to k něčemu bylo, s přihlédnutím k současným zákonům na ochranu soukromí.

Sestra by mi nejspíš neřekla, ani jestli je jejich pacient, natož

aby mě přepojovala na doktora, který by musel být blázen, aby cokoli vykládal do telefonu úplně cizí ženské. Nejsem ani jeho příbuzná; je jenom můj soused. Má pečovatelku a předpokládám, že ta všechno tlumočí jeho lékaři, ale jistá si nejsem.“

Joe Brooks se zamyslel, zvažoval různé možnosti.

„Může to přehánět s prášky na bolest, jestli je ovšem na to rameno dostal, protože mezi tím, co mu předepsal lékař, nic takového nevidím. Dají se ale snadno obstarat. Další alternativa je konzumace alkoholu.“

„To mě nenapadlo. Myslím, že možné je obojí. Nikdy jsem ho sice neviděla pít, ale člověk nikdy neví.“

„Poslyšte, milerád se o tom zmíním před jeho lékařem.

Povím mu, jaké si děláte starosti. Znám toho pána osobně a myslím, že mě vyslechne.“

„S tím zatím radši počkejte. Pečovatelka bydlí u něj doma a už teď je chorobně podezřívavá. Nechci jí zbytečně provokovat, dokud to nebude vysloveně nutné.“

„Rozumím,“ přitakal lékárník.

Z kanceláře jsem ten den odcházela v poledne s tím, že se stavím doma na rychlý oběd. Když jsem zahýbala za roh ke svému bytu, uviděla jsem na Henryho verandě Solanu, jak naléhavě buší na dveře do kuchyně. Měla přes sebe přehozený kabátek, kolem krku šálu a tvářila se dost nervózně. Na patě jsem se otočila.

„Stalo se něco?“

„Nevíte, kdy se vrátí pan Pitts? Klepu na něj už dost dlouho, a pořád nikdo neotevírá. Nejspíš nebude doma.“

„Nevím, kde by mohl být. Můžu vám nějak pomoct?“

Viděla jsem, jak se to v ní sváří. Byla jsem pravděpodobně poslední člověk, na kterého by se chtěla obrátit, ale její problém musel být asi palčivý, protože křečovitě sevřela cíp kabátu a vykročila přes verandu směrem ke mně.

„Potřebovala bych pomoct s panem Vronským.

Sprchovala jsem ho a teď ho nemůžu dostat ven ze sprchy.

Včera spadl a znovu se uhodil, takže se bojí, že uklouzne na dlaždičkách.“

„A zvládneme to takhle ve dvou?“

„Doufám, že ano. Prosím.“

Společně jsme se vrátily ke Gusovým dveřím, které nechala otevřené. Vstoupila jsem za ní do domu a cestou přes obývák si odložila tašku na gauč; ona se se mnou za chůze bavila přes rameno:

„Nevěděla jsem, co jiného dělat. Koupala jsem ho, jako vždycky před večeří. Taktak udrží balanc, ale já věřila, že si s ním poradím. Je uvnitř.“

Dovedla mě přes Gusovu ložnici do přilehlé koupelny, která voněla mýdlem a byla plná páry. Podlaha tam měla kluzký povrch a mně okamžitě došlo, jak těžké bude s ním v místnosti manévrovat. Gus seděl na plastové stoličce u zadní stěny sprchového koutu. Voda byla vypnutá a zdálo se, že ho Solana před odchodem stačila trochu osušit. Třebaže přes něj narychlo přehodila župan, aby neprochladl, celý se šíleně třásl. Měl mokré vlasy a po tvářích mu stékala voda. Nikdy jsem ho takhle neviděla a musím říct, že mě šokovalo, jak je hubený. V porovnání s tyčkovitými kostnatými pažemi měl přímo obří ramena. Na levém boku jsem si všimla velké fialové modřiny a také tichounce naříkal, což dokládalo, jak je bezmocný.

Solana se k němu sklonila.

„Zvládnete to. Už je dobře. Našla jsem někoho, kdo nám pomůže. Nebojte.“

Dosušila ho a chytila pod pravou paží, zatímco já ho podepřela zleva. Společně jsme ho zvedly na nohy. Nejistě se postavil, očividně dezorientovaný. Nohy ho sotva nesly, takže dělal jen malé krůčky jako batole. Solana ho předešla a pozadu a obrácená čelem k němu ho navigovala, kudy má jít, přidržovala ho zlehka rukama a on se za ní bojácně šoural. Cestou do ložnice jsem ho pro jistotu chytila pod loktem, protože jak byl křehký, bylo skutečně náročné udržet ho ve vzpřímené pozici a v pohybu.

Když jsme došli k posteli, postavila ho Solana co nejblíž a opřela ho ze strany o matraci. Zoufale se mě chytil oběma rukama, ona mu je jednu po druhé odtrhla a navlékla do rukávů flanelového kabátku pyžama. Z něj mu dole čouhala stehna a ostré výběžky pánevní kosti, na kterých mu doslova visela kůže. Posadily jsme ho na okraj lůžka a ona mu navlíkla na nohy flanelové kalhoty se stejným vzorem.

Společně jsme ho malinko přizvedly, aby mu mohla přetáhnout gumu přes zadek, a zase jsme ho posadily. Když

ho vzala za nohy a šoupla mu je pod peřinu, zakňoural bolestí.

Opodál měla připravených pár starých vlněných dek, které přes něho rychle přehodila, aby se prohřál. Zcela nekontrolovaně se třásl, a dokonce jsem slyšela, jak mu drkotají zuby.

„Co kdybych mu uvařila hrnek čaje?“

Solana přikývla a dál se snažila udělat mu pohodlí.

Vyšla jsem do chodby a zamířila do kuchyně. Konvice na vodu stála na plotně. Pustila jsem teplou vodu a počkala, až poteče úplně horká, a tou jsem naplnila konvici, kterou jsem postavila na hořák. Rychle jsem zapátrala v kredenci po pytlíkovém čaji. Plná láhev vodky? Ne, díky. Obilné lupínky, těstoviny nebo snad rýže? Ani to ne. Na třetí pokus jsem objevila krabičku čaje Lipton. Našla jsem šálek s talířkem a připravila si je na linku. Vrátila jsem se zase ke dveřím a nakoukla do chodby. Jasně jsem slyšela, že je Solana pořád ještě u Guse v ložnici a utěšuje ho. Ani jsem se neodvážila pomyslet na to, jaké podstupuji riziko.

Vyklouzla jsem ze dveří a přeběhla chodbu do obýváku, kde jsem okamžitě zamířila k psacímu stolu.

Přihrádky na složenky a na účty stály pořád na svém místě, leč bez složenek a účtů. Přesto jsem si všimla výpisů z banky, Gusovy šekové knížky a dvou knížek spořitelních, které ležely hned vedle přetažené gumičkou. Bez dlouhého otálení jsem gumičku stáhla a podívala se na bilance obou spořitelních knížek. Ta první, na které bylo uložených patnáct tisíc, vypadala netknutá. Ve druhé byla spousta záznamů o výběrech, takže jsem ji rychle zastrčila do tašky.

Otevřela jsem šekovou knížku, vytrhla vnitřek a vrátila ji prázdnou do přihrádky spolu s první spořitelní knížkou, samozřejmě přetažené gumičkou.

Přesunula jsem se ke gauči, kde jsem si přerovnala věci v tašce, tak aby mé poslední úlovky skončily až úplně na dně. A pak už to byly jen čtyři dlouhé kroky, a zalévala jsem čaj vroucí vodou. Srdce mi bušilo tak zběsile, že když jsem nesla šálek s podšálkem Gusovi do ložnice, cinkal jemný porcelán jako kastaněty. Na prahu ložnice jsem musela vylitý čaj přelít z talířku zpátky do šálku.

Uvnitř jsem našla Solanu, jak sedí na kraji Gusova lůžka a poplácává starého pána po ruce. Postavila jsem čaj na noční stolek. Společně se Solanou jsme pak Gusovi načechraly polštáře a narovnaly mu je za zády tak, aby si mohl rovně sednout.

„Ještě chvilku počkejte, až to vychladne, ale čaj vám určitě přijde k chuti,“ řekla jsem.

Jeho oči si mě našly a já bych v tu chvíli přísahala, že jsem v nich zahlédla tichou prosbu.

Podívala jsem se na hodiny.

„Neříkala jste, že má jít dnes na prohlídku k lékaři?“

„Ano, k internistovi. Jenže pan Vronský se sotva udrží na nohou, takže nevím.“

„Myslíte, že není dost silný na to tam jít?“

„Asi to zvládne. Jakmile se trochu zahřeje, začnu ho oblékat.“

„V kolik hodin tam má být?“

„Za hodinu. Ordinace je deset minut odsud.“

„Takže v půl druhé?“

„Ve dvě.“

„No, tak to je snad dost času. Můžu tady počkat, jestli chcete, a pomoct vám s ním do auta.“

„Ne ne. Teď už to zvládnu sama. Díky za pomoc.“

„Ráda jsem sem zašla. Ale teď, jestli už mě k ničemu nepotřebujete, zase poběžím,“ prohlásila jsem. Hrozně moc jsem tam chtěla dál šmírovat, ale bylo jasné, že musím padat. Cítila jsem, jak mi po zádech stéká čúrek potu. Na slova díků jsem nečekala, protože těch, jak vím, se člověk stejně většinou nedočká. Vrátila jsem se do obýváku pro tašku a došla zpátky k autu. S automatickým mrknutím na hodinky jsem zařadila jedničku a odlepila se od obrubníku.

Jestli jsem si to správně spočítala, měla jsem ideální příležitost okopírovat si Gusovu šekovou i spořitelní knížku a zase je vrátit, než s ním Solana bude zpátky od doktora.

Sotva jsem přijela do kanceláře, odemkla jsem a pádila okamžitě ke kopírce. Po zapnutí se začala jako obvykle zdlouhavě zahřívat. Postávala jsem tam, nervózně přešlapovala z nohy na nohu a žasla, co na tom může tak dlouho trvat. Jakmile se signální dioda rozblikala zeleně, znamenalo to, že je přístroj připravený, a tak jsem začala jak o závod kopírovat záznamy z šekové i spořitelní knížky.

Pořádně prohlédnout jsem si je pochopitelně mínila až

později. Pokud by šlo všechno hladce, měla jsem čas akorát na to, dojet domů a najít si vhodnou pozorovatelnu, aby mi neuniklo, až budou Solana s Gusem odjíždět. Jakmile bych získala jistotu, že jsou pryč, vklouzla bych nenápadně dovnitř zadním vchodem a vrátila všechno na své místo, takže by se nikdo nic nedozvěděl. Geniální plán! Přestože vše záviselo na správném načasování a na dobrém odhadu, měla jsem přímo ideální pozici, aby se to dalo zvládnout, tedy za předpokladu, že tam nebude to monstrum.

Kopírka byla drásavě pomalá. Světelný pojezd se plahočil z jedné strany na druhou jako unavený velbloud. Já vždy nakonec zvedla víko, otevřela knížečku uvnitř, obrátila list, přiklopila víko a stiskla tlačítko. Z postranní štěrbiny se vysunula další kopie, ještě teplá. Když jsem skončila, vypnula jsem přístroj a sáhla do tašky. A přesně v té chvíli jsem pohledem zavadila o psací podložku s kalendářem. U

pátku 15. ledna jsem tam měla poznamenanou schůzku s Millardem Fredricksonem: „PŘESNĚ VE 14:00!“ Obešla jsem stůl, abych si to přečetla ještě jednou, nejenom vzhůru nohama. „Do prdele!“

Najít číslo na Fredricksonovy mi netrvalo ani půl minuty. V naději, že schůzku přehodím na jindy, jsem popadla sluchátko a vytočila ho. Měli obsazeno. Podívala jsem se na hodiny. Ukazovaly čtvrt na dvě. Solana říkala, že k lékaři jim to trvá deset minut, což znamenalo, že bude vyjíždět v půl druhé, aby měla dost času na zaparkování a na cestu od auta, která mohla s Gusem trvat i pěkně dlouho.

Chodil neskutečně pomalu, zvlášť po tom posledním pádu, po kterém ho jistě muselo všechno bolet. Zřejmě ho plánovala nechat sedět u vchodu, jít přeparkovat, vrátit se a proplést se s ním labyrintem dveří na fotobuňku, výtahů a chodeb. Kdybych se za Fredricksonem vypravila předtím, stačila bych si s ním akorát krátce promluvit, a už bych zase honem běžela domů, abych stihla vrátit ty yěci. Pakliže bych se Miliarda náhodou na něco zapomněla zeptat, vždycky jsem mu mohla zavolat později.

K Fredricksonovým to ode mě nebylo zase tak daleko a dalo se předpokládal že těch patnáct minut, do kterých jsem se potřebovala vejít, starý Miliard spíš uvítá, protože se mu tam aspoň nebudu rozvalovat moc dlouho. Vzala jsem si s sebou psací podložku a papír s poznámkami, které jsern si udělala při poslední návštěvě, kdy jsem se bavila s jeho ženou. Byla jsem strašně nervózní, napjatá jako tětiva, ale musela jsem se stůj co stůj soustředit na práci.

Cestou z kanceláře k Fredricksonovým jsem pochopitelně několikrát musela zastavit na červenou.

Pokaždé, když jsem se připojovala na hlavní a byla tam stopka, jsem jenom zpomalila. Rychle jsem se podívala, jestli nejedou policajti, načež jsem na to dupla a ujížděla dál.

Netrvalo dlouho, a vjížděla jsem do Fredricksonovic ulice.

Zaparkovala jsem naproti jejich dofliu a zamířila jsem ke dveřím. Na prkenné lávce pro bezbariérový přístup mi málem ujely nohy, ale včas jsem se zachytila zábradlí, takže jsem se tam naštěstí nerozmázla. Škaredě jsem si ale natáhla záda, což se mi později pěkně vymstilo.

Zazvonila jsem a čekala, kdy se za dveřmi objeví Gladys a přijde mi otevřít jako při mé předešlé návštěvě.

Místo toho se dveře otevřely a přivítal mě pan Fredrickson v kolečkovém křesle; ve výstřihu košile měl zastrčený papírový ubrousek.

„Dobrý den, pane Fredricksone. Napadlo mě, že se stavím o pár minut dřív, ale jestli zrovna obědváte, můžu se vrátit třeba za hodinu nebo i později. Nebylo by to pro vás lepší?“ V duchu jsem škemrala, prosím, prosím, prosím, ale asi jsem měla ještě sepnout dlaně jako při modlitbě.

Sjel pohledem na ubrousek a jediným pohybem ho odčaroval.

„Ne, vůbec ne. Právě jsem dojedl. Klidně začneme hned, když už jste tady.“ Zhoupl se i s vozíkem trochu dozadu, dvakrát se otočil kolem vlastní osy, vyrazil a zabrzdil až u konferenčního stolku.

„Přijměte místo. Gladys šla na rehabilitaci, takže mám pár hodin jenom pro sebe.“

Při představě, že s tím člověkem strávím „pár hodin“, se mi naježily chlupy na zátylku.

„Dlouho vás nezdržím. Pár rychlých otázek a zbavíte se mě. Můžu se posadit sem?“

Pokusila jsem se odsunout stranou štos časopisů a obálek, abych se posadila na gauč na místo, kde jsem seděla prvně. Z vedlejšího pokoje ke mně dolehl tlumený štěkot, ale po ptákovi nebylo nikde ani stopy, takže snad nakonec pes přece jen dostal svůj exotický oběd. Vytáhla jsem diktafon a modlila se, aby neměl úplně vybité baterie. „Jestli vám to nebude vadit, budu náš rozhovor nahrávat, stejně jako jsem to dělala s vaší manželkou.“ Ani jsem to nestačila doříct, a už jsem mačkala tlačítko.

„Ale beze všeho. Jak chcete. Mně je to fuk.“

Nadiktovala jsem do záznamu své jméno, jeho jméno, datum narození, věc, kvůli které jsem přišla, a další náležitosti. Vysypala jsem to ze sebe, takže to znělo jako ze zrychlené nahrávky.

Složil ruce do klína. „Možná bych měl na úvod taky něco poznamenat. Vím moc dobře, jaký lidi dovedou bejt…“

Listovala jsem horečně papíry připnutými k psací podložce.

„Většinu informací už mám, potřebuju jen zaplnit dvě tři mezery. Opravdu budeme hned hotoví.“

„Kvůli mně pospíchat nemusíte. Nemáme co skrývat.

Se ženou jsme si o tom dlouze promluvili a rozhodli jsme se spolupracovat. Přijde nám to fér.“

Sklopila jsem oči k cívce otáčející se v diktafonu a uvědomila jsem si, že jsem najednou ještě napjatější.

„Toho si samozřejmě vážíme,“ ujistila jsem ho.

V duchu mi pořád znělo to jeho holedbání, „nemáme co skrývat“. Okamžitě se mi vybavilo jedno naše přísloví: Čím víc se odvolává na vlastní poctivost, tím rychleji počítá peníze. Ta jeho řečnická vložka totiž zcela přesně odpovídala tomu, když někdo začne větu „abych byl upřímný…“. V té chvíli můžete vzít jed na to, že vás možná dotyčný trochu tahá za nos, ale daleko spíš nepokrytě lže.

„Až budete připravený, můžeme začít,“ pohlédla jsem Miliardovi do tváře.

Předložil mi vlastní verzi událostí z toho dne, kdy se stala nehoda, a zacházel do bolestných detailů. Mluvil hrozně strojeně a odvyprávěl mi v podstatě totéž co posledně jeho žena, z čehož jsem vydedukovala, že spolu nehodu asi donekonečna rozebírali. Počasí, bezpečnostní pás, Lisa Rayová připojující se nečekaně před ně, dupnutí na brzdy a zatáhnutí za ručku, která je nejspíš zachránila.

Gladys si pochopitelně nemohla pamatovat všechno, co mi říkala, ale bylo jasné, že kdybych si s ní na to sedla ještě jednou, bude její vyprávění dokonalou kopií verze jejího manžela. Zatímco mluvil, dělala jsem si poznámky, abych aspoň v bodech zachytila, co říká. Není totiž nic horšího, než když přepisujete výpověď svědka nahranou na kazetě a narazíte na zcela nesrozumitelné místo.

Někde tam uvnitř jsem se pořád užírala kvůli záležitosti s Gusem. Vůbec jsem netušila, kdy se mi podaří doklady vrátit na místo, jenže to teď stejně nemělo smysl řešit. Přikyvovala jsem a pan Fredrickson mluvil a mluvil a mluvil. Občas jsem bezmyšlenkovitě zopakovala něco z toho, co řekl, ale hlavně jsem se celou tu dobu tvářila, že mě to hrozně zajímá a že s ním plně soucítím. Dočista roztál a ke konci vyprávění působil téměř bodře. Po třiceti dvou minutách, kdy se začal opakovat, jsem se zvedla se slovy: „Tak vám moc děkuju. Myslím, že mám všechno.

Kdybyste snad vy chtěl ještě něco doplnit do záznamu?“

„Ano, to bych chtěl,“ chytil se okamžitě příležitosti.

„Jenom jsem se chtěl zmínit, kam jsme tehdy vlastně jeli.

Prý jste se na to ptala manželky a ona si nemohla vzpomenout.“

„Ano, to je pravda,“ přitakala jsem. Malinko se ošil a trochu změnil hlas, jako by se právě chystal zalhat.

Naklonila jsem se pozorně blíž, pero připravené na začátku nového řádku.

„Do tržnice.“

„Aha, do tržnice. No jo, to dává smysl. A do které?“

„Do té, jak je dole na rohu pod kopcem.“

Přikývla jsem a udělala si poznámku. „A co jste vlastně jeli koupit?“

„Sázkový kupon na nedělní losování. Bohužel jsme nevyhráli.“

„To je smůla.“

Vypnula jsem diktafon a zasunula propisku do klipsny psací podložky.

„Ani nevíte, jak moc jste mi pomohl. Hned jak to přepíšu na stroji, přinesu vám to k ověření.“

S nadějí jsem se rozjela domů. Bylo už tři čtvrtě na tři, tudíž se dalo čekat, že se Solana s Gusem budou pomalu vracet od lékaře. Jestli Solana vrazí do obýváku a podívá se do přihrádky na složenky, bude jí hned jasné, co jsem provedla. Zaparkovala jsem u chodníku přímo před naší brankou a začala se rozhlížet po autech parkujících v obou směrech. Po Solanině kabrioletu nikde ani stopy. Cítila jsem, jak se mi zrychluje tlukot srdce. Měla jsem ještě vůbec šanci to stihnout? Potřebovala jsem jen proklouznout nenápadně dovnitř, vrátit všechno zpátky na stůl a bleskurychle zase zmizet.

Hodila jsem si klíčky od auta do tašky a vykročila přes trávník ke Gusovi. Obešla jsem to k zadním dveřím. Když

jsem vycházela po schodech, zajela jsem rukou na dno tašky a sevřela pevně šekovou i spořitelní knížku. Na dveřích pořád visela cedulka pro dobrovolnici z Meals on Wheels.

Nakoukla jsem dovnitř prosklenou výplní. V kuchyni byla tma.

Potřebovala jsem deset nebo patnáct vteřin, nic víc, tedy za předpokladu, že na mě nebude v obýváku číhat to monstrum. Vytáhla jsem klíč, zasunula ho do zámku a otočila jím. Ani se nehnul. Přitáhla jsem dveře k sobě a zkusila klíčem v zámku všelijak zakvrdlat. Nechápavě jsem se na zámek podívala a hlavou mi prolétlo, jestli mi Henry nedal třeba špatný klíč. Ale to nebylo možné.

Byly vyměněné zámky.

Tiše jsem si povzdychla a utíkala zpátky. Schody jsem brala po dvou, strachy bez sebe, aby mě nepřistihli při činu, zrovna když jsem žádný nespáchala. Protáhla jsem se živým plotem k Henrymu na zahradu a zapadla do bytu. Zamkla jsem za sebou a posadila se ke stolu, hrdlo sevřené hrůzou z toho, co se stane. Jestli Solana zjistí, že zmizela šeková knížka se všemi záznamy o proplacených šecích, a navíc i jedna knížka spořitelní, hned se dovtípí, že jsem je vzala já.

Kdo jiný? Byla jsem jediný člověk, který poslední dobou vstoupil do domu, tedy když nepočítám toho hromotluka v posteli. Pár dní přede mnou tam byl ještě Henry, takže podezření padalo i na něj. Strachy se mi zauzloval žaludek, bylo to jako mít v břiše časovanou nálož, která má co nevidět vybuchnout, a nedá se s tím vůbec nic dělat. Tiše jsem chvíli seděla, dokud jsem zase nepopadla dech. Co na tom sešlo? Co se stalo, stalo se, a jelikož už jsem byla tak jako tak v háji, stálo za to se aspoň kouknout, co jsem tou krádeží vlastně získala.

Následujících deset minut jsem proto pečlivě studovala záznamy o pohybech na Gusových bankovních účtech.

Člověk nemusel být zrovna účetní, aby pochopil, co se tady děje. Z účtu, na kterém bylo původně dvacet pět tisíc dolarů, někdo za poslední měsíc vybral skoro polovinu. Listovala jsem odzadu stránkami Gusovy spořitelní knížky. Za časů před Solanou ukládal Gus pravidelně dvě až tři stovky měsíčně. Záznamy dokládaly, že došlo k převodu peněz z účtu u spořitelny na běžný účet v bance; pak někdo vystavil spoustu šeků na slušné částky. Bohužel jsem neměla možnost prohlédnout si jediný proplacený šek, ale vsadila bych nevímco, že na všech byly zfalšované podpisy. Úplně na konci šekové knížky jsem našla zastrčený růžový doklad od vozidla, který zřejmě vypadl z jiných desek. Auto kupodivu Solana zatím z Guse na sebe nepřepsala. Znovu jsem si prošla všechny záznamy a kroutila jsem nevěřícně hlavou. Přišel čas přestat jenom opatrně obcházet kolem.

Vzala jsem si k ruce telefonní seznam a nalistovala stránku s veřejnými službami a státními institucemi. Našla jsem číslo na linku důvěry pro zneužívané seniory. Konečně jsem si uvědomila, že přece nemusím dokazovat, že Solana svého pacienta zneužívá nebo jinak porušuje zákony. Bylo na ní dokázat, že to nedělá.

22

ženě, která mi to po chvilce na lince Nadace prevence zneužívání seniorů zvedla, jsem stručně vysvětlila důvod svého telefonátu. Přepojila mě na sociální pracovnici jménem Nancy Sullivanová, s níž jsem mluvila asi patnáct minut. Všechno si zapisovala, měla mladý hlas a podle toho, jak se ptala, ležel na stole před ní formulář, který rovnou vyplňovala. Poskytla jsem jí veškeré informace: Gusovo jméno, věk, adresu, jméno a popis Solany Rojasové.

„Má ten pán nějaké zdravotní problémy?“

„Nejeden. Všechno začalo tím, že upadl a vykloubil si rameno. Pominu-li tohle zranění, trpí ještě vysokým krevním tlakem, osteoporózou, a možná i degenerativním kloubním onemocněním.“

„A co příznaky stařecké demence?“

„Nevím, co na to odpovědět. Solana Rojasová tvrdí, že je zaznamenala, ale já sama jsem si u něj ničeho takového nevšimla. Jednou mu ale telefonovala neteř z New Yorku a připadal jí zmatený. Když jsem tam přišla prvně, tak spal, ale když jsem se tam stavovala druhý den ráno, zdál se mi vcelku normální. Jasně, sice si stěžoval, ale rozhodně nepůsobil nijak dezorientovaně.“

Pokračovala jsem dál ve snaze poskytnout Nancy co možná nejvíc záchytných informací. Bohužel jsem nedokázala přijít na to, jak navlíknout to s těmi výběry peněz, aniž bych přiznala, že jsem Gusovi štípla vkladní a šekovou knížku. Popsala jsem jí ale, jak se tuhle celý třásl a že se Solana zmiňovala o dalším pádu, který jsem ale na vlastní oči neviděla. „Viděla jsem jeho modřiny a zděsila jsem se, jak je hubený. Vypadá jako kostra potažená kůží.“

„Myslíte, že mu teď bezprostředně hrozí nějaké nebezpečí?“

„Ano a ne. Kdybych si myslela, že je to otázka života a smrti, zavolala bych na policii, ale na druhou stranu kdybych si nemyslela, že potřebuje pomoc, tak spolu teď nemluvíme.“

„Nezaznamenala jste třeba nějaký křik nebo rány?“

„To ne.“

„Citové vydírání?“

„Ne v mojí přítomnosti. Bydlím hned vedle a byla jsem zvyklá ho pravidelně vídat. Jasně, už je v letech, ale vždycky se o sebe bez problému postaral. V jednom kuse otravoval sousedy, takže se s ním nikdo nesblížil. Poslyšte, můžu se vás na něco zeptat?“

„No ovšem.“

„Co se teď stane?“

„Tak do pěti dnů na místo pošleme vyšetřovatele.

Dneska už je moc pozdě něco rozjíždět, takže na případu začneme pracovat nejspíš v pondělí ráno. Podle toho, co zjistíme, pověříme případem terénního pracovníka a podnikneme všechny nezbytné kroky. Možná vám budeme ještě volat a položíme vám pár upřesňujících otázek.“

„Bez problému. Jenom nechci, aby se ta pečovatelka dozvěděla, že jsem to oznámila já.“

„Buďte bez obav. Vaše totožnost a veškeré informace, které nám poskytnete, zůstanou utajené.“

„To jsem ráda. Třeba na to přijde sama, ale nemusí se v tom hned utvrdit.“

„Moc dobře víme, jak je utajení v tomhle případě důležité.“

Mezitím se večer přehoupl v ráno a přišla sobota. Měla jsem spoustu jiné práce, hlavně s pátráním po Melvinu Downsovi. Dvakrát jsem se za ním vypravila na ubytovnu a dvakrát jsem nepochodila, tudíž přišel čas se do toho opřít pořádně. Na exitu Missile jsem sjela na Dave Levine Street.

Zaparkovala jsem za rohem v postranní ulici a cestou jsem míjela tentýž autobazar jako posledně. Mlékařská dodávka předělaná na karavan, která stála necelé dva tisíce, byla podle všeho prodaná, což mě mrzelo, protože jsem si ji nestihla jít prohlídnout. Nejsem žádná přívrženkyně obytných vozidel, částečně proto, že dálkové cesty automobilem nepovažuji za nic zábavného, ale konkrétně tenhle exemplář byl naprosto úžasný a vážně jsem si tu nádheru měla koupit. Henry by mi určitě dovolil parkovat na zahradě, a kdybych se dostala do finanční tísně, mohla bych se vzdát podnájmu, přestěhovat se do dodávky a žít fakt stylově. Když jsem dorazila k ubytovně, svižně jsem vyběhla těch pár schodů u vstupu a vešla. V chodbě ani v suterénní hale nikdo nebyl, tak jsem zamířila dozadu do kanceláře Juanity Vonové. Našla jsem ji, jak vytahuje z kartotéky loňské záznamy a finanční doklady a ukládá je do velkých papírových krabic s víky.

„Před chvílí jsem dělala totéž,“ poznamenala jsem.

„Jak to jde?“

„Dost mě to zmáhá a taky pěkně nebaví, ale je třeba to udělat a aspoň pak budu mít dobrý pocit z dobře odvedené práce. Ale vy možná dneska budete mít štěstí. Před chvilkou jsem viděla pana Downse, jak se vrací domů, i když mezitím mi samozřejmě mohl zase proklouznout. Stačilo, aby použil přední schodiště. Je vážně těžko k zastižení.“

„Víte, co vám povím? Myslím, že mám právo s ním mluvit, i kdyby bydlel v kdovíkolikátém patře. Podle mě si to už zasloužím. Jsem tu potřetí, a jestli ho ani tentokrát nezastihnu, budete to muset vy vysvětlovat právníkovi, co má ten případ na starosti.“

Zamyslela se nad tím a dávala si na čas, asi aby to nevypadalo, že se zalekla mých výhrůžek.

„Domnívám se, že pro jednou to snad půjde. Počkejte, doprovodím vás.“

„Trefím sama,“ podotkla jsem a tajně doufala, že bych to tam mohla trošku omrknout. Nemínila mě však pustit samotnou. Patrně mě celou dobu podezírala, že provozuji eskortní službu pro náruživé starce.

Před odchodem z kanceláře si ještě opláchla ruce a zamkla psací stůl pro případ, že by tam vnikl zloděj. Vyšla jsem za ní na chodbu, kde jsme zamířily zpátky ke vstupním dveřím. Cestou mi ukazovala serepetičky a já ze slušnosti přikyvovala a dávala najevo obdiv. Pak se začala drápat do schodů. Sunula se podél zábradlí, za které se vděčně přitahovala. Držela jsem se tak dva kroky za ní a celou cestu do prvního patra jsem poslouchala, jak supí námahou.

„Tenhle sedací kout využívají nájemníci jako společenskou místnost. Je tu televize, ale kladu jim na srdce, ať uvážlivě vybírají, na co se budou koukat. Nejde, aby jeden člověk diktoval ostatním, co mají sledovat.“

Zmiňovaný sedací kout byl situovaný na ochozu schodiště, jehož překvapivá rozloha skýtala dost místa pro dvě pohovky, jeden mohutný ušák a tři menší dřevěné židle s čalouněnými sedáky. Představila jsem si partu dědků s nohama na konferenčním stolku, jak tam sedí a vtipnými poznámkami komentují sportovní přenosy a seriály o policistech. Daly jsme se doprava a vstoupily do krátké chodby, na jejímž konci mi Juanita ukázala zasklenou verandu a prádelnu. Sestoupily jsme po dvou schodech do dlouhé chodby, verandy, která se táhla podél celého domu.

Dveře všech apartmánů byly zavřené, ale na každých byl připevněný mosazný štítek se zasunutou jmenovkou nájemníka. Na mosazných štítcích byla vyražená čísla od 1

do 8, což znamenalo, že Melvin Downs bude patrně bydlet ve vzdálenější části budovy, poblíž zadního schodiště.

Zahnuly jsme za roh a šplhaly po dalších schodech.

Připadalo mi, že nám to z přízemí do druhého patra mohlo trvat tak šest minut, nicméně zvládly jsme to a konečně stanuly na vrcholu. Upřímně jsem doufala, že Juanita nemá v úmyslu být u mého rozhovoru s Downsem. Doprovodila mě k apartmánu a rázně zaklepala na dveře, zatímco já stepovala vedle. Pak se postavila, založila ruce na prsou a zdvořile čekala, až starý pán přijde otevřít.

„Zřejmě zase někam šel,“ poznamenala, jako bych neměla vlastní mozek a nedokázala si to domyslet sama.

Pokývala hlavou.

„Počkejte. To by mohl být on.“

Zaslechla jsem, jak někdo přichází po zadním schodišti, a pak už se objevil bělovlasý muž nesoucí dvě prázdné lepenkové krabice od lahví s vínem, zastrčené jednu do druhé. Měl podlouhlý obličej a trochu zašpičatělé uši jako elf. Léta mu pokryla tvář vráskami a ústa mu lemovaly dvě hluboké brázdy.

Juanita Vonová vykouzlila úsměv. „Jste to vy. Říkala jsem paní Millhoneové, že to asi budete vy na těch schodech. Máte tady návštěvu.“

Na nohou měl ty svoje mafiánské polobotky a na sobě sako z hnědé kůže, které jsem znala z doslechu. Cítila jsem, že se usmívám, a uvědomila jsem si, že jsem až dosud nevěřila, že starý pán doopravdy existuje. Natáhla jsem pravačku.

„Dobrý den, pane Downsi. Já jsem Kinsey Millhoneová. Moc ráda vás poznávám.“

Měl pevný stisk a působil vlídně, i když trochu nejistě.

„Víte, moc nechápu, o co jde.“

Paní Vonová přešlápla z nohy na nohu a povídá: „No, já se zas vrátím zpátky k práci. Vás dva nechám, ať si v klidu popovídáte. Přesto vzhledem k domovnímu řádu nedovolím, aby se dámská návštěva zdržovala za zavřenými dveřmi. Tak kdyby vám to mělo trvat víc jak deset minut, možná to budete mít pohodlnější dole v salonku než tady na chodbě.“

„Díky,“ hlesla jsem.

„Nemáte vůbec za co,“ zapředla. „No, a když už jsem tady, skočím se podívat na pana Bowieho. Poslední dobou nám nějak churaví.“

„Bez problému,“ řekla jsem. „Cestu ven najdu sama.“

Zamířila ke schodům a já se konečně mohla plně zaměřit na pana Downse.

„Tak co, nepůjdeme do toho salonku?“

„Řidič autobusu, kterým jezdím, říkal, že se po mně někdo ptal.“

„Nic víc vám neřekl? Hm, tak to mě mrzí, že jsem vás takhle překvapila. Prosila jsem ho, ať vám poví, o co se jedná.“

„Viděl jsem taky nějakou vývěsku, kde se psalo o dopravní nehodě, jenže já jsem v životě neboural.“

Znovu jsem mu odvyprávěla omletou zkazku o nehodě, o soudním sporu a o otázkách, na které neznáme odpověď a které mu už dlouho chceme položit.

Nevěřícně se na mě zadíval.

„Jak jste mě dokázala najít? Nikoho tady ve městě neznám.“

„Měla jsem štěstí. Rozvěsila jsem v okolí místa nehody ty letáky. Jeden z nich jste asi viděl. Byl na nich váš přibližný popis a jedna žena mi zavolala, že vás viděla na zastávce autobusu u univerzity. Zavolala jsem do dopravních podniků, kde mi řekli číslo autobusu a dali mi tip na řidiče. S tím jsem si promluvila a dozvěděla se vaše jméno a adresu.“

„To všechno jste byla ochotná podstoupit kvůli něčemu, co se stalo už před sedmi měsíci? To nemůže být pravda. Proč až teď, proč až po takové době?“

„žaloba byla podaná teprve nedávno,“ vysvětlila jsem.

„Je vám to nějak nepříjemné? Protože jsem vážně neměla v úmyslu vás rozrušit. Jen jsem se chtěla zeptat na pár věcí ohledně té nehody, abychom si udělali jasno v tom, co přesně se tehdy stalo a čí to byla vina. To je všechno.“

Zřejmě se konečně vzpamatoval, protože změnil postoj.

„Nemám k tomu co říct. Už je to několik měsíců.“

„Třeba bych vám mohla osvěžit paměť.“

„Omlouvám se, ale potřebuju si teď něco zařídit. Snad jindy.“

„Nebude to trvat dlouho. Jen pár rychlých otázek, a zbavíte se mě. Prosím!“

Po chvilce řekl:

„Tak dobře, ale moc si toho nepamatuju. Nepovažoval jsem to za důležité dokonce ani tehdy.“

„Rozumím,“ přitakala jsem. „Kdyby vám to nějak pomohlo, tak to bylo ve čtvrtek těsně před Pamětním dnem.“

„Jo, to podle všeho sedí.“

„Jel jste z práce?“

Zaváhal. „Jak to s tím souvisí?“

„Jenom bych si události ráda časově seřadila.“

„Tak to jo. Bylo to po práci, přesně tak. Čekal jsem na autobus, a když jsem zvedl hlavu, uviděl jsem, jak nějaká mladá žena v bílém autě vyjíždí z univerzitního parkoviště a připojuje se na hlavní.“

Tady se odmlčel, jako by zvažoval, kolik si může dovolit vynechat, aby mi toho pověděl co možná nejmíň, a hlavně nenápadně!

„A to druhé auto?“

„Ta dodávka přijížděla směrem od Capillo HUL“

„Takže mířila na východ,“ doplnila jsem. Chtěla jsem ho trošku rozpovídat, abych z něj nemusela každou odpověď páčit, popřípadě mu všechno předžvýkávat.

„Řidič dal blinkr doprava a já viděl, jak zpomaluje.“

Opět se zarazil. Zavřela jsem pusu a dál jsem tam stála a vytvářela takové to napjaté ticho, které většinu lidí přinutí, aby něco řekli. Se zájmem jsem se na něho dívala a možná jsem se ho i silou vůle snažila přimět, aby pokračoval.

„Než se to děvče stačilo připojit, řidič dodávky na to šlápnul a napálil to přímo do ní.“

Srdce mi poskočilo.

„Zrychlil?“

„Ano.“

„Úmyslně?“

„Jak jsem řek.“

„Proč by to dělal? Nepřišlo vám to divné?“

„Neměl jsem čas o tom moc přemýšlet. Utíkal jsem tam, jestli někdo nepotřebuje pomoc. To děvče vypadalo v pořádku, ale spolujezdec z té dodávky, stará paní, měla očividně vážné problémy. Viděl jsem jí to v obličeji. Udělal jsem, co jsem mohl, i když to asi moc nebylo.“

„Ta mladší žena, slečna Rayová, vám chtěla poděkovat za vaši laskavost, ale říkala, že jste najednou zmizel.“

„Udělal jsem, co se dalo. Někdo musel zavolat 911.

Slyšel jsem houkat sirény, takže jsem věděl, že pomoc už je na cestě. Vrátil jsem se na zastávku, a když pak přijel můj autobus, nastoupil jsem. Víc toho nevím.“

„Ani vám nedokážu říct, jak moc jste mi pomohl.

Přesně to jsme potřebovali. Právní zástupce obžalované se s vámi spojí ohledně svědecké výpovědi…“

Zatvářil se, jako bych mu vlepila facku.

„O žádné svědecké výpovědi jste nemluvila.“

„Myslela jsem, že jsem to říkala. O nic nejde. Pan Effinger si to s vámi projde ještě jednou do záznamu… ty samé otázky… teď si s tím ale nemusíte lámat hlavu. Určitě vás včas kontaktuje a věřím, že vám vyjde vstříc, aby vám to nekolidovalo s prací.“

„Neříkala jste, že budu muset vypovídat před soudem.“

„Na to možná ani nedojde. Soud případ možná smete ze stolu nebo vyřeší mimosoudní cestou, ani nebudete muset nikam chodit.“

„Odpověděl jsem, na co jste se ptala. To vám nestačí?“

„Podívejte, vím, že je to otrava. Neznám člověka, který by měl rád tyhle tahanice. Ale můžu Effingerovi říct, aby vám sám zavolal.“

„Nemám telefon. A paní Vonová si na vyřizování vzkazů moc nepotrpí.“

„Tak co kdybych vám nadiktovala jeho číslo, že byste mu zavolal sám, až se na to budete cítit?“

Vytáhla jsem notes a na prázdnou stránku načmárala jméno Lowella Effingera a telefonní číslo k němu do kanceláře.

Podívala jsem se na Downse: „Omlouvám se za to nedorozumění. Měla jsem to říct jasně hned na začátku. Takže, je možné, že se věc vůbec nedostane k soudu. Ale kdybyste měl svědčit, pan Effinger se postará, abyste s tím měl co nejméně nepříjemností. To vám můžu slíbit.“

Když jsem vytrhla list z notesu a podávala ho Downsovi, sklouzla jsem pohledem k jeho pravé ruce. V

záhybech kůže mezi palcem a ukazovákem jsem zahlédla amatérské modré tetování. Kolem dokola měl vybledlý červený lem, který asi původně vypadal jako otisk rtěnky.

Vedle kloubu palce měl dvě černé tečky. Vězení, bylo první, co mě napadlo, což by i do jisté míry vysvětlovalo jeho chování. Jestli měl v minulosti oplétačky se zákonem, nebylo by se co divit, kdyby byl krapet tajnůstkář.

Strčil si ruku do kapsy.

Podívala jsem se jinam, jako by mě kdovíjak nezaujal vzor na tapetách.

„Zajímavý dům. Jak dlouho už tu bydlíte?“

Zavrtěl hlavou.

„Nemám čas se s vámi bavit.“

„V pořádku. I tak díky.“

Jakmile jsem se vrátila do kanceláře, okamžitě jsem zavolala Lowellu Effingerovi, jenže to tam o víkendu pochopitelně nikdo nezvedal. Přihlásil se mi záznamník, na kterém jsem nechala vzkaz pro Genevu Burtovou, v němž

jsem upozornila na Melvina Downse a připojila jeho adresu.

Nakonec jsem ještě dodala: „Zbytečně to neodkládejte. Starý pán působí dost nevypočitatelně. Jestli se vám v pondělí neozve, spojte se s jeho domácí, s paní Vonovou. To je taková stará semetrika a nějak už to zařídí.“ A nakonec jsem nadiktovala telefonní číslo do kanceláře Juanity Vonové.

23

Čekala bych, že když zavolám do Nadace prevence zneužívání seniorů, budu si připadat klidnější. Hodila jsem problém na krk někomu jinému, takže případ Solany Rojasové přestal být moje starost. Ve skutečnosti jsem ale byla nervózní, kdy ji zase potkám. Tolik jsem se snažila se jí zalíbit, abych se dostala ke Gusovi, že kdybych najednou přerušila kontakt a u dveří zazvonil vyšetřovatel se seznamem podezřele konkrétních otázek, spolehlivě by si to spojila a domyslela by si, že jsem ho zavolala já, což ostatně byla pravda. Vůbec jsem netušila, jak dělat jako by nic, jak se alespoň tvářit nevinně. Přestože jsem věděla, že obavy o Gusovu bezpečnost nakonec převáží nad strachem, že naštvu Solanu, byla jsem stejně vyklepaná. Jsem sice nenapravitelná lhářka, ale teď jsem se kupodivu bála, aby mě nenařkli, že říkám pravdu.

Přesně tak tenhle systém funguje. Občas se člověk stane svědkem bezpráví a upozorní příslušné instituce. Místo aby se mu dostalo chvály, pronásledují ho za chvíli výčitky.

Udělala jsem, co jsem pokládala za správné, a teď jsem si připadala jako udavačka a Solaně jsem se vyhýbala, jak se dalo. Mohla jsem si od rána do večera připomínat, jak je to iracionální, jenže já se fakt bála o Guse, bála jsem se, že nakonec on doplatí na to, že jsem zavolala na linku důvěry.

Solana určitě nebyla normální. Byla krutá, a jakmile by zjistila, co jsem udělala, šla by mi po krku a nikdy by nepřestala. To, že jsme bydlely tak blízko sebe, se také nedalo pokládat za výhodu. S tím vším jsem se svěřovala Henrymu, když jsme večer seděli u něj v kuchyni, on se skleničkou Jacka Danielse s ledem, já s obvyklým chardonnayem.

„To nemáš nějakou zakázku, kvůli které bys musela odjet z města?“ nadhodil.

„To bych si bejt tebou nepřála. Kdybych odjela, podezření by nejspíš padlo na tebe.“

Mávl nad tím rukou. „Já bych si se Solanou poradil. A ty taky, kdyby na to přišlo. Udělalas správnou věc.“

„To si taky pořád říkám, jenže je tady jedna maličkost, kterou jsem zatím jaksi zamlčela.“

Vyděsil se: „Pro boha živého!“

„Zas tak zlé to není. Ten den, kdy jsem pomáhala Solaně s Gusem ze sprchy, jsem využila příležitosti a vypůjčila si z Gusova stolu vnitřek jeho šekové knížky a jednu celou knížku spořitelní.“

,“Vypůjčila‘ mám chápat jako ukradla?“

„No, vlastně asi jo, jestli to mám říct naplno.

Koneckonců, to mi dodalo odvahy zavolat na tu linku pro seniory, protože to je první skutečnej důkaz, že mu luxuje bankovní konta. Problém ale je, že dala vyměnit zámky, takže se tam teď nemám jak dostat, abych ty doklady mohla zase vrátit.“

„A do prdele!“

„‚A do prdele‘ je vážně na místě. Co mám teď dělat?

Jestli si ty papíry mám nechat, nemůžu je mít u sebe. Co kdyby na to přišla, zavolala policajty a vymohla na nich příkaz k domovní prohlídce?“

„Tak proč je neuložíš do bezpečnostní schránky?“

„To mě pořád nezbavuje rizika, že je u mě najdou.

Bohužel je ani nemůžu zničit, protože když Solanu obžalují, bude to důkaz proti ní. Jenže když obžalují mě, bude to důkaz proti mně!“

Henry prudce mávl rukou na znamení nesouhlasu.

„To si já osobně nemyslím, a to hned ze tří důvodů. Ty doklady jsou jako důkaz nepřípustné, neboť jde o výsledky trestné činnosti, nebo jak se to u soudu říká?“

„Jo, tak nějak.“

„Navíc všechny záznamy mají duplicitně v bance, takže když přijde na lámání chleba, může je okresní prokurátor vždycky vymáhat soudní cestou po nich.“

„A důvod číslo tři? Hořím nedočkavostí…“

„Zalep je do obálky a pošli je na moji adresu.“

„Takovému riziku tě nechci vystavovat. Něco už

vymyslím. Ne, vážně, tentokrát jsem to přehnala fakt moc, takže to chci nějak napravit,“ dodala jsem. „Jo, a ještě jedna věc! Když jsem byla u Guse poprvé…“

„Tys tam tedy byla dvakrát?“

„Ale no tak, podruhé mě přece sama pozvala. Tehdy, jak se Gus zasek ve sprše. Poprvé jsem si odemkla náhradním klíčem a opsala jsem si názvy všech léků, které užívá. Napadlo mě, jestli by třeba při určité kombinaci nemohly vést ke zmatenosti a ospalosti. Lékárník, za kterým jsem s tím šla, připustil, že by v tom mohlo být zneužívání léků nebo alkoholu, jenže tomu nic v domě nenasvědčovalo.

A jsme u toho! Když jsem to tam prohledávala, myslela jsem, že Solana s Gusem odjeli. Otevřela jsem dveře toho třetího pokoje, a tam na posteli spal metrákovej chlap, co vypadal jak gorila. Kdo to sakra byl?“

„Možná zřízenec, co ho Solana občas přizve na těžší práce. Zmiňovala se o něm, když jsem tam tuhle byl. Občas jí prý pomáhá Guse zvedat ze záchodu a tak.“

„Ale proč spal v práci?“

„Možná za ní zaskočil, aby si mohla vzít den volna.“

„To si nemyslím, protože někam jela s Gusem. No tak, mysli přece! Proč toho pomocníka nepřivolala, když

nemohla Guse dostat ze sprchy?“

„Možná už měl po pracovní době. Říkala, že ho platí od hodiny, tak asi moc nepřetahuje.“

„Kdybys ho tam ještě někdy viděl, dej mi vědět.

Melanie se slovem nezmínila, že si Solana najímá výpomoc.“

Domů jsem se vrátila v sedm večer a pěkně mi hučelo v hlavě. Výhodou svým způsobem bylo, že mě to nervování dočista připravilo o chuť k jídlu. A jak nemůžu jíst, utíkám se většinou k pití. Ohlédla jsem se ke stolu a všimla si, že mám vzkaz na záznamníku. Doloudala jsem se tedy k němu a stiskla tlačítko pro přehrávání.

„Dobrý den, Kinsey. Tady Richard Compton. Můžete se mi ozvat?“

A to jako kvůli čemu? Za poslední týden jsem pro toho chlapa udělala dost práce, ale možná měl nějakou další.

Vzala bych zavděk prakticky čímkoli, jenom abych nemusela trčet doma. Vytočila jsem tedy číslo, které na sebe nechal. Za chvilku to zvedl a já se představila.

„Díky, že voláte tak rychle. Heleďte, hrozně nerad vás obtěžuju v sobotu večer, ale potřeboval bych od vás menší laskavost.“

„Ale samozřejmě.“

„Zítra v šest ráno letím do San Franciska. Připadalo mi lepší vás chytnout teď než to odkládat na poslední chvíli a volat vám až z letiště.“

„Prima nápad. A co je to za laskavost?“

„Dostal jsem zprávu od pána, co bydlí v bytě nad Guffeyovými. Vypadá to, že se stěhují.“

„Takže obsílka zabrala?“

„Zdá se.“

„No to je dobře.“

„No jéje! Problém ale je, že jsem do pátku pryč, takže se nebudu moct dostavit na předávací prohlídku bytu, kdy mi mají vrátit klíče.“

„Stejně necháte vyměnit zámky, ne, tak na co řešit klíče?“

„To je sice pravda, ale chtěl jsem po nich na začátku dvacet dolarů zálohu na klíče plus tři sta dolarů zálohu na úklid. Jestli se tam někdo neukáže, budou tvrdit, že byt byl při předání v bezvadném stavu, a klíče nechají někde válet.

Pak se vrátí a budou chtít zpátky obě zálohy. Samozřejmě tam nemusíte jezdit teď hned. Bude to stačit kdykoli do pondělka do dvanácti hodin.“

„Můžu tam sjet hned zítra.“

„Není třeba, abyste si kazila víkend. Zavolám jim, že přijedete v pondělí. V kolik se vám to hodí?“

„Třeba ve čtvrt na dvanáct? To budu mít akorát před přestávkou na oběd.“

„Dobře. Připravím je na to. Kdyby něco, budu k zastižení v hotelu Hyatt na Union Square.“

Nadiktoval mi telefonní číslo do recepce, které jsem si poznamenala.

