SUE GRAFTONOVÁ

U… jako

Utrpení

1

Středa 6. dubna 1988, odpoledne Na životě mě fascinuje jedna věc, jak se vždycky znovu odněkud vynoří minulost a přihlásí se o slovo. Zpětně má člověk dojem, že byl nějaký sled událostí nevyhnutelný, jenže to je jen proto, že už do sebe zapadlo několik příčin a následků. To máte jako s dominem. Člověk zlehka ťukne prstem do první kostičky, ta srazí druhou a třetí, a vyvolá řetězovou reakci, kterou nejde zastavit, dokud ty kostičky nespadnou úplně všechny. Někdy hybný impulz obstará náhoda, ale já na existenci náhod moc nevěřím. Osud umí provázat věci, které navenek zdánlivě nesouvisejí. A když

pak vyjde na světlo pravda, ukáže se, jak je všechno propojené, jak to do sebe krásně zapadá.

Jedna věc byla zvláštní. Za celých těch deset let, co se živím jako soukromý detektiv, jsem poprvé vyřešila nějaký případ, aniž bych zkřížila cestu padouchům. Tedy když

nepočítám konec, samozřejmě.

*

*

*

Jmenuji se Kinsey Millhoneová. Jsem soukromé očko, je mi sedmatřicet let, za měsíc dokonce osmatřicet. Stačila jsem se dvakrát vdát a zase rozvést, momentálně jsem ale šťastně svobodná a předpokládám, že u toho zůstanu až do konce života. Nemám děti a nečekám, že ještě nějaké poviju.

Mám nejen stará vajíčka, ale i mé biologické hodiny už

nejdou úplně přesně. Sice si říkám, že život může člověka vždycky něčím překvapit, ale na tohle tedy nesázím.

Pracuji sama na sebe a kancelář mám v pronajatém domku v kalifornské Santa Terese, což je město se zhruba pětaosmdesáti tisíci obyvateli, kteří zvládnou napáchat tolik trestné činnosti, že to uživí jednu policejní stanici, jeden Úřad okresního šerifa, jeden oddíl silniční policie a nějakých pětadvacet soukromých detektivů, jako jsem já. Ve filmech a v televizi to vždycky vypadá, že je život soukromého detektiva nebezpečný, ale to je dost daleko od pravdy…

pominu-li vzácné případy, kdy se mě někdo snaží zabít. To si pak vždycky libuju, že si platím zdravotní pojištění. Když

právě nenasazuji život, pátrám, což vyžaduje intuici, vytrvalost a vynalézavost. Většina klientů mě vyhledá na doporučení a potřebuje buď někoho proklepnout, nebo doručit obsílku, popřípadě něco mezi tím. Kancelář mám v zapadlé uličce a klienti zřídka přicházejí bez ohlášení, takže když se ozvalo zaklepání, vstala jsem a vykoukla nenápadně oknem.

Skrz sklo jsem uviděla mladíka potýkající ho se s klikou.

Evidentně jsem cestou z oběda zamkla. Otevřela jsem mu se slovy: „Omlouvám se. Otočila jsem klíčem, ani jsem si to neuvědomila.“

„Jste paní Millhoneová?“

„Ano.“

„Michael Sutton,“ představil se a natáhl pravici. „Máte čas si chvilku popovídat?“

Podali jsme si ruce. „Jistě. Můžu vám nabídnout hrnek kafe?“

„Ne, díky. To je dobrý.“

Uvedla jsem ho do kanceláře a přitom si ho po očku prohlížela. Štíhlý. Zplihlé hnědé vlasy, trochu lesklé, nahoře dlouhé, za ušima sestříhané. Vážné hnědé oči, pleť jako nemluvně. Kdovíproč kolem sebe šířil atmosféru studentské koleje: mokasíny bez ponožek, pomačkané plátěné kalhoty, bílá košile s krátkým rukávem a k tomu kravata. Postavu měl chlapeckou: úzká ramena, úzké boky a dlouhé ladné paže. Vypadal tak mladě, že by mu možná ani neprodali alkohol. Nešlo mi do hlavy, co tak může mít za problém, že potřebuje mé služby.