„Podívejte, Richarde, ráda to pro vás udělám, ale proč tím radši nepověříte nějakou agenturu? Tyhle věci je vždycky lepší přenechat profesionálům.“

„Jasně, to bych samozřejmě mohl, jenže takhle mě to, holka, vyjde o dost laciněji. Agentura by schramstla deset procent ze všeho.“

A než jsem mohla něco namítnout, zavěsil.

Když jsem v pondělí ráno odcházela z bytu, přistihla jsem se, jak se obezřele rozhlížím ulicí, a hlavně jak pošilhávám po Gusových dveřích, kdyby náhodou vyšla Solana. Absolutně jsem se s ní nemínila potkat. Nebyla jsem si jistá, jestli bych rozhovor s ní dokázala udržet v mezích slušnosti. Nastartovala jsem auto a rychle se odlepila od obrubníku, avšak neodolala jsem pokušení ohlédnout se, zda ji přece jen nezahlédnu. Měla jsem pocit, že se mihla v okně, ale to se nejspíš jen hlásila o slovo čerstvá paranoia.

Dojela jsem do kanceláře a zapadla dovnitř. Posbírala jsem sobotní poštu, která se nakupila na koberečku za dveřmi. Záznamník blikal jako vzteklý, nedočkavý, až mi vyřídí všechny vzkazy. Oddělila jsem nevyžádanou poštu od té regulérní a cestou k odpadkovému koši stiskla na záznamníku tlačítko pro přehrávání. Geneva Burtová z kanceláře Lowella Effingera mi nechala vzkaz. Působila dost zničeně, jenže kdo v pondělí nepůsobí zničeně, že?

Vytočila jsem číslo k nim do kanceláře, a zatímco jsem čekala, až mi to někdo zvedne, rozlepovala jsem obálky v podstatě plné jen složenek. Sluchátko jsem si držela přimáčknuté ramenem u ucha, abych měla volné ruce. Sotva se mi ozvala Geneva, představila jsem se a rychle se zeptala: „Co se děje?“

„Á, Kinsey, to jsem ráda, že voláte. Nejsem vůbec schopná dohonit pana Downse a už z toho šílím.“

„Měl se ozvat on vám. Proto jsem mu na vás dala číslo.

Nemá telefon a vzkazy mu vyřizuje domácí. Zdálo se mi jednodušší nechat jeho, ať zavolá vám, protože je vážně těžko k zastižení.“

„Plně to chápu a rozhodně jsem nezapomněla vyřídit váš vzkaz ohledně toho, jak je pan Downs nevypočitatelný.

Jenomže pan Effinger velmi stojí o jeho svědeckou výpověď a požádal mě, abych to zajistila, všechny obvolala a hodila to na papír. Od rána jsem tam volala už třikrát, a ten telefon nikdo nezvedá. Strašně nerada to říkám, ale Effinger na mě spoléhá a mně nezbývá než se spolehnout zase na vás.“

„Uvidíme, co zmůžu. V pondělí Downs podle mě nechodí do práce, takže ho nejspíš zastihnu doma. Víte už

datum a hodinu, kdy se má dostavit k výslechu? Protože jestli jo, řeknu mu, ať si to zapíše do kalendáře.“

„Zatím nevíme. Přizpůsobíme se mu, stačí, když nám řekne, kdy se mu to hodí.“

„Bezva. Promluvím s ním a dám vám vědět. Když se bude vzpouzet, naložím ho do auta a dovezu ho rovnou k vám.“

„Díky.“

Sedla jsem za volant a vrátila se zpátky na Santa Teresa Street. Na osmé křižovatce jsem odbočila vlevo, pak ještě jednou, takže jsem se dostala na Dave Levine Street a v zorném poli se mi objevila důvěrně známá ubytovna. Na parkovišti jsem nechala auto hned před vchodem a vyběhla těch pár schodů ke dveřím. Prolétla jsem jimi a pokračovala chodbou dozadu do kanceláře paní Vonové. Na stole stál staromódní přivolávací zvonek, do kterého jsem zlehka ťukla.

Z přilehlé jídelny vyšla mladá žena s prachovkou v ruce; mohlo jí být něco málo přes dvacet, vlasy měla sčesané dozadu a zpevněné modrými plastovými hřebínky.

Na sobě měla tričko a džíny a za pasem zastrčený hadr na utírání jako mistr šéfkuchař.

„Můžu vám nějak pomoct?“

„Hledám paní Vonovou.“

„Ta si šla něco zařídit.“

Telefon na stole mezi námi se rozezvonil. A zvonil. A zvonil. žena se na něj podívala, aniž byť jen na vteřinu zauvažovala o tom nej snazším, co se nabízelo, zvednout sluchátko.

„Můžu vám tedy s něčím pomoct?“

Zvonění přestalo.

„Možná ano,“ prohlásila jsem pohotově. „Nevíte náhodou, jestli je doma pan Downs?“

„Není.“

„Ten snad není doma nikdy. Netušíte, kdy se tak může vrátit?“

„Odstěhoval se. Dostala jsem za úkol u něj uklidit, ale ještě jsem se k tomu nedostala. Paní Vonová už podala inzerát, že je jeho apartmán k pronajmutí. Vlastně kvůli tomu taky šla pryč.“

„To nemůžete myslet vážně. Mluvila jsem s ním ještě v sobotu a vůbec nic neříkal. Kdy dal výpověď?“

„žádnou nedal. Prostě se sebral a odešel. To, co jste mu řekla, mu nejspíš nahnalo pěknou hrůzu,“ poznamenala se smíchem.

Stála jsem jako přikovaná. Co proboha povím Lowellu Effingerovi? Svědecká výpověď Melvina Downse byla pro případ klíčová, jenže milý Melvin sebral svých pět švestek a zvedl kotvy.

„Můžu se mrknout k němu do bytu?“

„Paní Vonové by se to nelíbilo.“

„Deset minut. Prosím! Víc nežádám. Nemusí se to vůbec dozvědět.“

žena se zamyslela a nejspíš nad tím v duchu mávla rukou. „Je odemčeno, tak si poslužte. Ale ať to pak není poznat. Byla jsem se tam podívat, jestli nenechal moc velkej binec. Je tam nádherně naklizíno, aspoň mně to tak připadá.“

„Díky.“

„A ani muk! Myslím to vážně. Jestli vás načapá Vonová, jsem v kuchyni, mám fůru práce a nic nevidím, nic neslyším.“

Tentokrát jsem to nahoru vzala po zadním schodišti, abych se s domácí náhodou nepotkala. Zdola se opět ozvalo vyzvánění telefonu. Možná že uklízečky měly od paní Vonové zakázáno to zvedat. Nebo si v nějakém odborářském pamfletu přečetly, že nemají vykonávat nic, na čem se výslovně nedohodly v den podpisu smlouvy.

Když jsem se vydrápala do druhého poschodí, došla jsem k Melvinovým dveřím a pro všechny případy na ně zaklepala. Chvilku jsem čekala, ale na klepání nikdo nereagoval, tak jsem se bleskurychle rozhlédla chodbou a otevřela dveře.

Ocitla jsem se uvnitř a okamžitě se mě zmocnil pocit, který mám vždycky, když lezu někam, kam nemám, a že to dělám hodně často. Zavřela jsem oči a zhluboka jsem se nadechla. V pokoji byla cítit voda po holení. Opět jsem oči otevřela a znovu si to tam prohlédla. Byl skutečně velkoryse pojatý a prostorný, tak pět na sedm metrů. Šatna, která k pokoji přiléhala, byla dost velká, aby se do ní vešly dva prádelníky se zásuvkami, dvě dlouhé tyče na ramínka a velký držák na boty, připevněný zevnitř ke dveřím. Nad tyčemi se až ke stropu zvedaly prázdné dřevěné police.

Koupelna měřila přibližně tři na tři metry, stála v ní veliká smaltovaná vana na lvích pařátech, ke zdi bylo přimontované starobylé porcelánové umyvadlo s širokým okrajem a nad ním malá skleněná polička. Záchod měl dřevěné prkénko a na stěně nad sebou připevněný rezervoár, ze kterého visel řetízek splachovadla. Na podlaze leželo linoleum se vzorem, který měl vypadat jako parkety, ale vypadal jako vzor na linoleu.

V hlavním pokoji stála komoda se zásuvkami, dvojpostel se železnou konstrukcí natřenou nabilo a vedle ní dva noční stolky, každý pes jiná ves. Nad jedním z nich visela na zdi lampa, ryze účelový výrobek, dvě pětasedmdesátiwattové žárovky, řetízek plnící funkci vypínače, zažloutlé stínidlo místy jakoby začouzené. Když

jsem zatáhla za řetízek, rozsvítila se jen jedna žárovka.

Povlečení bylo stažené a matrace přehnutá, takže odkrývala pružinový rošt. Špinavé ložní prádlo Melvin složil na hromádku, která poputuje do prádelny: cíchy, polštáře, povlak na matraci, prostěradlo a ručníky.

Pod arkýřovým oknem u protější stěny stál dřevěný stůl natřený rovněž na bílo a u něj dvě dřevěné židle bez povrchové úpravy. Přistoupila jsem k dlouhé kuchyňské lince, nad níž visela krátká řada skříněk. Podívala jsem se do nich. Sada talířů, šest sklenic, dvě krabice s obilnými lupínky a pár sáčků s keksy. Co jsem tak zatím stačila poznat paní Vonovou, bylo mi jasné, že sporáky či jiné vařiče byly v domovním řádu přísně zakázané.

Zahájila jsem důkladnější prohlídku, třebaže byt mnoho skrýší nenabízel. Vytáhla jsem každý šuplík, podívala se do něj, pod něj i na obě strany a zase jsem ho zasunula. Ani v koši na odpadky jsem nic nenašla, stejně tak pod komodou. Do šatníku jsem si vzala pro jistotu židli, abych dohlédla až na nejvyšší police. Zatáhla jsem za řetízek a uvnitř se rozsvítila další holá žárovka. Svítila chabě. Už

jsem si myslela, že z toho zase nic nebude, ale pak jsem si všimla něčeho v rohu nahoře na polici. Postavila jsem se na špičky, trochu zaklonila hlavu, natáhla co nejvíc ruce a zašmátrala po zaprášené poličce. Něco jsem nahmatala a přitáhla si to blíž. Byla to dětská hračka, hrazda s malým dřevěným klaunem, který dělal salta, když se točilo dřevěnou kličkou. Chvilku jsem se dívala, jak klaun metá kozelce, načež jsem slezla ze židle, vrátila ji do kuchyně a hodila si klauna do tašky. Pak jsem se přesunula do koupelny.

Koupelna nebyla přímo vydrhnutá, ale ani nenesla žádné známky užívání člověkem, což jsou z mého pohledu užitečné informace. Všimla jsem si, že pod umyvadlem je zastrčená lepenková krabice od vína. Když jsem Melvina Downse viděla poprvé, dvě takové krabice nesl, vložené jednu do druhé, což mohlo znamenat, že si už tehdy balil věci. Zajímavé. Něco ho vyplašilo a přimělo k útěku a já doufala, že jsem to nebyla já.

Opustila jsem apartmán a zavřela za sebou dveře.

Cestou ke schodům jsem za jinými dveřmi zaslechla hrát slabě rádio. Po chvilce váhání jsem na ty dveře přece jen zaklepala. Co jsem mohla ztratit?

Otevřít mi přišel muž, kterému chyběly všechny horní přední zuby a na bradě mu rašilo dvoudenní strniště.

„Nezlobte se, že ruším, ale zajímalo by mě, co se stalo s panem Melvinem Downsem.“

„To nevím. A nezajímá mě to. Neměl jsem ho rád a on neměl rád mě. Mám radost, že jsem se ho zbavil.“

„A není tu někdo, s kým bych si o něm mohla promluvit?“

„S jedním pánem, s tím z pětky, se občas koukal na televizi. Bydlí v prvním patře.“

„A je doma?“

Muž beze slova zavřel dveře. Ještě jsem stačila říct: „Díky.“

Došla jsem k autu, posadila se, položila ruce na volant a zvažovala, jaké se mi nabízejí možnosti. Podívala jsem se na hodinky. Pomalu se blížila jedenáctá. V danou chvíli jsem nemohla dělat vůbec nic. Musela jsem jet za Guffeyovými, tak jsem otočila klíčkem v zapalování a zamířila do Colgate. Kdybych to neudělala, přijela bych pozdě.

24

SOLANA

Byla neděle ráno a Solana stála v kuchyni a drtila v moždíři pilulky. Nasypala jich tam celou hrst, pilulek na spaní, které koupila bez předpisu v lékárně, a pomalu je zpracovávala na jemný prášek. Bavilo ji experimentovat.

Starý pán byl právě silně nadopovaný, a tak využila příležitost, a zavolala té Druhé, s níž od Vánoc nemluvila.

Pro všechen ten sváteční shon a starosti o starého pána si Solana na tu Druhou ani nevzpomněla. Cítila se v bezpečí.

Nedokázala si představit, jakým způsobem by ji mohla dostihnout její minulost, nicméně usoudila, že nebude od věci zkontrolovat té Druhé životní funkce, jak s oblibou říkala.

Po chvilce povrchního tlachání ta Druhá najednou povídá: „Tuhle se mi stala taková zvláštní věc. Byla jsem kousek od Domova U vycházejícího slunce, tak jsem si řekla, že se stavím za holkama a pozdravím je. Je tam nějaká nová sekretářka, a ta se mě ptala, jak se mi líbí v nové práci.

Když jsem jí řekla, že jsem na škole, hrozně zvláštně se na mě podívala. Opravdu! Nevěřila bys, jak divně to působilo.

Ptala jsem se jí, o co jde, a ona že prý přišel někdo, kdo si potřeboval ověřit moje reference kvůli nové práci soukromé ošetřovatelky. Řekla jsem jí, že se určitě spletla, že žádnou soukromou ošetřovatelku nedělám.“

Solana zavřela oči a v duchu přemítala, co to znamená.

„Určitě to bylo nedorozumění, prostě si tě s někým spletla.“

„To jsem jí také říkala, ale přímo přede mnou vytáhla desky, kam si to poznamenala, a dokonce mi ukázala i vizitku té vyšetřovatelky.“

Poslední informace Solanu nanejvýš zaujala a ona ji začala pomalu stravovat.

„Vyšetřovatelky?“

„Její jméno mi nic neříkalo a už jsem ho zapomněla, ale nelíbí se mi, že se na mě někdo cizí vyptával a patrně se i dozvěděl, co potřeboval.“

„Musím končit. Někdo mi tu zvoní. Zavolám ti.“

S tím Solana zavěsila. Cítila, jak v ní roste vztek, jak ji polévá horko. Co ji užíralo, byla skutečnost, že ta mladá žena odvedle strkala nos do věcí, do kterých jí ale vůbec nic nebylo. Bylo to hluboce znepokojivé, jenže Solana se teď nemohla zdržovat a nějak to řešit. Měla na práci něco jiného.

Domluvila si schůzku v umělecké galerii, kde se hodlala zbavit olejomaleb, co objevila hned ten první den. V umění se sice vůbec nevyznala, ale obrazy měly moc pěkné rámy a podle jejího mínění určitě musely jít výhodně zpeněžit. Ve zlatých stránkách si vybrala pět nebo šest galerií, všechny v lepších čtvrtích. Když jí Tiny pomohl obrazy naložit do auta, rozjela se tam a syna nechala hlídat pana Vronského.

Z autostrády sjela na Old Coast Road, která se proplétala částí Montebella známou jako Lower Village.*

Vesnici místo nepřipomínalo ani vzdáleně, protože to tam byl samý luxusní obchod a kancelář: značkové oblečení, designové bytové doplňky, architektonické ateliéry, realitní kanceláře s barevnými fotografiemi rezidencí za deset až

patnáct milionů ve výlohách. Uprostřed dlouhé řady podobných obchodů spatřila svou galerii. Jedna z mála věcí, o něž zde byla nouze, bylo místo na zaparkování. Solana musela dvakrát objet blok, než se někam vmáčkla. Otevřela kufr a vytáhla dva z celkem šesti obrazů, které s sebou přivezla; oba měly zdobné zlacené rámy a Solana věřila, že lístkové zlato, kterým jsou pokryté, je pravé.

Galerie sama o sobě byla prostá, měla dlouhý a úzký půdorys, na zemi neležel žádný koberec a ani nábytek nikde žádný nebyl, až na draze vyhlížející starožitný stůl se dvěma židlemi. Osvětlení působilo dokonale a mělo přitahovat pozornost k obrazům na stěnách; visela jich tam tak třicítka a některé nevypadaly o nic líp než ty dva, které přinesla Solana.

* Village znamená angl. vesnice; pozn. překl.

Od stolu k ní s úsměvem vzhlédla žena.

„Vy

určitě

budete

paní

Tasinatová.

Carys

Mumfordová, těší mě.“

„Hm. Mám domluvenou schůzku s majitelem, chtěla bych s ním projednat prodej nějakých obrazů.“

„Já jsem majitelka. Neposadíte se?“

V Solaně chyba v úsudku vzbudila rozpaky, ale jak ji mělo napadnout, že taková hogo-fogo galerie bude mít tak mladou a atraktivní majitelku?

Čekala muže, nějakého staršího snoba, kterého snadno zmanipuluje. Neobratně postavila obrazy na zem a usilovně přemýšlela, jak to celé navlíkne.

Slečna Mumfordová se zvedla, obešla stůl a prohodila: „Můžu se podívat?“

„Jak račte.“

Galeristka zvedla větší z obou obrazů a donesla ho na druhý konec místnosti, kde ho opřela o zeď. Pak se vrátila zpátky pro druhý a postavila ho hned vedle. Solana se dívala, jak se výraz v ženině tváři mění. Nedokázala z něj však vůbec nic vyčíst, takže nakrátko znejistěla. Podle ní ty obrazy vypadaly dobře, jenže majitelka galerie si mohla myslet něco úplně jiného.

„Jak jste k nim přišla?“

„Nejsou moje. Pracuju pro pána, který je chce prodat, protože potřebuje hotovost. Před léty je koupila jeho manželka, ale od té doby, co zemřela, už mu nic neříkají.

Měl je uklizené v domácím skladu, kde ale jen zabíraly místo.“

Carys Mumfordová jen řekla: „Znáte ty dva umělce?“

„Neznám. Krajinky mě nikdy moc nezajímaly, hory a máky, nebo jak se ty oranžové kytky jmenují? Možná se vám ty obrazy nezdají tak dobré jako ty, co už tu máte, ale rámy mají určitě vysokou cenu,“ prohlásila Solana a snažila se, aby to neznělo moc zoufale nebo omluvně.

Carys Mumfordová se na ni překvapeně zadívala.

„Vy prodáváte rámy? Myslela jsem, že se bavíme o obrazech.“

„Ty bych klidně přihodila k tomu. Je v tom nějaký problém?“

„Ale vůbec ne. To je John Gamble, malíř plenér první čtvrtiny dvacátého století. Jeho díla jsou velmi vyhledávaná.

Takhle velké plátno jsem už řadu let neviděla. Ten druhý malíř je William Wendt, další významný plenérista. Jestli nepospícháte, mám dva nebo tři klienty, kteří by určitě měli zájem. Jde jen o to je zastihnout.“

„Jak dlouho to může trvat?“

„Týden až deset dní. Patří k lidem, co pořád někde cestují, takže je někdy docela umění se s nimi spojit. Ale důvěřují mi. Takže když jim povím, že ty obrazy jsou pravé, dají na mé slovo.“

„Nevím, jestli je tu mám nechat. Myslím, že ani nemůžu,“ řekla Solana.

„To je jen na vás, i když samozřejmě zájemce by obraz musel vidět, než se rozhodne.“

Solana si to dokázala živě představit. Ta ženská by obrazy poslala dál a ona by je už nikdy neviděla.

„Ten Gamble… na kolik byste ho odhadovala?“

Uvědomila si, že se jí potí dlaně. V situaci, kdy se necítila pevná v kramflecích, ještě nevyjednávala.

„No, podobný obraz jsem před dvěma měsíci prodala za sto dvacet pět tisíc dolarů. Jiný klient, ve skutečnosti manželský pár, ode mě před šesti léty koupil přímo Gamblea, a sice za pětatřicet tisíc. Teď by stál sto padesát.“

„Sto padesát tisíc dolarů,“ vyhrkla Solana. Určitě slyšela dobře.

Mumfordová pokračovala: „Jestli se můžu zeptat, máte nějaký důvod, proč mi je tu nemůžete nechat?“

„O mě nejde. Jde o pána, pro kterého pracuju. Možná by se mi ho podařilo přemluvit, aby vám je tu na týden nechal, ale rozhodně ne déle. A budu potřebovat doklad.

Vlastně budu potřebovat dva doklady.“

„V tom vám mileráda vyhovím. Samozřejmě i já budu chtít vidět nějaké papíry, kupní smlouvy nebo dokumenty, které dokládají, že je právoplatný majitel. Je to jen formalita, ale taková transakce se bez důkazu o původu díla zkrátka neobejde.“

Solana kroutila hlavou a v duchu sumírovala výmluvu.

„To bohužel nepůjde. Jeho manželka je koupila před léty. Pak přišel požár a všechny jejich doklady shořely. A stejně, má to po všech těch letech ještě význam? Důležitá je přece jejich současná hodnota. Tohle je pravý Gamble. A velký! Sama jste to říkala.“

„A co třeba odhad kvůli pojistce? Při sjednávání pojištění proti krádeži museli odhad určitě chtít. Měl by ho mít vložený ve smlouvě.“

„O tom nic nevím, ale můžu se zeptat.“

Solana viděla, jak žena problém v duchu převrací.

Otázka původu díla byla samozřejmě jenom záminka, aby mohla jít dolů s cenou. Možná si myslela, že jsou ty obrazy kradené, což byl samozřejmě holý nesmysl. Ta žena je chtěla, to jí Solana viděla na očích. Vypadaly jako oči hladového dítěte s obličejem přilepeným k výloze cukrárny.

Nakonec majitelka galerie prohlásila: „Když dovolíte, promyslím si to a snad na něco přijdu.

Dejte mi, prosím vás, na sebe číslo, na kterém budete k zastižení, a já vám hned zítra ráno zavolám.“

Z galerie Solana odcházela se dvěma doklady. Méně hodnotný z obou obrazů, William Wendt, byl nakonec oceněný na sedmdesát pět tisíc. Ty další čtyři obrazy, které měla v kufru, se rozhodla zatím nepouštět, dokud nezíská jistotu, že se jí dostane slušného zacházení. Rozhodně stálo za to si týden počkat, vždyť z toho koukala pohádková hotovost.

Po návratu domů ji opět začala trápit záležitost s Kinsey Millhoneovou, která zřejmě neměla nic lepšího na práci než slídit kolem. Solana si živě vybavovala, jak u nich prvně zaklepala. Už od pohledu jí byla odporná; jak tak stála za skleněnou výplní dveří, připomínala Solaně tarantuli ve vitríně přírodovědného muzea. Když byl Tiny malý, často ho tam brávala. Byl vždycky úplně u vytržení z těch nejodpornějších brouků a pavouků, z potvor s chlupatými nožičkami, co zalézají do škvír a pod listy. Některé exempláře měly podivné rohy či klepeta a na zádech tvrdý černý krunýř. Ti hnusní živočichové měli tak důmyslné ochranné zbarvení, že je v listí, kde se schovávali, prakticky nebylo možné zahlédnout. A tarantule byly vůbec nejhorší.

Vitrína s nimi se nejdřív jevila jako prázdná, takže se Solana vždycky strachovala, jestli tarantule neutekla, ale sotva se naklonila blíž ke sklu, měla ji přímo pod nosem. Ta ženská byla úplně stejná.

Solana jí tehdy poprvé otevřela a okamžitě zavětřila její tělesný pach, stejně snadno jako pach zvířete. Voněla žensky a trochu květinově, což se k ní vůbec nehodilo. Byla štíhlá, něco přes třicet a celkem vypracovaná. Při tom prvním setkání na sobě měla černý rolák, vlněné sako, džíny, sportovní boty a přes rameno přehozenou trochu odrbanou koženou tašku. Tmavé rovné vlasy měla dost ledabyle ostříhané, jako by si je střihala sama. Od té doby u nich otravovala víckrát, vždycky s týmiž neupřímnými lichotkami a netaktními otázkami ohledně starého pána.

Dvakrát ji také Solana brzy ráno zahlédla běžet po State Street; domyslela si, že asi takhle chodí běhat každý den, a také jí prolétlo hlavou, jestli běhání náhodou není jen záminka, aby ji mohla špehovat. Všimla si, jak ta ženská cestou domů nakukuje do kontejneru. Jenže jí vůbec nic nebylo do toho, co do něj Solana vyhazovala nebo co dělala.

Solana se přinutila zachovat klid a jednat s všetečnou slečnou Millhoneovou slušně, současně ale vlezlou sousedku neustále sledovala. Měla takové rozčepýřené obočí a pronikavé oči rámované tmavými řasami. Duhovky těch očí naháněly hrůzu, zelené se světle hnědým mramorováním a téměř žlutým lemem, takže vypadaly jako vlčí. Při pohledu na ni Solana pociťovala bezmála sexuální vzrušení. Byly spřízněné duše, dvě temné studnice. Solana byla zpravidla schopná vidět lidem přímo do hlavy, ne však v tomto případě. Jakkoli působila Kinsey přátelsky, její poznámky dokládaly všetečnost, která Solaně nebyla po chuti. Patřila k tomu typu lidí, kteří věděli víc, než na sobě dali znát.

Prozradila se ten den, kdy se nabídla, že jim skočí pro nákup do supermarketu. Solana odešla do kuchyně sepsat seznam věcí, které je třeba koupit. Krátce předtím pověsila vedle dveří na zahradu zrcadlo, do kterého se na chvíli zadívala a zálibně si prohlížela svůj odraz. Vypadala dobře, přesně jak měla. Starostlivá a pozorná, zkrátka žena, které leží na srdci blaho pacienta. Když se vrátila do obýváku, s peněženkou pod jednou a s kabelkou pod druhou rukou, zjistila, že ta ženská vlezla dovnitř, místo aby počkala na zápraží, jak ji požádala. Někdo by tomu nepřikládal význam, ale podle Solany to jasně svědčilo o postranních úmyslech.

Ta ženská rozhodně patřila k lidem, kteří dělají, co chtějí, a ne co se jim řekne. Určitě si to k nim přišla okouknout.

Jenže co mohla vidět? Solana měla nutkání ihned zkontrolovat, jestli se něco neztratilo, ale raději se dál dívala té ženě do očí. Byla nebezpečná.

Štvala ji také její vytrvalost, ačkoli když nad tím tak přemýšlela, uvědomila si, že Kinsey už dva nebo tři dny neviděla. Naposledy v pátek, když se starý pán zasekl ve sprše a ona se vypravila k sousedům poprosit o pomoc. Pan Pitts nebyl doma a místo něj se objevila Kinsey. Solaně bylo upřímně jedno, který z nich to bude. Hlavní bylo, aby se měla před kým zmínit o tom, že starý pán nedávno zase upadl. Ne snad proto, že by doopravdy upadl, jak by mohl, když ho skoro nepouštěla z postele? –, ale proto, aby vysvětlila čerstvé modřiny na jeho nohou. Od té chvíle Kinsey neviděla, což se zdálo podezřelé. S panem Pittsem se vždycky o starocha tak zajímali, tak co se najednou stalo? Ti dva spolu byli zjevně spřažení, ale kvůli čemu?

Tiny jí pověděl, že když ve čtvrtek odpoledne pospával, slyšel, jak někdo chodí po Gusově domě. Solana si nedokázala představit, jak by se Kinsey mohla dostat dovnitř, protože podle všeho neměla ta ženská klíč. Přesto zavolala zámečníka a nechala pro jistotu vyměnit zámky.

Hlavou jí přitom prolétlo, jak jí ta Druhá vyprávěla o ženě, která se vyptávala na jejich předešlém společném pracovišti.

Zjevně strkala nos, kam neměla.

Solana se vrátila ke starému pánovi do pokoje. Byl vzhůru a pokoušel se posadit se na kraj postele. Klátil tenkýma nohama a rukou křečovitě svíral boční pelest ve snaze se přitáhnout.

Hlasitě zatleskala.

„No výborně! Vy vstáváte? Nepotřebujete pomoc?“

Tak ho vylekala, že sebou viditelně trhl.

„Záchod.“

„Počkejte radši pěkně tady a já vám přinesu bažanta.

Jste moc slabý na to, abyste se jen tak sám potuloval po domě.“

Přidržela mu bažanta, ale nedostal ze sebe ani kapku moči. žádné velké překvapení. Byla to z jeho strany jen záminka, aby mohl vylézt z postele. Vůbec nechápala, co si jako představoval, že dělá. Chodítko mu odnesla do prázdného pokoje, takže kdyby se chtěl někam dostat, musel by šouravě přecházet z místnosti do místnosti a přidržovat se třesoucí se rukou stěn či nábytku. I kdyby se mu podařilo uniknout ven zadními či předními dveřmi, čekaly ho schody a chodníček vedoucí k brance. Napadlo ji, že ho nechá schválně utéct až k plotu, a teprve pak pro něj poběží. Tak totiž mohla vykládat sousedům, že se jí starý pán toulá.

Bědovala by: Chudáček malý. Jenom v tom svém chatrném pyžámku, vždyť se nastydne! Nakonec by se jim ještě svěřila, že starouška pronásledují bludy, že mluví z cesty a spřádá teorie o lidech, kteří se proti němu spikli.

Pan Vronský se po chvilce vysílením celý rozklepal.

Bývala by mu řekla, že to skončí takhle, stačilo se zeptat.

Pomohla mu dojít do obývacího pokoje, aby se mohl dívat na televizi na svůj oblíbený pořad. Posadila se vedle něj na pohovku a začala se mu omlouvat za to, jak tuhle vybuchla.

Dušovala se, že už se to nebude opakovat, i kdyby ji vyprovokoval. Byla na něj přece tak hodná, připomínala mu.

Potřeboval ji a ona potřebovala jeho.

„Beze mě byste musel zase zpátky do pečovatelského domova. Jak by se vám to líbilo?“

„Chci zůstat tady.“

„Ovšemže chcete a já udělám všechno pro to, abych vám pomohla. Ale žádné stížnosti. Nesmíte o mně s nikým mluvit.“

„Nebudu.“

„Hlavně ne s tou ženskou, co sem pořád chodí. Víte, koho myslím?“

Starý pán přikývl, ale do očí se jí nepodíval.

„Jestli si jí budete stěžovat, jestli s ní byť jen promluvíte –, Tiny jí ošklivě ublíží, a všechno to bude vaše vina. Je vám to jasné?“

„Nic neřeknu,“ špitl.

„Tak se mi líbíte,“ pochválila ho. „Teď když máte mě, nebudete už nikdy sám.“

Její laskavost v něm probouzela vděčnost a pokoru.

Když byl s výstupem u konce, mazlila se s ním způsobem, který ho spolehlivě uvolnil. Býval pak vždycky jako beránek a ona cítila, že se mezi nimi vytváří určité pouto. Tělesný kontakt, který navázali, představoval novinku, ale Solana nelitovala času ani námahy a doušek po doušku mu dopřávala. Staroch byl vychovaný jako gentleman, takže by v životě nepřiznal, co s ním Solana dělala.

Bylo chytré, že se zbavila dobrovolnice od Meals on Wheels. Nechávat zadní dveře odemčené bylo nešikovné, navíc paní Dellová jí byla krajně nesympatická, s tím svým účesem od kadeřníka, norkovým kožichem až na paty a představou, kdovíjaká není dobrodějka. Když byla při jejím příchodu Solana doma, prohodila s ní Dellová pár žertovných poznámek, ale jinak se spolu nebavily a na starého pána se paní Dellová vyptávala jen zřídka. Solana nakonec donášku jídel zrušila: vždycky totiž hrozilo, že si Dellová něčeho všimne a někomu to nahlásí.

V pondělí ráno dala Solana starochovi jeho „meducínu“. Uspalo ho to dobře na dvě hodiny, a tak získala dost času na to zajet si do Colgate a zase zpátky.

Potřebovala to zkontrolovat doma, zjistit, co má Tiny za lubem. Nemohla se spolehnout, že něco nevyvede.

Uvažovala, že ho přiveze zpátky, aby jí pomohl do sprchy s Gusem, až se starý pán probudí. Dokud měla starocha plně pod kontrolou, nebylo od věci dopřát mu čas od času nějakou tu návštěvu. Než odešla, odpojila pro jistotu telefon, který měl v pokoji, chvilku postála u jeho lůžka a pozorovala ho. Sotva začal zhluboka a pravidelně dýchat, hodila na sebe kabát a popadla kabelku a klíčky od auta.

Když brala za kliku, zaslechla někde opodál bouchnout dveře auta, a proto se zastavila. Ozvalo se startování motoru.

Přistoupila ze strany k oknu, zády opřená o zeď; sice měla z toho úhlu dost mizerný výhled, přesto stačila na ulici zahlédnout modrého mustanga. Za volantem seděla Kinsey a nakláněla se dopředu, jako by se chtěla ještě jednou podívat na Gusův dům. Co na něm bylo tak zajímavého?

Solana se podruhé otočila a začala se rozhlížet po obýváku. Přelétla pohledem psací stůl… něco tady nesedělo.

Přešla na druhý konec místnosti, postavila se ke stolu a pozorně se zadívala na přihrádky ve snaze přijít na to, co se změnilo. Zvedla balíček s vkladními knížkami a samým překvapením ji píchlo u srdce. Někdo sundal gumičku, vzal si jednu spořitelní knížku a už ji nevrátil. Navíc, šeková knížka vypadala nějak tenčí, a když ji Solana otevřela, zjistila, že jsou vytržené záznamy o vystavených šecích.

Dobrý Bože! Stočila pohled k oknu. V minulém týdnu byli v domě dva lidé, pan Pitts a ta nesnesitelná Kinsey Millhoneová. Jeden z nich to udělal, jenže kdy a jak přesně se mu to povedlo?

Když Solana odemykala dveře svého bytu v Colgate, okamžitě poznala, že nikdo není doma. Televize byla vypnutá, na kuchyňské lince se povalovaly zbytky jídla za posledních několik dnů. Došla úzkou chodbou ke dveřím Tinyho pokoje a rozsvítila lustr. Byla od přírody pořádkumilovná, a proto vždycky žasla, jak může být její syn takový lajdák. Jako malého ho neúnavně pérovala, vždycky si musel nejdřív uklidit v pokojíčku, a teprve pak mohl dělat něco jiného, jenže když se dostal do puberty, vážil už dobře o sedmdesát kilogramů víc než ona, takže jakékoli pérování postrádalo smysl. Jenom vždycky seděl a upíral na ni ty své velké kraví oči. Ať udělala nebo řekla cokoli, ani to s ním nehnulo. Klidně ho mohla od rána do večera mlátit, stejně se jí jenom smál. Působila vedle něj malá a bezmocná. Vzdala se proto naděje, že ho změní nebo bude moci ovládat. V nejlepším případě mohla doufat, že si Tiny svoje skopičiny nechá na doma. Bohužel vzhledem k tomu, že poslední dobou trávila většinu času u starého pána, byl Tiny bez dozoru a mohl si dělat, co chtěl. Nakoukla do koupelny, kterou měli společnou, a rozčililo ji, když tam našla krvavé otisky od jeho dlaní. Občas se rád řezal či jinak zraňoval a moc se nenamáhal po sobě uklízet.

Zamířila k sobě do pokoje, kde chvíli sbírala punčocháče, kalhotky a další oblečení poházené na podlaze.

Pár kvalitnějších kousků neměla už léta příležitost vzít si na sebe. Když skončila s úklidem, sbalila pár věcí, které si chtěla vzít s sebou do starochova domu. Začínalo se jí tam líbit a rozhodla se, že se tam usadí. Už uvedla do pohybu potřebná soukolí, jako to udělala v minulosti už dvakrát, když se snažila najít si něco natrvalo. Chtěla totiž zapustit kořeny. Toužila po klidu a po svobodě, po tom, aby se nemusela pořád ohlížet přes rameno, kdy si na ni došlápne zákon. Už ji unavovalo žít jako cikánský kočovník, pořád měnit místo. Tak trochu si malovala, jak si bude pokojně žít a nikdo se jí nebude plést do cesty. Pan Vronský byl pěkně otravný, ale koukal z něj užitek, alespoň prozatím.

Problém, který teď potřebovala vyřešit, se týkal Tinyho, jejího malého Tonta, který za bílého dne obvykle nebýval daleko. Ovšem jak zmizel po večeři, postrádalo smysl pátrat po tom, kam zase šel nebo co má v plánu.

Zamkla byt a vrátila se k autu, připravená kroužit po okolí, jestli ho nenajde. Nedaleko byla čerpací stanice s autoservisem, kde rád vysedával, protože ho kdovíproč přitahoval pach rozžhaveného železa a vazelíny. A taky se mu líbila myčka aut hned vedle. Hrozně ho bavilo dívat se, jak dovnitř vjíždějí špinavá auta a ven vyjíždějí čistá, pokrytá drobnými kapičkami vody. Dokázal tam stát celé hodiny, pozorovat otáčející se obří kartáče, bušící shora a ze stran do kapoty. Miloval kroucené hádky mýdla, které se aplikovalo na pneumatiky, a horký vosk nanášený rozprašovačem úplně na závěr, aby se lak pěkně leskl.

Solana si jeden čas dělala naděje, že by tam třeba mohl získat práci, například mohl auta po umytí dosucha utírat, aby na nich nezůstávaly škaredé „mapy“ po stékající vodě.

To by jistě zvládl. Tiny měl život jasně vymezený: důležité bylo, co se právě dělo, co měl před sebou, co bude k jídlu, za co dostane vynadáno a co mu vyslouží sladkou odměnu.

Jeho pohled na svět byl jednoduchý a přímočarý. Nic ho nezajímalo a absolutně postrádal rozhled. Neměl vůbec žádné cíle, vyjma toho celý den prosedět doma na kanapi a čučet na televizi. Nebo chodil ven a dělal to, co venku obvykle dělával. Na to radši ani nechtěla myslet, a tak tu představu honem zahnala.

Pomalu projížděla ulicemi, oči na stopkách, kde uvidí jeho mohutnou postavu. Předpokládala, že na sobě bude mít džínovou bundu a na hlavě černou ušanku s klapkami přetaženými přes uši. U čerpací stanice po něm nebylo ani stopy, stejně tak ani u myčky automobilů. Nakonec ho spatřila na rohu u malé samoobsluhy. Už kolem toho rodinného podniku jednou jela, ale nejspíš byl právě uvnitř a kupoval si cigarety a čokoládové tyčinky za peníze, které mu nechala doma na jídlo. Zpomalila a zatroubila na něj.

Přikradl se k autu a vmáčkl se na přední sedadlo vedle ní a hlučně za sebou zabouchl dveře. Kouřil cigaretu a žvýkal žvýkačku. Takové trdlo!

„Vyhoď to. Víš, že v autě nenechám nikoho kouřit.“

Přihlížela, jak neochotně stáhl okénko a odhodil nedokouřenou cigaretu. Pak si strčil ruce do kapes a začal si v nich s něčím hrát.

Podrážděně pokračovala: „Z čeho máš takovou radost?“

„Z nifeho.“

„‚Z nifeho‘ nic neznamená. Říká se ‚z ničeho‘. Tak co máš v těch kapsách?“ Zakroutil hlavou, jako že vůbec neví, o čem to mluví.

„Tys něco ukradl?“

Řekl, že ne, jenže příliš rozmrzele. Na lhaní byl moc velký prosťáček, takže na něm hned poznala, že nemluví pravdu. Zajela k obrubníku.

„Vyprázdni kapsy, teď hned!“

Chvilku dělal drahoty, ale sotva mu vlepila pohlavek, poslechl a vysypal z kapes jeden sáček bonbonů M&M’s a balíček sušeného hovězího.

„Co to s tebou je? Když jsem tě načapala posledně, přece jsem ti říkala, že už to nesmíš nikdy udělat. Nebo snad neříkala? Co až tě jednou chytí?“

Stáhla okénko a vyhodila kradené laskominy na chodník. Začal naříkat, vydával táhlé kňouravé zvuky, které jí tak strašně lezly na nervy. Ve skutečnosti byl ze všech lidí, co znala, jediný, který když brečel, dělal doopravdy búú.

„Už žádný krádeže! Slyšels? A ani další tvoje vylomeniny! Přece moc dobře víš, že tě kdykoli můžu zase poslat zpátky do ústavu. Pamatuješ, jak jsi tam už jednou byl? A vzpomínáš si, co ti tam dělali?“

„Jo.“

„Dobře. Stačí, abych jen řekla, a půjdeš tam znovu.“

Pozorně ho sledovala. Mělo vůbec smysl chlapce kárat? Když byl venku, dělal zkrátka to, co dělal. V

minulosti zahlédla mnohokrát jeho ruce, klouby zčernalé krví a napuchlé, jako by měl tmavé rukavice. Zoufale zakroutila hlavou. Věděla, že když na něho příliš přitlačí, vrhne se na ni, jako to udělal už nejednou.

Když dojeli k bloku, ve kterém bydleli, odbočila do postranní uličky ve snaze najít místo na zaparkování.

Většina míst v přístřešku pro auta byla volná. Ve vedlejším domě se střídali nájemníci jako na běžícím pásu, což

znamenalo, že se parkovací místa uvolňovala podle toho, kdo se zrovna odstěhoval. Na samém konci uličky uviděla přímo vedle požárního hydrantu u zdi stát modrého mustanga.

Nevěřila svým očím. Na tom místě nikdy nikdo neparkoval. Přece tam visela cedule, že se to nesmí kvůli požárním předpisům. Solana auto pomalu minula, pomalu za ním otáčela hlavu. Věděla, komu patří. Viděla ho ani ne před hodinou. Co tady Kinsey dělala? Cítila, jak se jí zmocňuje panika. Tiše zasténala, ale možná to bylo jen překvapené vydechnutí.

Tiny zamručel: „Co je?“ Prakticky neintonoval a samohlásky v jeho podání zněly podivně dutě.

Vrátila se zase zpátky na hlavní silnici.

„Nebudeme tady zastavovat. Vezmu tě na snídani do cukrárny, jak tam dělají ty dobré vafle, ano? A měl bys přestat kouřit. Nedělá ti to dobře.“

25

V pondělí dopoledne, přesně v jedenáct hodin deset minut jsem se vydrápala po schodech do prvního patra dvoupatrového domu, v němž bydleli Guffeyovi. Zezdola jsem slyšela téct vodu, tak jsem usoudila, že asi zahradník kropí chodníky. S Grantem Guffeym jsem dosud neměla tu čest, ale manželku měl protivnou až hrůza, takže mě nejspíš čekal další vyhrocený střet, na který jsem se ani trochu netěšila. Proč jsem se k tomu vůbec uvolila? I kdybych při prohlídce bytu objevila ve zdech díry jako vrata do stodoly, bylo stejně jasné, že popřou, že je udělali, a budou tvrdit, že tam byly od začátku. Neměla jsem s sebou kopii předávacího protokolu, který podepsali Comptonovi, když si byt pronajímali, ale věděla jsem, že je v tomhle Compton dost puntičkář. Díky tomu pak mohl být na nájemníky takový ras, když byt opouštěli. Pokud jsem tedy na místě měla objevit nějaké škody a Guffeyovi by se k nim odmítli hlásit, čekala nás patrně směšná hádka ve stylu: „My to neudělali! To už tu bylo!“

Auto jsem nechala stát hned u domu, abych na něj viděla z okna bytu Guffeyových. Ne že by snad věděli, čím jezdím, ale opatrnosti nikdy nezbývá. Parkovala jsem sice hned vedle požárního hydrantu, ale nemínila jsem se tam zdržovat dlouho. Kdybych slyšela houkat sirény nebo ucítila kouř, pelášila bych dolů jako vyplašený králíček a rychle bych s autem odjela, aby ho nerozdrtila hasičská stříkačka.

To bylo naposled, co jsem za Comptona dělala špinavou práci! Ne že by mi za to neplatil, ale měla jsem svých starostí dost. V duchu se mi zjevila přízračná postava Melvina Downse a udělala na mě bububu, takže se mi krapet sevřel žaludek.

Poté co jsem vyšla schody, uviděla jsem, jak se zpod dveří bytu číslo 18 rozlévá kaluž vody. Zvětšila se natolik, že stékala po kapkách přes okraj ochozu schodiště, dolů na betonovou podlahu v přízemí. Takže odtud ten zvuk tekoucí vody, který jsem slyšela před chvilkou. Ach ne! Vykročila jsem ke dveřím a musela jsem se doslova brodit. Uvnitř byly nejspíš zatažené závěsy, protože v kukátku nebylo vůbec nic vidět, nicméně když jsem zaklepala, dveře se s vrznutím pomalu otevřely. Ve filmech se přesně v tuhle chvíli chce divákům vykřiknout: Ne! Nechoď tam, ty náno hloupá!

Otevřené dveře většinou znamenají, že uvnitř leží na podlaze mrtvola, přičemž neohrožený detektiv už vzápětí riskuje obvinění z vraždy, protože se zcela nerozvážně sehne pro pistoli, aby se podíval, zda na ní nejsou zbytky střelného prachu. Já tak hloupá nebyla.

Opatrně jsem nakoukla dovnitř. Voda mi omývala špičky tenisek, zkrátka mi pěkně teklo do bot, a dokonce jsem měla už i mokré ponožky. Nejenže nikdo nebyl doma, ale navíc po sobě nechal učiněnou spoušť. V koupelně stříkala na několika místech voda z trubek: u umyvadla, sprchového koutu, u naprasklé záchodové mísy. Laciný koberec natažený v pokoji ode zdi ke zdi byl rozřezaný a jeho cáry se v přívalech vody pomalu odchlipovaly, připomínaly říční řasy zmítané proudem. Skříňky kredence byly strhané ze zdi a naházené na hromadu uprostřed místnosti.

Pokud si byt pronajali zařízený, všechen nábytek buď ukradli, nebo rozprodali, protože kromě několika ramínek tam nic k vidění nebylo. Vzhledem k tomu, jak rychle tekla voda z prasklého potrubí, bych se klidně vsadila, že o patro níž už mají deštný prales. S čvachtavým zvukem, který vydávaly mé tenisky, jsem vycouvala ze dveří.

Nějaký muž zvolal: „Hej vy!“

Zvedla jsem hlavu. O patro výš se přes zábradlí nakláněl nějaký chlapík. Zastínila jsem si oči dlaní, abych na něj proti světlu viděla.

„Máte tam dole nějaký problém?“ zeptal se.

„Mohla bych použít váš telefon? Potřebovala bych zavolat policii.“

„Sám jsem už uvažoval, že to udělám. Ale jestli je to auto tam dole u hydrantu vaše, radši s ním rychle odjeďte, než vám napařej pokutu.“

„Díky. Nevíte, kdy bych našla hlavní kohout na vodu?“

„Nemám šajna.“

Nejdřív jsem přeparkovala a pak strávila asi hodinu s pomocníkem šerifa, který dorazil deset minut po mém telefonátu. Zatímco jsem čekala, než přijede, zkusila jsem ještě zaklepat na dveře bytu číslo 10, který byl o patro níž, jenže nikdo neotvíral. Nájemníci byli nejspíš v práci a o havárii se měli dozvědět až kolem páté, po návratu domů.

Pomocníkovi šerifa se nějakým způsobem podařilo uzavřít hlavní přívod vody, což vyburcovalo druhou várku nájemníků, kteří začali postupně vylézat z bytů a nadávat, proč neteče voda. Jedna paní vyběhla dokonce ve froté županu, hlavu napěněnou od šamponu.

Ještě jednou jsem použila telefon chlapíka bydlícího o patro výš a tentokrát vytočila číslo do hotelu Hyatt v San Francisku, což se neobešlo bez slibu, že mu dálkový hovor určitě zaplatím. Richard Compton byl jako zázrakem v hotelovém pokoji. Když jsem mu oznámila, co se děje, řekl: „Do prdele!“

Chvilku mu trvalo, než to strávil, načež povídá: „Tak jo. Já se o to postarám. A promiňte, že jsem vás do toho zatáhl.“

„Nemám třeba zavolat instalatéry a úklidovou firmu?

Mohli by tu havárii aspoň nějak podchytit a dát sem zatím větráky a vysoušeče. Protože jestli se s tím hned něco neudělá, může se vám propadnout podlaha a barák sežere plíseň.“

„Brnknu správci dalšího domu, ať se na to podívá.

Bude vědět, jakou firmu zavolat. Já se mezitím spojím s pojišťovnou, aby mi tam někoho poslali.“

„Tak to vypadá, že asi Guffeyovi zálohu zpátky nedostanou.“

Zasmál se, ale ne moc nahlas.

Když jsem zavěsila, chvilku jsem zvažovala situaci.

Co horšího než zmizení Melvina Downse a katastrofa, kterou spáchali Guffeyovi, mě ještě mohlo potkat? Pokládat si takové otázky ale svědčilo o tom, jak málo toho vím o životě.

Po zbytek pondělka se už nic mimořádného nepřihodilo. V úterý ráno jsem si naleštila polobotky a vypravila se za Lowellem Effingerem, abych mu sdělila novinku ohledně Melvina Downse. Osobně jsem se s ním zatím setkala jen dvakrát, jinak jsme všechno dohadovali po telefonu. Jak jsem se na něj dívala přes desku psacího stolu, postřehla jsem, že vypadá dost unaveně a pod očima má temné kruhy. Bylo mu něco málo přes šedesát, měl kudrnaté vlasy, které měly posledně barvu pepř a sůl a nyní byly bílé.

Měl širokou bradu a sanici, ale v obličeji vypadal pomuchlaně jako papírový pytlík od svačiny. Napadlo mě, jestli třeba nemá nějaké osobní problémy, ale na to, abych se ho ptala, jsem ho zase tak dobře neznala. Promluvil hlubokým hlasem, který mu rezonoval v hrudním koši: „Víte, kde pracoval?“

„Přesně ne. Ale vypadá to, že asi někde poblíž

univerzity, protože tam chodil na autobus. Když mi ten autobusák prozradil, kde bydlí, honem jsem tam běžela, takže jsem se ho už nestačila zeptat, kde dělá.“

„Jestli se odstěhoval, je dost dobře možné, že dal výpověď i v práci, nemyslíte?“

„Hm, ale stejně bych to radši ověřila. Zkusím ještě něco vytáhnout z paní Vonové. Byla jsem u ní na ubytovně už tolikrát, že by mě klidně mohla adoptovat. Holedbá se sice, že lidem do soukromí neleze, ale vsadila bych boty, že ví víc, než zatím řekla. A když už budu v tom, můžu si promluvit i s nějakými nájemníky.“

„Udělejte, co bude ve vašich silách. Jestli do několika dní nic nezjistíme, budeme to muset vzít z jiného konce.“

„Kéž jsem byla rychlejší! Když jsem s ním mluvila v sobotu, vůbec to nevypadalo, že se chce odstěhovat. Jasně, přitáhl si sice z venku zrovna nějaké lepenkové krabice, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že je to kvůli tomu, že si balí.“

Třicet minut nato už jsem kdoví pokolikáté vstupovala do zmiňované ubytovny. Tentokrát jsem paní Vonovou zastihla, jak vychází z kuchyně a nese hrnek čaje. Na sobě měla svetr, pod ním domácí šaty a zpod rukávu jí koukal zmuchlaný kapesník.

„Zase vy,“ poznamenala vcelku nevzrušeně.

„Obávám se, že ano. Neměla byste chvilku?“

„Jestli se to týká pana Downse, mám tolik času, kolik budete chtít. Odstěhoval se, nic mi neřekl, takže na něj nebudu brát ohledy. Navíc mám zrovna dneska odpoledne volno, takže jestli chcete, můžeme si popovídat u mě.“

„To budu moc ráda,“ souhlasila jsem nadšeně.

„Nedáte si hrnek čaje?“

„Ne, díky.“

Otevřela dveře, které vedly z její kanceláře někam dozadu.

„Tady původně bydlelo služebnictvo,“ poznamenala na úvod.

Vešla jsem do místnosti a přelétla ji pohledem.

„Za dob mého dědečka a babičky platilo, že služebnictvo nesmělo být vidět, tedy pokud se zrovna nevěnovalo nějaké práci v domě. Tady si mohli posedět a vedle v předpokoji si vařili a taky tam měli něco jako jídelnu. Spali nahoře, v podkroví nad druhým patrem.“

Ona využívala ty dvě místnosti jako ložnici a obývák.

Obě byly vyvedené v růžové a fialové a přeplněné rodinnými fotografiemi v postříbřených rámech. Na nábytku podřimovaly čtyři siamské kočky, které se při mém příchodu sotva zavrtěly. Dvě si mě nicméně se zájmem začaly prohlížet, až se jedna nakonec zvedla, došla ke mně a upejpavě mi očichala ruku.

„Snad vám nebudou vadit. Jsou to moje holky,“

poznamenala paní Vonová. „Jmenují se Jo, Meg, Beth a Amy.* Já jsem taková jejich Marmee,“ dodala ještě. Pak se posadila na gauč a hrnek s čajem postavila na opěrku.

„Předpokládám, že se o pana Downse zajímáte kvůli tomu soudnímu procesu.“

„Přesně tak. Netušíte, kam tak mohl jít? Musí přece mít někde nějakou rodinu.“

„Má tady ve městě dceru. Je už vdaná, takže se asi jmenuje jinak, ale to je stejně jedno. Ti dva se dávno odcizili a léta se neviděli. Neznám žádné podrobnosti, jenom že mu nedovoluje vídat vnoučata.“

„To vypadá pěkně zašmodrchaně,“ podotkla jsem.

„Nevěděla bych to, kdyby se o ní jednou nezmínil.

Samosebou jsem hned byla jedno velké ucho.“

* Narážka na román Malé ženy; pozn. red.

„Všimla jste si toho tetování, co má na pravé ruce?“

„Všimla, ale pořád ho schovával, tak jsem se ho na to radši neptala. Co myslíte, kde k tomu přišel?“

„Mě napadlo, že ve vězení.“

„Taky jsem si to říkala. Musím ale uznat, že celou tu dobu, co tady bydlel, se choval zcela příkladně. Jelikož platil nájem včas a měl v bytě uklizeno, neviděla jsem jediný důvod, proč mu sahat do svědomí. Většina lidí má nějaké tajemství.“

„Takže i kdybyste věděla, že byl trestaný, nezabránilo by vám to v tom ho vzít do podnájmu?“

„Přesně tak.“

„Víte, co dělal za práci?“

Krátce se nad tím zamyslela a pak zakroutila hlavou.

„Nic, k čemu by potřeboval maturitu. Nejednou se mi zmínil, jak ho mrzí, že nedostudoval. Ve středu ale chodíval domů dost pozdě, tak jsem si říkala, jestli si náhodou nedodělává školu po večerech. ‚Univerzita třetího věku‘, tak se tomu, tuším, dnes říká…“

„Když sem přišel a ptal se, jestli by tu nemohl bydlet, nevyplnil vám nějakou žádost?“

„Vyplnil, ale je to už víc jak tři roky, takže jsem ji vyhodila. Jsem beztak zavalená papíry. Je ale pravda, že si nájemníky vybírám dost pečlivě. Kdybych si myslela, že je bezcharakterní, prostě bych ho odmítla bez ohledu na to, jestli byl ve vězení nebo nebyl. Co si tak vzpomínám, neuvedl vůbec žádné osobní informace, což mi přišlo krapet zvláštní. Na druhou stranu působil upraveně a čistě, mluvil jak kniha, zkrátka od pohledu inteligentní člověk. Byl takový mírný, nejspíš to měl v povaze, a nikdy jsem ho neslyšela klít.“

„Řekla bych, že jestli měl co skrývat, do žádosti by to stejně nenapsal.“

„To bych taky myslela.“

„Doneslo se mi, že se trochu spřátelil s nějakým pánem z prvního patra. Nevadilo by vám, kdybych si s ním promluvila?“

„Promluvte si, s kým chcete. Kdyby mi dal pan Downs předem vědět, že se stěhuje, brala bych na něj větší ohledy.“

Odmlčela se a podívala se na hodinky. „A teď, jestli už nic nepotřebujete, bych se s dovolením dál věnovala svým věcem.“

„Jak se jmenuje ten pán z prvního patra?“

„Pan Waibel. Vernon Waibel.“

„Je doma?“

„No ovšem. Je v invalidním důchodu a prakticky nevychází.“

26

Vernon Waibel byl o něco přívětivější než Melvinův soused z druhého patra, který mi práskl dveřmi před nosem.

Podobně jako Downsovi bylo i jemu něco kolem padesáti.

Měl tmavé husté obočí a téměř černé oči. Šedé vlasy mu zvolna řídly, jako by měl co nevidět začít plešatět. Plešatěl ale s hlavou vztyčenou, trochu jako člověk podstupující chemoterapii. Pleť měl opálenou, krk vrásčitý od přehnaného slunění. Oblečený byl v bavlněném pulovru zemitých barev a plátěných kalhotách, na nohou měl mokasíny bez ponožek. Všimla jsem si, že má hnědé i nárty; udivovalo mě, jak může být tak opálený, když skoro nechodí ven. Navíc mi vůbec nepřipadal invalidní, ale do toho mi také nic nebylo.

Odbyla jsem si obvyklé zdvořilostní fráze typu dobrý den a jak se máte a závěrem jsem nadhodila: „Doufám, že nějak neruším.“

„To záleží na tom, co chcete.“

„Slyšela jsem, že pan Downs se odstěhoval. Nemáte představu, kam mohl jít?“

„Jste od policie?“

„Ne, soukromá vyšetřovatelka. Stal se svědkem dopravní nehody. Proto ho potřebuju najít. Vůbec ničím se neprovinil. Potřebujeme od něj jen pomoc.“

„Mám trochu času, tak jestli chcete, pojďte dál a můžeme si popovídat.“

Vzpomněla jsem si na pravidlo Juanity Vonové, zakazující ženské návštěvy za zavřenými dveřmi pronajímaných pokojů. S Juanitou jsme se ale už natolik skamarádily, že jsem usoudila, že to můžu risknout.

„Tak dobře.“

Kousek ustoupil a já se protáhla kolem něj dovnitř.

Jeho apartmán nebyl tak velký jako Downsův, ale působilo to tam zabydleněji a útulněji. Na nábytku stály či ležely různé osobní věci a dekorace: dvě pokojové rostliny, pohovka s pestrými polštářky a měkká přikrývka přehozená přes kovovou pelest postele. Pokynul mi k jedinému čalouněnému křeslu v místnosti.

„Posaďte se.“

Posadila jsem se a on usedl na dřevěnou židli stojící vedle.

„To vy jste rozvěsila ty letáky?“

„Viděl jste je?“

„Ano, paní. A viděl je i on. Dost ho to znervóznilo, to vám tedy řeknu.“

„Proto se odstěhoval?“

„Předtím tady byl a teď tu není. Závěry si z toho vyvoďte sama.“

„Děsí mě pomyšlení, že jsem ho odsud vypudila.“

„K tomu vám nic říct nemůžu, ale jestli jste se přišla na něco zeptat, tak se ptejte.“

„Jak dobře jste ho znal?“

„Moc dobře ne. Dívali jsme se spolu občas na televizi, ale nikdy toho moc nenamluvil. Rozhodně nemluvil o osobních věcech. Oba máme rádi kanál, kde dávají filmy pro pamětníky. Lassie, Old Yeller, The Yearling –prostě stará klasika. Srdceryvný příběhy. To jsme měli společný, ale víc nic.“

„Věděl jste, že se chce odstěhovat?“

„Nekonzultoval to se mnou, jestli jste myslela tohle.

Ani jeden z nás nehledal přítele, jenom někoho, kdo mu nepřepne televizi v nejlepším. Další z filmů, co jsme měli rádi, byl Shane. Stávalo se, že jsme tam vedle sebe seděli a buleli jak malý. Trochu trapný, ale co člověk nadělá? Je dobře, když člověk má kde se tomu v klidu poddat.“

„Jak dlouho jste ho znal?“

„Těch pět let, co tu bydlel.“

„To jste se o něm ale musel něco dozvědět.“

„Samé povrchní věci. Byl manuálně zručnej. Když

třeba televize začala zrnit, trochu se v tom pošťoural a zas to šlo. Měl fakt nadání pro to cokoli opravit.“

„Jako například?“

Krátce se zamyslel.

„Tak například ty starý pendlovky dole. Zastavily se a paní Vonová nedokázala sehnat nikoho, kdo by se na ně podíval. Měla sice kontakty na dva hodináře, jenže jeden umřel a druhej odešel do důchodu. Melvin se nabídl, že se na to tedy mrkne. No, a za chvilku hodiny zase tikaly.

Nevím ale, jestli nám tím vlastně prokázal laskavost. V noci je slyším bimbat až sem nahoru. Někdy, když nemůžu usnout, počítám každý úder. Bijou čtyřikrát do hodiny, dost na to, aby člověk zešílel.“

„A čím se vlastně živil?“

„Kdybyste mě zabila, tak to vám nepovím. Nijak se o tom nešířil. Osobně jsem v invalidním důchodu, tak se mu možná nechtělo přede mnou mluvit, když nedělám. Peníze ale dostával na ruku, to vím, takže nejspíš někde pracoval načerno nebo jako brigádník.“

„Někdo mi říkal, že možná dělá zahradníka nebo údržbáře.“

„Já bych čekal něco kvalifikovanějšího, i když

nedokážu říct co. Drobný spotřebiče a elektronika, zkrátka tak něco.“

„A co jeho rodina?“

„Kdysi dávno byl ženatej, protože vím, že mluvil o manželce.“

„Víte, odkud pocházel?“

„Ne. Ale mluvil o tom, že si něco našetřil a že si by chtěl koupit nějaký větší auto.“

„Netušila jsem, že řídí. Proč potom jezdil po městě autobusem?“

„Měl řidičák, ale ne auto. Proto taky nějaký sháněl.“

„To na mě působí jako začátek roadmovie.“

„Možná.“

„A co to tetování na jeho ruce? Co mělo znamenat?“

„Byl amatérský břichomluvec.“

„Nechápu..“

„No uměl mluvit bez toho, aby otvíral pusu, jako ten chlápek z pořadu Eda Sullivana, seňor Wences. Melvin vždycky přiložil palec k ukazováčku a pohyboval jimi jako pusou. Ten červený kruh, co měl mezi palcem a ukazováčkem, to byly rty a ty dvě tečky zase oči. Dělal, jako že je to jeho malá kámoška Tía, což znamená španělsky ‚tetička‘, a jako že si spolu povídaj. Viděl jsem ho to předvádět jen jednou, ale byla to vážně legrace. Přistihl jsem se, že na tu jeho ‚tetičku‘ mluvím, jako by byla skutečná.

Osobně jsem toho názoru, že všichni máme na něco talent, a je jedno, jestli jsme to jen někde okoukali.“

„Byl ve vězení?“

„Jednou jsem se ho na to ptal. Připustil, že si něco odseděl, ale neřekl kvůli čemu.“ Vernon Waibel zaváhal a po očku mrkl na hodinky. „Nechci vás vyhánět, slečno, ale v televizi začíná můj pořad, a když tam nebudu včas, ostatní si pustěj něco jinýho.“

„Stejně už je to asi všechno. Kdyby vás ale ještě něco napadlo, myslíte, že byste mi mohl zavolat?“ Vylovila jsem z tašky vizitku a podala mu ji.

„Určitě.“

Podali jsme si ruce. Přehodila jsem si přes rameno tašku a vykročila jsem ke dveřím. Vernon mě předběhl a dveře mi galantně otevřel.

Na prahu ještě dodal: „Doprovodím vás dolů do haly, máme stejně společnou cestu.“

Byli jsme už téměř u ochozu s televizním koutkem, když se na mě obrátil a povídá: „Chcete slyšet můj názor?“

Se zájmem jsem se na něj otočila.

„Vsadím boty, že neodešel z města.“

„Proč?“

„Má tady vnuky.“

„Slyšela jsem, že se s nimi nesmí vídat.“

„To ale neznamená, že to nedělá.“

Jak se ukázalo, vyšetřovatelem pověřeným Nadací prevence zneužívání seniorů byla táž Nancy Sullivanová, s níž jsem mluvila po telefonu, což jsem zjistila, když v pátek odpoledne zaklepala na dveře mé kanceláře. Muselo jí být už přes dvacet, ale vypadala sotva na patnáct. Rovné vlasy jí sahaly na ramena. Působila skromně a naivně. Seděla mírně předkloněná, kolena způsobně u sebe, a vysvětlovala mi, co zjistila při vyšetřování. Sako a sukně do poloviny lýtek, které měla na sobě, vypadaly jako zboží ze zásilkového katalogu, vyrobené z nemačkavého materiálu, ve kterém jste mohli prosedět hodiny v letadle a pak oděv stačilo jen přeprat v hotelovém umyvadle. Na nohou měla praktické boty bez podpatku a průsvitné punčochy, skrz něž jí prosvítaly popraskané žilky. V jejím věku? To mi přišlo trochu brzy. Zkusila jsem si ji představit, jak se baví se Solanou Rojasovou, která byla o dost starší, zkušenější a protřelejší než ona. Solana měla za ušima. Nancy Sullivanová byla od pohledu upřímná, což bylo absolutně k ničemu. Vůbec se s ní nemohla měřit.

Po krátkém zdvořilostním úvodu mi oznámila, že zaskakuje za vyšetřovatele, který případy potenciálního zneužívání prověřuje obvykle. Než se rozpovídala, zastrčila si za ucho pramen vlasů a odkašlala si. Postupně jsem se dozvěděla, že věc probrala se svou nadřízenou, která ji poslala udělat předběžný pohovor. Další šetření, bude-li nutné, mělo již připadnout zavedeným vyšetřovatelům.

Až sem to znělo vcelku rozumně, takže jsem jen přikyvovala jako plastový pejsek s bimbací hlavou známý ze zadních oken aut. Jenže pak jsem si uvědomila, že ji slyším mluvit mezi řádky, zřejmě nějaké podprahové vnímání.

Úplně mě to vyděsilo. V tu ránu jsem s určitostí věděla, že ta holčička sem přišla položit bombu.

Vytáhla z aktovky desky, položila si je na klín, otevřela je a začala se probírat jejich obsahem.

„A teď, co jsem zjistila,“ nadechla se. „Tak předně vám chci říct, jak moc si vážíme toho, že jste nám zavolala…“

Nedůvěřivě jsem se na ni podívala.

„Nepotěšíte mě, viďte?“

Trochu zaraženě se zasmála.

„Ale ne. Naopak. Omlouvám se, jestli jsem ve vás vzbudila mylný dojem. Dlouze jsem si s panem Vronským popovídala. Běžná praxe je taková, že přijdeme bez ohlášení, aby se pečovatel nestačil na naši návštěvu připravit, a jak se říká, to na nás narafičit. Pan Vronský sice celou dobu ležel, ale působil příčetně a vstřícně. Zdál se mi sice trochu citově labilní a chvílemi se skutečně choval zmateně, ale u člověka jeho věku to není nic překvapivého.

Vyptávala jsem se ho, jaký má vztah k paní Rojasové, a na nic si nestěžoval. Ve skutečnosti to působilo spíš opačně.

Ptala jsem se ho na ty modřiny…“

„Solana byla celou dobu u toho?“

„Ale kdepak. Požádala jsem ji, ať nás nechá o samotě.

Měla nějakou práci, takže si šla po svých a my si mohli v klidu povídat. Později jsem si samozřejmě promluvila i s ní.“

„Ale byla v domě?“

„Ano, ale ne ve stejné místnosti.“

„To ráda slyším. Doufám, že jste mě z toho vynechala.“

„To nebylo nutné. Prý jste se jí sama zmínila, že jste nás zavolala.“

Vytřeštila jsem na ni oči. „To si ze mě děláte legraci!“

Zaváhala. „Vy jste jí neřekla, že jste nám volala?“

„Ne, neřekla. To bych se musela zbláznit, abych to udělala. Sakra! První věc, co vypustí z pusy, a hned lež jako věž! Byl to trik. Podsunula vám to a čekala, jestli jí to potvrdíte. A bingo!“

„Nic jsem jí nepotvrdila a určitě jsem jí neřekla, kdo volal. Zmínila se o vás v souvislosti s nějakou hádkou, kterou chtěla uvést na pravou míru.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Říkala, že jste se pohádaly. Prý jste jí od první chvíle nedůvěřovala a pořád jste jí dýchala na záda, nečekaně jste se u nich objevovala a kontrolovala ji.“

„To jsou báchorky pro děti. Dostala jsem za úkol ji proklepnout, a na základě toho ona dostala tu práci. Co dalšího vám řekla? Vážně ráda si to poslechnu.“

„Nejspíš bych vám to neměla říkat, ale zmínila se mi, že když jste si všimla těch modřin na nohou pana Vronského, obvinila jste ji a pohrozila jste, že zavoláte na příslušný úřad a budete si na ni stěžovat.“

„To si vymyslela, aby mě shodila.“

„Asi jste si nerozuměly. Nejsem tu od toho, abych vás rozsoudila. Nemáme v popisu práce dělat v situaci, jako je tahle, prostředníky.“

„A tahle situace je podle vás jaká?“

„Lidé nám někdy volají, když mají pochybnosti stran péče o pacienta. Obvykle se jedná o neshody mezi rodinnými příslušníky. Ve snaze zachovat…“

„Podívejte, k žádné hádce mezi námi nedošlo. Nikdy jsme se spolu na tohle téma ani nebavily.“

„Takže jste nebyla před týdnem u pana Vronského doma a nepomáhala jste jí s ním ze sprchy?“

„To ano, ale z ničeho jsem ji neobvinila.“

„Ale volala jste nám přece po tom incidentu?“

„Vy víte, kdy to bylo. Sama jste se mnou telefonovala.

Říkala jste, že všechno uchováte v tajnosti, že jsou to důvěrné informace, a bác ho, hned jí vyzvoníte, že jsem to byla já.“

„To jsem neudělala. Paní Rojasová se o vás zmínila sama. Říkala, že přímo od vás ví, že jste ji nahlásila. Já jí to v každém případě ani nepotvrdila, ani nevyvrátila. Nikdy bych nevyzradila důvěrné informace.“

Svěsila jsem ramena a otočná židle pode mnou zavrzala. Všechno se podělalo, a já to věděla, jenže jsem se o tom už nechtěla dál bavit.

„Nechme toho. Je to na nic. Prostě pokračujte,“

prohlásila jsem.

„Mluvila jste s Gusem a pak se stalo co?“

„Když jsem si promluvila s panem Vronským, šla jsem za paní Rojasovou, která mě informovala o jeho zdravotním stavu. Vykládala hlavně o těch modřinách. Už v nemocnici mu diagnostikovali chudokrevnost, a i když se mu krevní obraz trochu zlepšil, pořád se mu snadno dělají modřiny.

Ukázala mi výsledky odběrů, které přesně odpovídaly tomu, co řekla.“

„Takže vy si nemyslíte, že ho fyzicky zneužívá?“

„Kdybyste mě nechala domluvit, za chvilku se k tomu dostanu. Promluvila jsem si i s osobním lékařem pana Vronského a také s ortopedem, který mu léčil to rameno.

Oba se vyjádřili v tom smyslu, že jeho stav je stabilizovaný, ale že je pan Vronský dost vetchý a nedokáže se sám o sebe postarat. Paní Rojasová říkala, že když u něho nastoupila, žil v takové špíně, že musela nechat přistavit kontejner…“

„Jak to s tím souvisí?“

„Ještě je tu otázka jeho duševní způsobilosti. Už

měsíce neplatí složenky a oba jeho lékaři mají dojem, že nemůže sám za sebe rozhodovat o dalším postupu léčby.

Kromě toho není schopen obstarat běžné, praktické věci.“

„A přesně proto ho taky může zneužívat. Copak to nevidíte?“

Nancy Sullivanová se zatvářila upjatě, málem až

přísně.

„Prosím, nechte mě domluvit.“ Nervózně si přerovnala papíry a zase nasadila ten upřímně starostlivý výraz. Jako by to nejdůležitější mělo teprve přijít. „Co jsem ale nevěděla, a patrně ani vy jste o tom neměla tušení, je, že se celá ta záležitost s panem Vronským už dostala k soudu.“

„K soudu? Tomu nerozumím.“

„Před týdnem byla podaná žádost o ustanovení opatrovníka a po mimořádném slyšení se ho skutečně podařilo jmenovat, takže ten teď bude spravovat jeho záležitosti.“

„Opatrovníka?“ Připadala jsem si jako hodně natvrdlý papoušek, který jen opakuje, co kdo říká, ale na nic dalšího se nezmůže. Posadila jsem se a naklonila se k ní přes stůl, za jehož hranu jsem se bezděky přitáhla. „Opatrovníka? Vám snad úplně přeskočilo?“

Neuniklo mi, že to Nancy vyvedlo z míry, neboť jí z desek vyklouzlo pár papírů, které se rozlétly po podlaze.

Spěšně je posbírala a srovnala do úhledné hromádky, aniž se mnou přestala mluvit. „To je zákonem ustanovený zástupce, který dohlíží na jeho léčbu a finance…“

„Vím, co to slovo znamená. Ptám se, kdo? A jestli mi řeknete, že Solana Rojasová, střelím si kulku mezi oči.“

„Ne, kdepak. Vůbec ne. Počkejte, někde tady jméno té ženy mám.“ Sklopila oči k poznámkám a třesoucíma se rukama převracela stránky, které se snažila alespoň přibližně seřadit do původního sledu. Naslinila si ukazovák a ještě chvíli listovala, dokud nenašla to, co hledala. Vytáhla papír z desek a obrátila ho přední stranou ke mně, přičemž nahlas vyslovila jméno: „Cristina Tasinatová.“

„Kdo to je?“

„Cristina Tasinatová? Soukromá výkonná…“

„To říkáte vy! Kdy to proběhlo?“

„Ke konci minulého týdne. Viděla jsem úřední záznamy a všechno sedí. Paní Tasinatová jednala prostřednictvím právníka a písemně se zaručila, což je ze zákona její povinnost.“

„Gus nepotřebuje nějakou cizí ženskou, aby rozhodovala o jeho životě. Má v New Yorku neteř. S tou nikdo nemluvil? Musí přece mít nějaké právo do věci zasáhnout.“

„Samozřejmě že má. Dědický zákon stanoví, že v případě jmenování opatrovníka mají přímí příbuzní přednost. Paní Rojasová se o neteři zmiňovala. Podle všeho s ní třikrát mluvila, informovala ji o tom, jak se věci mají, a žádala ji o pomoc. Paní Oberlinová bohužel neměla čas na to se záležitostí zabývat. Paní Rojasová se nicméně domnívala, že opatrovník je v případě pana Vronského nutnost…“

„To je hromada naprostejch blábolů. Osobně jsem s Melanií mluvila. Tak, jak říkáte, to vůbec nebylo. Jasně že jí Solana volala, ale vůbec se jí nezmínila, že má Gus nějaké potíže. Kdyby to jeho neteř věděla, okamžitě by sem přiletěla.“

Upjatý výraz se zase vrátil. „Paní Rojasová tvrdí něco jiného.“

„Nemělo by proběhnout soudní slyšení?“

„Obyčejně ano, ale v tak naléhavém případě může o věci rozhodnout samosoudce, schválit žádost a pověřit soud dalším šetřením.“

„Dobře. Předpokládejme, že soudní vyšetřovatel odvede stejně mizernou práci jako vy. Co z toho kouká pro Guse?“

„Není třeba hned útočit. Všichni máme na srdci jeho nejlepší zájmy.“

„Může přece mluvit sám za sebe. Proč se k tomu nějak nevyjádřil nebo nedal souhlas?“

„Podle toho, co stojí v posudku, trpí nedoslýchavostí a nadto se u něj projevuje zmatenost. Takže i kdyby se konalo náležité soudní slyšení, patrně by vůbec nemohl vypovídat.

Paní Rojasová tvrdí, že vy ani ostatní jeho sousedé si plně neuvědomujete, jak vážné to s ním je.“

„No, teď už máme přehled jedna báseň. A jak se toho vlastně domákla ta Tasinatová?“

„Nejspíš ji kontaktovala sociálka nebo jeden z jeho lékařů.“

„Takže bez ohledu na to, jak se k tomu dostala, má teď Guse plně v moci? Jeho finance, nemovitý i movitý majetek, další léčbu? Prostě všechno?“

Slečna Sullivanová se zdržela odpovědi, což mě krajně rozzuřilo.

„Co jste to za nánu? Solana Rojasová to na vás sehrála jak nic. Na nás na všechny to sehrála. A podívejte, jak to dopadlo! Předhodili jste ho vlkům.“

Nancy Sullivanová poněkud zrudla v obličeji, načež

sklopila oči a podívala se do klína.

„Myslím, že bychom v tomhle rozhovoru už neměly dál pokračovat. Možná byste si chtěla promluvit s mou nadřízenou. Osobně jsem to s ní dnes ráno probírala. Čekaly jsme, že se vám uleví…“

„Uleví?“

„Mrzí mě, jestli jsem vás něčím naštvala. Možná jsem to nepodala úplně správně. Jestli je to tak, pak se omlouvám.

Zavolala jste, my jsme to prošetřili a domníváme se, že pan Vronský je v dobrých rukách.“

„Tak v tom s vámi nesouhlasím, to bych si vyprosila.“

„To mě nepřekvapuje. Byla jste v opozici, už když

jsem se posadila.“

„Dost! Už toho nechte. Šíleně mě to vytáčí. Jestli odsud okamžitě teď hned nevypadnete, začnu na vás ječet.“

„Už ječíte,“ připomněla škrobeně. „Můžete se spolehnout, že se o tom zmíním ve své zprávě.“ Začala si uklízet papíry zpátky do aktovky a já si všimla, jak jí po tvářích stékají slzy.

Zabořila jsem hlavu do dlaní. „Do prdele. Tak nakonec jsem tady já za padoucha.“

Jakmile se za Nancy Sullivanovou zavřely dveře, popadla jsem sako a tašku a utíkala k soudu. Do budovy jsem vešla postranním vchodem a po širokém dlážděném schodišti jsem vyběhla do patra. Klenutými oblouky po stranách pronikal dovnitř chladný zimní vzduch a mé kroky se podivně rozléhaly, neboť stěny obložené dlaždičkami tvořícími mozaiku měly zvláštní, dutou akustiku. Vyzvedla jsem si tiskopis a u přepážky si vyžádala složku Augusta Vronského. Na stejném místě jsem před sedmi týdny vyplňovala tutéž žádost, jen se týkala osobních informací Solany Rojasové. Zjevně jsem někde něco přehlídla, jenže jsem vůbec netušila, kde a co. Posadila jsem se na jednu ze dvou dřevěných židlí a čekala. Za šest minut jsem měla požadované záznamy v ruce.

Přesunula jsem se na druhou stranu místnosti a posadila se s nimi k malému stolku, který byl téměř celý zabraný počítačem. Otevřela jsem desky a rychle prolistovala papíry uvnitř, třebaže tam toho mnoho k vidění nebylo. To, co jsem měla před sebou, byl standardní čtyřstránkový formulář s políčky zaškrtanými vypsanou tužkou. Až úplně na konci jsem našla jméno právníka, který Cristinu Tasinatovou zastupoval. Šlo o jistého Dennise Altinovu, jenž bydlel na Floresta Street. Hned pod tím byla uvedená jeho adresa a telefonní číslo, jakož i adresa Cristiny Tasinatové. Vrátila jsem se zpátky na začátek a postupně si prošla všechny kolonky a podkolonky, abych zjistila, co už

jsem stejně dávno věděla. Augustus Vronský, navržený na opatrovnickou péči, bydlel v Santa Terese. žádost nepodal ani věřitel, ani dlužník, ani nikdo podobný. žádost podala Solana Rojasová, která navrhovala, aby soud jmenoval Cristinu Tasinatovou správkyní Gusova veškerého majetku.

Měla jsem podezření, že za tím bude Solana, ale přesto mi vyrazilo dech, když jsem to viděla černé na bílém, navíc na úřední listině.

V kolonce Odhadovaná výše majetku a veškerých hmotných statků bylo u všech položek zaškrtnuto „neznámá“, a to včetně ceny jeho domu, osobních věcí a výše penze. Jiná kolonka tvrdila, že osoba navrhovaná na opatrovnickou péči, tedy Gus, je neschopná zajistit si základní potřeby, jako je zdravotní péče, strava, ošacení a střecha nad hlavou. Podrobné informace, jež dané tvrzení dokládaly, byly uvedené v části dokumentu nazvané Důvěrné dodatečné informace k žádosti, jež byla součástí složky. Bohužel po dokumentu nebylo v deskách ani památky, jak ostatně napovídal přívlastek „důvěrné“. V

dalším odstavci stálo, že Gus Vronský má „výrazně sníženou schopnost spravovat své finanční záležitosti a současně zvýšenou náchylnost stát se obětí podvodu a nekalého vlivu“. I zde byly podrobnosti uvedené v Důvěrných dodatečných informacích, které rovněž nebyly k nahlédnutí pro veřejnost. Úplně dole byl podepsaný Dennis Altinova a nově jmenovaná opatrovnice, Cristina Tasinatová. žádost byla podaná k Nejvyššímu soudu Santa Teresy dne 19. ledna 1988.

Kromě toho byla přílohou žádosti i faktura za náklady spojené se „zajištěním péče“, rozepsané na jednotlivé položky, měsíc po měsíci, podtrženo sečteno. Za druhou polovinu prosince 1987 a první lednový týden roku 1988 se částka vyšplhala na 8 726 dolarů 73 centů. Fakturu potvrdila organizace jménem Senior Health Management, Inc. Další k žádosti přiložená faktura pokrývala služby právního zástupce k 15. lednu 1988 a nechybělo na ní jediné datum, přesná hodinová sazba a samozřejmě celková částka účtovaná za zprostředkování opatrovnictví. Ve prospěch právníka se mělo zaplatit 6 227 dolarů 47 centů. Faktury byly předloženy ke schválení soudu a čistě pro případ, že by vyvstaly nějaké nejasnosti, úplně dole stálo: „Částku laskavě uhraďte šekem na jméno Dennis Altinova: advokátní činnost, $200/hod.; právní poradenství, $150/hod.; jednorázové konzultace, $50/hod.“ Dohromady si nově jmenovaná opatrovnice a její právník přišli na 14 954 dolarů 20 centů. Divila jsem se, že advokát nepřiložil k faktuře ofrankovanou obálku nadepsanou adresou, aby platbu co možná nejvíc urychlil.

Označila jsem stránky, které jsem si chtěla okopírovat, což znamenalo všechny –, a vrátila se s deskami k okénku.

Zatímco jsem čekala, až budou kopie hotové, vyžádala jsem si telefonní seznam a našla v něm Dennise Altinovu. Pod adresou a telefonním číslem do kanceláře měl kupodivu uvedenou i adresu a telefon domů. Nečekala bych, že právník nebo doktor dá tyhle osobní údaje k dispozici každému, kdo není včerejší a ví, kam se obrátit. Altinova se zjevně neměl proč obávat, že mu půjde po krku nespokojený klient a zavraždí ho. Čtvrť, kde bydlel, patřila k těm dražším, nicméně v Santa Terese stály majlant dokonce i domy na nevzhledném předměstí. Kromě Dennise v seznamu žádný jiný Altinova nefiguroval. Nalistovala jsem příjmení Rojasová: těch bylo dost, ale žádná Solana.

Nakonec jsem zkusila vyhledat jméno Tasinatová: ani jedno.

Pak už mě zavolala paní od okénka, tak jsem jí zaplatila za kopie a strčila si je do tašky.

27

Kancelář Dennise Altinovy na Floresta Street byla vzdálená jen půl bloku od budovy soudu. Ve stejné ulici sídlila i policejní stanice. Ulice byla slepá a končila vjezdem na pozemky Santa Teresa High School. V opačném směru se Floresta Street křížila se State Street, odkud pokračovala dál do centra a nakonec se stáčela pod autostrádu. Danou oblast obsadili právníci. Zřídili si kanceláře v roztodivných haciendách a bungalovech rozesetých po okolí, v domech, jejichž původní majitelé se dávno odstěhovali. Altinova si pronajímal několik místností v horním patře dvoupatrové budovy, v jejímž přízemí sídlila jakási bezvýznamná záložna. Pokud mne paměť nešálila, bývalo tam dřív čalounictví.

Ve vstupní hale, jen o trochu větší než kumbál na košťata, visela informační tabule a mohli jste si tam i počkat na výtah, který se ale pohyboval asi tak rychle jako výtahy, jimiž se posílá jídlo z kuchyně nahoru do restaurace. Nájmy zde nebyly z nejlevnějších. Šlo o atraktivní lokalitu, avšak budova jako taková působila nemožně zastarale. Majiteli se zřejmě příčila představa, že by měl investovat čas, energii a peníze do toho, aby nájemníky vystěhoval a provedl nezbytnou rekonstrukci.

Přijel výtah, kabinka veliká metr na metr, která cestou vzhůru cukala a skřípala. Pohybovala se strašně pomalu, ale aspoň jsem získala čas pročíst si bezpečnostní pokyny a pouvažovat o tom, kolik lidí by se do výtahu vešlo, aby nepřekročili maximální hmotnost přepravy, tedy 1200 kg.

Spočítala jsem to na deset stodvacetikilových řimbabů, pokud by se jich tam ovšem tolik vmáčklo, nebo na dvacet útlých modelek po šedesáti kilogramech.

Vystoupila jsem ve druhém patře. Podlaha na chodbě měla dezén připomínající zrnění v televizi, který někteří vydávají za mramor, i když ve skutečnosti jde o leštěnou žulu. Stěny byly obložené dubovými palubkami ztmavlými časem. Přehnaně velká okna po stranách vpouštěla dovnitř příliš mnoho světla, a k tomu ještě ze stropu svítily zářivky.

Dveře kanceláří měly výplně z čirého skla s černě nadepsanými jmény těch, kdo úřadovali uvnitř. Působilo to kouzelně, tak trochu mi to připomnělo styl advokátních kanceláří a soukromých detektivních agentur ze starých černobílých fdmů.

Altinovova kancelář byla zhruba uprostřed chodby. Za otevřenými dveřmi mě přivítala strohá recepce, kterou se někdo pokusil modernizovat stolem z nerezové oceli a litého skla. Na stole nestálo nic, vyjma telefonní konzole s možností přepojení na čtyři linky. Osvětlení bylo nepřímé.

Ze židlí, celkem čtyř, jsem měla dojem, že když se na ně člověk posadí, do minuty mu zdřevění zadek. Nikde nestál žádný odkládací stolek, nikde neležel časopis, nikde žádná pokojová rostlina. Přesně tenhle hnus produkují jistí „bytoví architekti“ a vydávají to za minimalismus. Tomu říkám nejapný žert! Vypadalo to tam, jako že se teprve mají nastěhovat.

Ze zadních dveří s nápisem „privát“ vyšla recepční.

Byla to vysoká chladná blondýna, příliš pěkná na to, aby nespala se šéfem.

„Můžu vám nějak pomoci?“

„Ráda bych si v krátkosti promluvila s panem Altinovou.“ Připadalo mi, že slůvko „v krátkosti“ mi získá sympatie.

„Máte domluvenou schůzku?“

„No, vlastně ne. Byla jsem zrovna u soudu a rozhodla jsem se na poslední chvíli. Je tady?“

„Můžete mi říct, kvůli čemu za ním jdete?“

„To bych radši probrala přímo s ním.“

„Zastupoval vás už někdy?“

„Ne.“

Moje odpovědi se blondýně zjevně nelíbily, protože přede mnou uhnula pohledem. Měla dokonale symetrický obličej ve tvaru oválu, hladkou a světlou pleť, prostě ve všech ohledech připomínala vejce.

„Vaše jméno?“

„Millhoneová.“

„Prosím?“

„Millhoneová. M-I-L-L-H-O-N-E-O-V-Á, s přízvukem na první slabice. Někdo to vyslovuje jako ‚Maloneová‘, ale já ne.“

„Podívám se, jestli má volno.“

Byla jsem si prakticky jistá, že pan Altinova nebude vědět, kdo jsem. Kdyby mu mé jméno náhodou přece jen něco řeklo, doufala jsem, že bude zvědavý, co mě k němu přivádí. Sama jsem byla zvědavá. Věděla jsem, že z něj nevytáhnu ani ždibíček informace. V podstatě jsem jen chtěla na vlastní oči vidět člověka, který připravil Guse Vronského o svéprávnost.

Nadto jsem si říkala, že nebude od věci tím starým stromem zatřást, co kdyby v koruně něco uzrálo a nečekaně mi spadlo k nohám?

Do dvou minut se advokát objevil, nakoukl do recepce opíraje se o dveřní rám. Byl to z jeho strany chytrý tah.

Kdyby mě byl býval pozval k sobě do kanceláře, mohlo by to vypadat, jako že ho skutečně zajímá, co mám na srdci.

To, že přišel sám, naznačovalo buď: že může co chvíli odejít;

že můj problém nestojí za to, aby si na to se mnou sedl; proto bych radši měla co nejdřív přejít k věci. Zeptala jsem se:

„Pan Altinova?“

„Co pro vás mohu udělat?“ Mluvil dutým bezvýrazným tónem, který toho napovídal stejně málo jako jeho obličej. Jinak byl vysoký a tmavovlasý a na hruškovitém nose mu seděly robustní brýle s černými obroučkami. Měl bezvadné zuby, masitá ústa a bradu tak hranatou a vprostřed vykrojenou, že to vypadalo, jako by mu do ní někdo zarazil sekeru. Odhadovala jsem ho tak na šedesát, ale působil zdatně a energicky si vykračoval (nebo možná nasupeně), jako by byl mladší. Recepční mu nakukovala přes rameno, dychtivě přihlížela naší rozmluvě jako dítě, které se těší, až sestřička dostane sprďana a pošlou ji na hanbu.

„Hledám paní Cristinu Tasinatovou.“

Z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst, ale rozhlédl se po recepci, schválně zvědavě, jako by se díval, jestli si s námi paní Tasinatová nehraje v té strohé místnosti na schovávanou.

„Tak to nemohu sloužit.“

„Jméno vám nic neříká?“

„Co za práci přesně děláte, paní Millhoneová?“

„Jsem soukromá vyšetřovatelka. Mám na paní Tasinatovou pár otázek. Doufala jsem, že byste mi na ni mohl třeba dát kontakt.“

„Tak to jste doufala marně.“

„Ale je to vaše klientka, že ano?“

„Zeptejte se někoho jiného. My dva se spolu nemáme o čem bavit.“

„Její jméno se objevuje hned vedle vašeho na jednom úředním dokumentu, který jsem právě viděla u soudu. Byla jmenována opatrovnicí jistého Guse Vronského. Určitě jste o tom musel slyšet.“

„Těšilo mě, paní Millhoneová. Račte se vzdálit k východu.“

Jelikož mi došly vtipné průpovídky, ucedila jsem: „Díky za váš čas.“

Beze slova zavřel dveře a nechal mě tam trčet samotnou. Čekala jsem a čekala, ale ta jeho úžasná recepční se už podruhé neobjevila. Nechtělo se mi věřit, že si nechá ujít příležitost dát mi to sežrat. Na telefonní konzoli na skleněné desce stolu se rozblikala kontrolka signalizující odchozí hovor, Altinova bezpochyby volal Cristině Tasinatové. Jak už jsem řekla, stůl byl jinak prázdný, takže postrádalo smysl tam čmuchat. Ráčila jsem se vzdálit k východu, jak mi bylo doporučeno, nicméně tentokrát jsem to vzala po schodech. Výtah jsem už nemínila riskovat, jelikož

z mého pohledu to byla jen krabice pověšená na laně.

Vyjela jsem autem z podzemního parkoviště, objela blok a pokračovala směrem na Capillo Hill, vedená nehynoucí touhou vypátrat Melvina Downse. Po ponižujícím jednání s Altinovou jsem se nutně potřebovala uchýlit k rutině. Uklidňuje mě to. Na křižovatce Capillo Street a Palisade Drive jsem odbočila vlevo na Palisade, po níž jsem pokračovala, dokud se napravo nevynořil komplex univerzity. Lavička na zastávce autobusu byla prázdná.

Zalomila jsem to dolů z kopce, který se svažoval za kampus.

Pod ním se kupila řada krámků a podniků: malá samoobsluha, obchod s alkoholickými nápoji a pár motelů.

Pokud dělal Melvin Downs údržbáře nebo veřejně prospěšné práce, těžko mohl chodit do práce jen dva dny v týdnu.

Obojí vyžadovalo plnou pracovní dobu, tedy od sedmi do tří nebo něco podobného. Kromě toho byl ten kopec opravdu prudký, což znamenalo téměř vysokohorský výstup pokaždé, když by v práci skončil a šel na autobus. Proč by se s tím ale namáhal, když směrem na druhou stranu, kousek od pláže byla další zastávka?

Tak jsem ten kopec vyjela zase zpátky. Nechala jsem za sebou areál univerzity a pokračovala ke komplexu budov na křižovatce Capillo Street a Palisade Drive. Zde se mi nabízelo mnoho různých možností. Nalevo byl velký dragstór a za ním nezávislý obchod vykupující a prodávající místní organické produkty a další přírodní potraviny. Možná že Melvin vykládal bedny a pytle s potravinami nebo se nechal zaměstnat jako uklízeč a zametal a vytíral uličky mezi regály. Zaparkovala jsem před dragstórem a vešla dovnitř. V rychlosti jsem ho prolétla a nakoukla přitom do každé uličky. Po Melvinovi tam nebylo ani stopy. Bylo úterý, a jestli nedal výpověď, za jednu či dvě hodiny mu končila směna. Vyšla jsem hlavním vchodem opět ven.

Dál jsem pokračovala pěšky. Přeběhla jsem ulici a zamířila na konec komplexu, který jsem měla po pravé ruce.

Minula jsem dvě rodinné restaurace, z nichž v jedné nabízeli mexickou kuchyni a ve druhé snídaně a rychlé obědy.

Výlohou jsem nakoukla do opravny obuvi, hodila jsem oko i do prádelny, do klenotů a chovatelských potřeb hned vedle.

Poslední v řadě obchodů byl výprodej obuvi, který hlásal do světa: VÝPRODEJ SKLADOVÝCH ZÁSOB! VŠE ZA 30

Až 40 PROCENT. Uvnitř jsem nezahlédla jediného zákazníka, takže zřejmě ani totální sleva nepomohla. Vrátila jsem se zase stejnou cestou zpátky.

Na rohu jsem počkala, až naskočí zelená, a přešla jsem Capillo Street na druhou stranu, kde se táhla další řada krámů a specializovaných prodejen. Prošla jsem trh tradičních řemesel, další dragstór a obchod s dárkovými předměty, jenže bez úspěchu. Vrátila jsem se tedy k autu a chvíli v něm seděla a přemítala, jestli nejsem náhodou úplně vedle. Dost mě navnadil Vernon Waibel, když říkal, že podle něj Melvin neopustil město, jenže jsem neměla jediný důvod tomu věřit. Líbila se mi představa, že když vytrvám, prostě Melvina dřív nebo později najdu. Vytrvalost jsem měla fakt vrozenou. Jestli se ale přece jen vydal do světa, neměla jsem vůbec ponětí, jak po něm budu pátrat. Lepší bylo věřit, že je pořád někde v dosahu.

Nastartovala jsem auto a vycouvala z parkovacího místa. Dala jsem se vpravo po Capillo a na světlech jsem odbočila doleva. Tím pádem jsem se zase ocitla na Palisade Drive, která mě vedla čtvrtí dřevěných obytných domů postavených ve čtyřicátých letech. Napravo se oddělovala úzká silnička, jež se klikatila vzhůru do kopce, kde stály honosné rezidence s okázalými výhledy na moře. Zpomalila jsem před řadou přechodů. U jednoho stál strážník a bedlivě dohlížel na dvojstup dětí, které právě přecházely. Držely se za ručičky a kolem pobíhala paní učitelka s vychovatelkou, které se snažily dětičky popohánět.

Když přešly, kývl strážník na nás řidiče, že můžeme pokračovat v jízdě. Rozjela jsem se dolů z kopce na parkoviště u pláže. Pomalu jsem je objela a přelétla pohledem porůznu roztroušené hloučky lidí. Zase jsem se vrátila a vyšplhala vzhůru na Palisade Drive, po které jsem už jednou jela a kde bylo poněkud rušněji. Kolik benzinu jsem ještě mínila propálit kvůli tomu, abych Melvina našla?

Dojela jsem zpátky k univerzitní budově a zaparkovala na dohled od autobusové zastávky, na téže straně ulice.

Chvilku jsem seděla a soustředěně pozorovala kampus na protější straně, mateřskou školku na rohu a blok obytných domů postavených na úpatí kopce. Po třiceti minutách bezvýsledného pozorování jsem opět nastartovala a rozjela se po Palisade směrem vlevo. Chtěla jsem ulici ještě jednou a naposledy projet, než to pro ten den zabalím. Dojela jsem až na hranici území, které jsem měla v plánu pročesat. Na parkovišti u pláže jsem to otočila a rozjela se do kopce na hlavní křižovatku. Zastavila jsem na červenou, a právě tehdy jsem ho uviděla. Vykračoval si asi sto metrů přede mnou.

To, že někoho poznáme, je poměrně složitý úkaz, kdy se naše vzpomínky protnou se zaznamenanými vjemy a dojde

ke

shodě

všech

parametrů.

Co

přesně

zaznamenáváme, když někoho vidíme? Věk, pohlaví, citové rozpoložení, náladu, úhel náklonu či pootočení hlavy?

Výšku, tělesnou konstituci, držení těla? Zpětně je velmi těžké posoudit, které veličiny přesně způsobily, že se to člověku v hlavě „sepnulo“. Jednou jsem takhle u východu z odbavovací haly chicagského letiště O’Hare zahlédla z profilu pána, který se hrnul ven s davem cestujících. Ve zlomku vteřiny, jako když stisknete spoušť fotoaparátu, ho dav pohltil a já ho už neviděla. Poznala jsem v něm však důstojníka, který vedl můj výcvik na policejní akademii.

Zavolala jsem ho jménem a on se ohlédl, stejně překvapený jako já, že vidí známou tvář v tak nečekaném prostředí.

S Melvinem jsem mluvila jen jednou, ale stačilo, abych zahlédla styl jeho chůze a jeho svěšená ramena, a hned jsem ho poznala. Překvapeně jsem vydechla a rychle jsem se koukla na semafor. Byla pořád červená. Když jsem se zase podívala na Melvina, byl v trapu. Zaostřila jsem a přeskakovala pohledem z jedné strany vozovky na druhou.

Nemohl se dostat moc daleko. Semafor přeblikl a protijedoucí vozidla se naráz dala do pohybu. Odbočila jsem doleva a zaparkovala v postranní uličce vzadu za obchody.

Melvina jsem pořád neviděla, ale bylo mi jasné, že jsem se nespletla. Periferním viděním jsem zahlédla jeho bílé vlasy i odrbanou bundu z hnědé kůže.

Vrátila jsem se zpátky na křižovatku a začala okolí systematicky pročesávat. V duchu jsem si je rozdělila na menší úseky, které jsem pomalu projížděla. Tam a zase zpátky. Nemyslela jsem si, že mě snad viděl, protože šel na druhou stranu, díval se před sebe a okolí moc nevnímal.

Aspoň že jsem zúžila záběr pátrání. Pokračovala jsem šnečím tempem a řidiči v autech za mnou troubili jako vzteklí. Dávno jsem mluvila sama se sebou. Do prdele, do prdele, do prdele. No tak, Downsi, ukaž se, aspoň jednou se ještě ukaž.‘

Po dvaceti minutách jsem to vzdala. Nechtělo se mi věřit, že jsem ho ztratila. Mohla jsem sice zaparkovat a ještě jednou to tam projít, ale nezdálo se mi, že by to mělo smysl.

Rozhodla jsem se, že se vrátím zase ve čtvrtek a obejdu to pěkně ode dveří ke dveřím. Do té doby, říkala jsem si, jsem se klidně mohla vrátit domů.

Když jsem přijela k nám, zaparkovala jsem asi dvě křižovatky od našeho domu, zamkla auto a cestou k sobě nakoukla zadními dveřmi k Henrymu. Přes skleněnou výplň jsem viděla, jak se usazuje v houpacím křesle se skleničkou Jacka Danielse s ledem. Zaklepala jsem. Zvedl se a s úsměvem mi přišel otevřít.

„Kinsey. Pojď dál, holka zlatá! Jak se vede?“

„Ujde to,“ utrousila jsem, jenže pak jsem se usedavě rozplakala. Neměl mi říkat „holka zlatá“, to byla ta chyba.

Nebudu tady popisovat, jak jsem štkala a škytala, zatímco jsem mu přerývaně líčila, jaké katastrofy mě ten den potkaly. Začala jsem u Melvina Downse, pak přišly na řadu přehmaty Nancy Sullivanové, po nich fakta, která vyšla najevo u soudu, jenž měl Gusovi strhnout z účtu nezanedbatelnou částku. Pak jsem se zmínila o návštěvě toho nechutného právníka, abych se oklikou opět vrátila k Melvinu Downsovi. Netvrdím, že to byl nejhorší den mého dospělého života. Jsem dvakrát rozvedená, takže o dramatické zážitky a mimořádné události jsem rozhodně neměla nouzi. Přesto, pokud šlo o práci, to byl jednoznačně největší propadák.

Vylila jsem si Henrymu srdce, dopodrobna jsem mu vylíčila, co přesně jsem řekla a co řekl on, co řekla ona a jak jsem se přitom cítila, co jsem měla říct a co jsem neřekla, protože mě to napadlo až moc pozdě. Pokaždé když jsem nějakou příhodu uzavírala, jsem se rozpomenula na nějaký nový „podružný“ detail, který jsem ihned připojila.

„Co mě vážně štve, je, že to, co jim Solana řekla, je přesně to, co jsem jim pověděla i já, když jsem tam telefonovala, jenže ona to úplně překroutila. Nemohla jsem nic popřít, ani že měl doma nepořádek. Tím pádem většina toho, co se od ní Nancy Sullivanová dozvěděla, byla pravda.