Zase jsem si sedla do otočné židle, on se posadil do křesílka na opačné straně stolu. Letmo jsem nakoukla do kalendáře, jestli jsem si přece jen nedomluvila schůzku, na kterou jsem pak zapomněla.

Michael Sutton si toho všiml a povídá: „Vaši adresu mi

dal policejní detektiv Phillips. Asi jsem měl nejdřív zavolat, ale bylo to sem blízko. Doufám, že nejdu nevhod.“

„Ne, vůbec ne,“ já na to. „Klidně mi říkejte Kinsey. A vy jste? Michael, nebo spíš Mike?“

„Lidi mi většinou říkají Sutton. Na základce jsme byli ve třídě tři Michaelové, takže nám učitelka říkala příjmením.

Boorman, Sutton a Trautwein, jako právnická firma. Pořád jsme kamarádi.“

„A kde že to bylo?“

„Na Climpu.“

„Aha,“ kývla jsem. To jsem si mohla myslet.

Climpingova akademie je soukromá škola v Horton Ravine, kam se chodí od školky do maturity. Výše školného začíná na dvanácti tisících v případě předškoláků a roste geometrickou řadou směrem k vyšším ročníkům. Nevím přesně, kde je strop, ale myslím, že za tutéž cenu pořídíte obstojné vysokoškolské vzdělání. Tamním studentům se přezdívá „šampónci z Climpu“, protože nikoho tááák vymydleného jste neviděli. Jak jsem se dívala na Suttona, napadlo mě, jestli tuší můj prostý původ, jako já tuším jeho vyšší společenské zařazení.

Než si odložil, prohodili jsme pár frází. Výhodou předem smluvené schůzky je, že už při prvním setkání máte alespoň nějakou představu o tom, co klienta trápí. Pokud někomu dělá problémy mluvit o osobních problémech s cizími lidmi, často se snáz rozpovídá po telefonu. Při pohledu tady na

toho kluka mi bylo jasné, že se dost nachodíme kolem horké kaše, než přejde k věci.

Zeptal

se,

jak

dlouho už dělám soukromou

vyšetřovatelku. Na to se mě lidé občas ptají na večírcích (když mě někdo na nějaký pozve). Je to taková nanicovatá konverzační otázka, kterou odbývám dost rychle. Stručně jsem mu nastínila svou předešlou praxi, ovšem bez dvou nedůležitých let strávených na místní univerzitě. Začala jsem rovnou policejní akademií, po které jsem dva roky sloužila u policie Santa Teresy, abych zjistila, že se pro život v uniformě nehodím. Nastoupila jsem raději do učení k místním soukromým detektivům Benovi Byrdovi a Morleymu Shineovi, v jejichž kanceláři jsem získala praxi potřebnou ke získání vlastního oprávnění. Měla jsem různé vzestupy a pády, ale nemínila jsem zacházet do podrobností, protože Sutton se stejně ptal jen tak, aby řeč nestála.

„A co vy? Kalifornský rodák?“

„Ano prosím. Vyrůstal jsem v Horton Ravine. Než jsem odešel na vysokou, bydleli jsme na Via Ynez. žil jsem pak všude možně, ale vrátil jsem se.“

„Vaše rodina je pořád tady?“

Zaváhal, ale jen na chvilku, než si srovnal v hlavě odpověď. „Rodiče zemřeli. Mám dva starší bratry, oba jsou ženatí a mají dvě děti, a pak jednu starší sestru, ta je rozvedená. Nevycházíme spolu. Už několik let.“

Nekomentovala jsem to. Koneckonců odcizení od rodiny

znám líp, než jsem si ochotná přiznat. „Odkud znáte Cheneyho Phillipse?“

„Neznám ho. Šel jsem na policii a chtěl mluvit s někým z detektivů a on měl zrovna čas. Když jsem mu popsal situaci, řekl, že byste mi s tím pomohla spíš vy.“

„Doufejme,“ poznamenala jsem. „Cheney je dobrej chlap. Znám ho léta.“ Odmlčela jsem se a nechala působit ticho, což je trik, který lidem často rozváže jazyk.