Jako například to, že je chudokrevný, takže se mu snadno dělají modřiny, no prostě všechno. Co jsem jí na to měla říct? Argumenty, které jsem brala jako důkazy, že ho zneužívá, Solana použila, aby před soudem obhájila, že je třeba se postarat o jeho záležitosti. To je prostě nespravedlivý…“

Odmlčela jsem se, abych se vysmrkala, takže na hromadě posmrkaných papírových kapesníků v koši na odpadky přistál další.

„Co je to za lidi, tenhle právník a Gusova nová opatrovnice? Vůbec na ně nemůžu. Když jsem byla u soudu, vytáhla jsem si z knihovny Deeringův kalifornský probační zákon. Všechno to tam je, všechny práva a povinnosti, bla, bla, bla. Neexistuje jediný úřední postup nebo instituce, které by jejich počínání mohly nějak korigovat, tedy jestli jsem něco nepřehlídla. Věřím, že určitě někde budou i slušní opatrovníci, ale tihle dva se na Guse vrhli jak upíři.“

O dva kapesníky později mi ze rtů, opuchlých a horkých od pláče, unaveně sklouzlo: , Jednu věc ale musím Solaně nechat, bylo od ní pěkně mazané nakecat jim, že jsme se pohádaly. Už vidím, jak jim říká, že jsem jí vyhrožovala, že zavolám do Nadace. Muselo to působit, jako že se jí chci pomstít.“

Henry pokrčil rameny. „Je to psychopatka. Řídí se úplně jinými pravidly než my. No, spíš žádnými pravidly.

Dělá to, co se jí hodí.“

„Musím změnit taktiku. Jenže vůbec nevím jak.“

„Jedna věc je na tom pozitivní.“

„No bezva. Sem s ní,“ vybídla jsem ho.

„Dokud má Gus ještě na úctě nějaké peníze, je pro ně užitečnější živý než mrtvý.“

„Při tempu, jakým postupují, to tak moc dlouho nezůstane.“

„Neztrácej rozvahu. Nedovol, aby tě přinutila udělat něco nelegálního, tedy vyjma toho, cos už udělala.“

28

Ve středu cestou z práce jsem na chodníku u nás před domem zahlédla Solanu s Gusem. Neviděla jsem ho venku celé týdny a musela jsem připustit, že mu to v té pestré pletené čapce přetažené přes uši docela slušelo. Seděl v kolečkovém křesle, navlečený do teplé šusťákové soupravy.

Bundu měl v místě ramene podivně zkroucenou a oblečení na něm viselo. Solana mu ještě pro jistotu přehodila přes nohy deku. Museli se vracet z procházky. Obrátila vozík, že ho vytáhne po schodech na zápraží.

Přeběhla jsem po trávníku k nim. „Můžu vám s tím nějak pomoct?“

„Zvládnu to,“ ujistila mě. Když vozík přehoupla přes poslední schod, sklonila jsem se ke Gusovi.

„Dobrý den, Gusi, jak se máte?“

Solana se postavila mezi nás ve snaze mě od něj odříznout. Zvedla jsem ruku a roztaženou dlaní ji zastavila, což ji viditelně rozladilo.

„Co to děláte?“ zeptala se.

„Snažím se si tady s Gusem promluvit, když dovolíte.“

„Nechce se s vámi bavit a stejně tak ani já ne. Prosím, opusťte tento pozemek.“

Všimla jsem si, že Gus má vyndaná naslouchadla, a hlavou mi prolétlo, že to je způsob, jak ho nenápadně připravit o možnost normálně fungovat. Jak mohl na cokoli zareagovat, když vůbec nic neslyšel? Tak jsem mu zahulákala přímo do ucha:

„Můžu pro vás něco udělat?“

Pohled, který mi věnoval, byl utrápený, až to bolelo.

Rty se mu roztřásly a zasténal jako žena, na kterou přicházejí porodní bolesti a zatím ještě netuší, jak vážné to je. Po očku se podíval na Solanu, která nad ním stála, ruce založené na prsou. V těch praktických hnědých polobotkách a tlustém hnědém kabátě vypadala jako bachařka z vězení.

„No tak, pane Vronský, jen se neostýchejte! Povězte, co máte na srdci.“

Přiložil si dlaň k uchu a zavrtěl hlavou, jako že mě špatně slyšel, ale já věděla, že ví dobře, nač jsem se ptala.

Ještě jsem zvýšila hlas.

„Nechtěl byste zajít na chvilku k Henrymu na čaj? Moc rád vás uvidí.“

Solana ucedila: „Čaj už měl.“

Gus prohlásil: „Nemůžu chodit. Sotva se udržím na nohou.“ Solana se na mě upřeně zadívala.

„Nejste tu vítaná. Je z vás celý rozrušený.“

Ignorovala jsem ji a přidřepla jsem si vedle Guse, abych se mu mohla podívat do očí. Dokonce i když seděl, byl tak shrbený, že by musel zaklonit hlavu, aby na mě viděl. Usmála jsem se na něj, jak nejpovzbudivěji to šlo, což

se Solanou v zádech nebylo právě jednoduché.

„Strašně dlouho jsme vás neviděli. Henry určitě bude mít napečené nějaké skořicové rohlíčky. Můžu vás tam dovézt na vozíčku a pak vás zase hodit zpátky. Copak by se vám to nelíbilo?“

„Není mi dobře.“

„Já vím, Gusi. Ale můžu pro vás něco udělat?“

Zavrtěl hlavou a přitom si nervózně promnul pokroucené ruce, složené v klíně.

„Víte přece, že nám na vás záleží. Nám všem.“

„Děkuju vám za to a vůbec za všechno.“

„Hlavně že jste v pořádku.“

Zakroutil hlavou.

„Nejsem v pořádku. Jsem starej.“

Dopoledne v kanceláři proběhlo v poklidu. Uklidila jsem si na stole a vyplnila pár dalších složenek. Jinak jsem se věnovala nenáročné práci: vyhazování starých fasciklů a zakládání nových, vynášení smetí. Pořád jsem musela myslet na Guse, ale bylo mi jasné, že nemá smysl to neustále řešit. Musela jsem se zaměřit na něco jiného, jako třeba na Melvina Downse. Něco mi na tom člověku nesedělo, a vůbec nešlo o to, že jsem ho nemohla vypátrat, protože to byla jen otázka času, tím jsem si byla jistá.

Když jsem měla stůl uklizený, strávila jsem asi hodinu přepisováním rozhovoru s Gladys Fredricksonovou, který jsem neustále zastavovala a přetáčela a zastavovala a přetáčela. Pozoruhodné, nakolik zvuky v pozadí dovedou nahrávku učinit nesrozumitelnou: šustění papíru, štěkání psa, sípavé nádechy a výdechy mezi větami. Přepsat celý rozhovor se mi v žádném případě nemohlo podařit najeden zátah, ale aspoň jsem měla co dělat.

Když mě to přestalo bavit, otevřela jsem zásuvku psacího stolu a vytáhla poznámkové kartičky. V šuplíku jsem zahlédla dřevěného klauna na hrazdě, kterého jsem zachránila z bytu Melvina Downse. Zatočila jsem dřevěnou kličkou a klaun začal předvádět svoje kousky: salto vzad, výmyk, salto vpřed. Netušila jsem, jestli hračka patřila Melvinovi nebo nájemníkovi, který v apartmánu bydlel před ním. Odložila jsem hračku stranou a vzala si k ruce kartičky.

Postupně jsem na ně napsala všechno, co jsem o Melvinovi věděla, vždy jednu informaci na kartičku. Zjistila jsem, že toho není mnoho. S nejvyšší pravděpodobností pracoval někde poblíž univerzity, kam chodil na autobus.

Podle všeho měl rád staré filmy, sentimentální bijáky nejlépe o malých chlapečcích a ztracených domácích mazlíčcích. Odcizil se dceři, která mu z neznámých důvodů nechtěla dovolit vídat vnuky. Byl zavřený, což mohlo dceru k jejímu postoji inspirovat. Měl imaginární kamarádku Tíu, kterou si sám vytvořil s pomocí tetování a která měla pusu v ohybu mezi jeho palcem a ukazováčkem pravé ruky. Dvě černé tečky vedle kloubu palce byly její oči.

Co ještě?

Melvin byl manuálně zručný, rozuměl různým přístrojům a leckterý dokázal i opravit, jako například televizor. Ať už se živil čímkoli, výplatu dostával v hotovosti. V práci končíval někdy v půli odpoledne a docházel tam jen v úterý a ve čtvrtek, protože přesně tehdy sedával na zastávce a čekal na autobus. K lidem se choval slušně, ale žádné blízké přátele neměl. Našetřil si dost peněz, aby si koupil nějaké větší auto, patrně náklaďák.

Posledních pět let bydlel u nás ve městě, aby byl nablízku svým vnukům, které ale stejně nesměl vídat. Jeho byt na ubytovně působil dost bezútěšně, pokud si ovšem neodnesl všechny dekorace a vyšívané polštářky s sebou při stěhování. Když viděl leták, který jsem rozvěsila po okolí, doslova zpanikařil, sbalil si všechny věci a zmizel.

Jakmile jsem vyčerpala všechna fakta, vzala jsem kartičky a zamíchala je, abych zpřetrhala zřejmé souvislosti a vytvořila nové. Rozprostřela jsem je po stole, sklonila se nad ně a přemýšlela. Co z toho sem nezapadá?

Jedna věc mě trkla. Vysunula jsem dvě kartičky a zadívala se na ně pozorněji. Jak do celého obrazu zapadal dřevěný klaun a Melvinova imaginární kamarádka Tía? Nic dalšího z toho, co jsem o něm zjistila, nesvědčilo o sklonech k hravosti. Ve skutečnosti spíš působil, jako by tetovanou rtěnku na ruce skrýval, jako by se za ni styděl. Možná ale ty legrácky neměly sloužit pro jeho vlastní pobavení. Možná že Tía a klaun měly pobavit někoho jiného. Ale koho? Děti, které chodily do nedaleké základní školy nebo do jeslí kousek od zastávky, kde čekal na autobus? Byl snad pedofil?

Věděla jsem, že podobní zvrhlíci mívají v záloze hry a kreslené filmy, aby se s dětmi snáz spřátelili a měli na čem vybudovat pevné pouto. K navázání tělesného kontaktu docházelo zpravidla až časem. Z náklonnosti se stala důvěra, která záhy umožnila mazlení a neohrabané osahávání.

Doteky a tajnosti se proměnily v opojné koření zpestřující jejich „zvláštní“ vztah. Jestli byl Melvin sexuální deviant, vysvětlovalo by to, proč se tak bál, že ho někdo uvidí v blízkosti školy, dětského hřiště či jeslí. Nadto by to i vysvětlovalo, proč mu dcera nedovolovala vídat vnuky.

Natáhla jsem se pro telefonní sluchátko a vytočila číslo okresního probačního úřadu. Vyžádala jsem si sociální kurátorku Priscillu Hollowayovou. Už jsem si v duchu sumírovala vzkaz, který jí nechám na záznamníku, ale kupodivu se mi po chvilce přihlásila a já se představila.

Měla překvapivě mírný hlas, protože pokud jsem si dobře vzpomínala, byl jí pořádný kus. V mých vzpomínkách figurovala jako zrzka se silnou konstitucí, takový ten typ, co hrál na střední škole softbal a dodnes má v pokojíčku rozvěšené trofeje a diplomy. Setkala jsem se s ní loni v červnu, když jsem dělala něco jako chůvu mladé rebelce Rebě Laffertyové, která byla propuštěna na podmínku z kalifornského nápravného zařízení pro ženy.

„Měla bych na vás dotaz,“ nadhodila jsem poté, co jsme si vyměnily obligátní zdvořilosti. „Jaký máte přístup do seznamu sexuálních deviantů tady ve městě?“

„Většinu z nich znám jménem. Všichni je známe. Dost jich k nám chodí na odběry krve kvůli drogám. Kromě toho sem volají, když změní adresu nebo zaměstnání. Kdo konkrétně vás zajímá?“

„Hledám pána, co se jmenuje Melvin Downs.“

Na chvilku se odmlčela a pak téměř slyšitelně zakroutila hlavou.

„Ne. Tak to mi nic neříká. Kde byl zavřený?“

„Vůbec netuším, ale domnívám se, že šel do vězení za zneužívání dětí. Má na ruce dost primitivní tetování, jaký si většina chlapů odnese z kriminálu, červenou pusu mezi palcem a ukazováčkem na pravé ruce. Bylo mi řečeno, že je amatérský břichomluvec, tak si říkám, jestli náhodou nevyužívá svůj talent na svádění nevinných dětiček.“

„Poptám se dalších kurátorů, jestli ho někdo nezná.

Proč se o něj zajímáte?“

„Znáte advokáta Lowella Effingera?“

„Ovšemže znám Lowella.“

„Tak ten potřebuje Downsovu svědeckou výpověď v případu nehody, která se dostala k soudu. Downs je dost těžko k zastižení, ale mně se ho nakonec přece jen podařilo lokalizovat. Nejdřív působil, že bude ochotně spolupracovat, ale pak najednou otočil a tak rychle se zdejchnul, že jsem si začala říkat, jestli náhodou není hledaný.“

„U nás podle všeho ne, ale možná v jiném státě. Když

se někdo chce vyvléct z podmínky, prostě práskne do bot, přestěhuje se do jiného státu a nenahlásí to. V průměru nám jich takhle visí ve vzduchu tak patnáct. A to jenom tady u nás. V celostátním měřítku jsou tahle čísla daleko vyšší.“

„No nazdar! To běhá po svobodě tolik sexuálních deviantů?“

„Nerada to říkám, ale ano. Dejte mi na sebe číslo a já se vám ozvu, když něco zjistím.“

Poděkovala jsem jí a zavěsila. Moje podezření sice nepotvrdila, ale ani mě přímo neposlala k čertu. Vzato kolem a kolem, docela mě povzbudila.

Ve čtvrtek po obědě jsem se opět rozjela směrem na Capillo Hill. Zaparkovala jsem na parkovišti u obchodu s organickými potravinami a s očima upřenýma na křižovatku, kde jsem před dvěma dny zahlédla Melvina Downse, jsem zůstala sedět v autě. Vzhledem k tomu, že do práce chodil podle všeho v úterý a ve čtvrtek, jsem měla jistou naději, že ho opět uvidím. Jeho pronásledování mě už neskutečně unavovalo, ale vzala jsem si s sebou paperback a termosku s horkou kávou. Na benzínce o dva domy dál byly záchodky.

Co víc si holka jako já mohla přát? Chvíli jsem si četla a čas od času jsem se skrz přední sklo podívala na ulici před sebou.

Pak jsem se vypravila na návštěvu čerpací stanice, a když jsem zavírala dveře toalet, všimla jsem si, že naproti u obrubníku před prádelnou zastavila dodávka. Bezděky jsem přihlížela, jak z ní vystoupili dva muži a vešli do prádelny.

Když se za pár minut zase objevili, seděla jsem už za volantem. Nesli lepenkové krabice, které naložili dozadu do dodávky. Na boku dodávky byl nějaký nápis, jenže na tu dálku jsem ho nemohla přečíst. Natáhla jsem se dozadu pro příruční dalekohled, který s sebou vždy nosím, zaostřila jsem a četla:

Křesťanská charita Druhá šance, Inc. Váš odpad je náš poklad. Přijímáme nepříliš obnošené šatstvo, nábytek, drobné elektrospotřebiče a kancelářské vybavení. Úterý a čtvrtek, od 9:00 do 14:00 hod.

Ti dva zřejmě sváželi dobročinné dary. Do prádelny?

Nebylo to trochu divné? Mou pozornost zaujala taky zmínka o drobných elektrospotřebičích, a kromě toho i pracovní dny a hodiny. Pro někoho, jako byl Downs, tedy pro manuálně zručného člověka, to bylo jako stvořené. Představila jsem si, jak se vrtá v rozbitých vysavačích, opravuje fény na vlasy, domácí ventilátory, jak to všechno zachraňuje před jistým koncem na skládce. Navíc křesťanská charita mohla ochotně přivřít oči nad tím, že byl v minulosti ve vězení.

Odložila jsem knížku, vystoupila z auta, zamkla je a pak co nejrychleji doběhla na přechod, který byl asi v polovině bloku. Když jsem došla k prádelně, pokračovala jsem jako by nic dál a zapadla jsem do postranní uličky stáčející se za ni. Tou uličkou jsem už dvakrát projížděla a vždy jsem se pozorně dívala na chodce i na cestu, protože ulička byla vážně dost úzká, dvě auta by měla co dělat, aby se tam vyhnula. Jednou jsem dokonce musela i zastavit, to když přede mnou zpomalila řidička vezoucí houf dětí a chystala se zajet do garáže.

Nyní, když jsem měla jasno v tom, co hledám, jsem byla rychle hotová. Na jedněch dveřích visela cedule s nápisem, jaký jsem viděla před chvilkou na dodávce. Sem lidé nosili všechny ty nepotřebné věci, které se rozhodli věnovat na charitu, zde byla příjmová kancelář Druhé šance, která si v domě pronajímala dvě zadní místnosti. Vzadu bylo i parkoviště, kam se s bídou vešla tři auta, plus jeden kontejner s víkem, který lidé používali, když byla kancelář zavřená. Kontejner byl pojízdný a stál mezi prostorami prádelny a sousedního klenotnictví. Za ním parkoval vůz, který jsem dobře znala: stará mlékařská dodávka předělaná na karavan, kterou v bazaru nabízeli „se vším všudy“ za $1999,90. Ten bazar sídlil za rohem od ubytovny, kde donedávna bydlel Melvin Downs. Dost možná jsem se sama stala svědkem úspěšné transakce, kdy bazarista prodal dodávku bělovlasému pánovi ve slunečních brýlích a tralaláčku á la Buster Keaton. Melvina jsem v té době ještě neznala, takže jsem význam té chvíle nemohla docenit.

Když jsem se s ním pak setkala, měl už dávno sbaleno.

Vytáhla jsem si notes a poznamenala si poznávací značku mlékařské dodávky.

Zadní dveře do prádelny byly dokořán. Opatrně jsem se k nim ze strany přitočila a nenápadně nakoukla dovnitř.

Melvin seděl otočený zády ke mně a skládal do lepenkových krabic kusy dětského oblečení. Teď, když jsem konečně zjistila, kde ho hledat, přišel čas nahlásit to Lowellu Effingerovi. Na něm nyní bylo, aby stanovil datum svědecké výpovědi a vyhotovil obsílku, jíž Downse předvolá k soudu.

Poznamenala jsem si tedy adresu a kontaktní údaje uvedené na kontejneru, sedla jsem do auta a vrátila se zpátky do kanceláře. Odtamtud jsem zavolala Effingerovi a pověděla jeho sekretářce, kde zastihnou Downse.

„Doručíte mu tu obsílku?“

„To mi nepřijde jako dobrý nápad,“ namítla jsem. „Zná mě, takže když mě uvidí přicházet, pláchne zadním východem.“

„Ale přece jste se o to zasloužila. Určitě to pro vás bude zadostiučinění,“ přemlouvala mě. „Ozvu se vám, až

budeme mít všechno po kupě, což by nemělo trvat dlouho. A mimochodem, Gladys se o našem ztraceném svědkovi zmínila své právničce, takže se z nás teď Frau Buckwaldová snaží vytáhnout jeho jméno a adresu.“ Líbil se mi německý přídomek, který použila, protože dokonale vystihoval Buckwaldové povahu.

„Hodně štěstí,“ popřála jsem jí. „Zavolejte mi, až to budete mít.“

„Jo, už to smolím, holka.“

Odpoledne cestou domů jsem si uvědomila, jak jsem napjatá. Vězela za tím Solana. Bála jsem se, abych ji zase nepotkala. Muselo jí dojít, že ji sleduji, a rozhodně jsem se nedomnívala, že z toho bude nadšená. Nakonec to dopadlo tak, že se naše cesty zkřížily až v sobotu večer. Tím pádem jsem se nervovala zbytečně brzy.

Ten večer jsem šla do kina a domů jsem se vracela kolem jedenácté. Zaparkovala jsem nějakého půl bloku od našeho domu, protože jinde jsem nenašla volné místo.

Vystoupila jsem a zamkla za sebou auto. Ulice byla ztemnělá a prázdná. Vanul rozpustilý větřík a rozviřoval listí, které se mi valilo přes nohy jako exodus myší prchajících před kočkou. Tu a tam jsem zahlédla měsíc, který se objevoval a zase ztrácel mezi větvemi stromů kolébajících se ve větru. Měla jsem pocit, že jsem jediný člověk na ulici, ale cestou k Henrymu domu jsem zahlédla Solanu, jak postává ve stínu opodál. Nadhodila jsem si tašku na rameni a zastrčila ruce do kapes parky.

Když jsem došla zhruba na její úroveň, udělala pár kroků dopředu a zastoupila mi cestu.

Ohradila jsem se: „Běžte ode mě pryč.“

„Poštvala jste na mě úřady. To od vás nebylo hezké.“

„Kdo je Cristina Tasinatová?“

„Moc dobře víte, kdo to je. Úředně jmenovaná opatrovnice pana Vronského. Říkala, že prý jste navštívila jejího právníka. To jste si myslela, že na to nepřijdu?“

„Heleďte, to je mi úplně u prdele.“

„Mluvit sprostě se nesluší. Asi jsem vás přecenila.“

„Nebo jste mě možná podcenila.“

Solana se na mě zadívala. „Byla jste u mě v domě.

Probírala jste se lahvičkami s léky, co pan Vronský užívá.

Nevrátila jste je na poličku přesně stejně, takže jsem hned poznala, že s nimi někdo hýbal. Já si takových věcí všímám.

Určitě jste si musela myslet, kdovíjak jste nenápadná a že vám na to určitě nikdo nepřijde, ale to jste se tedy spletla.

Vzala jste i tu vkladní knížku, viďte?“

„Vůbec nevím, o čem mluvíte,“ prohlásila jsem, ale v duchu jsem si říkala, jestli slyší, jak mi buší srdce.

„Udělala jste kardinální chybu. Jak se mě někdo snaží přechytračit, většinou na to šeredně doplatí. Když konečně pochopí, co znamená něčeho litovat, už je většinou moc pozdě.“

„Vy mi vyhrožujete!“

„Samozřejmě že ne. Jenom vám chci dát dobrou radu.

Nechte pana Vronského na pokoji.“

„Kdo je ten hromotluk, co tu s vámi bydlí?“

„Kromě mě a pana Vronského v domě nikdo jiný nebydlí. Jste chorobně podezřívavá, mladá dámo. Někdo by možná řekl paranoidní.“

„Je to ten zřízenec, kterého si najímáte?“

„Ano, dochází sem zřízenec, když už se ptáte. Jste rozrušená. Chápu, co vás trápí. Jste dost umíněná, zvyklá vždycky si prosadit svou, dělat si, co chcete. V tom jsme si dost podobné, obě jsme ochotné jít až na samou mez.“

Položila mi dlaň na ruku a já ji setřásla.

„Zkraťte to melodrama. Pro mě za mě si jděte, kam se vám zlíbí, a třeba chcípněte.“

„Teď ale vyhrožujete vy mně.“

„No to si pište,“ ujistila jsem ji.

Otevřela jsem branku, jejíž vrznutí jako by udělalo tečku za naším rozhovorem. Když jsem zašla za roh Henryho domu a vykročila po zastřešeném chodníčku ke svému bytu, Solana pořád ještě stála na příjezdové cestě.

Odemkla jsem, svlékla si bundu a cestou přes kuchyň ji hodila na linku. Aniž jsem rozsvítila, přesunula jsem se do koupelny, kde jsem se okénkem ve sprše podívala ven na ulici. To už byla Solana pryč.

29

Když jsem v pondělí ráno přicházela do kanceláře, zvonil mi na stole telefon. Přede dveřmi mě čekal naditý balíček, který tam pro mě nechal kurýr. Strčila jsem si balíček pod ruku, ve spěchu jsem odemkla a div jsem nezakopla o hromadu pošty ležící za dveřmi. V rychlosti jsem se pro obálky sehnula, načež jsem vpadla do hlavní místnosti a hodila dopisy na stůl. Téměř současně s tím jsem zvedla telefon. Stihla jsem to na páté zazvonění. Ukázalo se, že mi volá Mary Bellflowerová. Zněla překvapivě radostně.

„Dostalas ty papíry od Lowella Effingera, co posílal kurýrem? Mně to přišlo taky.“

„To bude určitě ten balíček, co ležel přede dveřmi. Teď jsem dorazila a ještě jsem neměla čas to otevřít. Co v tom je?“

„Kopie zprávy policejních expertů z úseku dopravních nehod. Zpracovali to teprv tenhle týden. Zavolej mi, hned jak si to přečteš.“

„Jasně. Připadáš mi nějak veselá…“

„Hořím zvědavostí… Jsou to dobrý zprávy,“ dodala.

Vyklouzla jsem ze saka a odhodila na zem vedle stolu tašku. Než jsem se pustila do rozbalování balíčku, skočila jsem ještě do kuchyňky a zapnula překapávač. Zapomněla jsem si však přinést čerstvé mléko, takže jsem se musela spokojit se smetanou v prášku. S kávou v ruce jsem se vrátila ke stolu, otevřela jsem naditou manilovou obálku a pohodlně jsem se opřela, na klíně rozevřené desky, v pravé ruce kafíčko.

Rekonstrukci nehody svěřili jistému Tilfordu Branniganovi, expertovi na biomechaniku, který tak trochu seděl na dvou židlích. Zpráva byla nicméně úhledně napsaná, stránky secvaknuté v levém horním rohu sešívačkou. Na každou A-čtyřku umístil Brannigan čtyři zmenšené kopie původního zápisu.

První stránka začínala seznamem úřední dokumentace, nadepsaným „Dokumentace předložená žalující stranou, list č. 6-A až 6-H“, a měla očíslované řádky. Patřil sem stručný životopis

Brannigana,

lékařské

zprávy

Gladys

Fredricksonové, žádost o vydání úředních záznamů, žádost žalující strany o vydání úředních záznamů obhajoby či Dodatečná žádost o vydání úředních záznamů. Své zprávy na základě soudního příkazu předložili rovněž doktor Goldfarb a Spaulding. Byla zde opravdu spousta písemných výpovědí, dále závěrečná lékařská zpráva označená jako „Zpráva č. 16 předložená žalující stranou“ a nakonec i zpráva policejní. K očíslovaným úředním dokumentům patřily též fotografie poškozených vozů a místa nehody.

Neztrácela jsem čas a nalistovala rovnou poslední stránku, abych aspoň rámcově pochytila, co z toho nakonec vzešlo.

Záznam Branniganova svědectví začínal na straně 6 a končil na straně 133. Předběžné slyšení začínalo v 16:30 a končilo v 19:15 hodin.

Obecně platí, že slyšení je méně formální než soudní přelíčení, protože se většinou odehrává v advokátní kanceláři, namísto u soudního dvora. Svědecké výpovědi se však provádějí pod přísahou. Přítomni jsou právní zástupci obžaloby i obhajoby, soudní zapisovatel, ale žádný soudce.

Fredricksonovy zastupovala Hetty Buckwaldová a Lisu Rayovou zase Lowell Effinger, nicméně ani žalující, ani obžalovaná nebyli zatím přítomni. Před léty jsem si Buckwaldovou proklepla. Myslela jsem, že bude mít přinejmenším Harvard nebo Yale, ale ukázalo se, že studovala práva na jedné z těch losangeleských fakult, které si dělají reklamu křiklavými billboardy.

Ještě jednou jsem si prošla pár prvních nudných stránek, kde se Frau Buckwaldová nechala slyšet, že Brannigan je nezkušený začátečník a nemá patřičnou kvalifikaci, což nebyla ani trochu pravda. Lowell Effinger vznesl sem tam námitku typu „v rozporu s předešlým tvrzením“ či „nerelevantní“, což i takhle na papíře pronášel znuděným, ne-li podrážděným tónem. Effinger mi některé stránky poznačil, abych náhodou nepřehlédla něco důležitého. Ať si Buckwaldová říkala, co chtěla, ať byly její námitky sebejedovatější, Tilford Brannigan neslevil z toho, že zranění Gladys Fredricksonové vůbec neodpovídají dynamice srážky. Zde následovalo čtrnáct dlouhých stránek, na kterých se Buckwaldová snažila Brannigana rozložit, vyvrátit mu jeho tvrzení svými zjevně nesouvisejícími tvrzeními. Brannigan se držel dobře, byl trpělivý a neústupný. Na její námitky reagoval s bohorovným klidem, někdy dokonce i mírně pobaveně, což muselo Frau Buckwaldovou dohánět k zuřivosti, tím spíš že spoléhala na nátlak a neúnavnou snahu o zmatení svědka. Kdykoli připustil, že má v nějakém detailu pravdu, okamžitě se toho chytla, jako by šlo o kdovíjak podstatnou věc, a snažila se zpochybnit celou jeho dosavadní svědeckou výpověď.

Nebylo mi tak docela jasné, na koho se ta ženská snaží zapůsobit.

Když jsem tu strašlivou složku dočetla, zavolala jsem Mary Bellflowerové, která na mě okamžitě vybafla: „Tak co myslíš?“

„Těžko říct. Víme, že se Gladys zranila. Pojednává o tom celá ta tlustá lékařská zpráva, včetně rentgenových snímků, ultrazvuku, magnetické rezonance a výsledků odborných lékařských vyšetření. Bolest zad a krční páteře si vymyslet mohla, ale naštípnutou kyčel a dvě žebra? To sotva.“

„Brannigan netvrdí, že se nezranila. Jenom říká, že ta její zranění neodpovídají dynamice nehody. Byla zraněná už

ve chvíli, kdy to Miliard do Lisy napálil. Brannigan to sice nikde přímo neříká, ale myslí si to.“

„Cože, to jako myslíš, že jí to udělal Miliard, nebo jak?“

„To se právě musí zjistit.“

„Ale její zranění byla přece čerstvá, ne? Nestalo se jí to třeba týden předtím, nebo tak něco.“

„Ne, to ne. Ale mohlo se jí to stát těsně předtím, než

nastoupili do dodávky. Možná že ji vezl na pohotovost a prostě jen využil příležitosti, která se nečekaně naskytla.“

„Hele, nechci, aby to vypadalo, jako že jsem natvrdlá, ale proč by to dělal?“

„Platí si povinné ručení, ale už ne havarijní pojištění. I pojištění domácnosti museli zrušit, protože si to prostě nemohli dovolit. Neměli zkrátka sjednanou žádnou pojistku, žádné úrazové pojištění ani nemocenskou. Byli úplně nezajištění.“

„Dobře, takže to schválně napálil do Lisy… Dost riskantní, nemyslíš? Co kdyby to Lisa nepřežila? A co kdyby proboha zemřela jeho vlastní žena?“

„Z jeho pohledu by to asi o moc horší nebylo. Vlastně by to pro něj bylo možná lepší. Podal by žalobu z neúmyslného zabití nebo z něčeho jiného; nabízí se fůra věcí. Hlavní bylo hodit vinu na někoho jiného a sám se na tom napakovat, a ne platit. Kdysi také utrpěl vážné zranění a vysoudil šest set osmdesát tisíc. Ty už zřejmě dávno rozfofrovali.“

„Ježiš, to je hrozný. Co je to za člověka?“

„Asi pěkný zoufalec. Hetty Buckwaldová šla Branniganovi fakt tvrdě po krku, ale nedokázala mu nic vyvrátit. Lowell říká, že měl co dělat, aby se nesmál. Myslí si, že je to velká věc. Moc velká. Teď jenom musíme zjistit, jak přesně to bylo.“

„Tak já tam ještě jednou sjedu. Možná že ze sousedů vypadne něco, co ještě nevíme.“

„Doufejme.“

Vrátila jsem se k domu Fredricksonových a začala se sousedy, kteří bydleli hned naproti. Pokud se od nich daly očekávat nějaké informace, předpokládala jsem, že jejich výpovědní hodnota bude asi nulová, ale říkala jsem si, že si je pak aspoň budu moci škrtnout. První dveře, na které jsem zaklepala, mi přišla otevřít žena středního věku. Byla sice moc příjemná, ale prohlásila, že o Fredricksonových vůbec nic neví. Když jsem jí nastínila situaci, dozvěděla jsem se, že se přistěhovala teprve před šesti měsíci a od sousedů si radši zachovává odstup.

„Protože kdybych s někým z nich náhodou měla problémy, mohla bych si stěžovat bez obav, že se někdo urazí,“ byl její názor. „Radši se starám sama o sebe a od nich očekávám totéž.“

„Hm, tak to vás plně chápu. Já měla donedávna na sousedy docela štěstí.“

„Není nic horšího, než když vás soused začne nenávidět. Domov by měl být místo, kde člověk najde klid a pohodu, a ne aby se tam opevňoval, jako by venku zuřila válka.“

Amen, dokončila jsem za ni. Podala jsem jí vizitku a požádala ji, aby mi zavolala, kdyby se cokoli dozvěděla.

„S tím nepočítejte,“ zamumlala, když za mnou zavírala dveře.

Vrátila jsem se po chodníčku na ulici a vykročila k sousedním dveřím. Za nimi bydlel muž, kterému mohlo být dost přes dvacet, měl hubený obličej, brýle, povislou čelist a malou bradku, která měla jeho nemužné sanici zřejmě dodat na hrozivosti. Na sobě měl volné džíny a proužkované tričko, které mu snad musela kupovat ještě maminka.

„Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se a natáhla pravici.

„Julian Frisch. Něco prodáváte? Avon, Herbalife?“

„Já myslím, že tihle už dneska po domech neobcházejí.“ I jemu jsem vyložila, kdo jsem a že se snažím zjistit něco bližšího o Fredricksonových. „Znáte je?“

„No jasně. Gladys mi dělá účetnictví. Nechcete jít dál?“

„Moc ráda.“

U něj v obýváku to vypadalo jako v prodejně počítačů nebo v jejich opravně. Některé součástky jsem poznala na první pohled, klávesnice a monitory, připomínající televizory. Celkem mu tam běželo osm počítačů, mezi kterými se na podlaze vinuly kabely, jež je spojovaly.

Kromě toho jsem si všimla i několika zavřených lepenkových krabic, v nichž jsem tušila další počítače. Těch pár ušmudlaných trosek, které se kupily v rohu místnosti, nejspíš kdosi přinesl do opravy. Osobně už jsem zaslechla termíny jako „disketová mechanika“ nebo „načítání systému“, jenže jsem neměla sebemenší ponětí, co si pod tím představit.

„Asi prodáváte nebo opravujete počítače, viďte?“

„Od obojího trochu. Co máte za model?“

„Přenosný Smith-Corona.“

Malinko se usmál, jako by to byl z mé strany nějaký vtip nebo co, a pak na mě namířil ukazovák.

„Radši se rychle vraťte do reality, nebo vám ujede vlak. Protože za chvíli budou všechno dělat počítače.“

„Na to já moc nevěřím. Prostě mi to přijde nepravděpodobné.“

„Nevěříte… takže nejste jedna z nás. Ale přijde den, kdy budou počítačům rozumět desetileté děti, a vy jim budete vydaná na milost a nemilost.“

„To je ale skličující představa.“

„A neříkejte, že jsem vás nevaroval. Každopádně, kvůli tomu jste asi nepřišla.“

„To je pravda,“ přikývla jsem. Pustila jsem z hlavy jeho prognózy a pokračovala jsem ve svém úvodu, který jsem už měla perfektně naučený a který jsem uzavřela stručným vylíčením nehody z 28. května předešlého roku.

„Jak dlouho už vám Gladys Fredricksonová vede účetnictví?“

„Poslední dva roky. Znám ji ale akorát pracovně, ne osobně. Teď je na tom bledě, ale svou práci dělá dobře.“

„Dělá nebo dělala?“

„Jo ták; dělá. Sice si stěžuje na bolesti, ale nikdy nevynechá a nic nezanedbává.“

„Na pojišťovně vykládala, jak nemůže pracovat, protože nevydrží dlouho sedět a nedokáže se soustředit. I mně to tvrdila, když jsem za ní byla.“

Protáhl obličej. „Tak to kecala. Dvakrát nebo třikrát do týdne u nich vidím zvonit kurýra.“

„Víte to jistě?“

„Pracuju doma. A na protější stranu ulice mám parádní výhled. Nechci na ni bonzovat, ale má pořád stejně práce jako vždycky.“

Možná že jsem se zamilovala. Srdce se mi rozbušilo vzrušením a zalilo mě příjemné horko. Sáhla jsem si dlaní na čelo, jestli náhodou nemám horečku.

„Moment, moment. To zní až příliš dobře na to, aby to byla pravda. Mohl byste mi to zopakovat ještě jednou, že bych si to nahrála?“

„Pro mě za mě,“ neprotestoval. „Stejně jsem uvažoval, že jí dám výpověď. To její skuhrání mi děsně leze na nervy.“

Posadila jsem se na kovovou skládací židli, která stála opuštěná uprostřed pokoje, a vedle na lepenkovou krabici jsem položila diktafon. Dál jsem si vytáhla psací podložku s několika listy papíru, že si budu dělat ještě poznámky. Zase tolik informací pro mě neměl, ale to málo, co nabídl, mělo cenu zlata. Tvrzení Gladys Fredricksonové, že nemůže pracovat, bylo lživé. Dosud nevyinkasovala ani cent, pokud ovšem nedostávala nemocenskou, což mohla být nakonec i pravda. Když se výpověď nahrála, posbírala jsem své saky-paky, stiskla mu pravici a z celého srdce mu poděkovala.

Řekl mi: „Bez problému. A kdybyste změnila názor a chtěla proniknout do světa počítačů, víte, kde mě najdete.

Zasvětil bych vás, ani by to dlouho netrvalo.“

„A kolik by mě takový počítač stál?“

„Deset táců.“

„Hm, tak to jste mě právě odradil. Za něco, co ve mně bude vzbuzovat komplexy, přece nedám deset tisíc.“ Pořád jsem si ale říkala: Desetileté děti? Nad tím se vážně zamysli.

Sousedka bydlící naproti Fredricksonovým vpravo mi nepomohla pro změnu vůbec. Ta paní totiž naprosto nepochopila, o co mi jde. Myslela si, že se jí snažím prodat nějaké pojištění, které ve vší slušnosti odmítla. Dvakrát jsem jí vysvětlila důvod své návštěvy, ale pak jsem jí radši poděkovala a zamířila přes ulici k dalšímu domu.

žena, která mi otevřela tentokrát, byla ta, kterou jsem viděla, když jsem k Fredricksonovým přijela prvně. S

přihlédnutím ke svým zkušenostem se seniory, jmenovitě s Gusem, Henrym a celou jeho přízní, jsem ji odhadovala na něco málo přes osmdesát. Byla čilá a mluvila příjemným hlasem a podle všeho byla pořád stejně schopná jako zamlada. Kromě toho byla kulaťoučká jako jehelníček a voněla parfémem Joy.

„Jsem Lettie Bowersová,“ představila se, stiskla mi pravici a vyzvala mě, ať jdu dál.

Měla hebkou, jakoby prachovou pokožku a asi dvakrát teplejší dlaň než já. Nebyla jsem si jistá, jestli je od ní moudré zvát si do bytu úplně cizí lidi, ale přišlo mi to vhod, tak jsem neprotestovala.

V obývacím pokoji nestálo moc nábytku. Na oknech visely háčkované záclony, na zdech byly vybledlé tapety a na podlaze sešlapaný koberec. Nábytek ve viktoriánském stylu působil poněkud ponuře, takže se dalo předpokládat, že je pravý. Houpací křeslo, do něhož jsem usedla, mělo sedák utkaný z koňských žíní, což by v dnešní době asi neprošlo.

Vpravo vedle vstupních dveří se směrem k domu Fredricksonových otevíralo velké francouzské okno, jímž se vycházelo na dřevěnou terasu zastavěnou květináči.

Vysvětlila jsem, kdo jsem a že si mě najala pojišťovna Fidelity, na níž Gladys Fredricksonová v souvislosti se svou nehodou vymáhá soudní cestou peníze.

„Nevadilo by vám, kdybych vám teď položila pár otázek?“

„Ale vůbec ne. Jsem ráda, že mám společnost. Nedáte si čaj?“

„Ne, díky. Předpokládám, že o tom sporu asi víte.“

„Ach ano. Gladys mi o té žalobě vykládala. Řekla jsem jí, že dobře dělá. Měla byste ji vidět, chudinku, sotva se belhá! To, co se jí stalo, je strašné a má právo vymáhat odškodné.“

„V tom já se moc nevyznám. Víte, chtít dneska peníze po pojišťovně, je trochu jako jet do Las Vegas a doufat, že vyhrajete na automatech.“

„Přesně tak. Člověk pořád platí a platí, ale když přijde na to, aby jemu někdo zaplatil, ticho po pěšině. Pojišťovny jsou dobré leda od toho, aby lidi strašily a tahaly z nich peníze. Mají člověka pěkně v hrsti. Když se vám náhodou podaří prokázat, že máte nárok na odškodné, akorát vám zvýší měsíční platby.“

To neznělo moc povzbudivě. S tímhle názorem jsem se už setkala; že pojišťovny jsou jako tlusté kočky a myši nemají nárok.

„V tomhle případě je to ale trochu nejednoznačné, a proto jsem tady.“

„Vždyť je to přece jasné. Došlo k nehodě. Na tom není nic složitého. Gladys říkala, že se na to vztahuje jejich domácí pojistka a že jim pojišťovna odmítla zaplatit. Prý podat na ně žalobu byla jediná možnost.“

„Je to na auto.“

„Na auto?“

„S pojištěním domácnosti to vůbec nesouvisí. Gladys se soudí s pojišťovnou, u které má obviněná pojištěné auto.“

Nevěděla jsem, jestli si náhodou pod sebou nepodřezávám větev. Zcela evidentně jsme každá stály na jiné straně, ale já přesto vytáhla diktafon a odříkala naučený úvod; představila jsem sebe a Lettie Bowersovou a tak dále a tak dále. Pak jsem řekla:

„Jak dlouho už znáte Fredricksonovy?“

„Jestli chcete slyšet pravdu, tak je vlastně ani moc neznám a nemám je moc ráda. Jsem pod přísahou?“

„Ne, nejste, ale bylo by fajn, kdybyste mi všechno řekla pěkně po pravdě.“

„To dělám vždycky. Byla jsem tak vychovaná.“

„Takže, Gladys vám říkala o té nehodě.“

„Ani nemusela. Viděla jsem ji.“

Mírně jsem se předklonila. „Vy jste byla na té křižovatce?“

Zatvářila se zmateně. „Na žádné křižovatce. Seděla jsem přímo tady a koukala se z okna.“

„V tom případě ale nechápu, jak jste mohla vidět, co se stalo.“

„To se nedalo přehlédnout. Často si beru ruční práce k oknu, protože je tam dost světla a navíc mám i pěkný výhled do okolí. Dřív jsem hodně vyšívala, ale poslední dobou se zase vracím k pletení a k háčkování. Není to přece jen taková námaha na oči a na ruce. Dívala jsem se, co dělají, a tak jsem viděla, jak se zřítila.“

„Gladys spadla?“

„No jé je, a jak! Mohla si za to ale úplně sama. Jenže když mi to pak vykládala, podala to tak, že to vypadalo, že když všechno půjde hladce, pojišťovna jí to nakonec ještě zaplatí.“

„Mohly bychom se teď o kousek vrátit a projít si to ještě jednou?“

Ještě předtím jsem jí ovšem detailně vysvětlila, co přesně je předmětem sporu, a ona celou dobu jen nevěřícně kroutila hlavou.

„To snad musíte mluvit o někom jiném! Takhle se to vůbec nestalo.“

„Dobře. Poslechněme si tedy vaši verzi.“

„Nerada někoho soudím, ale ona a její manžel by si pro dolar nechali vrtat koleno a děsně neradi si zjednávají řemeslníky. No, a zanesly se jim listím okapy. Přišly jarní deště a voda tekla proudem, jenže ne dolů rourou do jímky, ale přes okraje žlabů. Sotva se udělalo hezky, vytáhla si Gladys žebřík, že ty okapy vyčistí, a ten žebřík se překotil.

Zřítila se na dřevěnou verandu a žebřík přistál přímo na ní.

Divila jsem se, že si nepřerazila páteř, vzhledem k tomu, kolik váží. Byla to hrozná rána, jako když spadne pytel cementu. Hned jsem běžela ven, ale ona prý, že je v pořádku. Viděla jsem, že je trochu připitomělá a navíc škaredě kulhá, ale pomoc odmítla. Pak najednou před domem zastavil Miliard v dodávce a zatroubil. O něčem se chvíli vzrušeně bavili a ona si pak nastoupila.“

„Neříkala vám, že si to máte nechat pro sebe?“

„Doslova ne. Řekla jen, že je to mezi námi, a spiklenecky na mě mrkla. A já si celou tu dobu myslela, že má na odškodné opravdu nárok.“

„Dosvědčila byste to, i kdyby to mělo být ve prospěch obžalované?“

„No samozřejmě. Podvodníky nesnáším.“

„Ani já ne.“

Ten den k večeru jsem si udělala radost a vypravila jsem se k Rosie na skleničku vína. S jídlem jsem chtěla počkat až na doma, ale po takovém plodném dni jsem si nějakou odměnu přece jen zasloužila. Když jsem se usadila ve svém oblíbeném boxu, objevila se ve dveřích Charlotte Snyderová. Několik týdnů jsem ji neviděla, v zásadě od té doby, co se s Henrym pohádali. Myslela jsem, že přišla náhodou, ale ve dveřích se zastavila, rozhlédla se, a sotva mě uviděla, zamířila přímo k mému stolu a posadila se naproti mně. Na hlavě měla šátek, který si rozvázala a strčila do kapsy kabátu, načež si uhladila vlasy do původní podoby.

Tváře měla růžové, jak bylo venku chladno, a oči jí jasně zářily.

„Doufala jsem, že vás najdu tady, když jste doma neotvírala. Ale jestli mi řeknete, že se sem blíží Henry, vypařím se.“

„Šel na večeři s Williamem. Dneska mají pánskou jízdu,“ uklidnila jsem ji. „Co se děje?“

„Víte, chtěla bych, aby na mě Henry zase změnil názor. Doneslo se mi, že prý soud jmenoval jistou Cristinu Tasinatovou opatrovnicí Guse Vronského.“

„Ani mi to radši nepřipomínejte. Když jsem se to dozvěděla, málem mě trefil šlak.“

„A o tom s vámi právě chci mluvit. Podle informací banky žádá o půjčku na rekonstrukci a ručit chce domem.“

„To je pro mě novinka.“

„Myslím, že plánuje přestavbu s řadou vylepšení: chce přistavět bezbariérový přístup pro vozíčkáře, vyměnit elektrické rozvody a vodovodní potrubí, no prostě hodit barák do gala.“

„Ne že by to nepotřeboval. Dokonce i po tom generálním úklidu, co tam Solana provedla, vypadá dům pořád zanedbaně. Jak vysoká je ta půjčka?“

„Čtvrt milionu dolarů.“

„Fíha! Kdo vám to řekl?“

„Jay Larkin, můj kamarád z oddělení půjček. Před léty jsme spolu chodili a dost mi pomohl, když jsem začínala v realitách. Věděl, že stojím o zprostředkování prodeje toho domu, takže když vyvstalo tohle, myslel si, že bych o tom měla vědět. Zdálo se mi to divné, protože jsem osobně Solaně říkala, že ty dvě parcely mají dohromady větší cenu než celý dům. V územním plánu už se dávno počítá s výstavbou domů pro více rodin. Každý, kdo by to tu koupil a měl by jen trochu za ušima, by Gusův dům nechal strhnout a postavil na jeho místě něco nového.“

„No jo, ale vzhledem k tomu, že se Gus domu nechce vzdát, je celkem logické uvažovat o přestavbě.“

„To ano, ale to nejlepší teprve přijde. Solana nabídla dům k prodeji. No, možná že ne Solana, ale ta opatrovnice.“

„K prodeji? Jak to? Nevisí tam žádná cedule.“

„Je to utajená exkluzivní transakce. Osobně se domnívám, že Solana chce z prodeje splatit tu půjčku na rekonstrukci. Nevěděla bych o tom, ale zprostředkování má na starosti jedna makléřka z naší pobočky v Santa Terese.

Vzpomněla si, že jsem se na tom trošku podílela, tak mi zavolala, jestli nechci procenta za dohození zakázky. Byla jsem fakt v pokušení na to kývnout, ale vzhledem k tomu, jak mi to Henry zazlíval, jsem se nakonec neodvážila.“

„A jaká je prodejní cena?“

„Milion dvě stě tisíc, což je vážně vtip. Ani po rekonstrukci za to nikdo tolik nedá. V každém případě mi to bylo podezřelé, protože Gus se domu přece nechtěl za žádnou cenu vzdát. Co nechápu, je, proč zprostředkováním prodeje pověřili naši realitní kancelář. To nikoho nenapadlo, že se mi to donese?“

„Opatrovnice možná neví, že jste se k tomu nachomýtla,“ uvažovala jsem nahlas. „A Solana se podle všeho v realitách moc nevyzná. Jestli je to její práce, nejspíš netušila, jak úzce vaše pobočky spolupracují.“

„Nebo na nás jen dělá dlouhý nos.“

„Finanční stránku má na starosti Gusova banka?“

zeptala jsem se.

„Ovšem. Je to jedna velká rodina, já na bráchu, brácha na mě, ale něco tady smrdí. Říkala jsem si, že byste to měla vědět.“

Dál jsem přemýšlela. „Zajímalo by mě, jestli existuje nějaký způsob, jak jim v tom zabránit.“

Charlotte mi přes stůl přisunula kousek papíru.

„Tohle je číslo na Jaye do banky. Řekněte mu, že jste se mnou mluvila.“

30

Tu noc jsem spala špatně, v hlavě mi to pořád šrotovalo. Výpověď Lettie Bowersové sice představovala požehnání, jenže jsem si stejně nadávala, proč jsem se za ní nevypravila dřív. Za ní a za Julianem. Kdybych si se sousedy promluvila předtím, než jsem poprvé zazvonila u Fredricksonových, věděla bych od začátku, na čem jsem.

Měla jsem pocit, že to těžce nezvládám, do toho všeho ty přehmaty, kterých jsem se dopustila v souvislosti se Solanou Rojasovou. Zastřelit jsem se kvůli tomu sice nehodlala, přesto byl Gus v pěkné šlamastyce, a dostala jsem ho do ní já. Co jiného jsem pro něj ale ještě mohla udělat? Zavolala jsem do Nadace prevence zneužívání seniorů, takže tuhle možnost jsem už vyčerpala, navíc to k ničemu nevedlo.

Nancy Sullivanová mě bezpochyby zakomponovala do své zprávy a udělala ze mě dvě malé do školky. Citového vydírání ani fyzického či verbálního zneužívání jsem se svědkem nestala, takže ani na policii jsem zavolat nemohla.

Tím pádem mi zbývalo co?