Sutton si sáhl na uzel na kravatě. „Vím, že máte hodně práce, tak radši přejdu k věci. Doufám, že to nějak poberete.

Bude to asi znít dost divně.“

„Divný příhody jsou ty nejlepší, tak do toho,“ vybídla jsem ho.

Když mluvil, díval se do země, jen občas ke mně zvedl oči, jestli poslouchám. „Nevím, jestli jste to zaznamenala, ale před pár týdny vyšel v novinách článek o slavných únosech: dvanáctileté Marion Parkerově, kterou unesli v roce 1927; Lindberghovic dítěte uneseného ve třicátým druhým; a chlapečka Etana Patze. Obyčejně tyhle věci nečtu, ale zaujal mě případ tady z města…“

„Mluvíte o Mary Claire Fitzhughové, rok 1967.“

„Vy si na ni vzpomínáte?“

„Ovšem. Zrovna jsem maturovala. Čtyřletá holčička, kterou unesli z Horton Ravine. Fitzhughovi souhlasili, že zaplatí výkupné, jenže peníze si nikdy nikdo nevyzvedl a dítě už nikdy nikdo neviděl.“

„Přesně tak. Jde o to, že když jsem zahlíd v novinách jméno Mary Claire Fitzhughová, něco mi prolétlo hlavou, něco, na co jsem léta nepomyslel.“ Přitiskl dlaně k sobě a vmáčkl si je mezi kolena. „Když jsem si jednou jako kluk hrál v lese, narazil jsem na dva chlápky, co kopali díru.

Vybavuje se mi, že vedle nich ležel na zemi nějaký uzlíček.

V tu chvíli jsem si neuvědomil, na co se to koukám, ale teď jsem přesvědčený, že to bylo tělo Mary Claire a že ji právě pohřbívali.“

„A holčičku jste viděl?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Byla zabalená do deky, takže nebylo vidět obličej ani nic dalšího.“

Se zájmem jsem se na něj zadívala. „Proč si myslíte, že to byla Mary Claire? Není to trochu přitažené za vlasy?“

„Protože jsem si dohledal staré noviny a datum přesně sedí.“

„Jaké datum?“

„Aha, promiňte. Tím jsem měl asi začít. Unesli ji ve středu 19. července. Ty chlapy jsem viděl v pátek 21.

července 1967… měl jsem narozeniny, šesté. Proto jsem si to spojil. Myslím, že už byla v tu chvíli mrtvá a že se zbavovali těla.“

„A to se stalo kde?“

„V Horton Ravine. Přesné místo neznám. Matka musela ten den něco zařizovat, tak jsem byl u jednoho kluka.

Nevzpomínám si, jak se jmenoval. Jeho mámě asi nevadilo

mě na chvilku pohlídat. Jenže se ukázalo, že se kluk ráno probudil s horečkou a bolestí v krku. Zrovna řádily plané neštovice a jeho máma nechtěla riskovat, že se nakazím, kdyby šlo fakt o neštovice. Proto jsem musel zůstat dole, zatímco on ležel nahoře. Začal jsem se nudit, a tak jsem se dovolil, jestli můžu ven. Souhlasila, ale směl jsem jenom na zahradu. Našel jsem si parádní strom s větvemi, co visely až

na zem, takže pod nimi byla úžasná skrýš. Chvilku jsem si hrál, že jsem jako loupežník. Pak jsem uslyšel hlasy, a když

jsem se podíval skrz listí, uviděl jsem ty dva chlapy. Měli lopaty a tak. Sledoval jsem je.“

„Kolik asi bylo hodin?“

„Určitě k polednímu, protože když jsem se vrátil do domu, máma toho kluka mi dala oběd, sendvič se salátem a rajčetem, bez slaniny, navíc s kupovanou majonézou. U nás doma jsme kupovanou majonézu nejedli, to by máma nestrpěla. Tvrdila, že v porovnání s domácí majonézou je to hnus.“

„Vaše matka dělala domácí majonézu?“

„Matka ne, kuchařka.“

„Aha.“

„V každém případě máma vždycky říkala, že na návštěvě si člověk nemá stěžovat, tak jsem snědl, co se do mě vešlo, a zbytek jsem nechal. Máma toho kluka mi ani neokrájela kůrky z chleba.“

„Já žasnu,“ hlesla jsem. „Nechápu, že si to tak dobře

pamatujete.“

„Zas tak dobře ne, jinak bych tady nebyl. Jsem přesvědčený, že ti dva, co jsem je viděl, unesli Mary Claire, jenže vůbec netuším, kde jsem tehdy byl. Vím jen, že v tom domě jsem se nikdy předtím ani potom nevyskytl.“

„Nevzpomněl by si na toho kluka některý z vašich sourozenců?“

„No, třeba ano. Bohužel máme velmi špatné vztahy. Už

roky spolu nemluvíme.“

„To už jste říkal.“

„Promiňte. Neměl jsem v úmyslu se opakovat. Spíš jde o to, že jim nemůžu jen tak najednou zavolat. Pochybuji, že by se se mnou bavili.“

„Ale já bych se zeptat mohla, ne? Jestli to myslíte vážně, byl by to pro začátek nejlogičtější tah.“

Sutton zavrtěl hlavou. „Nechci je do toho zatahovat, zvlášť ne sestru, Dee. S ní je to těžké. Tu bych vám nepřál.“

„Dobře. Tak je zatím vynecháme. A co matka toho kluka, nebyla za to hlídání třeba placená?“

„To mi nepřišlo. Spíš jsem měl dojem, že mámě prokazuje laskavost.“

„A co spolužáci? Třeba vás hlídala máma někoho, s kým jste chodil do školy.“

Sutton se zarazil. „Tahle možnost mě nenapadla. Jsem v kontaktu jen se druhými dvěma Michaely, s Boormanem a s Trautweinem, jinak s nikým. Ostatní děti jsem moc rád

neměl, a ony neměly rády mě.“

„Je jedno, jestli jste je měl rád, nebo ne. Snažíme se zjistit totožnost toho kluka.“

„Na nikoho dalšího si nevzpomínám.“

„Určitě půjde snadno opatřit nějaký seznam. Museli jste se jako třída fotografovat. Mohl byste zajít do školní knihovny a zkouknout ročenku z roku ’67.“

„Nechci chodit na Climp. To je šílená představa.“

„To byl jen návrh. Zatím jen zvažujeme možnosti,“ řekla jsem. „Povězte mi něco o těch dvou mužích. Jak asi byli staří?“

„To nevím. Starší než mí bratři, kterým bylo tehdy deset a dvanáct, ale ne starší než můj táta.“

„Viděli vás?“

„Nejdřív ne. Rozhodl jsem se, že je budu sledovat, ale nakonec byli už moc daleko, takže jsem pořádně neviděl, co dělají. Špehoval jsem je, plížil se mezi keři a krčil se za velkým dubem. Bylo horko a oni se potili, takže si nakonec svlékli košile. Asi jsem nebyl tak potichu, jak jsem si myslel, protože jeden z nich mě zahlíd a oba nadskočili.

Všeho nechali a ptali se, co tam chci.“

„Vy jste s nimi přímo mluvil?“

„No ovšem. Jistěže. Povídali jsme si docela dlouho.