Nedokázala jsem upokojit svou mysl. S ničím z toho jsem v dané chvíli, to znamenalo uprostřed noci, nemohla vůbec nic dělat, ale stejně mi to nešlo z hlavy. Nakonec jsem nějakým zázrakem zaplula do hlubin spánku. Bylo to jako se propadat na mořské dno, do tmy a do ticha, kdy na člověka shora tlačí tíha vodní masy. Vůbec jsem si neuvědomovala, že spím, dokud jsem nezaslechla ten šramot. Mé rozespalé smysly zaznamenaly nějaký hluk a mozek rychle začal vymýšlet všelijaká vysvětlení. Ani jedno z nich nedávalo smysl. Otevřela jsem oči. Co to jenom bylo?

Podívala jsem se na hodiny, jako by vědomí o čase mohlo na situaci něco změnit. 2:15. Kdybych slyšela bouchnout láhev šampaňského, automaticky bych se mrkla, kolik je hodin. Co kdyby se později ukázalo, že šlo o výstřel, případ by začala vyšetřovat policie a já musela svědčit?

Jenže teď to vypadalo, jako by se před barákem někdo proháněl na skateboardu; kovová kolečka na betonu, rytmické cvakání, jako když skateboard přejíždí spáry v chodníku. Tam a zase zpátky, zvuk se vracel a zase vzdaloval. Poslouchala jsem a snažila se uhodnout, kolik skateboardistů tam asi je, podle všeho byl jen jeden.

Slyšela jsem, jak si zkouší výskoky, neboť prkno s prásknutím přistávalo na chodníku, kdykoli se mu to povedlo, a drásavě rachotilo, kdykoli záměr nevyšel.

Vzpomněla jsem si, jak v půlce prosince Gus nadával dvěma devítiletým klukům na skateboardech. Byl sice tehdy mrzutý až hrůza, ale aspoň mohl chodit. I přes všechno to stěžování a otravování byl pořád plný života a elánu. Teď se ztrácel před očima a v sousedství nebyl nikdo, kdo by na ty výtržníky naběhl. Prkno rachotilo a práskalo, z obrubníku na silnici a ze silnice zase zpátky na chodník. Lezlo mi to pěkně na nervy. Možná jsem byla další adept na obecního kverulanta.

Odkopla jsem přikrývku a vykročila po koberci ke dveřím. Naštěstí dovnitř pronikalo dost světla střešním oknem, takže jsem viděla, kam šlapu. Bosá jsem sešla dolů po točitých schodech, na sobě vytahané tričko, z něhož mi čouhala holá kolena. V bytě jsem měla poměrně chladno, takže mi bylo jasné, že kdybych chtěla vyběhnout ven a zahrozit jim pěstí, musela bych si vzít kabát. Dole jsem zapadla do koupelny, protože ve sprchovém koutu mám malé okénko, kterým je vidět na ulici. Nerozsvěcela jsem, aby mě noční jezdec neviděl. Zvuky jako by se vzdálily, byly tišší, ale neustávaly. Pak zavládlo ticho.

Čekala jsem, ale už jsem nic neslyšela. Schoulila jsem se před zimou a opatrně vykoukla ven. Ulice byla prázdná a prázdná také zůstala. Nakonec jsem se tedy vrátila po točitém schodišti zpátky do ložnice a zalezla si do postele.

Hodiny ukazovaly 2:25. Za těch deset minut jsem přišla o veškeré tělesné teplo, takže jsem se celá klepala. Přitáhla jsem si peřinu až k bradě a čekala, až se zase zahřeju. Pak už

si jen vzpomínám, jak mžourám na hodiny a ony ukazují 6:00, tedy čas na můj ranní běh.

S každým uběhnutým kilometrem jako by se mi do žil vléval optimismus. Pláž, vlhký vzduch, slunce malující na oblohu pestrobarevné závoje, to vše dávalo tušit, že bude pěkný den. Když jsem doběhla ke kašně na začátku State Street, dala jsem se vlevo směrem do města. Po deseti blocích jsem to otočila a běžela zase zpátky k pláži. Neměla jsem hodinky, přesto jsem věděla, že běžím na čas, prozradilo mi to cink-cink-cililink závor u nádraží. Zem se zachvěla a ozval se přijíždějící vlak, který s ohledem na časnou hodinu zahoukal jen jednou a tiše. Během dne houkal většinou tak nahlas, že lidé na pláži neslyšeli vlastního slova.

Cestou kolem dřevěné ohrady staveniště u hotelu Paramount jsem se vžila do role stavebního mistra a nakoukla dovnitř. Stačili již odvozit většinu suti a vypadalo to, jako by bazén získal další, hladší vrstvu betonu.

Dokázala jsem si představit, jako to bude vypadat dostavěné: opalovací křesílka, stolky se slunečníky chránícími hotelové hosty před spálením. Představa se rozplynula a místo ní se dostavily starosti o Guse. Vážně jsem uvažovala, že zavolám Melanii do New Yorku. Situace začínala být kritická a ona by mi to pak zazlívala. Podle toho, co jsem zatím věděla, znala jen Solaninu značně zkreslenou verzi, ve které ona byla ta dobrá a já ta špatná.

Po návratu domů jsem si odbyla každodenní rutinu, přesně v osm jsem za sebou zamkla dveře a zamířila k autu.

U obrubníku přímo naproti parkovalo černobílé policejní auto. Uniformovaný strážník, který s ním přijel, se zaujatě bavil se Solanou. Oba se na mě podívali. A co teď? Nejdřív jsem myslela, že jde o Guse, jenže jsem nikde neviděla ani sanitku, ani jiné pohotovostní vozidlo. Čistě ze zvědavosti jsem přešla přes ulici.

„Stalo se něco?“

Solana se podívala na policistu, načež zabodla pohled do mě, otočila se a důležitě odpochodovala. Okamžitě jsem si domyslela, že se bavili o mně, jenže v jaké souvislosti?

„Jsem strážník Pearce,“ představil se policista.

„Dobrý den. Já jsem Kinsey Millhoneová.“ Ani jeden z nás nenatáhl pravici. Nevěděla jsem, co se děje, ale na kamarádíčkování to nevypadalo.

Pearce nepatřil mezi městské strážníky, které jsem znala. Byl vysoký, rozložitý v ramenou, mohl mít tak osm kilo nadváhy a tvářil se přísně a důležitě, jak už se tak absolventi policejního výcviku tvářívají. Hrozivě působilo dokonce i to, jak mu při každém pohybu zavrzal tlustý kožený opasek.

„Co se děje?“

„Nějaký vandal jí zničil auto.“

Sklouzla jsem očima ve směru jeho pohledu, který spočinul na Solanině kabrioletu, parkujícím dvě auta za mým mustangem. Někdo vzal ostrý nástroj, asi šroubovák nebo dlátko, a vyryl s ním do předních dveří u řidiče slovo SMRT. Nejdřív odrásal lak a pak silou promáčkl plech.

„No tedy! Kdy se to stalo?“

„Někdy mezi šestou hodinou večer, kdy tu vůz nechala stát, a tři čtvrtě na sedmou ráno. Zdálo se jí, že se někdo potlouká kolem, tak se pro jistotu vyběhla podívat. Vy jste nezaznamenala něco podezřelého?“

Ohlédla jsem se přes rameno a uviděla, jak z protějšího domu vyšla sousedka v županu. Sehnula se pro noviny a pak se dala do řeči se Solanou. Jejich hovor se nejspíš nesl ve stejném duchu jako má konverzace s policistou. Solanina gesta jasně napovídala, že je rozčilená. Řekla jsem: „Ten člověk, co ho viděla jít kolem, jsem byla pravděpodobně já.

Ve všední dny chodím každé ráno běhat. Vyrážím zhruba v šest, doběhnu vždycky na State Street a zhruba do třiceti minut se zase vracím.“

„Někdo jiný venku na ulici?“

„Nikoho jsem si nevšimla, ale uprostřed noci jsem slyšela někoho jezdit na skateboardu, což mi přišlo divné.

Bylo to ve dvě patnáct. Pamatuju si to, protože jsem se podívala na hodinky. Vypadalo to, jako že jezdí tam a zase zpátky, z chodníku na silnici a zase na chodník. Pořád to nepřestávalo, tak jsem vstala a šla se podívat z okna, jenže jsem nikoho neviděla. Někdo ze sousedů to možná slyšel taky.“

„Jeden jezdec, nebo jich bylo víc?“

„Řekla bych, že jen jeden.“

„Vy tady bydlíte?“

„Ano, v tom přístavku. Pronajímám si ho od pana Henryho Pittse, který bydlí hned vedle v domě. Můžete se ho taky zeptat, ale moc vám toho asi nepoví. Má ložnici v přízemí, jenže vzadu, takže toho k němu z ulice nedoléhá zdaleka tolik jako ke mně.“ Byla jsem zbytečně ukecaná, říkala jsem toho Pearceovi víc, než potřeboval slyšet, ale nemohla jsem si pomoct.

„Vyšla jste na ulici, když jste slyšela toho skateboardistu?“

„Ne, nakonec ne. Byla dost zima a tma jak v ranci, takže jsem se jenom podívala ven oknem v koupelně a zase jsem se vrátila do postele. Rozhodně jsem ale neslyšela nikoho zuřivě sekat dlátkem nebo rýt šroubovákem do plechu.“ Tou poznámkou jsem to chtěla trochu odlehčit, jenže strážník Pearce reagoval bezvýrazným policejním obličejem.

„Vy a vaše sousedka, máte spolu dobrý vztah?“

„Já a Solana? No, spíš ne. Ale takhle daleko bych nikdy nezašla.“

„Rozhádaly jste se?“

„Hm, asi by se to dalo tak říct.“

„A kvůli čemu?“

Mávla jsem rukou, protože jsem fakt nevěděla, z které strany začít. Jak jsem asi tak měla shrnout naši podivnou hru na kočku a na myš, která trvala už pěkných pár týdnů?

„To je na dlouhé vyprávění,“ řekla jsem nakonec.

„Ráda bych vám to vysvětlila, ale trvalo by to zbytečně dlouho a tady s tím to nijak nesouvisí.“

„Zlá krev mezi vámi že s tím nesouvisí? A s čím jako?“

„Zlá krev je možná trochu silné slovo. Prostě se trochu rozcházíme v názorech,“ zarazila jsem se a podívala se na něj. „Nenaznačuje snad, že s tím mám něco společného?“

„Sousedské spory jsou vážná věc. Víte, když bydlíte vedle sebe, konfliktům se prostě nevyhnete. No, a jak se to jednou rozjede…“

„Počkat. To je šílené! Jsem soukromá vyšetřovatelka, mám na to oprávnění. To jako myslíte, že bych riskovala pokutu a kriminál kvůli nějaké sousedské hádce?“

„Napadá vás snad někdo jiný?“

„Ne, ale já to určitě nebyla.“ Co ještě jsem mohla říct, aby to neznělo defenzivně? Stačila pouhá narážka, nepodložená zmínka o tom, že člověk pochybil, a ostatní ho hned začali podezírat. Sice se všichni oháníme presumpcí neviny, ale většina předpokládá pravý opak. Zvlášť policista, který už slyšel všechny možné verze.

„Měla bych vyrazit do práce,“ prohlásila jsem.

„Potřebujete ode mě ještě něco?“

„Je na vás nějaký telefon, na kterém jste k zastižení?“

„Ovšem,“ odpověděla jsem, vytáhla z peněženky vizitku a podala mu ji. Chtěla jsem do něj zabodnout ukazovák a říct: Heleďte se, jsem poctivá soukromá vyšetřovatelka a zákonů dbalá občanka… Jenže jsem si bohužel, nebo bohudík, vzpomněla na všechny ty zákony, které jsem za minulý týden porušila, a tak jsem si jen nadhodila tašku na rameni a vykročila jsem směrem k autu.

Celou tu dobu jsem cítila v zádech přísný pohled policisty, a když jsem se konečně odvážila ohlédnout, uviděla jsem Solanu, tvářila se krutě a jedovatě. Sousedka, která stála pořád vedle ní, se na mě úlisně usmála a zamávala mi, zřejmě ze strachu, abych příště neobešla se šroubovákem její auto.

Nastartovala jsem mustanga a jako na potvoru jsem při vyjíždění z místa zlehka ťukla nárazníkem do auta stojícího za mnou. Náraz to byl tak slabý, že ani nemělo smysl vylézat a koukat se, jestli se něco nestalo, jenže kdybych to neudělala, určitě by po mně pak chtěli kdovíkolik tisíc za opravu a ještě by mě obvinili, že jsem ujela z místa činu.

Otevřela jsem tedy dveře auta, a aniž bych je za sebou zavřela, jsem vůz obešla. Ani jedno auto neneslo sebemenší známky poškození, což odsouhlasil i strážník, který přišel omrknout situaci.

„Možná byste měla být opatrnější.“

„Budu. Vlastně už jsem. Můžu tady majiteli nechat třeba vzkaz, jestli myslíte, že to pomůže.“

No, vidíte? Strach z úřední osoby dokáže i z dospělé ženy, jako jsem já, udělat malou servilní holčičku, která by panu strážníkovi klidně olízala přezku u opasku, jen aby se na ni usmál. Což neudělal.

Nakonec se mi podařilo vyjet z ulice bez dalších katastrof, jenže to už jsem dávno byla celá rozklepaná.

Zapadla jsem do kanceláře a dala si vařit kafe.

Nepotřebovala jsem ale kofein; byla jsem nabuzená až dost.

Potřebovala jsem dobrý taktický plán. Jakmile byla káva hotová, nalila jsem si trochu do hrnečku a posadila se s ním ke stolu. Solana mě pěkně doběhla. Ani v nejmenším jsem nepochybovala, že to na mě narafičila ona, že si to auto se šroubovákem obešla sama. Byl to další zákeřný pokus, jak ve mně podnítit nenávist. Čím větší vztek jsem na ni měla, tím nevinněji vypadala. Stačilo, jak rozmázla a překroutila mou snahu o to přivolat pomoc z Nadace prevence zneužívání seniorů. Vypadalo to, jako bych na jejich linku důvěry zavolala jenom proto, abych sejí pomstila. A teď mi hrozilo obvinění z vandalství. Dokázat mi něco takového samozřejmě nebylo jen tak, ale jí stejně šlo jen o to mě zdiskreditovat. Musela jsem vymyslet, jak její strategii účinně odrazit. Kdyby se mi podařilo získat náskok, být jen o jediný krůček napřed, možná by nakonec v té pasti, kterou na mě nalíčila, skončila sama.

Otevřela jsem tašku, našla papírek, který jsem dostala od Charlotte, a zavolala jsem do banky. Když to na druhém konci zvedli, vyžádala jsem si Jaye Larkina.

„Larkin u telefonu,“ ohlásil se.

„Dobrý den. Tady Kinsey Millhoneová. Charlotte Snyderová mi na vás dala číslo…“

„Jasně. Přesně tak. Vím, kdo jste. Co pro vás můžu udělat?“

„To je na dlouhé vyprávění, ale můžu to zkusit trochu zestručnit.“ S tím jsem mu v kostce vyložila, jak se věci mají.

Když jsem domluvila, povídá: „žádný strach. Vážím si toho, že jste mě informovala. Nějak už to ošetříme.“

Když jsem se vrátila ke kafí, bylo už studené, ale cítila jsem se o dost líp. Opřela jsem se a vyhoupla nohy na stůl.

Ruce jsem si dala za hlavu, prsty propletla a zadívala se do stropu. Tak jsem nakonec možná přece jen měla nějakou šanci tu ženskou zastavit. V životě jsem už narazila na nejrůznější kreatury, na zloděje, na brutální zabijáky, na podvodníky, zkrátka na kriminálníky toho nejhrubšího zrna.

Solana Rojasová byla možná mazaná, ale já si stejně nemyslela, že jí to pálí víc než mně. Možná že nemám vysokoškolský titul, ale nechybí mi ďábelský důvtip a vysloveně oplývám přirozenou inteligencí. Svůj ostrovtip jsem byla ochotná si poměřit s kýmkoli. A jelikož to platilo opravdu bez výjimky, poměřila bych si ho klidně i s ní.

Jenom jsem do toho nemohla jít po hlavě a hrubou silou, jako to dělám obvykle. Přímočaré jednání mě přivedlo tam, kde jsem byla, to znamená do úzkých. Odteď jsem proto musela postupovat stejně lstivě jako ona. A ještě jedna věc mě v souvislosti s tím napadla: vzhledem k tomu, že hlavou člověk zeď neprorazí, nebývá od věci pokusit se ji obejít. V

tom jejím opevnění přece musela být někde trhlina.

Narovnala jsem se, spustila nohy zpátky na zem a otevřela šuplík napravo, kde jsem měla schovanou její složku. Moc toho v ní nebylo: smlouva s Melanií, Solanina žádost o místo Gusovy ošetřovatelky a písemná zpráva, kterou jsem vyhotovila na základě toho, co jsem o ní zjistila.

Jak se ukázalo, všechna její pochvalná doporučení byla vymyšlená, jenže to jsem tehdy netušila. Úplně vzadu byl zastrčený neformální posudek Lany Shermanové, který jsem si nyní vzala k ruce a pozorně se do něj začetla. Z jejích slov bylo patrné, že Solanu neměla právě v lásce, ale kritizovala ji v podstatě jen za to, že byla až příliš horlivá a zásadová. O

zneužívání seniorů, ať už pro zábavu nebo pro peníze, nepadla ani zmínka.

Pak jsem si před sebe položila Solaninu žádost o místo.

Bylo nasnadě, že budu muset ještě jednou do posledního řádku ověřit každou kolonku, a jako první přišla na řadu adresa. Podle toho, co stálo v žádosti, bydlela Solana v Colgate, v ulici, jejíž jméno mi napoprvé nic neřeklo. Jenže mezitím jsem o ni už stačila zavadit. Franklinova třída totiž

vedla souběžně s Winslowovou ulicí, blok vedle činžovního domu, který vlastnil pan Compton. Právě ve Winslowově ulici byl byt, kde strhali Guffeyovi skříňky ze zdí a vyrvali vodovodní potrubí, což mělo za následek potopu, a Noemova archa nikde. V té čtvrti bydlely snad jen samé zkrachovalé existence, takže se dalo předpokládat, že to tam bude vyhovovat i Solaně. Popadla jsem sako, hodila si přes rameno tašku a zamířila k autu.

Ve Franklinově třídě jsem zaparkovala u obrubníku, přímo naproti obytnému domu, který měl dvě patra, bezovou omítku a žádné zajímavé architektonické prvky, ani překlady, ani okenní římsy, ani okenice či balkónky. Stejně tak postrádal i jakékoli zahradní úpravy kolem, pokud ovšem nepovažujete za esteticky uspokojivý plácek pokrytý udusanou hlínou. U chodníku trčelo ze země pár uschlých keřů, tím však vegetace končila. Číslo bytu, které Solana uvedla do žádosti, bylo 9. Zamkla jsem tedy auto a přešla ulici.

Letmý pohled na poštovní schránky mi prozradil, že dům má dvacet bytových jednotek. Podle systému číslování dveří se zdálo, že byt číslo 9 bude v prvním patře. Vyšla jsem po schodech, byly železné s nášlapnicemi z betonových dlaždic s oblázkovým povrchem, a nahoře jsem se zastavila, abych si všechno ještě jednou pořádně promyslela. Podle mých skromných odhadů se Solana nastěhovala nadobro ke Gusovi, ale jestli měla pořád byt ve Franklinově ulici, pravděpodobně sem občas docházela.

Kdybych se s ní nedejbůh setkala, věděla by, že jsem ji vypátrala, což jsem samozřejmě nemohla potřebovat.

Vrátila jsem se tedy zpátky do přízemí, kde na dveřích s číslem 1 visela velká plastová cedule s informací, že zde bydlí správce domu. Zaklepala jsem a čekala. Nakonec mi přišel otevřít nějaký pán. Mohlo mu být kolem padesáti, byl malý a tlustý, rysy jeho obličeje se ztrácely v záhybech tuku, který mu div nepřetékal přes límec košile. Povislé koutky úst a dvojitá brada mu propůjčovaly žabí vzhled.

„Dobrý den,“ začala jsem. „Nezlobte se, že ruším, ale hledám Solanu Rojasovou, která by tu podle všeho měla bydlet.“

Z hloubi bytu za ním zavolal ženský hlas: „Kdo je to, Normane?“

Správce se ohlédl přes rameno a odpověděl: „Počkej chvilku, princezno, jenom tady něco vyřídím.“

„To známe,“ odsekla. „Ptala jsem se, kdo to je.“

Podíval se na mě: „žádná Rojasová tady nebydlí, leda by byla u někoho v podnájmu, což ale není dovolený.“

„Normane, tys mě neslyšel?“

„Tak pojď sem a podívej se sama, když jsi tak zvědavá.

Nemůžu na tebe hulákat, když stojím mezi dveřma a s někým se bavím. To se nedělá.“

Po chvilce se objevila správcova žena, také malá a tlustá, ovšem o dobrých dvacet let mladší. Na hlavě měla vrkoč z odbarvených vlasů.

„Hledá nějakou Solanu Rojasovou.“

„Rojasová tady nebydlí.“

„Taky jsem jí to říkal. Myslel jsem, že ji třeba budeš znát.“

Ještě jednou jsem se podívala na žádost.

„Tady stojí, že bydlí v bytě číslo devět.“

Princezna se zatvářila trochu zaraženě.

„Jo, aha. No jo, ale ta ženská z devítky se, i s tím svým bumbrlíčkem, před třema nedělema odstěhovala.

Každopádně se ale nejmenovala Rojasová. Jmenovala se Tasinatová. Byla původem buď Turkyně, nebo Řekyně, prostě tak něco.“

„Cristina Tasinatová?“

„Costanza. A radši nám ji moc nepřipomínejte. Dluží nám pár set dolarů, který už asi nikdy neuvidíme. Hrozně byt zdevastovala.“

„A jak dlouho tu bydlela?“

Podívali se na sebe a nakonec odpověděl Norman: „Devět let? Možná deset? Když jsem tady před dvěma rokama nastoupil jako správce, už tady se synkem byli.

Dokud se neodstěhovala, vůbec jsem do jejího bytu nepřišel.

Ten holomek udělal normálně díru do zdi, takže tam asi měli dost průvan, protože zacpávala škvíry starejma novinama.

Smlouvu podepsala už někdy v roce 1978. Teď se tam uhnízdily veverky a nemůžeme se jich zbavit.“

Princezna si přisadila: „Barák před dvěma měsícema změnil majitele, přičemž novej domácí zvednul nájem. Proto se odstěhovala. Nájemníci odsud prchaj jak krysy z potápějící se lodi.“

„Nenechala vám tu na sebe nějakou adresu?“

Norman zakroutil hlavou.

„Hrozně rád bych vám pomoh, ale zmizela doslova přes noc. Přišli jsme tam a tak strašně to tam smrdělo, že jsme museli přivolat úklidovou četu, která se obyčejně přivolává na místa činu, kde došlo k vraždě…“

Princezna doplnila: „Jako by tam ležela mrtvola a všechny ty hnusný slizy se vsákly do prken podlahy, víte?“

„Jasně,“ přikývla jsem. „Můžete mi popsat, jak vypadala?“

Normana jsem zjevně zaskočila.

„Já nevím, tak normálně. Ve středním věku, tmavý vlasy.

„Nosila brýle?“

„To si nemyslím. Možná si je ale brala na čtení.“

„A co výška a váha?“

„Celkem hubená, i když uprostřed trochu macatá, ale ne tolik co já,“ odvětila Princezna a od srdce se tomu zasmála. „V každým případě, toho jejího syna byste určitě nepřehlídla.“

„Říkala mu Tiny, občas Tonto,“ přidal se Norman.

„Obličej jako nemluvně, jinak fakt pořádnej kus chlapa…“

„Jo, vážně obr,“ souhlasila jeho družka. „A neměl to v hlavě v pořádku. V podstatě byl hluchej a místo mluvení vydával jenom takový skřeky. Jeho matka se tvářila, jako že mu normálně rozumí, ale my ostatní jsme se vůbec nechytali. Fakt zvíře. V noci se ploužil po okolí. Nejednou mě k smrti vyděsil.“

Norman si přisadil: „Pár žen tady přepadl. Z jedný holky div nevymlátil duši. Byl to pro ni takovej šok, že se z toho málem nervově zhroutila.“

„Vážně drobeček,“ poznamenala jsem. Vzpomněla jsem si na hromotluka, na kterého jsem natrefila, když jsem prohledávala Gusův dům. Solana Gusovi účtovala za služby zřízence, který ale klidně mohl být její syn.

„Nemáte tu, čistě náhodou, někde schovanou smlouvu o pronájmu, kterou musela podepsat, když se sem nastěhovala?“

„To byste se musela zeptat novýho majitele. Barák je třicet let starej. Vím, že dole ve sklepě je hromada krabic z dřívějška, jenže kdoví, v jakým jsou pořádku.“

„A proč jí vlastně nedáš číslo na pana Comptona?“

Podivila jsem se: „Na Richarda Comptona?“

„Jo, přesně na toho. Patří mu i ten dům naproti.“

„Ale pro toho já často pracuju. Zavolám mu a zeptám se ho, jestli by mu nevadilo, kdybych se do těch krabic podívala. Jsem si jistá, že nebude mít nic proti. A mezitím, prosím vás, kdyby se tu objevila paní Tasinatová, nebo se vám třeba ozvala, dali byste mi vědět?“ Vytáhla jsem vizitku. Norman si ji přečetl a podal ji své ženě.

„Vy myslíte, že ona a ta Rojasová jsou jedna a ta samá osoba?“ zeptala se.

„Vypadá to tak.“

„Je fakt hrozná. Je nám líto, že vám nemůžeme říct, kam šla.“

„To je jedno. Já už to vím.“

Když zavřeli dveře, chvilku jsem zůstala stát na chodbě a vstřebávala nové poznatky. Bod pro mě. Věci konečně začínaly dávat smysl. Prověřila jsem Solanu Rojasovou, jenže ve skutečnosti to byla úplně jiná osoba, křestním jménem Constanza nebo Cristina, příjmením Tasinatová.

Někde došlo k záměně totožnosti, jenže jsem nevěděla, kde a kdy. Skutečná Solana Rojasová patrně vůbec neměla potuchy o tom, že si někdo vypůjčil její osobní ohodnocení, životopis a dobré jméno.

Když jsem se vrátila k autu, parkoval za mnou bílý saab a na chodníku vedle něj postával chlápek s rukama v kapsách: střední věk, mírně prošedivělý a pečlivě zastřihovaný plnovous, široká ústa a velká piha vedle nosu na tváři. Na sobě měl džíny a tvídové sako s koženými záplatami na loktech. Znalecky si prohlížel mého mustanga.

„To je vaše?“

„Jo, je. Jste fanda?“

„Ano, jsem. Je to fakt bourák. Jste s ním spokojená?“

„Více méně. Sháníte něco v tom stylu?“

„Možná.“ S tím si poklepal na kapsu saka a já už

čekala, že vytáhne krabičku cigaret nebo vizitku.

„Nejste náhodou Kinsey Millhoneová?“

„Ano. Známe se?“

„Ne, ale něco tu pro vás mám,“ prohlásil a vytáhl velkou obálku nadepsanou mým jménem.

Celá zmatená jsem si ji od něj vzala. Zlehka se dotkl mé paže a řekl: „Jste předvolaná k soudu, milá zlatá.“

Cítila jsem, jak mi klesl tlak a srdce mi na okamžik vynechalo. Duše se mi oddělila od těla, jako když na nádraží rozpojí dva vagony. Bylo mi, jako bych stála vedle sebe a přihlížela, co se děje. Měla jsem studené ruce, a když jsem rozlepovala obálku, trochu se mi klepaly. Zevnitř jsem vytáhla Oznámení o soudním slyšení a dočasném zákazu přiblížit se k poškozené.

Onou poškozenou, žádající o soudní ochranu, byla Solana Rojasová. Já figurovala na místě osoby, která se k ní nesměla přiblížit. Bylo tam uvedené všechno, pohlaví, výška, váha, barva vlasů, adresa a další osobní údaje.

Vcelku to odpovídalo, až na tu váhu, jelikož jsem o devět kilo zhubla. Slyšení bylo naplánované na 9. února, to znamenalo na příští úterý. Mezitím jsem na základě soudního příkazu nesměla Solanu Rojasovou obtěžovat, napadat, ohrožovat, bít, sledovat, ničit její osobní majetek anebo jí jakkoli bránit v pohybu. Přiblížit jsem se k ní, k jejímu bydlišti a osobnímu automobilu nesměla než na třicet metrů, nízký údaj zjevně svědčil o tom, že soudce vzal v potaz, že jsme sousedky. Kromě toho jsem nesměla vlastnit či držet pistoli nebo jinou střelnou zbraň, kterou jsem si navíc nesměla koupit ani jinak opatřit, o což jsem se dokonce nesměla ani pokusit. Úplně dole bylo v černém obdélníku bíle napsáno: Toto je soudní příkaz. Jako bych to snad nevěděla.

Chlapík, co mi obsílku doručil, se zájmem sledoval, jak nevěřícně kroutím hlavou. Zřejmě byl zvyklý, stejně jako já, doručovat soudní obsílky lidem, kteří spíš než cokoli jiného potřebovali absolvovat kurz sebeovládání.

„To je tak nehorázný výmysl! Nikdy jsem jí nic neudělala. Všechno si to vymyslela.“

„Kvůli tomu se právě koná to slyšení. Můžete říct svoji verzi soudci. Třeba vám uvěří. Na vašem místě bych si ale co nejdřív sehnal právníka.“

„Už jednoho mám.“

„V tom případě hodně štěstí. Těšilo mě. Vážně jste mi to usnadnila.“ S tím sedl do auta a odjel.

Odemkla jsem mustanga a vklouzla dovnitř. Chvíli jsem tiše seděla, motor vypnutý, ruce opřené o volant, a zírala jsem předním oknem na ulici. Opět jsem stočila oči k obsílce, kterou jsem pohodila na sedadlo spolujezdce. Vzala jsem ji do ruky a ještě jednou si ji přečetla. Pod nadpisem Soudní příkazy bylo v Oddílu 4 zakroužkované písmeno „b“, což znamenalo, že v případě neuposlechnutí uvedených příkazů se dopustím trestného činu, za který mohu jít a) do vězení, b) zaplatit pokutu ve výši 1 000 dolarů nebo c) obojí.

Ani jedna z možností mě nelákala.

Nejvíc mě na tom ale štvalo, že mě zase převezla.

Myslela jsem si, kdovíjak nejsem chytrá, jenže ona byla zase o krok napřed. Což mě dostalo kam? No, moc možností jsem neměla, ale nějaká přece musela existovat.

Cestou domů jsem se stavila v dragstóru, kde jsem pořídila pár svitků barevného filmu čtyřstovky, a pak jsem se rozjela ke svému bytu. Auto jsem tentokrát nechala v uličce za Henryho domem. Protáhla jsem se dírou v zadním plotě a nenápadně zapadla k sobě. Vyšla jsem nahoru do patra a odklidila všechno z dřevěné bedny, kterou jsem koupila ve vojenském výprodeji a kterou používám jako noční stolek. Na zemi skončila lampička, budík a dost vysoký komínek knížek. Bednu jsem otevřela a vytáhla z ní pětatřicetimilimetrovou zrcadlovku. Nebylo to žádné špičkové vybavení, ale nic lepšího jsem neměla. Založila jsem film a sešla po točitém schodišti dolů. Teď už zbývalo najít nějaké místo, odkud bych mohla z různých úhlů zachytit svou nemesis odvedle, aniž bych však riskovala, že mě přitom zahlédne a přivolá policii. Fotografování, zvlášť takhle podloudné, se totiž zcela jistě pokládalo za sledování.

Když jsem se se svým plánem svěřila Henrymu, lišácky se usmál. „Líp sis to ani načasovat nemohla. Cestou z procházky jsem viděl Solanu odjíždět.“

Dostal přímo geniální nápad. Trval na tom, že si mám půjčit jeho dodávku a zakrýt zevnitř přední sklo stříbrným stínidlem proti slunci. Moje auto Solana dobře znala, takže bylo jasné, že by mě nepřehlédla. Henry se sebral a šel do garáže, odkud se vrátil se stínidlem, které používal v létě, když parkoval na sluníčku, aby neměl v autě takovou výheň.

Vystřihl do něj dva úhledné kruhové otvory, přesně odpovídající velikosti objektivu, a podal mi ho spolu s klíčky od dodávky. Strčila jsem si stínidlo do podpaží a v autě ho hodila na sedadlo spolujezdce. Takto vybavená jsem s dodávkou vycouvala z Henryho garáže.

Solanino auto nebylo nikde vidět, nicméně na místě, kde parkovala dopoledne, byla pořád volná mezera. Objela jsem blok a našla si optimální stanoviště na protější straně ulice. Dávala jsem si dobrý pozor, abych nebyla víc než

třicet metrů od ní, tedy za předpokladu, že zaparkuje, kde stála předtím. Samozřejmě že kdyby místo mezitím někdo obsadil a ona musela zaparkovat za mnou, mohla jsem putovat štandopéde do chládku.

Rozložila jsem stínidlo a přitiskla je k přednímu sklu.

Potom jsem zkusmo namířila objektiv na Gusovy vstupní dveře a zaostřila na prázdné parkovací místo u chodníku.

Nakonec jsem se svezla do sedadla a čekala, pozorujíc dům škvírou mezi stínidlem a palubní deskou. Šestadvacet minut nato se na rohu vynořila Solana a pomalu jela po Albánii Street ke svému místu. Dívala jsem se, jak parkuje. Zřejmě počítala s tím, že místo bude pořád volné, protože tam zajela suverénně popředu. Když vystoupila z auta, posadila jsem se a poněkud křečovitě se chytila volantu. Cvakání fotoaparátu, který pořizoval snímek za snímkem, mě uklidňovalo.

Najednou se Solana zastavila a zvedla hlavu.

Ajéje!

Viděla jsem, jak se rozhlíží ulicí. Řeč jejího těla jasně napovídala, že je maximálně ve střehu. Přelétla pohledem celý blok až k nedaleké křižovatce a pak stočila oči zase zpátky k Henryho dodávce. Stála tam a zírala, jako by mě snad viděla skrz stínidlo. Já jsem nemeškala a šestkrát jsem stiskla spoušť. Pak jsem zadržela dech a napjatě čekala, jestli nepřejde přes ulici. Nemohla jsem bohužel nastartovat a odjet, aniž bych sundala stínidlo, a tím pádem se jí ukázala. A i kdyby se mi to nakrásně podařilo, musela bych projet přímo kolem ní a hra by skončila.

31

SOLANA

Solana seděla v Gusově kuchyni a kouřila jednu z Tinyho cigaret, což bylo potěšení, které si dopřávala jen zřídka, když se potřebovala na něco soustředit. Nalila si stopečku vodky, kterou upíjela, zatímco počítala a balíčkovala peníze, které se jí podařilo nashromáždit. Něco vybrala ze spořitelní knížky, na niž uložila to, co vydělala v předešlých zaměstnáních. Celkem našetřila třicet tisíc, u nichž v současné chvíli vesele narůstaly úroky. Nadto strávila celý minulý týden snahou o rozprodání šperků, které vzala Gusovi a dalším svým svěřencům. Některé schovávala celé roky, protože měla strach, aby někdo nenahlásil, že došlo k jejich odcizení. Dala si inzerát do místních novin, v němž nabízela „šperky z pozůstalosti“, což znělo dostatečně seriózně a neškodně. Zavolalo jí hned několik překupníků, kteří tyhle rubriky procházeli už rutinně v naději, že zbohatnou na zoufalství druhých. Nechala si klenoty ocenit a chytře stanovila cenu tak, aby byla lákavá a současně ne příliš nízká, aby se nikdo zbytečně neptal, jak k těm edvardovským a artdecovým prstenům s démanty či náramkům od Cartiera přišla. Ne že by do toho někomu něco bylo. Přesto měla v záloze několik báchorek: o bohatém manželovi, který zemřel a nic po sobě nenechal, vyjma šperků, jimiž ji léta obdarovával; o matce, která prsteny a náramky propašovala v roce 1939 z Německa; o babičce, na kterou přišly zlé časy a musela prodat dědictví po mamince. Lidé měli rádi tyhle srdceryvné příběhy. Jak se k něčemu pojila nějaká tragédie, byli ochotni zaplatit víc.

Pohnuté příběhy o těžkých časech a lidském strádání propůjčovaly všem těm prstýnkům a náramkům a brožím a medailonkům vyšší hodnotu, než jakou mělo zlato a kameny do nich zasazené.

Celý týden také dennodenně volala majitelce galerie, jestli se jí už podařilo zastihnout kupce na obrazy. Měla podezření, že ji ta žena chce odmítnout, ale jistá si nebyla. V

každém případě si ji nemohla proti sobě popudit. Chtěla ty peníze. Starožitný nábytek rozprodala kus po kuse ve starožitnictvích v různých částech města. Gus trávil celé dny v ložnici, popřípadě v obýváku, a nevypadalo to, že si všiml, že se z domu ztrácejí věci. Za prodej nábytku utržila přes dvanáct tisíc, což bylo méně, než v kolik doufala. Když

k tomu připočetla ještě těch dvanáct tisíc, které měl staroch na účtech, plus dvě stě padesát tisíc půjčky z místní banky, měla po kupě dvě stě osmdesát osm tisíc dolarů, a samozřejmě vlastních třicet tisíc na vlastní spořitelní knížce.

Těch dvě stě padesát tisíc sice ještě neměla, ale pan Larkin ji ujistil, že půjčku už schválili a že zbývá jen vystavit šek.

Dnes ji čekaly ještě nějaké soukromé nákupy, takže plánovala nechat s Gusem Tinyho.

Tiny se starochem spolu vycházeli celkem dobře. Rádi se dívali na stejné pořady v televizi, oběma chutnala pizza se silnou vrstvou těsta a spoustou tučných dobrot navrchu, oba milovali laciné sušenky Trader Joe’s v plastových dózách. V

poslední době je dokonce nechávala kouřit v obýváku, i když jí to neskutečně vadilo. Oba dva špatně slyšeli, takže když televize burácela už příliš nahlas a jí to lezlo na nervy, posílala je k Tinymu do pokoje, kde se mohli dívat na starý televizor, který přivezla z jejich bytu. Bohužel společný život s těmi dvěma ji připravil o všechno potěšení, které měla z domu, v němž se nyní cítila stísněně a jako ve vězení.

Pan Vronský trval na tom, že vnitřní termostat musí být nastavený na dvacet tři stupňů, a ona měla pocit, že se v tom horku zalkne. Byl nejvyšší čas prásknout do bot, jenže zatím se ještě nerozhodla, co udělá s ním.

Uklidila peníze do plátěného pytle, který měla zastrčený vzadu ve skříni. Když se oblékla, podívala se na sebe do velkého zrcadla, které viselo na vnitřní straně dveří do koupelny. Slušelo jí to. Na sobě měla kostýmek, tmavomodrý a prostého střihu, a k němu elegantní halenku bez ozdob. Byla úctyhodná žena, která chce urovnat své záležitosti. Vzala si kabelku a cestou ven strčila ještě hlavu do dveří obývacího pokoje.

„Tiny.“

Musela jeho jméno dvakrát zopakovat, protože se starochem zase koukali na televizi. Vzala dálkový ovladač a vypnula zvuk. Překvapeně k ní vzhlédl, naštvaný, proč je ruší. Solana řekla: „Jdu ven. Ty zůstaň tady. Rozumíš?

Nikam nechoď. Spoléhám na tebe, že dáš pozor na pana Vronského. A neodemykej, leda že by hořelo!“

Zamumlal: „Tak jo.“

„Nikomu neotvírej. Až se vrátím, koukej, ať tě tady najdu.“

„Jo!“

„A žádný odmlouvání.“

Dojela po dálnici až na La Cuesta, kde bylo obchodní centrum, kam ráda chodila. Vůbec nejradši měla Robinsonův obchodní dům, kde kupovala kosmetiku, oblečení a občas i nějaké potřeby pro domácnost. Dnes měla v plánu pořídit kufry, které budou už co nevidět potřebovat, protože se blížil jejich odjezd. Představovala si pěkná, zbrusu nová zavazadla, drahá a značková, symbolizující nový život, který chtěla od nynějška vést. Bylo to jako nakupovat výbavu pro nevěstu, třebaže pochybovala, že se dnešní dívky takovými věcmi vůbec zabývají. Výbava přitom musela být dokonalá, všechno pěkně nové a připravené dřív, než novomanželé odjedou na svatební cestu.

Když vstupovala do obchodního domu, ze dveří právě vycházela jakási mladá žena, která Solaně dveře zdvořile podržela, aby mohla vejít. Solana se na ni podívala a hned zase uhnula pohledem, jenže ne dost rychle. Ta žena se jmenovala Peggy nějak, možná Kleinová, napadlo ji. Byla vnučkou pacientky, o kterou se starala, než stará paní zemřela.

No, a ta Kleinová ji oslovila: „Athéno?“

Solana ji ignorovala a vešla do obchodního domu, kde zamířila k eskalátoru. Jenže ta ženská místo toho, aby to nechala plavat, šla za ní a ještě ke všemu na ni pronikavým hlasem zavolala: „Počkejte přece! Já vás znám. Vy jste ta žena, co pečovala o moji babičku.“

Kleinová se pohybovala rychle; dohonila ji a dosti nevybíravě chytila za paži. Solana se popuzeně otočila.

„Nevím, o čem to mluvíte. Jsem Solana Rojasová.“

„Kecy! Jste Athéna Melanagrasová. Obrala jste nás o tisíce dolarů a potom jste –“

„To se pletete. To musel být někdo jiný. Nikoho z vaší rodiny jsem v životě neviděla.“

„Jste zatracená lhářka! Moje babička se jmenovala Esther Feldcampová. Před dvěma roky zemřela. Vybrala jste všechny její účty a udělala jste jí ještě mnohem horší věci, ale to vám přece nemusím vykládat. Sama to víte nejlíp.

Moje matka vás zažalovala, jenže vy jste se mezitím stačila vypařit.“

„Jděte pryč. Mluvíte z cesty. Jsem poctivá ženská.

Nikdy jsem nikomu nic neukradla, ani cent!“ Solana vstoupila na eskalátor a odvrátila obličej.

Jela nahoru, ta ženská za ní, jen o jeden schod níž.

Začala ječet:

„Pomoc! Zavolejte někdo policii!“ Působila dost nepříčetně a všichni se za ní otáčeli a nechápavě zírali.

„Ticho!“ vykřikla Solana, obrátila se a udeřila ji.

žena se sice zapotácela a sklouzla o stupeň níž, ale stačila se zachytit Solaniny paže, mrštně jako chobotnice.

Na vrcholu eskalátoru se ji Solana pokusila setřást, jenže ta ženská se jí držela jako klíště, takže ji za sebou táhla přes celé oddělení sportu. Výjevu přihlížela s rostoucími obavami pokladní. Solana vzala jeden po druhém prsty té ženské a štítivě je odlepila od své paže; přitom jí bolestivě vyvrátila ukazovák, až žena vykřikla.

Solana ji udeřila pěstí do obličeje; tím ji konečně setřásla a mohla pokračovat dál. Spěchala, ale zároveň se snažila neběžet, protože to by k ní přilákalo nežádoucí pozornost. Hlavně aby se co nejdřív dostala co nejdál od té potvory! Zoufale pátrala po východu, ale nikde žádný neviděla, což znamenalo, že bude patrně někde za ní.

Chvilku uvažovala, že by se mohla někam schovat, možná do kabinky na zkoušení šatů –, jenže se bála, že by se tak ocitla v pasti. Mezitím Kleinová za jejími zády přesvědčila prodavačku, ať zavolá ochranku. Obě ženy se skláněly nad pultem, zatímco hlas z interkomu odříkával nějaký kód, který znamenal kdovíco.

Solana zaběhla za roh, kde uviděla eskalátor jedoucí dolů. Chytila se pojízdného pásu, ale nezůstala stát; běžela ze schodů a brala je po dvou. Lidé v protisměru se za ní bezděky ohlíželi, ale nikdo z nich zápletku toho dramatu nechápal.

Solana se podívala za sebe. Kleinová už jí byla zase v patách, pádila dolů ze schodů tak rychle, že ji doháněla. V

přízemí už ji skoro měla, jenže Solana se rozmáchla kabelkou, vlastně ji prudce roztočila a trefila s ní tu mrchu ze strany do hlavy. Místo aby se Kleinová nechala zahnat, chytila Solaninu kabelku a prudce s ní škubla. Chvilku se o ni přetahovaly, až se kabelka otevřela. Kleinová do ní sáhla a vzala peněženku. Solana ječela: „Zloděj!“

Jakýsi muž, zákazník z oddělení pánských oděvů, k nim nesměle vykročil, evidentně na pochybách, má-li zakročit. Co kdyby se do něčeho namočil? Co kdyby jedna ze zúčastněných měla u sebe zbraň? Takový samaritán může dnes snadno přijít o život při přestřelce jenom proto, že chtěl pomoct! Takhle umřít je vážně hloupé a nikomu se to nechce riskovat. Solana kopla Kleinovou dvakrát do holeně, ta se sesula na podlahu a rozbrečela se bolestí. Když se za ní Solana naposledy ohlédla, uviděla, že sedí na zemi a z nohy jí teče krev.

Pak už Solana prchala pryč, jak nejrychleji dokázala.

Ta ženská jí sice vzala peněženku, přesto měla Solana dosud všechno, co potřebovala: klíče od domu a od auta, pudřenku.

Bez peněženky se mohla obejít, stejně v ní neměla žádné peníze, jenomže na řidičáku byla uvedená její adresa, což ta potvora určitě brzy zjistí. Měla tam radši nechat adresu té Druhé, jenže to jí od jisté doby nepřipadalo moudré: už

udělala kdysi podobnou chybu, když do žádosti o místo pečovatelky napsala adresu té Druhé (jiné Druhé) místo své vlastní. Dcera její tehdejší svěřenkyně se tam vypravila a zazvonila u dveří. Ani se nemusela na nic ptát, hned věděla, že má před sebou někoho jiného než paní, která pečuje o její vetchou matku. Solana se musela práce okamžitě vzdát, včetně sáčku s hotovostí, kterou tak pilně střádala a schovávala u sebe v pokoji. Dokonce ani noční výprava na místo činu nepomohla, protože vyplašená dcera mezitím stačila vyměnit zámky.

Představila si, jak Kleinová mluví s policií, jak jim tam hystericky kvílí a vykládá jim pohádku „O mrtvé babičce a zlé pečovatelce“, kterou najali, aby jí dělala společnost.

Solana měla trestní rejstřík čistý, ne však Athéna Melanagrasová, která byla stíhána za přechovávání drog. To byla menší smůla. Kdyby to Solana bývala byla tušila, nikdy by si její totožnost nevypůjčila. Věděla, že v řadě případů už

na ni, respektive na její vypůjčenou totožnost, podali žalobu.

Jestli šla Kleinová na policii, určitě jim dala její popis.

Naneštěstí po sobě Solana v minulosti nechala otisky prstů.

Dnes už chápala, jaká to byla zásadní chyba. Bohužel teprve nedávno jí došlo, že po sobě má před odchodem uklidit.

Spěchala přes parkoviště k autu a po chvíli se napojila na autostrádu, z níž sjela na exitu Capillo. Banka byla přímo v centru města a Solana i přes znepokojivý incident v obchodním domě chtěla mít co nejdřív v kapse své peníze.

Kufry mohla vždycky koupit jinde. Nebo se s nimi nemusela zdržovat vůbec. Času už beztak moc nezbývalo.

Na křižovatce Anaconda Lane s Floresta Street odbočila a objela blok, aby se přesvědčila, jestli ji nikdo nesleduje. Zaparkovala a došla do banky. Pan Larkin, vedoucí oddělení půjček, ji vřele přivítal, pokynul jí ke stolu a vysunul jí jednu ze židlí, aby si mohla sednout, zkrátka s ní jednal jako s královnou. život vypadal jinak, když měl člověk peníze. Lidé se před ním plazili a klaněli se mu.

Solana si položila na klín kabelku, jako by šlo o nějaký poklad; byla to drahá kabelka od předního návrháře a člověk díky ní budil dobrý dojem.

Pan Larkin povídá: „Omluvíte mě na vteřinku? Mám telefon.“

„Ale samozřejmě.“

Dívala se za ním, jak spěchá přes vstupní halu a mizí ve dveřích. Zatímco čekala, vytáhla si pudřenku a přepudrovala si nos. Vypadala klidně a sebejistě, nějako někdo, koho před chvilkou napadla uječená hysterka.

Klepaly se jí sice trochu ruce, ale dýchala zhluboka a snažila se působit nenucené a lhostejně. Zaklapla pudřenku.

„Paní Tasinatová?“

Za zády se jí nečekaně objevila jakási žena. Solana nadskočila a pudřenka jí přitom vyklouzla z ruky. Sledovala, jak obloukem padá na zem. Když přistála na mramorové podlaze, čas jako by se zpomalil. Vypadlo z ní kolečko stlačeného pudru a rozlomilo se na kousky. Zrcátko ve víčku pudřenky se uvolnilo, prasklo a roztříštilo se na miniaturní střípky, které se rozsypaly po podlaze. Jeden střep v pudřence zůstal a vypadal jako dýka, špičatý a ostrý. Solana odsunula zbytky pudřenky nohou. Jistě tam měli někoho na úklid. Rozbité zrcadlo ale znamenalo smůlu. Cokoli rozbitého bylo na draka, ale zrcadlo bylo ze všeho nejhorší.

„Promiňte, že jsem vás tak vylekala. Zavolám někoho, kdo to zamete. Hlavně abyste se neřízla do ruky.“

„Nic se nestalo. Netrapte se tím. Koupím si jinou,“

prohlásila Solana, ale dolehla na ni tíha situace. Už jedna věc se pokazila, a teď tohle! Už to jednou zažila, kalamita následovala kalamitu.

Zaměřila se na ženu a přitom tak tak skryla znechucení. Neznala ji. Vypadala tak na třicet, zjevně byla těhotná, tak asi v sedmém měsíci, soudě podle velkého břicha vydouvajícího se pod těhotenskou zástěrou. Solana zapátrala po snubním prstýnku, který ta žena naštěstí měla.

Stejně jí byla nesympatická. Neměla co chodit do práce, měla zůstat doma. A především neměla v tomhle stavu vůbec pracovat v bance, vždyť to bylo trapné! Solana už v duchu viděla inzerát, který se za tři měsíce objeví v místních novinách: Pracující matka hledá svědomitou paní na hlídání.

Zkušenosti v oboru podmínkou. Jak nechutné!

„Jsem Rebecca Wilcherová. Pan Larkin musel k telefonu a požádal mě, abych za něj zaskočila.“ A posadila se na jeho místo.

Solana nerada jednala se ženami. Chtěla něco namítnout, ale radši to spolkla, aby to zbytečně neprotahovala.

„Dejte mi chvilku, jenom si projdu vaše papíry,“

prohlásila těhotná žena. Začala listovat stránkami žádosti a dalšími formuláři, které pročítala zbytečně důkladně, Solana sledovala, jak očima přeskakuje z řádku na řádek.