Myslel jsem si totiž, že jsou piráti, a byl jsem celý nadšený, že jsem je potkal.“

„Piráti?“

„Matka mi četla před spaním Petra Pana a mně se děsně líbily ilustrace. Piráti měli šátky na hlavách, přesně jako ti dva.“

„Korálky? Náušnice? Pásky přes oko?“

To mi vysloužilo prchavý úsměv. Sutton zavrtěl hlavou.

„Piráty připomínali jen těmi šátky. Řekl jsem jim, že to znám z Petra Pana.“

„ A o čem jste se bavili?“

„Nejdřív jsem se jich ptal, jestli jsou opravdoví piráti, a oni že jo. Jeden z nich mluvil víc než ten druhý, a když jsem se zajímal, co dělají, řekl mi, že se snaží vykopat poklad…“

Zatímco Sutton vyprávěl, pozorovala jsem, jak se v duchu vrací do dětství, stává se malým důvěřivým chlapcem, kterým kdysi býval. Malinko se naklonil. „Chtěl jsem vědět, jestli v tom pokladu budou zlaté dublony, jenže oni řekli, že to nevědí, že ho ještě nevykopali. Chtěl jsem, ať mi ukážou mapu k pokladu, ale prý se zavázali k mlčenlivosti. Už předtím jsem viděl u stromu ležet ten balíček, a když jsem se na něj zeptal, jeden z nich mi vysvětlil, že je to spacák pro případ, že by je zmohla únava.

Nabídl jsem se, že jim pomůžu kopat, ale odbyli mě, že je to práce pro dospělé chlapy a malé děti tam nemají co pohledávat. Potom se ozval ten druhý, chtěl vědět, kde bydlím. Odpověděl jsem, že bydlím v bílém domě, ale ne v téhle ulici, tady že jsem jen na návštěvě. Ten první se mě zeptal na jméno. Řekl jsem jim ho a ten druhý mi pak

povídá, že slyšel, jak mě někdo volá, tak abych už radši šel, a to jsem také udělal. Celý rozhovor nemohl trvat víc než tři minuty.“

„Předpokládám, že jejich jména asi nepadla, co?“

„Ne. Možná jsem se jich měl zeptat, ale to mě v tu chvíli nenapadlo.“

„žasnu, jak si to všechno pamatujete. To já mám z té doby jedno velké okno.“

„Léta jsem si na tu věc nevzpomněl, ale teď se mi vybavuje, jako by to bylo včera. Prásk, a je to tady.“

V duchu jsem si Suttonovu historku zrekapitulovala ve snaze všechno líp pochopit. „Povězte mi, proč myslíte, že je tu spojitost s Mary Claire. Mně to pořád neštimuje.“

„Nevím, jak to líp vysvětlit. Asi v tom bude intuice.“

„Ale ten únos? Co přesně se tehdy stalo? Všechno se mi vybavuje jen přibližně, podrobnosti si dávno nepamatuju.“

„Celé to bylo strašné. A ti nešťastní rodiče! Ve vzkazu od únosců stálo, že rozhodně nesmějí kontaktovat policii ani třeba FBI, jenže pan Fitzhugh to stejně udělal. Myslel si, že jedině tak mohou dceru zachránit, jenže se spletl.“

„Ten vzkaz, to byl první kontakt?“

Sutton přikývl. „Později ještě telefonovali a dali panu Fitzhughovi den na sehnání peněz, jinak prý uvidí. On byl v té době už napojený na policii a ta zřejmě povolala FBI.