Pak vzhlédla a prchavě se na Solanu usmála.

„Vidím, že jste byla ustanovena opatrovnicí pana Vronského.“

„Ano, přesně tak. Jeho dům je v hrozném stavu a zoufale potřebuje rekonstrukci. Elektrické rozvody jsou staré, vodovodní potrubí netěsní a navíc tam nemá bezbariérový přístup, takže je tam pan Vronský doslova uvězněný. Má na světě jenom mě.“

„Chápu. Potkala jsem se s ním, když jsem tady nastupovala, ale měsíce jsem ho už neviděla.“ žena zavřela desky. „Všechno mi připadá v pořádku. Takže, teď to postoupíme soudu, a jakmile to soud schválí, pošleme vám požadovanou hotovost. Vypadá to ale, že nám budete muset vyplnit ještě jeden formulář, kdybyste byla tak laskavá.

Mám ho tady u sebe. Můžete si ho vzít domů a zase nám ho přinést.“

Sehnula se k zásuvce, chvilku se v ní přehrabovala a vytáhla nějaké lejstro, které Solaně přisunula po stole.

Solana se na papír naštvaně podívala.

„Co je to? Vyplnila jsem přece všechno, co po mně pan Larkin chtěl.“

„Asi se překoukl. Omlouvám se, jestli vás to obtěžuje.“

„Co se vám nelíbí na těch formulářích, co už ode mě máte?“

„Nic, všechno je v pořádku. Tohle je novinka, vláda to nařídila teprve nedávno. Nemělo by to trvat moc dlouho.“

„Nemám čas. Myslela jsem, že je všechno vyřízené.

Pan Larkin říkal, že se mám zastavit, že pro mě bude mít rovnou šek. Proto jsem taky přišla.“

„Bohužel to nejde bez soudního ověření. To je naprosto běžný postup. Musí to schválit soudce.“

„Chcete snad říct, že pochybujete, že mám na tu půjčku nárok? Myslíte si, že dům nepotřebuje opravit? Měla byste se na něj přijít podívat, to byste viděla.“

„Tak to není. Vaše plány s domem jsou úžasné.“

„Hrozí riziko požáru. Jestli se s tím teď hned něco neudělá, může se stát, že pan Vronský uhoří v posteli.

Vyřiďte to panu Larkinovi. Jestli se něco stane, bude ho mít na svědomí. A stejně tak i vy.“

„Omlouvám se za to nedorozumění. Možná bych si mohla promluvit s ředitelem, že by se to trochu urychlilo.

Když dovolíte…“

Jakmile vyšla ze dveří, Solana vstala, popadla kabelku, natáhla se na stůl pro desky se svými papíry a zamířila k východu, dávala si přitom záležet, aby vypadala jako někdo, kdo má něco legitimního na práci. Když se blížila ke dveřím, schválně odvrátila obličej od bezpečnostní kamery, o které moc dobře věděla. Co měla ta ženská za problém?

Solana přece neudělala nic, čím by vzbudila podezření.

Ochotně spolupracovala, nedělala obstrukce, a jakého zacházení se jí nakonec dostalo? Usoudila, že do banky zavolá později. Promluví si s panem Larkinem a dá mu co proto. Jestli bude i on trvat na vyplnění toho formuláře, Solana ho vyplní, ale neopomene mu dát jasně najevo, jak moc ji to obtěžuje. Možná se nakonec i obrátí na jinou banku. O tom se před ním určitě měla zmínit. Soud mohl své vyjádření vydat klidně i za měsíc, a pořád hrozilo, že to bude chtít ještě jednou přešetřit.

Vyzvedla si na parkovišti auto a bleskurychle se rozjela domů. Byla tak rozčilená, že úplně zapomněla na olejomalby, které měla v kufru. Všimla si, jak se ostatní řidiči pozastavují nad nápisem SMRT, který měla vyrytý na dveřích na straně řidiče. Možná to nebyl úplně nejlepší nápad. Ten malý chuligán, kterého si na to najala, sice odvedl dobrou práci, ale současně auto opravdu poškodil.

Stejně dobře si mohla na zadní sklo přilepit obrovskou ceduli s nápisem: PODÍVEJTE SE NA MĚ. JSEM DIVNÁ.

Parkovací místo před domem bylo pořád ještě volné. Zajela tam čumákem napřed, takže jí docela dlouho trvalo, než

dostala auto do zákrytu.

Poté co vystoupila a zamkla za sebou dveře, si uvědomila, že něco není v pořádku. Zastavila se a rozhlédla se ulicí, přeskakovala pohledem z domu na dům.

Zkontrolovala tak všechny vchody až k nejbližší křižovatce, načež pohledem opět sklouzla zpátky. Naproti přes ulici parkovala o tři vchody dál Henryho dodávka, která měla pod předním sklem zastrčené stříbrné stínidlo, takže nebylo vůbec vidět dovnitř. Co ho přimělo s dodávkou vyjet ven a nechat ji stát na ulici?

Chvíli mžourala do sluníčka odrážejícího se od skla.

Měla za to, že ve stínidlu na straně řidiče zahlédla dva nepravidelné otvory, ale takhle na dálku si nemohla být jistá.

Odvrátila pohled a chvilku uvažovala, jestli nepřejít na druhou stranu a nenahlédnout dovnitř. Kinsey Millhoneová by se určitě neodvážila porušit soudní příkaz, nicméně pořád ji mohl sledovat Henry. Nedokázala přijít na to, proč by to dělal, ale i tak bylo moudřejší tvářit se, jako by si ničeho nevšimla.

Zašla do domu. Obývací pokoj našla prázdný, což

znamenalo, že si Tiny i pan Vronský šli lehnout jako hodní malí chlapci. Zvedla telefonní sluchátko a vytočila Henryho číslo. Po druhém zazvonění to zvedl a řekl: „Haló?“

Beze slova zavěsila. Jestli tam venku nebyl Henry, kdo tedy? Odpověď byla nasnadě.

Vyšla na zápraží a seběhla po schodech. Zamířila na druhou stranu ulice, šikmo, přímo k jeho autu. To muselo přestat. Přece nešlo, aby ji někdo špehoval! Zalykala se vzteky. Všimla si, že kolíky zámků dveří jsou vysunuté.

Vzala za kliku a s trhnutím otevřela dveře na straně řidiče.

Nikdo.

Solana se zhluboka nadechla a zbystřila všechny smysly jako vlk na lovu. Ve vzduchu visel pach Kinsey, sotva postřehnutelná, ale nezaměnitelná vůně šamponu a mýdla. Solana položila dlaň na sedadlo a přísahala by, že je ještě teplé. Musela ji o vlásek minout. Tolik ji to rozhořčilo, že málem nahlas zakňučela. Zavřela oči a v duchu si opakovala, klid, zachovej klid! Ať se dělo cokoli, ona měla situaci pevně pod kontrolou. Co na tom, jestli ji Kinsey viděla vystupovat z auta? Jaký v tom byl problém?

žádný.

Pokud ovšem nebyla vyzbrojená fotoaparátem a nefotografovala ji. Solana se chytila rukou za krk. Co když v pečovatelském domově zahlédla fotografii té Druhé a chtěla si opatřit i její snímek, aby ji měla s čím porovnat? To nemohla riskovat.

Solana zašla zpátky do domu a zamkla za sebou vstupní dveře, jako by měla co nevidět dorazit policejní hlídka nebo dokonce vládní zásahová jednotka. Odebrala se do kuchyně a zpod dřezu vytáhla plastovou láhev s univerzálním čisticím prostředkem. Namočila houbičku, vyždímala ji a pak na ni kápla saponát. Začala všechno utírat, likvidovat každou stopu, kterou po sobě mohla zanechat, postupovala systematicky z pokoje do pokoje. U

chlapců uklidí později, říkala si. Bude muset zabalit Tinymu věci. Bude muset vzít benzin do auta. Cestou z města bude muset vyzvednout ty obrazy a vzít je pryč s tím, že je zkrátka udá v nějaké jiné galerii. Tentokrát musela být důkladná, nedopustit se žádné chyby.

32

Podle soudního příkazu, který jsem obdržela, jsem byla povinná do dvaceti čtyř hodin odevzdat či prodat pistole nebo další střelné zbraně ve svém držení. Nejsem na zbraně nijak fixovaná, ale ty dvě, co vlastním, mám celkem ráda.

První z nich je devítimilimetrový Heckler & Koch, model P7M13; druhou maličký Davies poloautomat, ráže 32.

Vždycky s sebou aspoň jednu vozím v autě, schovanou v kufříku za zadním sedadlem, samozřejmě s prázdným zásobníkem. Vozím ale i náboje; jaký by to jinak mělo smysl? Moje oblíbená pistolka, neznačkový poloautomat ráže .32, kterou mi dala tetička Gin, bohužel vzala za své před léty při výbuchu bomby.

Zdráhavě jsem obě zbraně vytáhla z trezoru v kanceláři. Měla jsem v podstatě dvě možnosti, jak s nimi naložit. Především jsem je mohla donést na policejní stanici a tam je odevzdat. Oni by si je zaevidovali a vystavili by mi potvrzení. Problém byl, že jsem dost příslušníků a detektivů od policie Santa Teresy osobně znala, včetně Cheneyho Phillipse, a bylo nemyslitelné, abych přitom některého z nich potkala. Proto jsem se radši rozhodla je odnést oprávněnému obchodníku se zbraněmi, který sídlil na horní State Street a který rovněž mohl vyplnit kolonky 5 a 6 ve formuláři, který jsem spolu se soudním příkazem obdržela a který jsem měla následně předložit soudnímu úředníkovi.

Zbraně jsem měla dostat zpátky teprve na základě nového soudního příkazu.

Cestou do města jsem se stavila u soudu, kde jsem se odvolala proti soudnímu příkazu, který mi dočasně zakazoval přiblížit se k Solaně, což jsem odůvodnila jednoduše tím, že její tvrzení byla nepokrytě lživá. Potom jsem zašla do advokátní kanceláře Lonnieho Kingmana, s nímž jsem celou záležitost prodiskutovala. Souhlasil, že se mnou příští úterý půjde na předběžné slyšení a bude mě zastupovat.

„Předpokládám, že ti nemusím připomínat, že když

porušíš soudní příkaz, byť v sebemenším detailu, bude tě to stát živnostenské oprávnění.“

„Nemám v úmyslu ho porušovat. Čím bych se asi pak živila? Vystřídala jsem už dost zaměstnání, který stály za starou belu. Mám tuhle práci fakt ráda. Ještě něco?“

„Asi by sis měla sehnat pár svědků, kteří by vypovídali ve tvůj prospěch.“

„Stopro můžu počítat s Henrym. Jinak zkusím přijít ještě na někoho dalšího. Pěkně to navlíkla, jen co je pravda!

Všechny naše hádky proběhly v soukromí.“

Když jsem se vrátila zpátky do kanceláře, čekal mě na záznamníku vzkaz od Genevy, sekretářky Lowella Effingera, že prý obsílka ke svědecké výpovědi pro Melvina Downse je připravená k vyzvednutí. No co, stejně jsem neměla stání. Nechtělo se mi sedět se založenýma rukama a čekat, kdy přijde další úder. Bylo to zvláštní. Na Melvina Downse jsem pohlížela pomalu jako na svého přítele, přičemž náš vztah jsem hodnotila vysloveně kladně na rozdíl od toho, který jsem nedobrovolně navázala se Solanou. Ten nestál za nic už od začátku, teď však získal vysloveně přídech katastrofy.

Sedla jsem za volant mustanga a rozjela se směrem na Capillo, ovšem cestou jsem si ještě u Effingera vyzvedla potřebné papíry. Zanedlouho jsem už odbočovala doleva, do postranní uličky vedle Palisade Drive. Zaparkovala jsem za domem, v němž sídlila prádelna a sběrna dobročinné organizace Druhá šance. Zadní dveře byly zavřené, ale když

jsem vzala za kliku, bez protestů povolily.

Melvin seděl na židli u pultu, který sloužil jako ponk.

Právě naplnil keramickou dózu lízátky a všimla jsem si, že opodál leží celofánový obal od jednoho, které měl v puse. V

zadních prostorách bylo poměrně chladno, takže měl na sobě koženou bundu. Z prádelny vpředu pronikal do dílny teplý vlhký vzduch, který voněl aviváží, bělidlem a mandlovanou bavlnou. Na ponku před Melvinem stál topinkovač, který měl sundaný kryt, takže zůstala jen obnažená kostra. Přístroj vinou toho vypadal křehce a zranitelně, asi jako oškubané kuře. Když mě Melvin zahlédl, malinko zavrtěl hlavou.

Zajela jsem jednou rukou do kapsy, ne však kvůli zimě, ale z nervozity. V té druhé jsem držela obsílku.

„Říkala jsem si, že asi pracujete v úterý a ve čtvrtek.“

„Je mi jedno, co je za den. Stejně nemám co dělat.“

Lízátko muselo být třešňové, protože měl sytě růžový jazyk.

Všiml si, nač se dívám, a vzal dózu a nabídl mi také jedno.

Zakroutila jsem hlavou. Jediná příchuť, kterou měl, byla třešňová, a i když ji mám ze všech nejradši, připadalo mi nevhodné si od něj cokoli brát.

„Co je s tím topinkovačem?“

„Topná spirála nehřeje a topinky nevyskakujou. Právě pracuju na tom vyskakování.“

„Chodí vám sem hodně topinkovačů?“

„Jo, a ještě fénů na vlasy. Dneska, když se někomu porouchá topinkovač, tak je hned na vyhození. Spotřebiče jsou levný, takže když se vám nějakej rozbije, jdete a koupíte si novej. Přitom ve většině případů celá závada spočívá v tom, že lidi prostě jen nevysypávali tácek na drobky.“

„Cože, ten kus plechu, co se zasouvá zespod?“

„Přesně tak, paní. Konkrétně v tomhle případě zapadl drobeček mezi dráty a zkratoval obvody topných spirál.

Drobky ucpaly i mechanismus zasouvací páčky, takže to budu muset komplet vyčistit a promazat. Pak to dám zase dohromady, a uvidíte, že bude zase šlapat jako hodinky.

Mimochodem, jak jste mě tentokrát našla?“

„No, mám svoje postupy.“

Chvilku jsem se na něj dívala a marně se snažila rozpomenout, kdy jsem já naposledy vysypávala u topinkovače tácek na drobky. Možná že to byl důvod, proč moje topinky měly sklony se na jedné straně trochu připékat, zatímco na druhé zůstávaly pořád měkké.

Pokývl směrem k obsílce. „To je pro mě?“

Položila jsem to před něj na ponk.

„Ano. Už stanovili datum, kdy se máte dostavit podat svědeckou výpověď, a tohle je obsílka. Jestli chcete, můžu se pro vás stavit a hodit vás tam a zase zpátky autem. Je to naplánované na pátek, protože jsem jim řekla, že v úterý a ve čtvrtek býváte v práci.“

„To bylo rozumný.“

„Nic lepšího jsem pro vás udělat nemohla.“

„Věřím vám.“

Stočila jsem oči k jeho pravé ruce.

„Povězte mi jednu věc. Máte to tetování z vězení?“

Podíval se na tetování, načež přiložil palec s ukazovákem k sobě, takže rozpitý červený kruh skutečně začal připomínat rty, mírně pootevřené, jako by už už chtěly odpovědět na otázku. S těma malýma očkama vedle kloubu palce to skutečně vypadalo jako obličejík.

„To je Tía.“

„Už jsem o ní slyšela. Je roztomilá.“

Pozvedl ruku blíž k obličeji.

„Slyšelas?“ promluvil na ni. „Myslí si o tobě, že jsi roztomilá. Chceš si s ní popovídat?“

Natočil ruku tak, že to vypadalo, jako že si mě Tía se zájmem prohlíží. „Tak jo,“ řekla a upřela na mě oči, které nikdy nemrkaly. Pak se obrátila na něj a povídá: „Kolik jí toho můžu říct?“

„To záleží na tobě.“

„Je to dvanáct let, co jsme byli ve vězení,“ spustila, „a tam jsme se ostatně seznámili.“

Falzet, kterým mluvil, působil dostatečně přesvědčivě, a já se vzápětí přistihla, že se vlastně obracím na Tíu.

„Bylo to tady v Kalifornii?“

Otočila se a podívala se na něj a hned zas na mě.

Třebaže vypadala jako stará bezzubá ježibaba, chovala se upejpavě.

„To si radši necháme pro sebe. Ale jedno vám povím.

Ve vězení sekal takovou dobrotu, že ho propustili dřív za slušné chování.“ Tía se na Melvina zahleděla a dala mu štípanou pusu na tvář. Oplatil jí to úsměvem.

„A za co šel do vězení?“

„Ale, však to znáte. Takové věci nevykládáme lidem, které sotva známe.“

„Napadlo mě, že možná za zneužívání dětí vzhledem k tomu, že mu jeho dcera nechce dovolit vídat vnuky.“

„No, vy člověka tedy rychle odsoudíte,“ odsekla naštvaně.

„Jsou to jenom dohady.“

„Těch chlapců se nikdy ani nedotkl, taková je pravda,“

prohlásila rozhořčeně.

„Třeba má jeho dcera pocit, že sexuálním deviantům se nedá věřit,“ namítla jsem.

„Pokoušel se ji přemluvit aspoň k návštěvám v doprovodu sociálního pracovníka, ale nechtěla o tom ani slyšet. Udělal všechno pro to, aby se polepšil, dokonce i uzavřel jistou dohodu s jistejma ničeho se neštítícíma pánama.“

„Jak to mám chápat?“

Tía naklonila hlavu a kývla na mě, ať jako přistoupím o kousek blíž. To dávalo tušit, že se mi chystá sdělit něco nanejvýš důvěrného. Předklonila jsem se, aby mi to tajemství mohla zašeptat do ucha.

„V San Francisku je dům, kde si s podobnými, jako je on, vědí rady. Je to tam strašně ošuntělé. N-P-N-P.“

„Cože?“

„Nic pro nás, paninko.“

„Nerozumím.“

„Kastrace.“ Při tom slově Tía našpulila rty. Melvin ji se zájmem sledoval, jinak jeho výraz nic neříkal.

„Jako že v nemocnici?“

„Ne ne ne. Bylo to soukromé zařízení, kde provádějí načerno určité operace, jako byla tahle. Nebyli to opravdoví doktoři, byli to prostě chlápci s chirurgickejma nástrojema a dalším vybavením, co se vyžívali v tom řezat do lidí a sešívat je, a ulevovat jim od všelijakejch potíží.“

„Melvin to podstoupil dobrovolně?“

„Nebylo to bezdůvodně. Chtěl dostat svoje pudy pod kontrolu, nechtěl, aby ho dál ovládaly.“

„A pomohlo to?“

„V zásadě ano. Skoro úplně mu to utlumilo libido a to málo, co mu ze sexuálního pudu zbylo, dokáže potlačit.

Nepije ani nebere drogy, protože nikdy nedokáže předvídat, jaký démony by to v něm vyvolalo. Dobrej nápad? To si ani nedokážete představit. Protože ‚pány temnot‘ jen tak něco nezastaví. Jak se jednou ukážou, začnou diktovat. Zastřízliva je Melvin dobrák. Tedy, ne že by se mu o tom podařilo přesvědčit dceru.“

„Ta snad nemá srdce,“ poznamenal Melvin sám za sebe.

Tía se na něho podívala.

„Ticho. Víš přece, jak to je. Je to máma dvou dětí. Jde jí hlavně o to je chránit.“

Obrátila jsem se na Melvina.

„A neměl byste se někde hlásit? Volala jsem na probační úřad, a tam o vás nikdo neslyšel.“

„Hlásil jsem se tam, kde jsem dřív bydlel.“

„Když se přestěhujete, musíte se nahlásit znovu.“

Tía nás přerušila: „Jo, teoreticky máte pravdu, děvenko, ale povím vám, jak to chodí v praxi. Lidi časem přijdou na to, za co ho odsoudili. A jakmile se to jednou dozvědí, rozjede se šuškanda a jednoho dne se mu sejde před barákem dav hysterickejch rodičů s transparentama. V

závěsu za nima přijedou novináři a televizní štáb a jeho klid je ten tam.“

Namítla jsem: „Ale o něj přece nejde. Jde o ty děti, který zneužil. Ty se z toho už nikdy nevzpamatujou.“

Melvin si nejistě odkašlal.

„Mrzí mě, co se stalo v minulosti. Připouštím, že jsem ty věci udělal, ale chtěl jsem to odčinit a…“

Tía mu skočila do řeči.

„To je pravda. Chce na ty drobečky jenom dohlížet, aby se jim nic nestalo. Co je na tom špatného?“

„Vůbec by s nimi neměl přijít do styku. Nesmí se k dětem přiblížit míň jak na kilometr. Ke škole, k dětskému hřišti. To přece ví.“

„Vždyť se jenom dívá. Ví, že se jich nesmí dotýkat, tak už to nedělá.“

Podívala jsem se na Melvina.

„Proč se takhle trápíte? Jste jako alkoholik pracující za barem. Máte pokušení na dosah ruky, a jednoho dne ten pohár přeteče a vy se neudržíte.“

Tía nesouhlasně zamručela.

„To jsem mu říkala už nejmíň stokrát, děvenko, ale on se nedokáže držet zpátky.“

Už jsem to nemohla dál poslouchat.

„Můžeme si radši promluvit o té svědecké výpovědi?

Přece musíte mít nějaké otázky.“

Melvin se upřeně zadíval na topinkovač.

„Když k tomu svolím, kdo mi zaručí, že se po mně žalující právník nebude vozit? že po mně nepůjde? Nebo myslíte, že to nedělají? Stačí, abych řekl něco, co mu nebude po chuti, a okamžitě to obrátí proti mně. Rozhlásí o mně, že jsem hnusnej úchylák, co byl ve vězení, a nikdo mi pak neuvěří ani slovo.“

Vzpomněla jsem si na Hetty Buckwaldovou.

„To je možné. Nechci vám věšet bulíky na nos. Na druhou stranu, když se nedostavíte, nejspíš vám hoděj na krk pohrdání soudem.“

Tía jakoby nadskočila a vyhrkla: „Ale prosím vás.

Myslíte, že ho něco takovýho vyvede z míry?“

„A nemohla byste ho zkusit přemluvit?“

„Dejte mu svátek. Svůj dluh společnosti už splatil.“

Čekala jsem, ale ani jeden z nich už neřekl ani slovo.

Nemělo smysl na něj dál naléhat. Nechala jsem obsílku ležet na ponku a vykročila jsem ke dveřím.

Aby to odpoledne bylo opravdu dokonalé, zavolala mi po příchodu do kanceláře Melanie Oberlinová, která rozhodně nemínila chodit dlouho kolem horké kaše.

„Kinsey, co se to tam, ksakru, děje? Solana říkala, že prý musela požádat soud, aby vám zakázal se k ní přibližovat.“

„Díky, Melanie. Vážně díky za podporu. Nechcete si náhodou poslechnout i mojí verzi?“

„Ani ne. Solana mi říkala, že jste na ni zavolala nějakou seniorskou nadaci, ale že vaši stížnost zamítli.“

„A zmínila se vám také o tom, že má Gus novou opatrovnici? Jistou Cristinu Tasinatovou?“

„Novou co?“

„Myslím, že to slovo znáte.“

„No ovšem, ale proč by to někdo dělal?“

„Spíš byste se měla ptát, kdo je Cristina Tasinatová.“

„Tak dobře. Kdo to je?“

„Je to ta samá osoba jako žena, kterou známe jako Solanu Rojasovou. Dělá všechno pro to, aby Guse připravila o peníze, do posledního centu. Když mi chvilku počkáte, vezmu si k ruce notes a řeknu vám to na desetinnou čárku přesně. Moment… á, tady to máme! Takže, za prvé soudu předložila fakturu na 8 726 dolarů 73 centů za soukromou péči o Guse, vše pod hlavičkou Senior Health Care Management, Inc. Zaúčtovala do toho i mzdu zřízence, což

ale není nikdo jiný než její retardovaný syn, který celé dny akorát prospí. Kromě toho je tu ještě faktura od jejího právníka na 6 227 dolarů 47 centů za zprostředkování opatrovnictví‘, vystavená 15. ledna 1988.“

Následovala úžasná chvíle ticha. „To můžou?“

„Hele, nechci vypadat jako cynik, ale zjevně jim jde o to pomoct starému pánovi od tučných rezerv. Proč se obtěžovat s opatrovnictvím u někoho, kdo žije jen z důchodu? To by nedávalo smysl.“

„Je mi z toho nanic.“

„To by taky mělo.“

„Ale co ta seniorská nadace?“

„Tak to je otázka, která se týká i vás. Oznámila jsem Solanu Nadaci prevence zneužívání seniorů a oni na ni poslali vyšetřovatelku. Solana tomu děvčeti navykládala, jak vás opakovaně žádala, ať přijedete, že Gus potřebuje pomoc, jenže vy jste prý odmítla. Tvrdila, že Gus se o sebe už

nedokáže postarat a pověřila sebe sama, vlastně bych měla říct Cristinu Tasinatovou, spravováním jeho záležitostí.“

„To je šílený. Jak dlouho už?“

„Týden, možná deset dní. Samozřejmě tomu předcházela řada událostí, které se, čistě náhodou, přihodily až poté, co se na scéně objevila tahleta falešná Solana.“

„Tomu nevěřím!“

„Já tomu taky nevěřila, ale je to pravda.“

„Vy víte, že jsem mu pomoc nikdy neodepřela. To je podlá lež.“

„Stejně jako to, co vykládá o mně.“

„Proč jste mi nezavolala? Nechápu, proč se o tom dozvídám až teď. Mohla jste mě přece varovat.“

Zírala jsem na telefon, ohromená tím, jak přesně jsem dokázala předvídat její reakci. Samozřejmě že házela vinu na mě.

„Melanie, říkala jsem vám, že má Solana něco za lubem, ale vy jste tomu odmítala uvěřit. Proč bych vám tedy znovu volala?“

„Vy jste mi přece řekla, že je v pořádku.“

„Jasně, ale vy jste mi zase řekla, že mám své vyšetřování omezit jen na její poslední zaměstnání a pár referencí.“

„To že jsem řekla?“

„Ano, přesně to. Mám ve zvyku si v podobných případech zapisovat, co přesně ode mě klient žádá. A teď, myslíte, že byste se mohla přestat chovat arogantně a radši mi pomoct?“

„S čím?“

„Tak předně byste sem mohla přiletět a svědčit v můj prospěch u soudu.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli soudnímu příkazu, který mi zakazuje přiblížit se k Solaně. Nedostanu se tak totiž ani ke Gusovi, protože Solana tam pořád zaclání, ale vám v návštěvě nic nebrání, tedy pokud si nenechá vystavit podobný soudní příkaz i na vás. Kromě toho byste mohla oficiálně zpochybnit to její opatrovnictví. Jste jeho jediná žijící příbuzná a máte právo do toho mluvit. Jo, a když už vás mám na telefonu, asi bych vás měla na něco upozornit. Všechno to chci sepsat do zprávy a kopii hodlám poslat okresnímu prokurátorovi.

Třeba se do věci vloží a učiní tomu přítrž.“

„Dobře. Udělejte to. Já dorazím, hned jak si to tady zařídím.“

„Fajn.“

Když jsem vyřídila tohle, zavolala jsem Richardu Comptonovi, který mi slíbil, že se spojí s Normanem a poví mu, že mám dovoleno prohledat staré záznamy uložené ve sklepě. Řekla jsem mu, kdy zhruba se tam vypravím, a on mě ujistil, že je na to připraví. Předtím, než mě mohli očekávat v Colgate, jsem totiž měla v plánu vyřídit dvě věci.

Jednak jsem se chtěla zastavit v dragstóru, kde pro mě měli mít vyvolané fotografie. S nimi v ruce jsem se rozjela do Domova U vycházejícího slunce. Když jsem vešla hlavním vchodem, okamžitě jsem si připadala jako doma, asi proto, že jsem tam už byla. Předem jsem tam zatelefonovala a domluvila se s Lanou Shermanovou, praktickou sestrou, s níž jsem jednala, když jsem prověřovala Solanu Rojasovou.

Říkala, že mi vyšetří pár minut, tedy pokud nevyvstane něco naléhavého.

Ve vstupní hale už nestál umělý vánoční stromek se stříbrnými ozdobami. Odzdobili ho a uklidili zpátky do krabice, kde čekal, až přijdou napřesrok zase další Vánoce.

Na starožitném stole, který sloužil jako recepce, stála bílá čínská baňatá váza a v ní byla zastrčená nabilo natřená větev, na které visela růžová a červená srdíčka, předzvěst Svatého Valentýna, jenž měl přijít za dva týdny.

Recepční mě poslala do prvního západního křídla, na pooperační oddělení. Cestou po chodbě jsem zahlédla Lanu, která právě na jednom čtyřlůžkovém pokoji rozdávala malé kalíšky s léky. Zamávala jsem jí a ukázala před sebe směrem k sesterně. Vedle ní bylo sezení pro návštěvy, kde jsem si vybrala jednu z šedých anatomicky tvarovaných židlí a sáhla po časopise Moderní stáří.

Za chviličku se objevila Lana, na jejíž příchod mě upozornilo vrzání gumových podrážek na linu.

„Bohužel už jsem měla přestávku na oběd, takže moc času nemám.“ Posadila se na židli vedle mě. „Tak jak si vede Solana v nové práci?“

„Moc dobře ne,“ odpověděla jsem. Už cestou jsem přemýšlela, kolik si vlastně můžu dovolit jí toho povědět, a dospěla jsem k závěru, že nemá smysl cokoli tajit.

Potřebovala jsem znát odpovědi na určité otázky a nemělo smysl chodit zbytečně dlouho kolem horké kaše. „Ráda bych, abyste se mi podívala na nějaké fotografie a pověděla mi, kdo na nich je.“

„Jako při policejní identifikaci?“

„Ne tak docela,“ a vytáhla jsem z tašky jasně žlutou obálku s fotografiemi, které jsem jí podala. Z celkových třiceti šesti snímků, které jsem pořídila, jsem nakonec získala deset ostrých portrétů, které Lana v rychlosti prošla a zase mi je podala zpátky.

„To je naše bývalá zdravotní asistentka, Costanza Tasinatová. Pracovala tady ve stejné době jako Solana.“

„Nezaznamenala jste, že by používala jméno Cristina?“

„Ne, to nepoužívala, ale shodou okolností vím, že to bylo její první křestní jméno, protože jsem si všimla, že ho má napsané na řidičáku. Costanza bylo její druhé jméno.

Proč se ptáte?“

„Už tři měsíce se vydává za Solanu Rojasovou.“

Lana vyvalila oči.

„To je ale nelegální, ne?“

„Můžete se vydávat, za koho chcete, pokud to ovšem neplánujete zneužít k podvodu. Bohužel, ona o sobě tvrdí, že je praktická sestra. Nastěhovala se do domu svého pacienta, navíc se synem, který je podle všeho duševně chorý.

Pokouším se ji zastavit, než napáchá ještě víc škody. Jste si jistá, že je to Costanza, a ne Solana?“

„Běžte se podívat na zeď u sesterny a uvidíte sama.“

Následovala jsem ji chodbou k místu, kde na stěně visely zarámované fotografie Zaměstnanců měsíce za uplynulé dva roky. Zastavila jsem se před barevnou fotografií skutečné Solany Rojasové, která byla starší a trochu plnější než ta, kterou jsem znala já. Nikdo, kdo kdy viděl pravou Solanu, by to té falešné nevěřil ani minutu, ale přesto jsem musela uznat, že paní Tasinatová si s maskováním poradila bravurně. „Myslíte, že by mi ten obrázek půjčili?“

„Ne, to si nemyslím, ale v kanceláři vám udělají kopii, když je hezky poprosíte.“

Z Domova U vycházejícího slunce jsem se rozjela do Colgate. Zaparkovala jsem na stejném místě jako předtím, přímo naproti bytovému komplexu na Franklinově třídě.

Když jsem zaklepala na dveře bytu číslo 1, přišla mi otevřít Princezna a držela si prst přes pusu.

„Pššt, Norman spí,“ zašeptala. „Počkejte, vezmu si klíče od sklepa a skočím tam s vámi.“

Jejich sklep byl opravdu pod úrovní země, což je v Kalifornii poměrně neobvyklé, neboť většina domů se tu staví na desce. Zatuchle to tam páchlo, jinak to byla spleť kójí a chodbiček a mezi příčkami ze škvárobetonových tvárnic byly ještě mříže z drátěného pletiva, oddělující sklípky jednotlivých nájemníků. Osvětlení obstarávalo několik nezastíněných žárovek, které visely z nízkého stropu, zpola zakrytého spletí teplovodních trubek a elektrických rozvodů. Bylo to jedno z těch míst, kde se člověk modlí, aby nepřišlo zemětřesení. Totiž, kdyby se dům zřítil, nikdy bych nenašla cestu ven. Tedy za předpokladu, že bych to přežila.

Princezna mě zavedla do úzké komůrky plné regálů.

Stačil mi jediný pohled, a dokázala jsem říct, co za typy správců se v domě za těch třicet let vystřídalo. Jeden byl puntičkář, který ukládal záznamy do k tomu určených lepenkových krabic. Druhý správce byl tak trochu hazardér, neboť házel dokumentaci do krabic od kořalky, papírových kapesníků Kotex a starých dřevěných přepravek na lahve s mlékem. Jiný nakoupil krabice u spediční firmy U-Haul a na každou pečlivě napsal, co přesně obsahuje. Jen za posledních deset let jsem napočítala šest správců. Norman s Princeznou mě mile překvapili tím, že používali průsvitné plastové kontejnery. Každý měl okénko na štítek s údaji, jako byly roky vystavení nájemních smluv a dalších dokladů, například paragonů, účtů za opravy, výpisů z banky a kopií daňových přiznání majitelů.

Princezna mě nechala napospas osudu, zřejmě se stejně jako já už nemohla dočkat, až se zase vrátí na denní světlo.

Musela jsem postoupit hodně dozadu, kde byla téměř tma a kde pukliny ve zdech budily dojem, jako že tamtudy zatéká, ale voda nikde. Samozřejmě jsem se, coby bývalá policistka a profesionální vyšetřovatelka, obávala nepříjemných překvapení, jako pavouků, švábů a tak dál. Postupovala jsem chronologicky, dokud jsem se nepropracovala až do roku 1976, který bohužel nebyl v nejlepším pořádku, jak ostatně naznačil Norman při mé první návštěvě. Začala jsem s lepenkovými krabicemi, které na mě působily přece jen vstřícněji než ty od hygienických pomůcek Kotex. Nejstarší označená krabice, kterou jsem našla, pocházela z roku 1953, kdy byl dům patrně postavený.

Popadla jsem tři bedny z roku 1976 a donesla je na světlo ke dveřím. Otevřela jsem první z nich a rychle prošla složky uložené uvnitř, abych si udělala představu o systému, v jakém je tehdejší správce zakládal. Moc systematický tedy nebyl. Desky uvnitř sice nesly názvy měsíců, smlouvy však nebyly řazené abecedně podle jmen nájemníků. V každé krabici jich bylo za tři až za čtyři roky.

Přesunula jsem se k roku 1977. Posadila jsem se na jednu z dřevěných beden od mléka, vytáhla z krabice zhruba čtvrtinu smluv a položila si je na klín. Docela mě už bolela záda, ale pokračovala jsem dál. Staré papíry páchly zatuchlinou a místy byly varhánkovité, jak do krabice natekla voda. Rok 1976 a 1977 byly ztráta času, avšak ve třetí hromádce složek z roku 1978 jsem ji našla. Poznala jsem to dřív, než jsem si přečetla její jméno, a sice podle dětinsky úhledného rukopisu. Tasinatová, Cristina Costanza, se synem, Tomassem, kterému bylo tehdy pětadvacet let.

Zvedla jsem se a postavila jsem se s tím přímo pod čtyřicetiwattovou žárovku. Cristina dělala v té době uklízečku, byla zaměstnaná u společnosti Mighty Maids, která dávno ukončila činnost. Vycházela jsem z toho, že byla vždycky chorobná lhářka, takže jsem většinu informací uvedených ve smlouvě ignorovala, až na jednu jedinou. V

oddílu „Další osobní údaje“ bylo uvedené jméno Dennis Altinova a pod ním adresa a telefonní číslo, které jsem už

znala. Dole pod tím stálo ještě jedno slovo, bylo napsané hůlkovým písmem: „BRATR“.

Odložila jsem smlouvu stranou, vrátila všechny ostatní složky do krabic, a ty zase na jejich místa do regálů. Byla jsem unavená a ušpinila jsem si ruce, přesto mi bylo do zpěvu. Náročný den stál za to, v podstatě se mi podařilo vypátrat Cristinu Tasinatovou.

Cestou ze sklepa jsem na chodbě v přízemí uviděla stát nějakou ženu. Bylo jí asi tak třicet, měla na sobě kostýmek s krátkou sukní, punčocháče a boty na vysokých podpatcích.

Působila atraktivně a bylo vidět, že o sebe pečuje, takže mě zarazilo, že má na holeních a na pravé tváři modřiny a po jedním okem rudou podlitinu, ze které se do večera spolehlivě vyklube fialový monokl.

„Kinsey?“

„Ano, to jsem já.“

„Princezna mi říkala, že jste dole. Doufám, že vás neruším od práce.“

„Ale vůbec ne. Co pro vás můžu udělat?“

„Jmenuju se Peggy Kleinová. Myslím, že hledáme stejnou osobu.“

„Cristinu Tasinatovou?“

„Když jsem ji já poznala, říkala si Athéna Melanagrasová, ale podle adresy na řidičském průkazu by měla bydlet tady.“ Ukázala mi řidičský průkaz a já uviděla Solanu Rojasovou, které rázem přibyla do sbírky další falešná totožnost.

„Kde jste k tomu přišla?“

„Potkaly jsme se dnes v Robinsonově obchodním domě. Vycházela jsem ze dveří, a ona šla dovnitř. Měla sice brýle a jinou barvu vlasů, ale já jsem ji stejně hned poznala.

Starala se před smrtí o moji babičku, když na tom byla už

špatně a potřebovala neustálou péči. Když babička umřela, matka zjistila, že ta ženská zfalšovala babiččin podpis na šecích v hodnotě tisícovek dolarů.“

„Ví, že jste ji poznala?“

„Jasně že to ví. Všimla si mě zhruba ve stejnou chvíli, kdy jsem ji zahlédla já; měla jste vidět, jak se tvářila. Rychle utíkala k eskalátorům, ale já jsem ji dohnala.“

„Běžela jste za ní?“

„Ano. Vím, že to byla hloupost, ale nemohla jsem si pomoct. Táhla mě za sebou, ale já se nepouštěla. Vedla jsem si celkem dobře, dokud mě nepraštila. Schytala jsem to kabelkou a pak do mě začala kopat, ale naštěstí se mi podařilo vzít jí peněženku, a tak jsem tady.“

„Doufám, že jste to nahlásila na policii.“

„Nebojte. Už je na ni vydaný zatykač.“

„To je dobře.“

„Ale ještě něco. Doktor nám řekl, že babička zemřela na srdeční selhání, ale patolog, který prováděl pitvu, prohlásil, že srdeční selhání se může v určitých rysech projevovat stejně jako nedostatek kyslíku, plicní otoky a nahromadění krve a to, čemu říkal petechiální krváceniny.

Tvrdil, že babičce někdo přimáčkl polštář na obličej a prostě ji udusil. A hádejte kdo?“

„Zabila ji Solana?“

„Ano, a policie má podezření, že něco takového udělala už dřív. Staří lidé umírají každý den a nikdo se nad tím nepozastavuje. Policejní pátrání nikam nevedlo, jako by se po ní slehla zem. Nebo jsme si to aspoň mysleli.

Předpokládali jsme, že odjela z města, ale teď je tu zas. To je vážně tak hloupá?“

„Spíš chamtivá. Teď se zrovna přilepila na starého pána, co bydlí v domě vedle mě, a vysává ho jako upírka.

Snažila jsem se jí v tom zabránit, ale jsem bohužel dost znevýhodněná. Požádala soud o ochranu, takže stačí, abych se na ni jen křivě podívala, a poputuju do vězení.“

„No, tak to radši koukejte rychle vymyslet, jak to obejít. Protože poslední věc, kterou udělala, než zmizela, byla, že zabila mou babičku.“

33

Rozjela jsem se domů a Peggy Kleinová mě následovala ve svém voze, který pak nechala stát v postranní uličce za Henryho garáží. Já našla místo na zaparkování před domem, šest aut od Solanina kabrioletu. Prolétla jsem brankou a pokračovala kolem domu ke svému skromnému příbytku. Peggy na mě už čekala u díry v plotě, kterou jsem jí podržela roztaženou, aby se lépe protáhla dovnitř. Henry má samozřejmě i zadní vrátka, jenže ta byla stejně jako plot zavalená svlačcem, a tudíž nepoužitelná. Poznamenala jsem: „To se to vážně sešlo, že jste dorazila k Solaně, zrovna když

jsem tam byla i já.“

„Hned jak jsem Normanovi s Princeznou ukázala její řidičák, okamžitě věděli, která bije.“

Peggy mě následovala k Henryho zadním dveřím vedoucím z verandy do kuchyně, a když nám Henry otevřel, hned jsem je představila.

„Co se děje?“ zajímal se.

„Musíme Guse co nejdřív dostat pryč. Peggy ti to už

vysvětlí, já si zatím skočím k sobě pro pár drobností.“

Nechala jsem je, ať to proberou. Odemkla jsem si a rychle vyběhla nahoru po točitém schodišti. Již podruhé během dvou dnů jsem odklidila věci z bedny z armádního výprodeje a odklopila víko. Zevnitř jsem vytáhla ledvinku.

Pak jsem našla baterku, zkontrolovala, jestli svítí, zastrčila ji do ledvinky a spolu s ní ještě sadu šperháků v epesním koženém pouzdře, kterou jsem před léty dostala od jednoho známého zloděje. Od jiného známého jsem zase získala zámečnickou pistoli na baterie s řadou nástavců. Jelikož byl momentálně ve vězení, tak toto své úzce specializované vybavení nepotřeboval. Osobně se snažím sekat dobrotu, a tak jsem se už pěkně dlouho nikam nevloupala, jenže tohle byla výjimečná situace. Doufala jsem, že jsem to nezapomněla. Připnula jsem si ledvinku kolem pasu a vrátila se k Henrymu, zrovna když byla Peggy s vyprávěním u konce. S Henrym jsme se na sebe podívali. Oběma nám bylo jasné, že je to možná naše poslední šance Guse zachránit.

Pokud bychom nezakročili, mohl skončit stejně jako Peggyina babička.

Henry řekl: „Panebože. Bereš na sebe velké riziko.“

„Nějaké otázky?“

„Co Solana?“

„Obtěžovat ji nebudu,“ prohlásila jsem.

„Víš, že tak jsem to nemyslel.“

„Jo, jasně, na tom už se pracuje. Peggy jí zavolá.

Nastínila jsem jí situaci a ona navrhla plán, který by měl Solanu téměř stoprocentně vyhnat z domu. Nevadí, když

použijeme tvůj telefon?“

„Poslužte si.“

Načmárala jsem na kus papíru Gusovo číslo a přisunula ho po telefonním stolku Peggy. Dívala jsem se, jak číslo vytáčí. Výraz jejího obličeje se změnil, když to na druhém konci kdosi zvedl. Naklonila jsem se co nejblíž k ní, abych slyšela, o čem se budou bavit.

„Mohla bych mluvit s paní Tasinatovou?“ zeptala se Peggy vemlouvavě. Vysloveně uměla telefonovat. Působila laskavě a zároveň autoritativně, hlas měla příjemný.

„Ano, u telefonu.“

„Tady Denise Amberová, asistentka pana Larkina z peněžního ústavu Savings and Loan v Santa Terese. Jestli tomu dobře rozumím, nastaly nějaké problémy ohledně vaší půjčky. Pan Larkin mě požádal, abych vám zavolala, protože se vám chce omluvit za způsobené komplikace.“

„No, ještě že tak! Velice mě to rozzlobilo a přemýšlím, že změním banku. Vyřiďte mu to. Nejsem zvyklá, aby se mnou někdo takhle jednal. Přitom mi říkal, že mám přijít a vyzvednout si ten šek, jenže místo toho tam byla ta ženská, ta těhotná –“

„Rebecca Wilcherová.“

„Jo, to je ona. Vytáhla na mě další formulář a chtěla, abych ho vyplnila, ačkoli jsem už všechno sepsala s panem Larkinem. Vůbec nechápu, kde vzala tu drzost mi říct, že pro mě budou moct uvolnit hotovost, teprve až to schválí soud.“

„No, a proto vám právě volám. Obávám se, že paní Wilcherová a pan Larkin se jaksi nedohodli. Nevěděla totiž, že už to se soudem dávno dojednal.“

„Skutečně?“

„No ovšem. Pan Vronský je náš dlouholetý zákazník, a my si toho velmi vážíme. Proto pan Larkin zapracoval na tom, aby se postup schvalování co možná nejvíc urychlil.“

„To ráda slyším. V pondělí mi sem má přijít někdo ze stavební firmy, předložit předběžnou kalkulaci. Slíbila jsem mu zálohu, aby se mohli co nejdřív pustit do výměny elektrických rozvodů. Jsou v tak špatném stavu, že mám pocit, že cítím spáleninu. Tuhle jsem zapojila žehličku současně s topinkovačem a vylítly pojistky a v celým domě byla tma. Paní Wilcherová se ani nesnažila předstírat zájem.“

„Jsem si jistá, že neměla sebemenší ponětí o tom, v jaké jste situaci. V každém případě, důvod, proč volám: na stole před sebou mám váš šek. Banka zavírá v pět hodin, takže jestli chcete, zalepím ho do obálky a pošlu vám ho poštou, abyste si ušetřila cestu. Určitě bude rušný provoz.“

Solana se na chviličku odmlčela. „To je od vás velmi laskavé, ale možná že brzy odjedu z města. Pošta není právě nejrychlejší a já si nemůžu dovolit zdržení. Radši bych si šek vyzvedla osobně a uložila si peníze na účet, který jsem přesně pro ty účely zřídila. Ne u vás. V depozitní bance, kterou využívám už léta.“

„Jak vám to vyhovuje. Kdyby se vám to víc hodilo zítra, máme otevřeno od devíti.“

„Dneska to bude lepší. Něco jsem sice dělala, ale to počká. Do čtvrt hodiny jsem u vás.“

„Báječně. Já sice právě odcházím, ale budete to mít připravené u pokladny. Dám šek do obálky a nadepíšu ji vaším jménem. Omlouvám se, že vám ho nebudu moci předat osobně.“

„To vůbec nevadí. U které pokladny se mám ptát?“

„U jedničky. To je ta hned za dveřmi. Donesu tam obálku, jen co zavěsím.“

„To budete moc laskavá. Je to vážně úleva,“ rozplývala se Solana.

Peggy s potutelným úsměvem zavěsila. Potěšilo mě, že jsem ji mohla zasvětit do tajů drobných lží a uskoků. Bála se, že to pokazí, ale já jsem ji ujistila, že každý, kdo kdy lhal dětem o Santovi a velikonočním králíčkovi, zvládne podobný úkol hravě.

Henry obsadil stanoviště u okna v jídelně a pozorně sledoval ulici. Solana se objevila za pár minut a spěchala k autu. Jakmile na nás Henry mávl, že odjela, vyklouzla jsem dveřmi na verandu a protáhla se mezi keři živého plotu.

Peggy tamtudy proklouzla hned za mnou a definitivně si odrovnala punčocháče.

„No co?“ mávla rukou, když jsem ji na to upozornila.

„Máte u sebe klíčky od auta?“ zeptala jsem se.

Poklepala si na kapsu. „Kabelku jsem ale zamkla v autě, aby mi cestou nepřekážela.“

„Jste rozená zlodějka, talent od přírody. To se cení.

Čím se vůbec živíte?“ To už jsme vycházely po schodech na verandu.

„Jsem doma s dětma. Dnes už nás takových moc není.

Polovina matek, co znám, by se práce nikdy nevzdala, protože nezvládnou být na plný úvazek doma s vlastními dětmi.“

„Kolik jich máte?“

„Dvě holky, šest a osm let. Teď jsou zrovna na návštěvě u kamarádek, proto mám volno. Vy máte děti?“

„Ne. Nejsem si tak docela jistá, jestli se na to hodím.“

Henry vyšel z domu, vyzbrojen pracovními rukavicemi a zahradnickým náčiním, přesunul se co nejblíž ke Gusově příjezdové cestě a začal to tam soustředěně okopávat. Tráva u obrubníku byla žlutá, zjevně úplně uschlá, takže kdyby ho tam Solana našla, jak pleje, těžko říct, jak by jí to vysvětloval. Tvrdil, že už by jí něco nabulíkoval. O

zahradničení toho zřejmě věděla tolik jako o trhu s nemovitostmi.

Největší starosti mi dělal Solanin syn. Peggy jsem na něho upozornila, ale zbytečně jsem nezacházela do detailů, abych ji nevystrašila. Nakoukla jsem do kuchyně skleněnou výplní zadních dveří. Nesvítilo se tam, a zhasnuto bylo i v obýváku, třebaže odtamtud burácela televize, což

znamenalo, že bude Tiny nejspíš doma. Kdyby ho s sebou Solana vzala do banky, Henry by nám o tom určitě řekl, než

jsme odešly. Zkusila jsem vzít za kliku, co kdyby nezamkla.

Moc jsem tomu nevěřila, ale jak hloupě bych si asi připadala, kdybych se kdovíjak dlouho šťourala v zámku šperhákem, a ono bylo odemčeno?

Přesunula jsem si ledvinku dopředu a vytáhla z ní baterku a zámečnickou pistoli, která byla pro účely rychlého vniknutí jako stvořená. Sada pěti šperháků v koženém pouzdře vyžadovala mnohem víc času a trpělivosti, ale hodila se jako záloha. Zamlada jsem bývala docela zručná se sponkou, ale už jsem to dlouho nezkoušela, tak jsem to nechtěla zbytečně riskovat. Podle mých propočtů měla Solaně cesta do banky trvat zhruba patnáct minut a cesta z banky zhruba stejně tak dlouho. K tomu jsme ještě připočítali další krátké zdržení, až se bude dohadovat s pokladní o neexistujícím šeku, který jí slíbila neexistující paní Amberová. Pokud by náhodou začala být agresivní, dalo se očekávat, že na ni přivolají ochranku, která ji vyvede z budovy. Tak či onak jí nemohlo trvat dlouho, než si domyslí, že je to bouda. Otázkou zůstávalo: napadne ji, že trik měl jen odvést její pozornost od útoku na pevnost?

Zjevně uvěřila, že se díky soudnímu příkazu nemusí ode mě už ničeho obávat. S Peggy Kleinovou ale nepočítala. Její smůla, Peggy, žena v domácnosti, neměla co ztratit.

Vytáhla jsem zámečnickou pistoli a pustila se do práce.

Používala jsem obě ruce, v levé jsem držela napínák a v pravé zámečnickou pistoli. Vážně úžasný vynález! Stačí ji jen zasunout do zámku a uvnitř se stlačí nastavitelná pružina. Když jde všechno hladce, nástavec pistole, v podstatě planžeta, se v zámku rychle roztočí a jedno po druhém srovná do zákrytu stavítka. Jakmile jsou stavítka v lajně, s pomocí napínáku je možné povolit západku a cesta je volná.

Přístroj při práci konejšivě tiše vrčel, trochu jako kancelářská elektrická sešívačka. Peggy mi nakukovala přes rameno a zaplaťpánbůh se na nic neptala. Bylo mi jasné, že je nervózní, jelikož přešlapovala na místě, ruce založené na prsou, jako by si tím chtěla přidat na jistotě.

„Měla jsem si dojít na malou, dokud to šlo,“ bylo jediné, co za celou dobu poznamenala. Kéž si to nechala pro sebe! Byly jsme na nepřátelském území a nemohly jsme si dovolit ztrácet čas s nějakým čuráním.

Odemknout zámek mi netrvalo ani minutu. Uklidila jsem si nádobíčko do ledvinky, opatrně otevřela dveře a strčila dovnitř hlavu. Televize vyřvávala v jednom z pokojů, které Gus předtím nepoužíval, a nahraný smích burácel tak nahlas, až se vlnily záclony. Všude byla cítit dezinfekce, na lince stála láhev čisticího prostředku a vedle ní ležela houbička. Vstoupila jsem dovnitř, Peggy hned za mnou.

Vykoukla jsem dveřmi z kuchyně do chodby. Televizní hluk vycházel z Tinyho pokoje na jejím konci. Pokynula jsem na Peggy a ukázala na jeho dveře, třetí v řadě, které byly malinko pootevřené. Slyšela jsem, jak Tiny v reakci na něco, co řekli v televizi, zamumlal nějakou větu. Vůbec tomu nebylo rozumět. Modlila jsem se, aby mu jeho omezená inteligence neznemožňovala soustředit se plně na televizní zábavu.

Můj první úkol bylo doběhnout ke vstupním dveřím a rychle je odemknout, kdybychom náhodou uvnitř potřebovali pomoc Henryho. Zahradnické náčiní leželo pohozené u cestičky, byly to pouhé rekvizity nezbytné pro jeho roli v našem napínavém dramatu. Viděla jsem, jak postává na zápraží, oči upřené na silnici. Měl za úkol hlídkovat, přičemž náš úspěch do značné míry závisel na tom, zda včas zpozoruje Solanino auto a dá nám znamení, abychom stihly vyklidit pole. Otevřela jsem a nechala dveře otevřené a zase jsem se vrátila do chodby, kde na mě čekala úplně bledá Peggy. Hned jsem poznala, že nesdílí mou vášeň pro nebezpečí a adrenalinové zážitky.

Do Gusova pokoje se vcházelo prvními dveřmi vpravo.

Byly zavřené. Pevně jsem stiskla kliku a co nejtišeji s ní začala otáčet, dokud západka nevyklouzla z otvoru ve dveřním rámu. Pootevřela jsem. Byly zatažené závěsy a světlo pronikající dovnitř propůjčovalo všemu nádech sépiové fotografie. Uvnitř to páchlo nemytýma nohama, mentolem a promočeným ložním prádlem. V rohu stál zvlhčovač vzduchu a poměrně hlasitě prskal, což nám poskytovalo další krytí.

Vstoupila jsem, Peggy těsně za mnou. Dveře jsem nechala přivřené. Na posteli ležel Gus podložený polštáři a vůbec se nehýbal. Obličej měl natočený ke dveřím a oči zavřené. Pozorně jsem se zadívala na jeho bránici, ale žádné rytmické pohyby jsem nezaznamenala. Doufala jsem, že to, co vidíme před sebou, není člověk v počátečním stadiu posmrtné ztuhlosti. Přistoupila jsem k lůžku a dvěma prsty se zlehka dotkla Gusovy ruky, která byla naštěstí teplá.

Otevřel oči. Dělalo mu potíže zaostřit, oči mu šly docela šejdrem. Působil dost dezorientovaně, takže jsem si nebyla jistá, jestli si vybavuje, kdo jsem. Ať už mu Solana podávala jakékoli léky, byl vinou toho úplně nepoužitelný.

Musely jsme vyřešit, jak ho postavíme na nohy.

Pyžámko měl chatrné, bosé nohy vyčouhlé a kostnaté jako svatý u mučení. Vzhledem k tomu, jak byl křehký a slabý, jsem ho rozhodně nemínila vyvést na ulici, aniž bychom ho aspoň zabalily do deky. Peggy poklekla na podlahu a vylovila zpod postele Gusovy pantofle. Jednu bačkoru mi podala a každá jsme ho popadly za jednu nohu. Zaboha jsem mu ten pantofel ale nemohla nazout, protože měl strašně pokroucené chodidlo. Když Peggy uviděla, jak se s tím potýkám, obratně stiskla nějaký bod kousek pod Gusovým palcem, což se zjevně naučila při obouvání dětí, a noha jako zázrakem povolila a vklouzla do pantoflů.

V rychlosti jsem mrkla do šatníku, kde ale nebylo vůbec nic, co bychom na něj mohly navlíknout. Peggy začala jednu po druhé otevírat zásuvky prádelníku, zjevně bez úspěchu. Nakonec našla nějaký vlněný svetr, který nevypadal nejtepleji, ale musel stačit. Vymotala Guse z pletence přikrývek, zatímco já ho začala zvedat do sedu.

Pokusila jsem se mu navléci svetr a všimla jsem si, že má nějak divně vyvrácená ramena. Peggy mě nenásilně odstrčila a s použitím dalšího maminkovského chvatu dokončila úkol za mě. Společně jsme ho chytily za nohy a přehodily mu je přes boční pelest. V nohách postele ležela vlněná deka.

Vyklepala jsem ji a přehodila Gusovi přes ramena jako pelerínu.

Z chodby k nám dolehla šílená hudba ještě šílenějšího soutěžního pořadu. Tiny si do toho vesele prozpěvoval.

Znělo to monotónně a falešně. Vykřikl nějaké slovo a mně došlo, že volá Gusovo jméno. S Peggy jsme se na sebe vyplašeně podívaly. Položila Gusovi nohy zase zpátky na postel a přetáhla přes ně přikrývky, aby nebylo vidět, že má nazuté bačkory. Rychle jsem mu stáhla z ramen vlněnou deku, kterou jsem mu hodila k nohám, zatímco Peggy mu zase svlíkla svetr a schovala ho pod peřinu. Slyšely jsme, jak Tiny vrazil do koupelny. Močil tak hlučně, že by si nezadal s hadicí stříkající proudem do plechového kbelíku, a aby to ještě vylepšil, nahlas si do toho pšoukl.

Spláchl po sobě, hodný chlapec, a vykročil chodbou směrem k nám. Strčila jsem do Peggy a obě jsme se desetimílovými neslyšnými kroky sunuly pryč. Postavily jsme se těsně vedle dveří, kde jsme bez hnutí stály v naději, že až se ty dveře otevřou, schovají nás. Chyba lávky. V

zrcadle nad prádelníkem jsem uviděla jeho obličej. Myslela jsem, že se mi zastaví srdce. Kdyby se podíval doprava, viděl by nás v tom zrcadle stejně jasně, jako jsme my viděly jeho. Až dosud jsem vlastně neměla příležitost si ho pořádně prohlédnout. Setkala jsem se s ním jen jednou, tehdy jak jsem omylem vtrhla do jeho pokoje, když spal. Byl to opravdu obr, hromada masa s tlustým krkem a nízko posazenýma ušima, jako mají šimpanzi; vlasy nosil stažené do ohonu, převázané nějakým kusem hadru. Pronesl něco, co snad mohla být věta, ale jediné, co jsem dokázala rozeznat, byl otazník na konci. Usoudila jsem, že se nejspíš Guse ptá, jestli se s ním nechce jít dívat na televizi. Gus na lůžku bezděky stočil oči naším směrem. Zahrozila jsem mu prstem, který jsem si vzápětí přiložila na pusu.

Gus tichým hláskem řekl: „Děkuji ti, Tiny, ale jsem už

moc unavený. Možná později.“ Zavřel oči, jako by usnul.

Z Tinyho vypadla další nesrozumitelná věta a odvalil se. Poslouchala jsem, jak se sune chodbou, a když jsem usoudila, že se zase svalil do postele, pustily jsme se nanovo do práce. Rychle jsem odhrnula přikrývku. Peggy Gusovi prostrčila ruce rukávy svetru a přehodila mu nohy přes pelest. Já ho zabalila do deky. Chápal, co hodláme provést, ale byl příliš slabý, než aby nám s tím pomáhal. S Peggy jsme ho vzaly každá za jednu ruku. Nezapomínaly jsme, jak ho to asi musí bolet vzhledem k tomu, jak málo masa mu zbývalo na kostech. Sotva se zvedl na nohy, podlomila se mu kolena, takže jsme ho musely rychle podepřít, aby nespadl.

Dovedly jsme ho ke dveřím, které jsem jedním pohybem otevřela dokořán. Na poslední chvíli jsem se zarazila, opřela jsem Guse o rám dveří a odběhla do koupelny pro léky, které jsem ve spěchu nastrkala do ledvinky. Když jsem opět stanula po jeho boku, ovinula jsem si jeho ruku kolem ramen a poskytla mu plnou oporu.

Pomalu jsme vyšli do chodby. Díky hlasitému burácení televize jsme nebyli slyšet, jenomže nás mohl kdokoli nečekaně překvapit, protože jsme na druhou stranu sami nic neslyšeli. Stačilo, aby Tiny vystrčil hlavu ze dveří, a byl s námi konec.

Gus se pohyboval neskutečně pomalu, dělal titěrné krůčky jako malé dítě. Ujít těch pět metrů z pokoje na konec chodby nám trvalo nekonečné dvě minuty, což ostatně nebylo zase tak moc, pokud by se ovšem do toho nevrátila Solana. Když jsme došli ke dveřím do kuchyně, ohlédla jsem se vpravo. Henry sice přímo nebušil na sklo, ale zuřivě na nás mával a gestikuloval, abychom si pospíšili. Nakonec si výmluvně přejel prstem pod krkem: Solana už nejspíš odbočila k nám do ulice. Vzápětí Henry zmizel a mně nezbývalo než doufat, že se o sebe postará a zachrání se, protože my s Peggy jsme měly dost své práce.

Peggy byla přibližně stejně velká jako já a udržet Guse ve vzpřímené poloze a současně v pohybu nám docela dávalo zabrat. Byl sice lehký jako pírko, jenže vůbec neudržel rovnováhu a každých pár kroků se mu podlamovala kolena. Cesta přes kuchyň byla jako zpomalený film.

Vyvedli jsme ho ze dveří, které jsem za námi duchapřítomně zavřela. Napadlo mě, co si asi tak Solana pomyslí, až najde dveře sice zabouchnuté, ale odemčené. Doufala jsem, že z toho bude vinit Tinyho. Z ulice jsem zaslechla tlumené bouchnutí dveří auta. Tichounce jsem zaúpěla a Peggy se na mě udiveně podívala. Zdvojnásobily jsme své úsilí.

Sejít po schodech z verandy byla učiněná noční můra, ale na to, abych ještě přemýšlela, co by se stalo, kdyby Gus upadl, jsme měli příliš málo času. Táhl za sebou vlněnou deku, která se nám pletla pod nohy, a hrozilo, že o ni co nevidět zakopneme. Už jsem viděla, jak se všichni válíme na hromadě na zemi. Nic jsem neřekla, ale vycítila jsem, že Peggy je stejně vystresovaná jako já. Snažila se Guse popohánět, abychom se dostali do bezpečí dřív, než Solana vstoupí do domu a zjistí, že je pryč.

Asi v půli cesty přes zahradu za domem osvítil Peggy duch svatý a udělala, co se vysloveně nabízelo: sehnula se a chytila Guse pod kolenem. Provedla jsem totéž a vzápětí jsme ho nesly na rukou jako na nosítkách. Gus se nás vší silou držel rozechvělýma rukama, jako by na tom závisel jeho život, což byla ostatně pravda. Pohybovaly jsme se úkroky stranou, sunuly jsme se po zahradním chodníčku k zadním vrátkům. Když jsem je otevřela, malinko vrzly, ale vzhledem k tomu, že jsme už byly téměř na svobodě, ani jedna z nás nezaváhala. Vrávoravě jsme urazily dvacet posledních kroků, které nás dělily od Peggyina auta. Peggy odemkla přední dveře a potom zevnitř otevřela dokořán i jedny vzadu. Společnými silami jsme Guse posadily na zadní sedadlo. Měl pořád dost rozumu na to, aby se položil, takže nebyl zvenčí vidět. Vytáhla jsem z ledvinky jeho léky a položila je vedle něj na sedadlo. Když jsem přes něj přetahovala deku, chytil mě za ruku. „Opatrně.“

„Já vím, že to asi bolí, Gusi, ale děláme, co mužem.“

„Ne, já myslím vás. Vy buďte opatrná.“

„Budu,“ přikývla jsem, načež jsem se obrátila na Peggy: „Jeďte.“

Peggy za Gusem zavřela dveře tak tiše, že ani necvakly. Pak vklouzla za volant a stejně tiše zavřela i za sebou. Nastartovala, zatímco já se protáhla živým plotem k Henrymu na zahrádku. Peggy se pomalu odlepila od obrubníku, ale když zrychlila, pod koly jí zaskřípěl štěrk. V

plánu bylo odvézt Guse na pohotovost ke „Svatej Terce“, kde ho důkladně prohlédne lékař a podle výsledků vyšetření ho případně i hospitalizuje. Nedokázala jsem si představit, jak Peggy v nemocnici vysvětlí, v jakém je ke Gusovi vztahu, tedy pokud se nepředstaví jako jeho sousedka či známá. Rozhodně nemělo smysl se zmiňovat o opatrovnictví, které z Guse udělalo vězně. S Peggy jsme o celé záležitosti moc nemluvily, pominu-li strategické plánování Gusovy záchrany, přesto jsem věděla, že tím, co dělá pro Guse, se vlastně snaží nějak odčinit to, co se stalo její babičce.

Zpoza rohu bývalé garáže, kde bydlím, vyšel Henry a spěchal po zastřešeném chodníčku ke mně. Nenesl žádné zahradnické náčiní, takže je nejspíš nechal válet na stanovišti, kde hlídkoval. Když došel až ke mně, popadl mě za loket a dostrkal mě zadními dveřmi k sobě do kuchyně.

Shodili jsme kabáty. Henry ještě zastrčil bezpečnostní západku u dveří a posadil se ke stolu, zatímco já se vrhla k telefonu a vytočila číslo na Cheneyho Phillipse z místní policejní stanice. Cheney dělal sice na mravnostním, ale já věděla, že rychle pochopí situaci a uvede věci do pohybu.

Když zvedl sluchátko, odpustila jsem si typické zdvořilosti a přešla jsem rovnou k věci. Podle toho, co říkala Peggy, už

byl na Solanu vydán zatykač. Cheney pozorně poslouchal.

Slyšela jsem, jak přitom něco ťuká do počítače, zřejmě ověřuje příkazy k zatčení a další policejní dokumenty vystavené na některé z jmen, která Solana používala. Ještě jsem mu řekla, kde se dotyčná momentálně zdržuje, a on slíbil, že to zařídí. A to bylo všechno.

Posadila jsem se vedle Henryho ke kuchyňskému stolu, ale oba jsme byli příliš nervózní, než abychom dokázali jen tak nečinně sedět. Vzala jsem do ruky noviny, otevřené na stránce s dopisy čtenářů. Jestli si ti lidé doopravdy mysleli to, co psali, byli idioti. Zkusila jsem titulní stranu. Tvořil ji typický pelmel katastrof, které se staly v různých koutech světa, avšak všechny bledly v porovnání s dramatem, jež

jsme před chvilkou zinscenovali u nás doma. Henrymu poskakovalo koleno a rytmicky podupával nohou. Zvedl se a přistoupil k lince, vytáhl z drátěné ošatky cibuli a sloupl z ní pergamenovou slupku. Dívala jsem se, jak cibuli nejprve rozkrojil na čtvrtiny a pak ji začal krájet na kostičky, až mu z očí tekly slzy. Krájení byl jeho lék na všechny neduhy světa. Čekali jsme a ticho rušilo jen tikání hodin, jejichž

vteřinová ručička neúnavně obíhala ciferník.

Se šustěním jsem nalistovala obchodní rubriku a upřela oči na cípatý graf znázorňující ekonomické trendy od roku 1978 do současnosti. Dělala jsem si naděje, že mě třeba nudný článek uklidní, jenže to nepomáhalo. Čekala jsem, že co chvíli prořízne ticho Solanin hysterický výkřik, při kterém bude v žilách stydnout krev. Nejdřív by se samozřejmě pustila do syna. Jakmile by mu ale vynadala, dalo se předpokládat, že se jako smrtka zjeví u Henryho dveří, zabuší na ně a bude vřískat a naříkat a všemožně nás osočovat. Když budeme mít štěstí, přijede do té doby policie a zabrání jí udělat cokoli dalšího.

Jenže místo toho pozdvižení se nedělo vůbec nic.

Ticho po pěšině.

Přesně v 17:15 zazvonil telefon. Zvedla jsem to já, protože Henry měl plné ruce práce se sekanou, hnětl ovesné vločky, kečup a syrová vejce s hroudou mletého hovězího.

„Haló?“

„To jsem já. Peggy. Jsem ještě pořád u Svatej Terky, ale říkala jsem si, že vám dám vědět, co a jak. Guse hospitalizovali. Je na tom dost bídně. Není to sice nic vážného, ale na druhou stranu jeho stav vyžaduje, aby si ho tu pár dní nechali. Je podvyživený a dehydrovaný. Také má infekci močových cest a zlobí ho srdce. K tomu je samá modřina a navíc má zloměnou jednu kost na pravém předloktí. Na rentgenu to podle slov doktora vypadá, že tam tu zlomeninu už má pěkně dlouho.“

„Chudák.“

„Bude zas v pořádku. Samozřejmě u sebe neměl jediný doklad ani kartičku zdravotní pojišťovny, ale sestra na příjmu ho vyhledala v evidenci, protože už u nich byl.

Vysvětlila jsem jim, v jakém je nebezpečí, a doktor nakonec souhlasil, že ho zapíšou pod mým jménem.“

„To s tím nedělali drahoty?“

„Ani v nejmenším. Můj muž tam dělá neurologa. Má dost dobrou pověst, ale hlavně je o něm známo, že se dovede pěkně naštvat. Všichni vědí, že když se mu něco nebude líbit, budou se z toho setsakra zodpovídat. Navíc můj otec v posledních deseti letech přispíval nemocnici dosti velkoryse na nové křídlo. Doslova se přede mnou klaněli.“

„Teda!“ vydechla jsem úžasem, avšak zaměstnání jejího manžela a pozoruhodná solventnost jejího otce představovaly jen dvě z mnoha věcí, které jsem o ní nevěděla. „A co holky? Neměla jste už být doma?“

„To je další důvod, proč volám. Jsou pořád u kamarádky a právě si dávají večeři. Mluvila jsem s její maminkou, které to vůbec nevadí, ale slíbila jsem jí, že je do hodiny přijedu vyzvednout. Nechtělo se mi odsud odjíždět, dokud vám nedám vědět.“

„Jste úžasná. Nevím, jak vám mám poděkovat.“

„S tím se netrapte. Něco tak dobrodružného jsem zažila naposledy na základce!“

Zasmála jsem se. „Byla to sranda, co?“

„Naprosto. Výslovně jsem jim řekla, že ke Gusovi nemají nikoho pustit, kromě vás, mě a Henryho. Zmínila jsem se jim i o Solaně…“

„Jménem?“

„No ovšem. Proč bychom na ni měly brát nějaké ohledy, když je taková zrůda? Sestra hned poznala, že ho někdo týral, takže okamžitě zavolala na policii a taky na linku důvěry pro zneužívání seniorů. Vypadá to, že už nám sem někoho posílají. A co vy? Jak to vypadá u vás?“

„Nic se neděje. Sedět tady je jako čekat, až vybouchne bomba. Solaně přitom muselo dávno dojít, že jsme zakročily. Nechápu, proč je tak ticho.“

„To je vážně o nervy.“

„Rozhodně. Ale zavolala jsem kamarádovi, co pracuje u policie. Vzhledem k tomu, že je na Solanu vydaný zatykač, měl by co nejdřív přijet někdo od nich. Až tu budou, vypravíme se hned do nemocnice.“

„Není kam spěchat. Gus spí, ale až se probudí, určitě rád uvidí známé tváře.“

„Dorazím, jak nejdřív to půjde.“

„Hlavně si nenechte ujít příležitost vidět, jak Solanu odváží v želízkách policejní anton.“

„Tak na to se fakt těším.“

Když zavěsila, pověděla jsem Henrymu, jak je na tom Gus po zdravotní stránce, což si nejspíš domyslel už na základě mého telefonátu s Peggy.

„Peggy nemocniční personál upozornila, že se možná objeví Solana a bude chtít Guse vidět. Dobrá zpráva je, že ji k němu nepustí,“ doplnila jsem. „Zajímalo by mě, co teď asi dělá? Myslíš, že už přijela policie?“

„Na to je ještě asi moc brzy, ale počkej chvilku.“

Opláchl si rychle ruce, a zatímco si je utíral do utěrky, přešel z kuchyně do jídelny. Následovala jsem ho a dívala se, jak odhrnul záclonu a vyhlédl oknem na ulici.

„Vidíš něco?“

„Má tam pořád ještě auto, ale v domě se nic neděje, takže na to ještě asi nepřišla.“

To bylo samozřejmě možné, ale ani jeden z nás tomu nevěřil.

34

To už se pomalu blížila šestá hodina večerní. Henry vložil sekanou do pekáče, přikryl ji utěrkou a schoval do ledničky. Měl v plánu dát ji péci až druhý den k večeři. Na tu večeři mě samozřejmě pozval a já samozřejmě jeho pozvání přijala, ovšem pod podmínkou, že budeme oba dva naživu. Henrymu se usilovným prováděním domácích prací mezitím podařilo navodit zdání normality. V řadě barů kolem měli tou dobou zrovna šťastnou hodinku, a tak vzal skleničku, hodil do ní pár kostek ledu a nalil si Jacka Danielse. Zeptal se, jestli si nedám víno, na které jsem měla docela chuť, ale radši jsem odmítla. Říkala jsem si, že bude lepší zůstat střízlivá a plně při smyslech pro případ, že by se objevila Solana. Viděla jsem v podstatě dvě alternativy.

Jednak jsem si říkala, že kdyby měla Solana vybuchnout, už

by se tak stalo. No, a pak samozřejmě mohla jezdit po městě a shánět zbraně a další výzbroj potřebnou k tomu, aby dala volný průchod svému vzteku. Ať už byla pravda jakákoli, zkonstatovali jsme, že je krajně nerozumné vystavovat se v plně osvětlené kuchyni.

Uchýlili jsme se tedy do obývacího pokoje, kde jsme zatáhli závěsy a zapnuli televizi. Večerní zprávy byly špatné, ale v porovnání s kovbojkou, kterou jsme prožívali, to byl slabý odvar. Když už se nám pomalu začínal vracet klid, ozvalo se zaklepání na dveře. Nadskočila jsem a Henry sebou škubl, takže si vybryndal dobře půlku Jacka Danielse.

„Ty zůstaň tady,“ přikázal mi. Odložil skleničku na stolek a šel otevřít. Rozsvítil venkovní světlo a podíval se ven kukátkem. Nemohla to být Solana, protože vzápětí vysunul bezpečnostní řetízek, připravený pustit návštěvu dál. Poznala jsem Cheneyho hlas, ještě než jsem ho uviděla.

Vešel do obýváku v doprovodu uniformovaného strážníka, na jehož jmenovce stálo J. ANDERSON. Bylo mu kolem třiceti, měl modré oči, trudovitou pokožku a rysy a přízvuk, které vypovídaly o irských předcích. Na mysli mi vytanul jeden verš, jediný, který jsem si pamatovala z hodin angličtiny na střední škole: „Johne Andersone, můj Jo, Johne, když jsme se poznali…,“ ale dál už nic. Nevěděla jsem, kdo je autorem básně, ale hluboko uvnitř se mi vynořilo jméno Robert Burns. Uvažovala jsem, jestli měl pravdu Williamův otec, který tvrdil, že memorování básniček člověka udržuje v duševní kondici.

S Cheneym jsme se na sebe podívali. Vypadal úžasně, no nekecám. Nebo mi to možná jenom tak připadalo, protože jsem byla vděčná, že se konečně objevil na scéně.

Jen ať se se Solanou a jejím synáčkem vypořádá on!

Vzhledem k tomu, že se Cheney právě bavil s Henrym, měla jsem ideální příležitost si ho prohlédnout. Měl na sobě kalhoty od obleku, košili zapnutou až ke krku a přes ni béžový kabát z pravé kašmírové vlny. Cheney pocházel ze zámožné rodiny, a třebaže odmítal pracovat v otcově bance, nebyl zase tak hloupý, aby se štítil luxusu. Při pohledu na něj jsem tála stejně, jako taju, když přede mě postaví čtvrtlibrák se sýrem. Ne že by pro mě jeden nebo druhý byl snad dobrý, ale co na tom?

„Mluvil jste s ní?“ ptal se ho Henry.

Cheney odpověděl: „No, proto jsem tady. Chtěli jsme vás požádat, jestli byste se s námi nezašli podívat vedle.“

Henry povídá: „Ale jistě. Je něco v nepořádku?“

„To nám asi budete muset říct vy. Když jsme přijeli, vstupní dveře byly dokořán. Všude se svítilo, ale nikdo nikde nebyl.“

Henry vyšel s Cheneym a strážníkem Andersonem ven, jen tak v tričku s krátkým rukávem, ani si nepřehodil nic přes ramena. Trochu mě zdrželo, než jsem si doběhla pro sako a Henrymu pro kabát, ale hned jsem utíkala za nimi.

Noční vzduch byl chladný a zvedal se vítr. U obrubníku, kde předtím parkoval Solanin kabriolet, bylo prázdné místo.

Vykročila jsem po zahradním chodníčku směrem ke dveřím se znovu nabytým pocitem jistoty, který mi propůjčoval fakt, že má Cheney situaci pevně pod kontrolou. Měl pravdu, v Gusově domě se skutečně v každém pokoji svítilo.

Cestou na zápraží jsem si všimla, jak seržant Anderson obchází dům s baterkou, jejíž světelný kužel přeskakoval z okna na okno, z chodníčku na nedaleké křoví.

Cheney měl v ruce příkaz k zatčení Solany Rojasové, který ho do jisté míry opravňoval ke vstupu a prohledání domu. Kromě toho našel v policejní evidenci ještě dva zatykače na Tomasse Tasinata, jeden za těžké ublížení na zdraví a druhý za ublížení na zdraví s trvalým tělesným postižením. Od Cheneyho jsme se dozvěděli, že Tinyho dvakrát dopadli při krádeži v obchodě, v malé samoobsluze v Colgate. Majitel ho sice identifikoval, ale nakonec na něj nepodal trestní oznámení, protože si řekl, že mu to za to sušené hovězí a dva balíčky bonbonů M&M’s nestojí.

Cheney nás vybídl, ať počkáme venku, zatímco se sám vypravil dovnitř. Henry si navlékl kabát a strčil si ruce do kapes. Ani jeden z nás nic neřekl, ale Henry se zcela jistě, stejně jako já, musel obávat, že se schyluje k něčemu strašlivému. Jakmile se Cheney ujistil, že v domě skutečně nikdo není, požádal nás, ať ho s ním ještě jednou projdeme, jestli si nevšimneme něčeho neobvyklého.

Uvnitř jsme nenašli žádné osobní věci. Při své poslední tajné návštěvě jsem si vůbec neuvědomila, jak holý a prázdný dům je. V obýváku nic nechybělo, nábytek stál na svém místě: lampy, stůl, taburet, umělé růže na konferenčním stolku. Ani kuchyň nedoznala žádných změn, všechno bylo v původním stavu. Bylo-li ve dřezu nějaké špinavé nádobí, někdo je umyl, utřel a uklidil do kredence.

Na poličce visela vlhká lněná utěrka, úhledně přehnutá.

Rozprašovač s čisticím prostředkem zmizel, ale pach dezinfekce byl pořád intenzivní. Připadalo mi, že Solana to s tou svou chorobnou pořádkumilovností krapet přehnala.

Gusův pokoj vypadal přesně tak, jak jsme ho nechali.

Peřina byla odkrytá a prostěradlo uválené a ne právě čisté.

Zásuvky prádelníku byly pořád zotvírané, jak v nich Peggy hledala svetr. Ve zvlhčovači došla voda, takže ani nesyčel, ani kolem sebe nešířil mlhu. Pokračovala jsem do prvního ze dvou původně nepoužívaných pokojů.

V porovnání s tím, jak jsem si ho pamatovala od posledně, byl Solanin pokoj prázdný. Zůstal tam sice vyřezávaný stůl z mahagonu, ale ostatní starožitný nábytek zmizel: to tam bylo intarzované houpací křeslo ze sukovitého ořešáku, jakož i zdobená skříňka a oblý prádelník se zásuvkami s ozdobnými mosaznými úchyty.

Určitě to nemohla všechno naložit do auta, přinejmenším ne za tu slabou hodinku, kterou na to po návratu domů měla.

Tak předně, ty věci byly příliš neskladné, a navíc musela mít dost naspěch, než aby se s něčím takovým zdržovala. To znamenalo, že se nábytku zbavila už někdy předtím, jenže kdoví, co s ním udělala? Ramínka v šatníku byla přeházená a většina jejích šatů byla pryč. Pár kousků leželo na hromadě na zemi, což dokládalo, jak nahonem musela z domu odjíždět.

Přesunuli jsem se k Tinymu do pokoje. Henry s Cheneym zůstali stát ve dveřích. Tak nějak jsem očekávala, že uvnitř najdu mrtvolu, jeho nebo její, s průstřelem hlavy, s nožem vraženým do zad nebo s oprátkou kolem krku. Protáhla jsem se zdráhavě kolem Cheneyho v naději, že mě když tak zachytí, kdyby mě to nějak sejmulo. V

Tinyho pokoji to typicky „mužsky“ páchlo: testosteron, nemyté vlasy, zpocená podpaží a špinavé oblečení. Jeden zápach ale z té podivné směsice vysloveně vystupoval, pach dezinfekce, která byla cítit po celém domě. Obešla snad Solana dům s rozprašovačem a hadrem, aby jej zbavila jejich otisků?

Na oknech stále visely dvě tlusté deky, které sloužily jako závěsy, a žárovka u stropu byla slabá, takže v pokoji panovalo přítmí. Televize byla fuč, ale na poličce v koupelně, kterou měl Tiny s matkou společnou, se pořád povalovaly jeho toaletní potřeby. Zapomněl si dokonce zubní kartáček, jenže ho stejně nejspíš nikdy nepoužíval, takže smůla.

V chodbě za našimi zády se vynořil strážník Anderson.

„Víte někdo, co má ta ženská za auto?“

Cheney odpověděl: „Chevrolet kabriolet z roku 1972, co má na dveřích u řidiče vyryto ‚smrt‘. Pearce si zapsal jeho poznávací značku, když tu byl.“

„Myslím, že jsem ho našel. Pojďte se schválně podívat.“

Vyběhl ven zadními dveřmi a rozsvítil baterku. Také jsme sešli po schodech na zahradu a dál jsme pokračovali za ním, dozadu k jednomístné garáži. Na starých dřevěných vratech visel visací zámek, ale Anderson nám posvítil zaprášeným oknem dovnitř baterkou. Musela jsem se postavit na špičky, abych vůbec něco viděla. Auto, které stálo uvnitř, patřilo Solaně. Střecha kabrioletu byla stažená a na zadních sedadlech podle všeho nic neleželo. Bohužel k dalšímu prohledání si Cheney potřeboval opatřit příkaz k domovní prohlídce.

„Vlastnil pan Vronský nějaký automobil?“ zeptal se.

Henry řekl: „Ano, metalízově modrý Buick Electra z roku 1976. Jeho chlouba a radost. Léta v něm ale nejezdil a nejspíš bude mít propadlou technickou. Bohužel neznám jeho poznávací značku, ale takové auto se jen tak nepřehlídne.“

„Na inspektorátu už budou vědět. Upozorním na to šerifa a Kalifornskou dálniční policii. Někdo nějaký nápad, kam asi tak mohla jet?“

„Vůbec netuším,“ zamyslel se Henry.

Anderson ještě před odchodem zajistil dům i garáž

policejní páskou s tím, že se co nevidět vrátí s příkazem k domovní prohlídce a s hochy z daktyloskopie. Cheney se obával, že peníze a další cennosti, které Solana za těch několik let stačila nakrást, už policie asi těžko vypátrá, ale naděje umírá jako poslední. Aspoň že otisky prstů mohly prokázat spojitost s předešlými případy.

„Hej, Cheney!“ zvolala jsem za ním, když nastupoval do auta.

Podíval se na mě přes střechu.

„Až dorazej kluci z laborky sejmout ty otisky… pověz jim, ať se mrknou na láhev vodky v kredenci nad dřezem, jo? Pravděpodobně ji v tom spěchu zapomněla utřít.“

Cheney se usmál. „Vyřídím.“

S Henrym jsme zapadli do jeho domu. „Sjedu teď do nemocnice a pak se stavím u Rosie,“ oznámila jsem mu.

„Nepřidáš se?“

„To bych vážně moc rád, ale v osm přijde Charlotte.

Beru ji na večeři.“

„Vážně? No, to je zajímavé.“

„No, nevím, jestli zrovna zajímavé… Víš, nechoval jsem se k ní právě nejlíp. Docela to ode mě za Gusův dům schytala. Byl jsem fakt hlupák a je nejvyšší čas to napravit.“

Opustila jsem ho, aby se mohl v klidu hodit do gala, a došla si pro auto. Cesta k „Svatej Terce“ mi netrvala ani patnáct minut. Využila jsem ten čas k přemýšlení o Solanině zmizení a o tom, jak se v mém životě znovu objevil Cheney.

Bylo mi jasné, že by nebylo nejmoudřejší náš vztah znovu křísit. Na druhou stranu (neboť vždycky je tu druhá strana, že?) jsem si vybavila vůni jeho vody po holení a málem jsem nahlas zasténala. Zaparkovala jsem v postranní uličce a zamířila k jasně osvětlenému hlavnímu vchodu do nemocnice.

Plánovaná návštěva u Guse moc dlouho netrvala. Když

jsem došla na jeho patro a představila se sestře, bylo mi řečeno, že pořád ještě spí. V krátkosti jsem si se sestrou promluvila, abych se ujistila, jestli ví, koho k němu smí pustit a koho ne. Peggy všechno perfektně zařídila, takže se mi dostalo ujištění, že jeho bezpečnost je pro personál prvořadou záležitostí. Nakoukla jsem k němu do pokoje a chvilku ho pozorovala, jak spí. Zdálo se mi, že už není tak bledý.

Celá má slavná návštěva nemocnice však přece jen přinesla jeden světlý moment. Přivolala jsem výtah a čekala, až přijede. Slyšela jsem, jak zarachotila ocelová lana a jak výtah o patro níž s cinknutím zastavil, když se pak přede mnou otevřely dveře, stanula jsem tváří v tvář Nancy Sullivanové. Měla zase tu svou slušňáckou aktovku a na nohou praktickou obuv. Snad na důkaz toho, že na světě přece jen existuje nějaká spravedlnost, ji znovu přidělili ke Gusovu případu, který už považovala za vyřízený.

Odměřeně mě pozdravila, tónem, který jasně napovídal, že si přeje, aby se se mnou utrhl výtah a já zahučela do šachty.

Vůbec nic jsem jí neřekla, ale měla jsem škodolibou radost a tak tak jsem se ovládla, abych se nezačala smát. Když se dveře výtahu zase zavřely, takže mě už nemohla vidět, jsem se ovládat přestala. V duchu jsem pronesla snad nejhřejivější slova, která znám: Já to říkala.

Cestou domů jsem snila o večeři u Rosie. Čekala mě vražedná kalorická bomba, plná tuku a nezdravého cholesterolu: chléb s opravdovým máslem, červené maso, zakysaná smetana úplně na všem a velký slaďoučký dort jako zákusek. Říkala jsem si, že si s sebou musím vzít nějaký paperback, abych měla při jídle co číst. Když jsem odbočila do naší ulice, opět mi došlo, jaká nouze je u nás o místa na zaparkování. Nějak mi nedošlo, že už je zase noc a že všichni upracovaní zaměstnaní lidé zabrali všechna volná místa. Kroužila jsem kolem a pátrala nejen po tom, kde zaparkovat, ale ještě po dalších dvou věcech: po černobílém policejním voze, který by mi napověděl, že ke Gusovi už

dorazili kriminální specialisté, anebo po metalízově modrém buicku Electra, který by dokládal, že je nablízku Solana. Po ničem z toho nebylo nikde ani stopy.

Odbočila jsem za roh na Bay a objela ještě jednou celý blok, aniž bych našla volnou mezeru u obrubníku. Na chodníku kousek před sebou jsem spatřila ženu v krátkém kabátku a botách na vysokých podpatcích. V záři reflektorů svého auta jsem zahlédla pramen vlasů, trochu moc blond na to, aby to byla přirozená barva, vlasy štětky, zničené z neustálého barvení. Ta ženská byla hodně mohutná a i takhle zezadu mi na ní něco nesedělo. Co to je, mi došlo, až když

jsem projela kolem ní. Byl to převlečený muž. Ohlédla jsem se a pokusila se zaostřit. Byl to Tiny? Nespouštěla jsem oči ze zpětného zrcátka. Konečně se přede mnou objevila mezera, tak jsem do ní zajela.

Než jsem zhasla motor, ještě jednou jsem se ohlédla za sebe na chodník. Ta „kočička“ tam už nebyla, tak jsem stáhla okénko a poslouchala, jestli neuslyším klapot jejích podpatků. Ulice mlčela. Jestli to byl Tiny, musel se buď vrátit, nebo odbočit za roh. Vůbec se mi to nezamlouvalo.

Vytáhla jsem klíčky ze zapalování, navlékla si jejich kroužek na prst a pevně je sevřela v dlani. Ohlédla jsem se ještě jednou přes rameno napravo na chodník, abych se přesvědčila, že je vzduch čistý, a teprve pak jsem zatáhla za kliku dveří auta.

Jenže mi ji někdo vytrhl z ruky a dveře prudce otevřel.

Popadl mě za vlasy a vytáhl z auta. Dopadla jsem zády na chodník a podél páteře mi projela prudká bolest. Poznala jsem Tinyho podle toho, jak páchl, hnusně a zkaženě.

Pracně jsem se otočila a podívala se přímo na něj. Na hlavě mu nakřivo seděla platinová paruka a na bradě měl strniště, ačkoli se jistě kvůli té maškaře odpoledne holil. Odhodil kabát a boty na podpatku. Pod kabátem měl dámskou halenku a volnou sukni, obojí z nadměrných velikostí. Sukni měl vykasanou, aby se mu lépe chodilo. Pořád mě držel za vlasy. Chytila jsem ho za ruce ve snaze zabránit mu v tom, aby mě skalpoval, a přitom jsem upustila klíčky od auta.

Zapadly někam pod podvozek, ale nebyl čas se s nimi zabývat. Pokusila jsem se zvednout a skutečně se mi to podařilo, dokonce jsem ho i kopla do pravého kolene, podpatkem, což by normálnímu člověku určitě ublížilo, jenže on byl jen hromada masa a sádla, takže zřejmě necítil bolest. Byl nabuzený adrenalinem, opájel se sám sebou.

Chlupy na lýtkách a stehnech měl splácnuté obřími silonovými punčocháči. Z rozkroku mu utíkala oka, protože v těch místech už byl moc objemný, takže punčocháče praskly. Funěl a hrdelně sténal, částečně námahou, částečně vzrušením, které v něm vyvolávala představa, kolik bolesti mi způsobí, než se mnou bude hotový.

Prali jsme se, zmítali jsme se po chodníku. On ležel na zádech a i já jsem ležela na zádech, rozplácnutá podivně na jeho pupku. Kmital nohama ve snaze mě jima opevně obemknout a znemožnit mi další pohyb. Natáhla jsem se dozadu, že mu aspoň vypíchnu oko, jenže jsem místo toho zabodla prst do jeho těstovité tváře. Musel to zaznamenat, protože mě zezadu praštil do hlavy, tak prudce, že bych přísahala, že mi mozek narazil do lebky. Ten hajzl vážil dobře sto kilo. Přimáčkl mi ruce k tělu. Sevřel mě jako do kleští, zarazil mi lokty do svého obrovského těla, takže jsem vůbec nemohla hýbat rukama. Prudce se zhoupl dozadu a zase dopředu a snažil se zaháknout jednu nohu za druhou, aby mohl využít jejich vzájemnou páku. Podařilo se mi malinko pootočit a zaklínit mu špičatý výstupek pánevní kosti mezi stehna, aby je nemohl sevřít. Věděla jsem přesně, co chce udělat, přimáčknout kolena vší silou k sobě a vytlačit mi vzduch z plic, a to opakovat, dokud by mi z plic všechno nevypumpoval, dokud by mě jako had škrtič nepřinutil vydechnout naposled.

Nebyla jsem s to vydat ani hlásku. Panovalo tíživé ticho a mně prolétlo hlavou, jak to, že jsme tam sami. Na ulici vůbec nikdo nebyl, nikdo netušil, že se zmítáme na chodníku v tomto podivném sevření. Začal kňourat, buď radostí, nebo pohlavním vzrušením, to jsem nedokázala rozpoznat. Sklouzla jsem o kus dolů, hlavu náhle vklíněnou mezi jeho tučná stehna, která se mi tiskla na obličej. Byl úplně rozpálený, a jak mě tak svíral, po vnitřní straně stehen mu stékal pot. I kdyby se vůbec nesnažil, rozdrtil by mě čistě svou vahou. Stačilo, aby si mi sedl na prsa, a do třiceti vteřin by se mi zatmělo před očima.

Byla jsem jako hluchá, stehny mi zacpával uši. Zatnula jsem zuby a zase se o pár centimetrů pootočila. Mírně jsem zaklonila hlavu, takže jsem se nosem téměř dotýkala rozkroku těch jeho vypasovaných punčocháčů, jediné jeho zranitelné místo na dosah. Neměl erekci. To jsem poznala.

Kdyby měl na sobě cokoli jiného, třeba džíny nebo tepláky nebo něco s poklopcem, poskytlo by mu to ochranu, zkrátka by měl koule v bezpečí. Jenže jeho jako na potvoru rajcovaly hebké silonové punčocháče. Takový už je život.

Každý máme nějaké své libůstky. Otevřela jsem pusu a vší silou se mu zakousla do šourku. Zavřela jsem oči a svírala kožnatý váček, dokud jsem neskousla. Ta věc, kterou jsem měla v ústech, připomínala molitan vyztužený uvnitř čímsi o malinko tvrdším. Svírala jsem čelisti a nepovolovala jako buldok. Věděla jsem, že dříve nebo později mu do mozku doputuje signál a do těla mu vystřelí prudká bolest.

Zavyl a roztáhl stehna, jako by mezi nimi měl stlačenou pružinu, a já se konečně mohla nadechnout čerstvého vzduchu. Převalila jsem se na bok a pak na všechny čtyři, rychlá jako smrt. Svíjel se kousek za mnou na chodníku, lapal po dechu a sténal. Držel se za rozkrok, svíral své mužství, které, jak jsem doufala, jsem navěky zneschopnila. Naříkal a v jeho chraplavých vzlycích se mísila bolest s nevírou. Rychle jsem nahmatala klíčky od auta a sevřela je v dlani. Tak strašně jsem se klepala, že jsem se bála, abych je zase neupustila. Tiny se zvedl na nohy, ale než se úplně napřímil, chytil se ještě jednou za rozkrok. Měl zpocený a bledý obličej a jednou rukou se pořád držel tam dole, přesto pomalu vyrazil směrem ke mně. Byl ale tak tlustý a chodil tak divně, že ho to zpomalilo dost na to, abych stačila odemknout dveře auta a zapadnout dovnitř.

Zabouchla jsem dveře a zamáčkla kolík zámku právě ve chvíli, kdy vzal zvenku za kliku a prudce trhl. Rychle jsem se naklonila ke dveřím na straně spolujezdce a zamáčkla zámek i tam. Zůstala jsem sedět uvnitř a snažila se pořádně nadechnout a zmobilizovat všechny síly.

Praštil oběma rukama do střechy, potom se o vůz opřel ze strany, jako by se ho chystal převrátit. Kdybych v té chvíli seděla zavřená v milovaném broukovi, nejspíš by se mu to i povedlo a já bych skončila na střeše. Mustanga se mu podařilo sotva mírně rozhoupat. Vůbec neuměl prohrávat. Naštvaně popadl jeden stěrač a ohnul ho, takže trčel do vzduchu jako vykloubený prst. Viděla jsem, jak hledá, co jiného by mohl zničit.

Začal auto obcházet. Jako zhypnotizovaná jsem ho sledovala, otáčela jsem za ním hlavu; obešel auto zezadu a objevil se po mé levici. Vydával zvuky, které mohly být i slova, jenže to znělo dutě a nezřetelně, protože vůbec neměnil intonaci a konce slov bez výjimky polykal. Ustoupil o dva kroky a s rozběhem kopl ze strany do dveří. Bylo mi jasné, že promáčkl plech, ale vzhledem tomu, že měl na nohou jen punčocháče a jinak byl bosý, musel si ublížit víc než ublížil autu. Zase narazil do dveří. Pěstí udeřil do skla, načež se pokusil vmáčknout masité prsty do škvíry mezi oknem a sloupkem. Připadala jsem si jako myš ve skleněné pasti, kolem níž se plazí had a syčí a zoufale útočí, a zmítal mnou strach, jako bych dostávala elektrošoky. Na jeho útoku bylo něco hypnotického, byl zuřivý a nelítostný. Jak dlouho mohlo trvat, než dobude mou malou pevnost?

Neodvažovala jsem se opustit bezpečí auta, protože jak jinak bych si ho udržela od těla? Vší silou jsem dlouze zmáčkla klakson, jehož zvuk prořízl ticho noci.

Tiny auto zase začal obcházet, nebo spíš oblézat, protože hledal, kde je v opevnění slabé místo. Zjevně ho dohánělo k zuřivosti, že mě má přímo před očima, a přitom na mě nemůže. Přistoupil ze strany ke dveřím u řidiče, upřeně se na mě zadíval, načež mi ukázal záda a odkráčel.

Tedy myslela jsem, že odchází, ale jen přešel ulici a na chodníku se na mě zase otočil. V jeho očích se zračilo takové šílenství, že jsem se ošila strachy.

Podařilo se mi ze svazku klíčů oddělit ten od auta a vsunout ho do zapalování. Otočila jsem jím a motor naskočil. Dala jsem plný levý rejd a trochu se odlepila od obrubníku. Bohužel mi bylo jasné, že vyjet z parkovacího místa se mi takhle napoprvé nepodaří, že budu muset ještě aspoň dvakrát vytočit volant naplno, abych neškrtla o nárazník auta parkujícího přede mnou. Couvla jsem si a opět dala plný levý rejd. Ohlédla jsem se po Tinym, který se řítil přímo na mě, navíc rychlostí, kterou bych od kolosu jeho velikosti nečekala. Napřáhl pravou pěst, a když doběhl k mému autu, prudce ji vrazil přímo do okénka, jehož sklo se okamžitě roztříštilo. Zařvala jsem a skrčila se, neboť pár střepů letělo přímo na mě a přistály mi v klíně. Sklo, které se nevysypalo, Tinymu zajelo do masa. Ruku měl vraženou dovnitř až po lopatku, a když se ji pokusil vytáhnout, zakously se mu skleněné hroty do košile jako zuby žraloka.

Naslepo šmátral uvnitř a já cítila, jak se snaží chytnout mě pod krkem.

Zařadila jsem rychle jedničku, pustila spojku a přišlápla plyn až k podlaze. Mustang vyrazil se skřípěním pneumatik kupředu. Koutkem oka jsem zahlédla Tinyho paži a šmátrající dlaň, které vypadaly jako větev stromu, jenž se rozkýval ve větru a prorazil zeď. Hamtla jsem na brzdu v naději, že ho tak snad setřesu. A přesně v té chvíli jsem si uvědomila, že jsem jaksi nepostřehla jednu drobnost.

Jeho váha se sečetla s mou rychlostí, takže jsem ho setřásla už pět domů zpátky. Zůstala po něm jen ta ruka, pokojně spočívající na mém rameni, jako když vás starý dobrý přítel plácá po zádech.

35

Nebudu tady dopodrobna popisovat, co přesně následovalo po té děsivé příhodě. Stejně jsem toho už dost zapomněla. Vzpomínám si jen, jak přijel strážník Anderson v policejním voze a o něco později Cheney ve svém parádním červeném mercedesu kabrioletu. Moje auto stálo v té chvíli tam, kde jsem ho opustila, zatímco já seděla na obrubníku před Henryho domem a třásla se jako stižená nějakou neurologickou poruchou. Z potyčky s Tinym jsem vyvázla s hromadou pohmožděnin a krvavých podlitin, takže aspoň nemohl nikdo zpochybnit, že jsem skutečně byla přepadena. Ještě pořád mi zvonilo v uších od toho, jak mě praštil do hlavy. S přihlédnutím k tomu, že na Tinyho byly už vydané dva zatykače přesně ze stejných příčin, nikoho ani nenapadlo z něčeho mě obviňovat. Tyto skutečnosti hovořily v můj prospěch:

Taky jsem, když došlo k nehodě, zastavila a zamířila ke zraněnému připravená poskytnout mu první pomoc, pokud to bude nutné, což nebylo, protože byl mrtvý.

Podle výsledků dechové zkoušky jsem neřídila ani pod vlivem alkoholu, ani pod vlivem jiných drog.

Když na místo nehody dorazil příslušník dopravní policie, nadiktovala jsem mu jméno, adresu, registrační číslo a ukázala doklad o pojištění. I můj kalifornský řidičský průkaz byl platný. Ověřil si mé jméno, adresu a poznávací značku v policejní evidenci a prohlásil, že je všechno v pořádku. Trochu jsem se bála, jestli nenarazí na soudní příkaz, na základě kterého jsem se dočasně nesměla přiblížit k Solaně, ale jelikož se případ zatím nedostal k soudu, zřejmě to ještě neměli v systému. Koneckonců, jí jsem nic neudělala.

Kdosi prohlásil, že jsem snad na svou obranu použila neúměrnou sílu, ale rychle toho agilního cvoka umlčeli.

Mustang si pobyl týden v servisu. Bylo třeba vyměnit stěrač a také sklo v okénku u řidiče. Dveře na stejné straně byly zprohýbané a sklápěcí sedadlo z bílé koženky, rovněž

řidičovo, bylo navždy zničené. Bez ohledu na to, kolikrát bych ho dala vyčistit, zůstanou ve švech pořád krvavé usazeniny. Další otázkou bylo, jestli si auto vůbec nechám.

Vlastnit takové auto bylo jako mít arabského plnokrevníka, moc krásné na ježdění, ale dost nákladné na údržbu. To auto mi zachránilo život, o tom jsem nepochybovala, ale přemýšlela jsem, jestli náhodou pokaždé, když usednu za volant, neuvidím Tinyho, jak se s napřaženou pěstí rozbíhá k sebevražednému útoku.

Guse po dvou dnech propustili z nemocnice. Melanie se tentokrát obrátila na místní pečovatelskou službu a zajistila mu novou ošetřovatelku. Ta žena mu uklízela, vařila, chodila nakupovat, ale večer se vždycky vracela domů k vlastní rodině. Samozřejmě že Gus ji po dvou týdnech vyhodil. Její následovnice na místě vydržela dodnes, i když Henry občas hlásí, že zpoza živého plotu slyší nabroušené hádky. Týden po Tinyho smrti se podařilo vypátrat Gusův Buick Electra, pár minut chůze od mexických hranic. Byl důkladně vyleštěný, uvnitř i zvenčí, zbavený všech otisků, avšak v zamčeném kufru zůstalo několik olejomaleb, které byly později oceněny téměř na milion dolarů. Solana se s takovým bohatstvím musela loučit jen nerada, ale těžko mohla zmizet, kdyby se vláčela s hromadou kradených uměleckých děl.

Jediný bonus, který to všechno přineslo, byl, že se Solana pochopitelně neukázala u soudu, který měl projednávat můj zákaz se k ní přiblížit. Soudce případ smetl ze stolu, přesto jsem potřebovala nový soudní příkaz k tomu, aby mi zase vrátili zbraně. V hloubi duše jsem však věděla, že jsem se Solanou ještě neskončila a že ona neskončila se mnou. Koneckonců jsem způsobila smrt jejího jediného syna a za takové věci se platí.

Pořád jsem si říkala, že nemá smysl se tím zatěžovat.

Solana byla pryč, a kdyby se někdy vrátila, vyřídila bych si to s ní až pak. Snažila jsem se ji pustit z hlavy. Co se stalo, stalo se. Nemohla jsem na tom vůbec nic změnit a stejně tak jsem se nemohla poddávat pocitům, které jako přílivové proudy omývaly masku, již jsem ukazovala světu. Henry mě ale uměl prokouknout. Opatrně sondoval, nahlas uvažoval, jaké to pro mě muselo být vypořádat se s Tinyho smrtí, a celou tu dobu se mi snažil naznačit, že by možná pomohlo si o tom s „někým promluvit“.

„Já s nikým mluvit nechci,“ řekla jsem. „Udělala jsem, co jsem udělat musela. On mě neměl napadnout. Neměl mi pěstí prorazit okýnko. Sám se tak rozhodl. A já jsem se taky rozhodla. Tak o co jde? Není to nakonec ani první člověk, kterýho jsem zabila.“

„No, to ale staví celou věc do úplně nového světla.“

„Henry, vážím si toho, že si děláš starost, ale není to na místě.“

Vím, že jsem to řekla trochu podrážděně, ale jinak jsem byla v pohodě. Aspoň to jsem mu tvrdila, i všem ostatním, kdo se mě ptali. Jenže i přes tu odvážnou masku, kterou jsem nosila, jsem se celé ty dny pořád trochu bála, podvědomě, takže jsem si to nepřipouštěla. Chtěla jsem totiž

celou věc uzavřít. Nepotřebovala jsem žádné otevřené konce, i kdyby jich bylo jen pár. Dokud byla Solana na svobodě, necítila jsem se v bezpečí. Bála jsem se. Vlastně jsem spíš žila v hrůze! Později mi došlo, že jsem utrpěla posttraumatický šok, jenže v té době jsem nedokázala přijít na nic lepšího, než že tu úzkost musím stůj co stůj potlačit.

Neměla jsem vůbec chuť k jídlu. Usínání mi sice problémy nedělalo, ale probouzela jsem se ve čtyři ráno a už jsem nezabrala. Nedokázala jsem se na nic soustředit. Děsila jsem se většího množství lidí a rozčiloval mě hluk. Každý den večer jsem byla naprosto vyčerpaná, protože takhle se držet dá hroznou práci. Strach, podobně jako kterákoli jiná emoce, se skrývá jen těžko. Dělat, že ho necítím, mě stálo skoro všechnu energii.

Jedinou úlevu mi přinášel ranní běh. Toužila jsem po pohybu. Milovala jsem pocit, že se vznáším nad zemí.

Potřebovala jsem se zapotit a zadýchat. Čím víc mě bolely nohy a plíce úpěly námahou, tím líp. Klid, který jsem po každém běhu pocítila, byl málem hmatatelný. Začala jsem si nakládat víc, k obligátním třem kilometrům jsem přidala čtvrtý. A když mi i to přišlo málo, prostě jsem přidala na tempu.

Období zdánlivého klidu netrvalo dlouho. Neděle 14.

února představovala poslední den, kdy jsem se z něho mohla těšit, byl sice uměle navozený a vlastně mě ani moc netěšil, ale určitý klid to byl. Následující týden měla Solana zasadit další úder, což jsem samozřejmě nemohla předem tušit. Na Svatého Valentýna slavil Henry osmaosmdesáté narozeniny a Rosie nás všechny pozvala k sobě do restaurace na večeři.

O nedělích mívá zavřeno, takže jsme měli celý lokál jen pro sebe. Rosie navařila a William pomáhal prostírat. Vlastně jsme se sešli jen ve čtyřech: Rosie, William, Henry a já.

Museli jsme se bohužel obejít bez Lewise, Charlieho a Nell, protože Středozápad zapadal sněhem, takže „přízeň“ musela počkat, až zase zprovozní letiště. Henry s Charlotte se opět udobřili a já si byla jistá, že pozve i ji, jenže se bál, aby v ní nevzbudil dojem, že touží po něčem víc než po přátelství.

Charlotte byla moc energická a podnikavá na to, jak usedlý vede Henry život. Nechal se slyšet, že by rád narozeniny oslavil jen v kruhu nejbližších přátel a rodiny, takže když

sfoukával svíčky, zpívali jsme „Happy Birthday to You!“

jen my tři, zpěváci bez sluchu. S Rosiem a Williamem jsme se složili na dárek a koupili jsme Henrymu tři kastroly s měděným dnem, po kterých už dlouho toužil.

V pondělí ráno jsem vyrazila do práce v osm, na mě trochu brzy, jenže jsem špatně spala a běhat jsem šla už v půl šesté, namísto v šest, takže jsem do kanceláře dorazila o půl hodiny dřív než obvykle. Jednou z výhod mé kanceláře, dost možná i jedinou, je, že před domem vždycky najdu volné místo na zaparkování. Nechala jsem auto u chodníku, zamkla ho a vešla dovnitř. Za dveřmi se válela obvyklá hromada pošty, většinou samé letáky a podobně, takže to putovalo rovnou do koše. Úplně navrchu však ležela vypolstrovaná obálka, ve které jsem tušila další papíry od Lowella Effingera. Melvin Downs se totiž nedostavil ke svědecké výpovědi, tak jsem slíbila Genevě, že za ním ještě jednou zajdu a promluvím mu do duše. Výhrůžka o pohrdání soudem zjevně nezabrala.

Hodila jsem tašku na stůl, svlékla si sako a přehodila ho přes opěradlo židle. Pak jsem vzala do ruky obálku, která byla pro jistotu sešitá sešívačkou, takže mi dalo docela práci ji otevřít. Ale když se mi to podařilo a podívala jsem se dovnitř, vykřikla jsem a rychle obálku odhodila na druhý konec místnosti. Udělala jsem to úplně automaticky, reflexivně. To, co jsem v ní uviděla, byla totiž chlupatá příloha v podobě živé tarantule. Leknutím jsem sebou škubla a nějak mi zkrátka nezbyl čas na to se uklidnit či vzít rozum do hrsti.

Zděšeně jsem přihlížela, jak tarantule vylézá z obálky, jak vystrkuje jednu chlupatou nohu za druhou a ostražitě zkouší, co je zač můj béžový koberec. Byl to na pohled obrovský pavouk, ačkoli jeho tělo měřilo ve skutečnosti ani ne šest a půl centimetru na délku a dva centimetry na šířku.

Pohupovalo se, zavěšené na osmi jasně červených nožičkách, které se pohybovaly zcela nezávisle na sobě.

Tělíčko bylo vzadu i vpředu zakulacené a ty nožičky měly něco na způsob kloubů a byly zakončené zvláštními pacičkami. Dohromady s těma nohama tvořil pavouk kruh o průměru dvanácti centimetrů. Cupitavými krůčky se sunul po podlaze a vypadal přitom jako pohozený příčesek z rudočerných vlasů.

Bála jsem se, že když rychle nevymyslím, jak ho zastavit, zaleze do škvíry mezi kartotéčními skříňkami a stráví tam zbytek života. Co jsem ale měla dělat? Zašlápnout ho, když byl tak velký, samozřejmě nepřicházelo v úvahu.

Nechtěla jsem se k němu přibližovat a už vůbec jsem neměla chuť seškrabovat z podrážky jeho vnitřnosti. Ani utlouct časopisem jsem ho nemínila. Kromě toho, že jsem se ho štítila, nepředstavoval ten pavouk žádné nebezpečí.

Tarantule nejsou jedovaté, jenže jsou tak strašně hnusné –jsou chlupaté a mají osm malých lesklých očiček a kusadla, která vidíte zřetelně i z druhého konce místnosti (nežertuji).

Tarantuli mé problémy zjevně vůbec nezajímaly, protože po špičkách a jakoby mlsně vyšla z kanceláře a zamířila na recepci. Děsila jsem se, kdy se zplacatí a vmáčkne se pod jedno z prken podlahy, jako se kočka protahuje pod plotem.

Rychle jsem vycouvala na chodbu a do kuchyňky, aniž

jsem pavouka spustila z očí. V pátek jsem myla skleněnou konvici od kávovaru, která nyní stála obrácená na utěrce.

Popadla jsem ji a mazala zpátky. Udivilo mě, jakou vzdálenost stačila tarantule urazit za těch pár sekund.

Nemínila jsem se ani náhodou zastavovat a dívat se, jestli je i zblízka opravdu tak odporná. Na nic jsem nemyslela, obrátila jsem konvici dnem vzhůru a přiklopila ji na pavouka. Pak jsem se oklepala a odkudsi z mých útrob vyšel primitivní skřek.

Uskočila jsem od konvice a chytila se dlaní za srdce.

Tu konvici už nikdy nepoužiju. Představa, že si dělám kafe v nádobě, které se dotkla chlupatá noha pavouka, pro mě byla neúnosná. Problém jsem tím ale nevyřešila; jen jsem oddálila okamžik, kdy se pavouka budu muset zbavit. Jenže jaké jsem měla v tomto ohledu možnosti? Městský útulek?

Oblastní spolek ochránců tarantuli? Rozhodně jsem se neodvažovala tarantuli pustit jen tak na svobodu (to znamenalo do břečťanového porostu přede dveřmi), protože bych už nikdy nedokázala projít kolem, aniž bych se tam podívala ve strachu, kdy na mě odkud zase vykoukne.

Přesně v takových chvílích si říkám, že není od věci mít po ruce chlapa, i když se s vámi klidně vsadím, že většina chlapů by se jí štítila úplně stejně jako já a stejně jako mě by je nijak nelákal pohled na vyhřezlé pavoučí vnitřnosti.

Vrátila jsem se ke stolu, přičemž jsem opatrně obešla prázdnou obálku, kterou jsem měla v úmyslu spálit. Vzala jsem si k ruce telefonní seznam a našla číslo do přírodovědného muzea. žena, která mi to vzápětí zvedla, vůbec nepůsobila dojmem, že je má situace nějak neobvyklá. Zalistovala adresářem a vychrlila na mě telefonní číslo na pána, který jako jediný ve městě tarantule choval. Vzápětí mě možná až příliš povzneseně informovala, že jeho přednášky, doplněné o ukázky živých exemplářů, jsou velmi oblíbené u žáků základních škol. Děti prý milují, když jim tihle „chlupáči“ lezou po rukou. Honem jsem tu představu zahnala a vytočila číslo, které jsem od ní dostala.

Nevěděla jsem, co můžu od člověka, který žije ve společné domácnosti s tarantulemi, vlastně čekat. Půl hodiny nato ke mně do kanceláře dorazil mladík, co vypadal na málo přes dvacet, byl vysoký a působil mírumilovně. Měl plnovous, který ho měl zřejmě činit dospělejším.

„Vy jste Kinsey? Já jsem Byron Coe. Dík, že jste zavolala.“

Podala jsem mu ruku a snažila se příliš neoplývat nadšením. Měl příjemnou teplou dlaň. Vzhlížela jsem k němu se stejným obdivem a vděčností jako k instalatérovi, který přijel ten den, kdy mi vypadla hadice od pračky a všude byla potopa.

„Jsem ráda, že jste přijel tak rychle.“

„Já jsem zase rád, že vám můžu pomoct.“

Měl roztomilý úsměv a na hlavě tak husté blond vlasy, že vypadal jako biblický hořící keř. Na sobě měl džínové lacláče, tričko s krátkým rukávem a pohorky. Přinesl si dvě plastové přepravky, jednu středně velkou a druhou velkou, a postavil je na zem. Převrácená konvice na kávu přilákala jeho pozornost hned, jak vstoupil, ale čistě ze slušnosti se k ní rovnou nevrhl.

„Tak se podíváme, co to tu máte!“

Přiklekl na podlahu vedle konvice a naklonil se co nejblíž, takže se obličejem málem dotkl skla. Zaťukal na ně, ale pavouk měl dost svých starostí, než aby si ho všímal.

Obcházel kolem dokola a hledal, jestli někde není nějaká skulina, kterou by unikl na svobodu. Byron obdivně vydechl: „Je nádhernej.“

„Hm, díky.“

„Je to mexická červenonohá tarantule, Brachypelma emilia, tak pět nebo šest let stará. Soudě podle zbarvení to bude sameček. Vidíte, jak je tmavý? Samičky bývají spíš světle hnědé. Kde jste ho našla?“

„No, spíš si on našel mě. Někdo mi ho poslal poštou v takové té vypolstrované obálce.“

Se zájmem ke mně vzhlédl. „A při jaké příležitosti?“

„Při žádné, prostě si ze mě chtěl vystřelit.“

„Takže legrace. No, docela drahá. Protože červenonohého pavouka pořídíte nejmíň za sto pětadvacet dolarů.“

„No vida, tím líp pro mé. Říkal jste mexická červenonohá tarantule… mám to chápat tak, že se vyskytuje jenom v Mexiku?“

„Ne výlučně. Celkem běžná je i ve státech, jako je Arizona, Nové Mexiko a Texas. Já chovám tarantule Chaco ‚zlaté kolínko‘ a pak ještě kobaltově modré. Ani jeden z těch druhů nestojí tolik jako tenhle kousek. Mám i páreček brazilských růžových, a ty jsem pořídil po deseti dolarech za kus. Víte, že tarantuli si můžete ochočit jako domácího mazlíčka?“

„Vážně?“ podivila jsem se. „To jsem netušila.“

„No jasně. Jsou tiché a nedělají nepořádek. Kupodivu trochu pelichají a je třeba si dávat pozor, protože můžou kousnout. Jejich jed ale člověku neublíží, maximálně může kousnutí napuchnout a někdy místo kolem znecitliví nebo začne svědit. Ale rychle to zase přejde. Jste moc hodná, že jste ho nezabila.“

„V tomhle jsem od přírody konzervativní,“ prohlásila jsem.

„Heleďte, jestli ho hodláte brát do ruky, řekněte mi radši předem. Půjdu vedle.“

„Kdepak, ten už toho na jeden den zažil až až. Nechci, aby mě považoval za nepřítele.“

Mladík odšrouboval ze střední přepravky víčko s větracími otvory. Pak vzal tužku, která se mi válela na stole, a s její pomocí dopravil pavouka dovnitř. (Tužka šla taky.) Nakonec rychle přiklopil a zašrouboval víčko a zvedl přepravku za výklopné ucho do úrovně očí.

„Jestli chcete, můžete si ho vzít,“ řekla jsem.

„Vážně?“

Usmál se a vůbec se celý rozzářil radostí. Takové potěšení jsem chlapovi neuchystala od chvíle, co jsem se rozešla s Cheneym.

„Ráda vám za vaši návštěvu zaplatím. Vážně jste mi zachránil život.“

„Ale no tak, tohle je víc než dostačující odměna. A kdybyste si to náhodou rozmyslela, klidně vám ho zase vrátím.“

„Ne,“ zděsila jsem se, „běžte a Bůh vás opatruj.“

Sotva se za ním zavřely dveře, posadila jsem se za stůl a důkladně se nad tím zamyslela. Takže, mexická červenonohá tarantule. No, to mě podrž! V tom měla určitě prsty Solana. Jestli mě chtěla vyděsit, povedlo se jí to. Sice jsem nevěděla, jaký symbolický význam pro ni tarantule mohla mít, ale bylo nad slunce jasné, že celá zápletka byla dílem zvrácené mysli. Myslela to jako výstrahu a já to také tak pochopila. Veškerá úleva, kterou ve mně zanechal ranní běh, vyletěla oknem. Na to první nakouknutí do obálky a pohled na pavouka do smrti nezapomenu. Ještě teď mi běhá mráz po zádech. Posbírala jsem pár desek s rozpracovanými případy, zavřela do kufříku přenosný psací stroj značky Smith-Corona, zamkla za sebou dveře kanceláře a naložila věci do auta. Kancelář byla jako zamořená. Rozhodla jsem se pracovat ten den doma.

Do večera jsem to jakžtakž překlepala. Sice jsem se nedokázala moc soustředit, přesto jsem se zařekla, že budu pilná jako včelka. Potřebovala jsem nějakou útěchu, a tak jsem si k obědu trochu dopřála. Dala jsem si celozrnný chléb namazaný dobře centimetrovou vrstvou taveného sýra s olivami a papričkami pimento. Hotový sendvič jsem rozkrojila na čtvrtiny, což jsem měla ráda jako malá, a vychutnala jsem si každé jeho pikantní sousto. Ani s večeří jsem nedělala zrovna drahoty, mám-li být upřímná.

Potřebovala jsem se nějak uklidnit, a k tomu je jídlo a pití jako stvořené. Vím, že je zbabělé utíkat se k alkoholu, když

se člověk potřebuje zbavit napětí, ale víno je levné, legální a funguje spolehlivě. Tolik k mé náladě.

Když jsem si šla večer lehnout, vůbec jsem se nemusela bát, že se budu jenom převalovat, a ne a ne usnout.

Byla jsem lehce přiopilá a usnula jsem, jako když mě do vody hodí.

Probudil mě nepatrný závan chladu. Spala jsem v teplákách, abych mohla ráno rovnou vyběhnout na trať, přesto mi i tak byla zima. Podívala jsem se na digitální budík, jenže jeho ciferník byl černý. Postřehla jsem, že i obvyklé hučení domácích spotřebičů ustalo. Vypadla elektrika, což je pro někoho, kdo je zvyklý sledovat čas tak jako já, pěkná lapálie. Zadívala jsem se střešním oknem na noční oblohu, ale bohužel podle hvězd čas stanovit neumím.

Kdybych věděla, že jsou dvě nebo tři ráno, přetáhla bych si deku přes hlavu a spala bych, dokud by mě v šest ráno neprobudil budík, který mám kdovíproč v sobě. Bezděky mě napadlo, jestli výpadek proudu postihl celou čtvrť. V Santa Terese stačí, aby zafoukal špatně vítr, a vedení se přeruší, většinou ale jen na chviličku. V několik vteřinách to zpravidla zase běží, takže se budík měl co nevidět rozsvítit a čísla na jeho ciferníku vesele rozblikat na znamení, že je třeba ho nařídit. V tomto případě k ničemu z toho nedošlo.

Mohla jsem se samozřejmě natáhnout na noční stolek pro hodinky. Po chvíli mžourání bych jistě rozeznala jejich ručičky, ale zase tolik na tom nezáleželo.

Přesto mě mátlo, proč je v bytě najednou takové chladno, a začala jsem přemýšlet, jestli jsem někde nenechala otevřené okno. To se mi nezdálo pravděpodobné.

V zimě mívám ucpanou každou skulinku, často dokonce i stahuji vnitřní rolety, aby mi dovnitř opravdu nikudy netáhlo. Podívala jsem se do nohou postele.

Někdo tam stál, nějaká žena. Bez hnutí. Tma noci není totiž nikdy neproniknutelná. S přihlédnutím ke „světelnému smogu“ moderních velkoměst nevidím nikdy nic jen černě, nýbrž rozeznávám různé odstíny šedi, od světlejších po uhlově černé. Právě díky tomu si nenatluču, když se v noci probudím a bloumám po zhasnutém bytě.

Byla to Solana. U mě doma. V mém útulném bytečku zřízeném z bývalé garáže. Dívala se na mě, zatímco jsem spala. Strach mě doslova paralyzoval a ten mrazivý pocit se mi rozlézal z útrob až ke konečkům prstů, stejně jako když

zamrzá voda v rybníce. Jak se dostala dovnitř? Čekala jsem, jestli se ten přízrak náhodou nerozplyne a nestane se z něj zase obyčejná věc, třeba sako na ramínku nebo plátěná taška pověšená na dveřích od skříně.

Nejdřív jsem tomu nemohla uvěřit a chvilku mi to vůbec nemyslelo. Nebylo možné, prostě nebylo –, aby se dostala dovnitř. Pak jsem si vzpomněla na náhradní klíč od Henryho domu, opatřený praktickou visačkou se jménem PITTS napsaným hůlkovým písmem. Gus měl ten klíč v šuplíku psacího stolu. Objevila jsem ho náhodou, když jsem tehdy na začátku hledala Melaniino číslo. Henry říkal, že bývaly doby, kdy mu Gus v jeho nepřítomnosti chodil vybírat poštu a zalévat kytky. Klíč od Henryho dveří byl stejný jako ten můj. Když jsem si to uvědomila, nedokázala jsem si vybavit, jestli jsem zajistila vstupní dveře řetízkem.

Zřejmě ne. To znamenalo, že jakmile Solana odemkla, nebránilo jí už nic ve vstupu. Existovalo snad něco snazšího? Klidně jsem ty dveře mohla nechat dokořán.

Musela nějak vycítit, že nespím a že se na ni dívám.

Zíraly jsme jedna na druhou. Nebylo třeba cokoli podotýkat.

Pokud u sebe měla zbraň, tohle byla chvíle, kdy zaútočit.

Moc dobře věděla, že o ní vím, ale že se nemám čím bránit.

Místo toho se ale otočila a odešla. Dívala jsem se, jak schází dolů po točitém schodišti, dokud mi nezmizela z očí.

Okamžitě jsem se na posteli posadila. Srdce mi bušilo jako o závod. Odkopla jsem přikrývku a sehnula se pro běžecké boty, do kterých jsem vklouzla jen tak naboso. Displej digitálního budíku už zase vesele blikal. Ukazoval 3:05.

Solana musela nějak najít pojistky. Proud už zase šel a já rychle seběhla dolů ze schodů. Vstupní dveře jsem našla dokořán. Slyšela jsem její nevzrušené kroky, vzdalující se po zahradním chodníčku. To, že odcházela s klidem a jako by nic, byla vážně drzost. Měla na všechno dost času.

Zavřela jsem dveře, zajistila bezpečnostní zástrčku i řetízek a rychle jsem utíkala do koupelny, abych se podívala oknem na ulici. Přitiskla jsem čelo na sklo a rozhlédla se do obou směrů, ale nebylo po ní ani stopy. Čekala jsem, že uslyším startování auta, ale ticho nic nepřerušilo. Posadila jsem se na kraj vany a promnula si dlaněmi obličej.

Teď, když byla pryč, jsem měla kupodivu větší strach, než když tam stála.

Dál jsem seděla v setmělé koupelně, načež jsem zavřela oči a pokusila se vcítit do její zvrácené mysli, podívat se na situaci jejíma očima. Nejdřív ta tarantule, a teď tohle! Co tím sledovala? Jestli mě chtěla zabít, o čemž

jsem v nejmenším nepochybovala –, proč, sakra, nevyužila příležitost, když ji měla?

Protože mi chtěla dokázat, jakou má nade mnou moc.

Naznačovala mi, že dovede procházet zdí, že před ní nikdy nebudu v bezpečí, že se budu bát zavřít oči byť jen na krátký okamžik. Kamkoli půjdu, cokoli udělám, budu vůči ní bezbranná. V práci, doma, všude jí budu vydaná na milost a nemilost. Na ní bude záležet, jak dlouho zůstanu naživu, a moc času mi určitě nedávala. Co ještě dalšího jsem si mohla z toho jejího zjevení domyslet?

Tak předně, nebyla v Mexiku. Auto schválně nechala kousek od hranic, abychom si mysleli, že utekla, a místo toho se otočila a rozjela se zpátky. Jenže jakým dopravním prostředkem? žádné auto jsem neslyšela, ale mohla pochopitelně parkovat o dva bloky dál a vrátit se k němu pěšky. Z jejího pohledu ale mohl být problém si auto opatřit, tedy si je koupit nebo půjčit v půjčovně, protože obojí vyžadovalo předložení osobních dokladů. Peggy Kleinová jí navíc štípla řidičák, bez kterého byla pochopitelně nahraná.

Nadto si nemohla být jistá, jestli už náhodou její fotografie, popisné údaje a jméno nekolují mezi policejními stanicemi.

Určitě věděla, že jakmile se pokusí zaplatit falešnou kreditní kartou, upozorní na sebe, prozradí, kde je, a co nevidět jí bude na stopě policie.

Během těch několika týdnů, co byla pryč, se zřejmě neucházela nikde o práci, což znamenalo, že žila z peněz, které měla v hotovosti. Takže i kdyby se v autosalonu či půjčovně vyhnula předložení osobních dokladů, auto by stejně spolykalo příliš mnoho z jejích rezerv. Kdyby mě zabila, musela by pak ještě nějakou dobu vyjít s tím, co měla, protože vyhlídnout si novou oběť a začít na ní parazitovat rozhodně nebyla otázka pár dnů. Podobné záležitosti vyžadovaly čas, trpělivost a důkladné plánování.

Na to, aby si stačila zařídit nový život, neměla dost času.

Tak jak se sem sakra dostala?

Autobusem nebo vlakem. Cestování autobusem je laciné a také anonymní. A kdyby jela vlakem, vystoupila by jen tři bloky od mého domu.

Hned ráno jsem běžela za Henrym a pověděla mu o noční návštěvě a o tom, jak si myslím, že se Solana dostala dovnitř. Ihned jsme zavolali zámečníka, který mi vyměnil zámek. I Henry s Gusem si nechali vyměnit ty své. Kromě toho jsem zavolala Cheneymu. Pověděla jsem mu, co se stalo, aby zmobilizoval síly zákona. Už předtím jsem mu dala Solaniny fotografie, takže každý bezvýznamný pochůzkář věděl, jak vypadá.

Zase jsem měla nervy nadranc. Přitlačila jsem na Lonnieho, aby přinutil soudce vystavit příkaz, na základě kterého mi měli zase vydat zbraně. Nevím, jak to dokázal, ale příkaz jsem měla v ruce ještě ten den odpoledne, a pro zbraně jsem si také hned došla. Nemalovala jsem si, že budu chodit po ulici po zuby ozbrojená jako nějaký pošahaný gangster, ale něco jsem pro klid své duše udělat musela.

Když jsem ve středu ráno doběhala a vrátila se domů, našla jsem na dveřích přilepenou fotografii. Zase Solana. Co teď? Zamračila jsem se a fotografii jsem strhla. Vešla jsem do bytu, zavřela za sebou dveře a rozsvítila stolní lampu.

Pozorně jsem se na snímek zadívala a hned mi bylo jasné, co se stalo. Den předtím mě vyfotografovala při ranním běhu.

Poznala jsem ty tmavomodré tepláky, které jsem měla na sobě. Navíc bylo ten den docela ošklivo, takže jsem si pro jistotu uvázala kolem krku šátek, který jsem nikdy předtím ani potom neměla. Kromě toho to muselo být někdy ke konci trasy, protože jsem byla na fotce rudá v obličeji a dýchala jsem pusou. Na pozadí jsem rozeznávala pouliční lampu a kus nějaké budovy. Bylo to vyfocené z dost nezvyklého úhlu a moc moudrá jsem z toho nebyla. Takže už i můj ranní běh, má jediná spása, se konal pod dozorem.

Posadila jsem se na gauč a přiložila si dlaň na pusu. Měla jsem úplně ledové prsty a nevěřícně jsem kroutila hlavou.

Nemohla jsem dál takhle žít. Nemohla jsem se až do konce života neustále ohlížet přes rameno. Zadívala jsem se na fotografii a pak mě napadla další věc. Ona chtěla, abych ji našla. Ukazovala mi dokonce, kde ji najdu, ale v žádném případě mi to nemínila usnadnit. Tahle rafinovanost jí dávala pocit, že má nade mnou vrch. Ať už byla kdekoli, nemusela dělat vůbec nic, stačilo jí jen čekat, zatímco já se budu honit od čerta k ďáblu. Zkoušela mě. Chtěla vědět, jestli jsem dost chytrá na to, abych ji našla. Kdyby se ukázalo, že ne, poslala by mi další vodítko. Přesto jsem pořád nechápala, co tím vším sleduje. Určitě měla něco v plánu, jenže jsem nedokázala přijít na to co. Rozhodně šlo o pozoruhodnou ukázku moci. Dávala jsem všanc víc než

Solana, navíc ona neměla co ztratit.

Osprchovala jsem se a převlékla se zase do tepláků a běžeckých bot. K snídani jsem si dala cereálie zalité jen tak studeným mlékem. Opláchla jsem po sobě misku se lžičkou a odložila je na odkapávač. Vyšla jsem nahoru a zase si vytáhla ledvinku. Sadu šperháků v koženém pouzdře jsem v ní nechala, avšak zámečnická pistole musela ven, aby udělala místo pistoli opravdové, devítimilimetrovému Heckleru & Kochovi. Zbraň byla nabitá a akorát se do ledvinky vešla. Z domova jsem odcházela v ruce se svou fotografií, kterou pořídila Solana, a kromě ní jsem si s sebou brala ještě pár dalších snímků, na kterých byla pro změnu ona. Vydala jsem se po obvyklé trase, po Cabana Boulevardu a doleva na State Street. Pozorně jsem sledovala okolí ve snaze určit místo, odkud mě vyfotografovala.

Vypadalo to, jako by byl objektiv kamery skloněný mírně dolů, ale opravdu ne moc. Kdyby Solana stála na otevřeném prostranství, viděla bych ji; zpravidla se soustřeďuji jen na běh, ale ne že bych kvůli tomu nevnímala okolí. Vybíhala jsem obvykle s východem slunce, a třebaže ulice vypadaly jako prázdné, pár lidí se tam potloukalo, a ne všichni s nejlepšími úmysly. Chtěla jsem být v kondici, to ano, ale ne za každou cenu. Zase takový blázen nejsem.

Pochopitelně jsem byla vedená touhou po důkladnosti, ale zároveň jsem chtěla rychle proniknout k jádru věci.

Nakonec jsem se rozhodla pro kompromis, ujít zatím jen půlku trasy. Měla jsem podezření, že její stanoviště musí být na stejné straně dálnice jako pláž. Budovy stojící v horní části State Street měly totiž úplně jiný ráz než ta, jejíž část se vešla na fotografii. Stejnou trasu jsem běhala pravidelně už několik let, a dost mě překvapovalo, jak odlišně všechny ty domy a okolí působí, když jdu kolem jen tak pěšky.

Obchody byly ještě zavřené, ale v kavárničkách a snídaňových bistrech se kupily davy lidí. Lidí, kteří směřovali do fitness centra nebo se už vraceli k autům, zpocení po ranní rozcvičce.

Na křižovatce Neil a State Street jsem to otočila a vydala se zase stejnou cestou zpátky. Výhodu představovalo, že na trase nebylo zase tolik lamp veřejného osvětlení, jedna či dvě na každý domovní blok. Prohlížela jsem si pozorně všechny patrové budovy, kontrolovala jsem, jestli mají požární schodiště či balkónky, kde se mohla schovat. Pátrala jsem po oknech umístěných přibližně ve výšce, která by odpovídala úhlu sklonu objektivu na fotografii. Došla jsem téměř až k železniční trati a pomalu mi docházela inspirace. Nakonec jsem přece jen zahlédla část budovy, která se vloudila do záběru, takže jsem věděla, že jsem blízko. Šlo o obchod s tričky na protější straně ulice.

Obruba pod výkladní skříní byla ve skutečnosti dost výrazná. O kousek jsem popošla, dokud se pohled neshodoval s pozadím na fotografii. Otočila jsem se a podívala se za sebe. Hotel Paramount.

Můj pohled přilákalo okno těsně nad vývěsním štítem.

Patřilo rohové místnosti, patrně dost prostorné, jelikož měla poměrně hluboký balkon, posazený přímo na nároží a tvořící relativně dlouhý ochoz. Možná že původně sídlila tam nahoře hotelová restaurace s francouzskými okny, jimiž

hoteloví hosté vycházeli na balkon, nadýchat se čerstvého vzduchu a pokochat se vyhlídkou na moře, než si dají po ránu či k večeru koktejl.

Vešla jsem hlavním vchodem do haly. Přestavbu navrhoval a realizoval někdo se smyslem pro detail.

Architektovi se rozhodně podařilo oživit někdejší lesk, aniž

se zpronevěřil modernímu vkusu a požadavkům na pohodlí.

Vypadalo to, jako by zachoval původní mosazné kování, které bylo vyleštěné, až oči přecházely. Já ovšem věděla, že není pravé, protože staré zábradlí a další kovové prvky se krátce po uzavření hotelu vytrhaly. Nástěnné malby na zdech byly vyvedené v pastelových odstínech a znázorňovaly výjevy z doby nej větší slávy hotelu Paramount, čtyřicátá léta dvacátého století. Byli na nich hoteloví portýři a pikolíci pomáhající hostům se zavazadly.

Na výjevu v koutě seděly u stolu útlé paninky ve slušivých kloboučcích a hrály bridž. Dvě ze čtveřice měly na límcích sak s velkými ramenními vycpávkami připevněné liščí ohony. Na obrazech nic nenasvědčovalo tomu, že je válka, až na pozoruhodně nízký počet mužů. Dále tu bylo do prostoru ubíhající atrium a bazén, jež autor zjevně namaloval podle dobových fotografií. Na vzdálenější straně bazénu jsem napočítala šest kabinek na převlékání, lemovaných palmami známými jako „sloní noha“, mezi nimiž se sem tam tyčila i velká palma královská. Do haly zasahoval i opravdový bazén zvenku, který, a toho jsem si při pohledu skrz ohradu nevšimla, mizel pod skleněnou stěnou oddělující jeho venkovní a vnitřní část. Vnitřní lázeň působila dost dekorativně, ale celkový dojem byl příjemný.

Na nástěnné malbě zachycující někdejší State Street parkovaly luxusní starodávné automobily a nikde nebyl jediný obchod s cetkami pro turisty, které ji poslední dobou doslova zamořily. Hned vedle vpravo bylo namalované schodiště stáčející se do mezaninu, typický trompe l’oeil neboli oční klam, a když jsem se ohlédla, uviděla jsem ho ještě jednou, tentokrát opravdové.

Vyšla jsem po schodech nahoru a v patře zamířila doprava k oknům s výhledem do ulice. V místech, kde jsem tušila bývalou restauraci či snad salonek, byl v současné době luxusní apartmán s balkonem visícím nad nárožím. Na mosazné cedulce dveří pokoje byla ozdobná číslice 2.

Slyšela jsem, jak uvnitř řve televize. Přistoupila jsem k oknu na konci chodby a podívala se ven. Solana musela fotografii pořídit z okna pokoje, protože při pohledu z tohoto místa perspektiva ubíhala přece jen trochu jinak.

Sešla jsem po schodech zase zpátky do haly. Recepční byl asi třicetiletý, měl hubený kostnatý obličej a napomádované vlasy ulízané způsobem, jaký jsem znala z černobílých fotografií ze čtyřicátých let. I oblečený byl v retro stylu.

„Dobrý den. Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se. Jeho lesklé nehty svědčily o čerstvé manikúře.

„Ano. Měla bych zájem o ten apartmán v mezaninu,“

odpověděla jsem a ukázala nahoru na schody.

„Á, apartmán Avy Gardnerové. Ten je momentálně obsazený. Na kdy si ho potřebujete rezervovat?“

„No, vlastně mi o žádnou rezervaci nejde. Myslím si, že se tam ubytovala moje kamarádka, a chtěla jsem ji překvapit.“

„Přála si, aby ji nikdo nerušil.“

Malinko jsem se zamračila. „To se jí moc nepodobá.

Obvykle si u ní návštěvy podávají dveře. Samozřejmě, právě se rozvádí, takže se možná bála, aby ji tu nevypátral ex-manžel. Můžete mi aspoň říct, pod jakým jménem se ubytovala? Po manželovi se jmenovala Brodyová.“

„Obávám se, že takovou informaci vám nemohu poskytnout. To by bylo v rozporu s hotelovou politikou.

Víte, soukromí našich hostů je naší nejvyšší prioritou.“

„Tak co kdybych vám ukázala její fotografii? Aspoň byste mi mohl potvrdit, jestli je to ona. Strašně nerada bych si ji s někým spletla.“

„A co kdybyste mi pověděla, jak se jmenujete, a já jí zavolám?“

„Jenže to by pak nebylo žádné překvapení.“ Přetočila jsem si ledvinku dopředu, rozepnula zip menší z kapsiček, vytáhla jsem fotografii Solany a položila ji na pult recepce.

„Obávám se, že vám opravdu nemohu pomoci,“ trval na svém recepční. Dál se mi díval do očí, ale já věděla, že stejně neodolá a stočí k fotografii pohled. Nakonec sklopil oči.

Nic jsem neříkala, ale pozorně jsem ho sledovala.

„Stejně tam má teď společnost. Před chvilkou šel nahoru nějaký pán.“

Tolik k hotelové politice a ochraně soukromí hostů.

„Pán?“

„Fešák s bílými vlasy, vysoký a velmi elegantní. Řekl bych, že mu mohlo být něco přes osmdesát.“

„Řekl vám, jak se jmenuje?“

„Ani nemusel. Zavolala na recepci, že čeká nějakého pana Pittse. Prý až ten pán přijde, mám ho poslat rovnou nahoru, což jsem také udělal.“

Cítila jsem, jak se mi z obličeje vytrácí barva. „Chci, abyste zavolal policii, a chci, abyste to udělal teď hned!“

Podíval se na mě s rozpačitým úsměvem, jako bych si z něj dělala legraci a natáčela to na skrytou kameru.

„Zavolat policii? Ale to přesně říkal ten pán. Myslíte to vážně?“

„Sakra! Prostě to udělejte. A chtějte detektiva Cheneyho Phillipse. Budete si to pamatovat?“

„Samozřejmě,“ prohlásil dotčeně. „Nejsem blbej.“

Stála jsem a čekala. Recepční chvilku váhal, ale pak se přece jen natáhl po telefonu.

Vyrazila jsem z recepce jako střela a už vzápětí brala schody po dvou. Proč by volala Henrymu? A co mu asi tak musela říct, aby ho přilákala? Když jsem přibíhala ke dveřím apartmánu Avy Gardnerové, postřehla jsem, že televize uvnitř už tolik neřve. Modernizace a přestavba hotelu se naštěstí pro mě obešly bez instalace moderních zámků na čipovou kartu. Přesným typem zámku, který ve dveřích byl, jsem si sice jistá nebyla, ale zase tolik se od sebe lišit nemohly. Rozepnula jsem ledvinku a vytáhla kožené pouzdro se šperháky. Byla bych radši, kdyby někde poblíž nahlas burácela hudba nebo se někdo bavil, ale musela jsem se obejít i bez toho. Právě když jsem se chtěla pustit do práce, otevřely se dveře a v nich stanula Solana.

Řekla: „Klidně si ušetřete námahu. Nechcete jít dál?

Teď volal recepční, že jste na cestě.“

Hajzl, prolétlo mi hlavou. Vešla jsem do pokoje.

Solana za mnou zavřela dveře a zajistila bezpečnostní řetízek.

Hned za dveřmi byl obývák. Nalevo se otevíraly dveře do dvou oddělených ložnic s koupelnou obloženou staromódním,

šedě

žíhaným

mramorem.

Na

vypolštářovaném gauči ležel Henry jako bez života, do ruky zavedenou cévku přilepenou náplastí. Pořád měl celkem zdravou barvu a také jsem viděla, jak se mu pravidelně nadouvá hrudník, takže podle všeho dýchal. Co mě znepokojilo, byla injekční stříkačka ležící na konferenčním stolku vedle křišťálové mísy s růžemi. Byla do ní natažená nějaká tekutina.

Francouzské okno bylo dokořán a záclony se vydouvaly přímořským vánkem. Z dláždění kolem obnoveného bazénu vyrůstaly nově vysázené palmy.

Dokončovala se ještě terasa, ale bazén už byl dostavěný a právě se do něj napouštěla voda. Solana mi dala dost času na to, abych se zorientovala, celá blažená, jaký mám strach, který jsem musela mít doslova vepsaný ve tváři.

„Co jste mu udělala?“

„Je pod sedativy. Hrozně se rozčilil, když zjistil, že tu nejste.“

„Proč by si myslel, že tu jsem?“

„Protože jsem mu to řekla. Pověděla jsem mu, že jste za mnou přišla do hotelu a napadla jste mě. Dál jsem mu řekla, že jsem vás vážně poranila a že tady teď ležíte na pokraji smrti a žadoníte, jestli byste ho nemohla vidět.

Nejdřív mi nevěřil, ale dál jsem si stála za svým a on dostal strach, co kdyby to byla pravda. Nakonec jsem ho postrašila, že jsem mu napíchla telefon, takže když zavolá na policii, zabiju vás dřív, než stačí zavěsit. Byl tu vážně rychle, tak do patnácti minut klepal na dveře.“

„Co jste mu to píchla?“

„Jsem si jistá, že jméno té látky vám stejně nic neřekne. Používá se ke znehybnění pacienta před operací.

Úplně nejdřív jsem mu ale píchla ještě něco do stehna.

Účinek téměř okamžitý. Svalil se na zem jak strom vyvrácený větrem. Vypadá, že je v bezvědomí, ale ujišťuju vás, že o sobě moc dobře ví. Slyší úplně všechno, co si tady říkáme. Jenom se nemůže hýbat.“

„Co ode mě chcete?“

„Jenom abyste mi dopřála to potěšení a dívala se, jak bude umírat,“ odpověděla. „Vzala jste mi jediného člověka, kterého jsem milovala, a teď vezmu někoho drahého i já vám. A málem bych zapomněla. Nejdřív mi koukejte dát tuhle ledvinku. Gus říkal, že máte zbraň. Nepřekvapilo by mě, kdybyste ji měla s sebou.“

„Nemám, ale můžete se podívat,“ odepnula jsem ledvinku a podala ji Solaně. Ve chvíli, kdy po ní sáhla, jsem ji popadla za ruku a prudce ji strhla směrem k sobě. Ztratila rovnováhu a přepadla dopředu. Nastavila jsem jí koleno, na něž dopadla zprudka obličejem. Provázelo to výmluvné lupnutí, které mohlo znamenat přeražený nos, každopádně jí po obličeji tekla krev. Zachvěla se jí víčka, dopadla na kolena a podepřela se křečovitě napnutou paží. Já jsem smetla ze stolu injekční stříkačku a rozdrtila ji podpatkem.

Pak jsem přistoupila k Henrymu a strhla náplast, která držela kapačku. Chtěla jsem ji stůj co stůj vytáhnout.

Když Solana viděla, co dělám, vyřítila se na mě.

Narazila jsem pozadu do konferenčního stolku a spadla na něj, ale Solanu jsem stačila vzít s sebou. Stolek se nebezpečně naklonil, mísa s růžemi sjela na zem, ale kupodivu přistála dnem dolů, růže stále vkusně naaranžované. Popadla jsem ji a praštila s ní Solanu do ruky kousek pod ramenem, takže mě pustila. Překulila jsem se na všechny čtyři, a ona po mně znovu skočila. Pověsila se mi na záda, já ji však vytrvale šťouchala loktem do žeber. Také jsem ji zkusila kopnout. Naslepo jsem vytrčila nohu za sebe ve snaze způsobit jí tu největší bolest, jaká se dá způsobit gumovou podrážkou sportovní obuvi.

Jenže ta ženská byla vážně nezdolná. Znovu se na mě vrhla a tentokrát mi přimáčkla ruce k tělu, zaryla mi lokty do boků. Byly jsme v tak těsném objetí, že jsem ji nedokázala setřást. Propletla jsem proto prsty a prudce zvedla ruce nad hlavu, což nás přece jen rozdělilo. Pak jsem se převalila na bok, popadla ji za zápěstí a zkroutila je. Zlomila se v pase, svezla se na bok a šla k zemi. Nasadila jsem jí nelsona a vrazila prsty do oka. Vykřikla bolestí a zakryla si dlaněmi obličej. Odstrčila jsem ji a zalapala po dechu. Z ulice ke mně dolehlo houkání sirén. Modlila jsem se, aby to byly policejní vozy a aby jely k nám. Solana se na mě obrátila, oko zkrvavené, tvář zkroucenou bolestí a zuřivostí. Zbylým okem rychle našla Henryho a stačily dva rázné kroky a byla u něj, respektive na něm, a rukama ho svírala pod krkem.

Vrhla jsem se po ní. Chvilku jsem jí bušila pěstmi do uší, načež jsem ji popadla za vlasy a odtáhla ji pryč. Vrávoravě o dva kroky couvla. Vší silou jsem ji udeřila do prsou, a to ji poslalo ven francouzským oknem na balkon.

Snažila jsem se popadnout dech, což platilo i pro ni.

Dívala jsem se, jak se chytá zábradlí a snaží se postavit na nohy. Věděla jsem, že jsem jí ublížila. Zrovna tak ona ublížila mně, ale dokud jsem byla nabuzená adrenalinem, nedokázala jsem posoudit, jak moc nebo málo. V dané chvíli jsem byla především unavená a vůbec jsem netušila, jak odrazím její další útok. Ohlédla se dolů na ulici, kde jedno po druhém parkovaly policejní vozy s blikajícími majáky a houkající sirénami. Byly jsme jen jedno patro nad nimi, takže se už co nevidět měly na schodech ozvat kroky.

Doběhla jsem rychle ke dveřím, vytáhla bezpečnostní řetízek, vysunula petlici a otevřela. Opřela jsem se o dveřní rám. Když jsem se ohlédla zpátky za Solanou, byl balkon prázdný. Zdola zazněl výkřik. Vyrazila jsem k francouzskému oknu a pak na balkon. Naklonila jsem se přes zábradlí. Ve vodě bazénu se rozpíjel růžový mrak. Ještě chvilku bojovala, ale pak se přestala hýbat. Bylo jedno, jestli dolů skočila sama nebo spadla do bazénu omylem. Letěla obrácená obličejem dolů a při pádu zavadila o hranu bazénu.

Teprve pak sklouzla do vody. Přistála v brouzdališti, kde bylo sotva třicet centimetrů vody, ale i to stačilo. Utopila se dřív, než se k ní kdokoli stačil dostat.

Epilog

Henryho převezli na pohotovost ke „Svatej Terce“.

Zotavil se z šoku celkem snadno a bez následků. Myslím, že si nejspíš nadával do idiotů za to, jak ho Solana převezla, ale já bych na jeho místě udělala totéž. Všem nám zpravidla víc záleží na druhých než na sobě.

žaloba, kterou podali Fredricksonovi na Lisu Rayovou, byla stažena. Skoro mi až bylo líto Hetty Buckwaldové, která žila v přesvědčení, že nárok jejích mandantů je oprávněný. Když jsem se konečně dostala k tomu, stavit se v prádelně za Melvinem, už v Druhé šanci nepracoval. Byl fuč a s ním zmizela i jeho mlékařská dodávka. Sesmolila jsem místopřísežné prohlášení o neschopnosti dostavit se k soudu a odevzdala ho soudnímu úředníkovi. Tím můj vztah s ním skončil, přinejmenším oficiálně. Nepřekvapilo mě, že odešel, ale nechtělo se mi věřit, že by pustil z očí svého nejmladšího vnoučka. Přála jsem si, aby existovala nějaká možnost, jak by se s ním mohl setkat, ale bohužel se nikdy nezmínil, jak se jmenuje jeho dcera, ani křestním jménem, ani příjmením. Vůbec jsem netušila, kde jeho dcera bydlí ani kam chodí jeho vnuk do školky či do jeslí. Mohla to být školka poblíž univerzity nebo jesle, které jsem zahlédla šest bloků odtamtud.

Dokonce ještě dnes se mi stává, že když projíždím čtvrtí, kde Melvin pracoval, nakukuji za ploty jeslí a mateřinek a prohlížím si děti skotačící na hřišti. Zpomaluji u parků, protože mám pocit, že třeba někde zahlédnu bělovlasého pána v hnědé kožené bundě. Pokaždé když

vidím dítě s lízátkem, pozorně si prohlížím dospělé postávající opodál a přemýšlím, jestli mu některý z nich to lízátko nedal v rámci zvrhlé milostné předehry. Občas se zastavím i za plotem dětského koupaliště a dívám se, jak si děti hrají, jak na sebe cákají vodu, kolébají se u hladiny a dělají, že plavou, i když všichni dobře víme, že chodí po dně. Jsou tak krásné, tak roztomilé. Nedovedu si představit, že by někdo dokázal schválně ublížit dítěti. Přesto takoví lidé existují. Jen v Kalifornském nápravném zařízení jsou zavřené tisíce usvědčených sexuálních deviantů. A pořád existuje malé, leč o to znepokojivější procento těch, které dosud nikdo neobvinil.

Nerada myslím na predátory tohoto světa. Vím, že existují, ale raději v lidech hledám to dobré: soucit, šlechetnost, ochotu pomáhat těm, kdo to potřebují. Tenhle přístup se může jevit jako směšný a marný, zvlášť s přihlédnutím ke každodennímu přísunu zpráv plných loupeží, přepadení, znásilnění, vražd a dalších hanebností.

Slyšet mě nějaký cynik, měl by mě za blázna, ale já vážně fandím dobru, a kdykoli to jen trochu jde, snažím se i přes špatné vlastnosti vidět ty dobré. Vím, že se vždycky najde někdo ochotný zneužít slabosti a zranitelnosti druhých: příliš mladých, příliš starých nebo příliš nevinných bez ohledu na věk. Vím to ze zkušenosti a odmítám jen tak nečinně přihlížet. A jestli vás zajímá můj skromný názor, tak vám říkám, že podat pomocnou ruku může každý. Můžu ji podat já. A můžete ji podat i vy.