Zvláštní agent, kterého tím pověřili, Fitzhugha s manželkou přesvědčil, že budou mít lepší šanci na dopadení únosců,

když budou na oko spolupracovat, a poradil jim, ať postupuje podle jejich pokynů…“

„Požadovali pětadvacet tisíc, viďte? To číslo mi nějak utkvělo.“

„Přesně tak. V malých bankovkách a uložené do sportovní tašky. Telefonovali pak ještě jednou kvůli místu, kde má Fitzhugh peníze nechat. On hovor schválně protahoval. Museli zřejmě vytušit, že je to léčka, poněvadž

okamžitě zavěsili.“

„Takže když doručil peníze, únosci se neukázali.“

„Správně. Uplynul další den a bylo jasné, že to agenti FBI pěkně zvorali. Pořád říkali, že je ještě šance, ale pan Fitzhugh je poslal k čertu a vzal situaci do vlastních rukou.

Vyrozuměl noviny a rádio a televizi. Když se věc zveřejnila, nemluvili lidé o ničem jiném než o Mary Claire, mí rodiče, všichni.“

„Který den to vyšlo?“

„V neděli. Mary Claire unesli ve středu a já ty dva viděl v pátek. V novinách se to objevilo v neděli.“

„Proč jste nikomu nic neřekl?“

„Řekl. Řekl jsem to rovnou. Když pro mě máma přišla, hned jsem jí pověděl o pirátech. Hryzalo mě svědomí, jako bych něco provedl.“

„Jak to?“

„Nevím. Když ti dva mluvili o pokladu, věřil jsem jim.

V šesti letech dávají člověku tyhle věci smysl. Jenže jsem

dostal strach a potřeboval jsem utěšit. Místo toho máma začala běsnit. Rozčilovala se, že se nemám bavit s cizími lidmi, a musel jsem slíbit, že už to nikdy neudělám. Když

jsme přišli domů, poslala mě hned nahoru do pokoje. V

neděli jsem se dozvěděl, že unesli Mary Claire.“

„A vaše matka si to nespojila?“

„Myslím, že ne. Rozhodně nic neřekla a já se bál se zeptat. Už jednou jsem to schytal, tak jsem byl zticha, aby mi zase nevynadala.“

„Ale trápil jste se.“

„Nějakou dobu určitě. Postupně jsem ten zážitek vytěsnil. Pak jsem ale zahlíd v novinách jméno Mary Claire a všechno se mi vrátilo.“

„Viděl jste pak ještě někdy některého z těch dvou?“

„Nemyslím si. Možná jednoho z nich. Nejsem si jistý.“

„A kde by to případně bylo?“

„Už si nevzpomínám. Mohl jsem se plést.“

Vzala jsem tužku a nakreslila na žlutý poznámkový blok ležící na stole kolečko. „Když jste to vyložil Cheneymu, co řekl?“

Michael pokrčil rameny. „že se může podívat do staré složky k případu, ale nic víc, protože mám hrozně nepřesné informace. A právě tehdy si vzpomněl na vás.“

„Zřejmě usoudil, že mi předá štafetu.“

„Ve skutečnosti řekl, že když se do něčeho zakousnete, jste jak teriér.“

„To jsou pomluvy,“ usmála jsem se. V duchu jsem se divila, jak to Cheney vystihl. Ráda řeším problémy, a tenhle byl tak krásně neřešitelný. „A co dům? Poznal byste ho, kdybyste ho viděl znovu?“

„Pochybuju. Když jsem si přečetl ten článek, rozjel jsem se do naší staré čtvrti, jenže dnes vypadají jinak i místa, která jsem znal dobře. Zmizely stromy, keře jsou přerostlé, přibyly nové domy. Samozřejmě jsem neprojel celou Horton Ravine, ale mám pocit, že bych tím stejně ničemu nepomohl, když si nic pořádně nepamatuju. Myslím ale, že místo v lese bych poznal. Dům vidím jen matně.“

„Takže vy po jedenadvaceti letech nevíte, kde jste byl, a doufáte, že já na to přijdu?“

„Ano prosím.“

„Chcete po mně, abych našla neoznačený hrob, v podstatě díru v zemi!?“

„Dokážete to?“

„Nevím. Nic podobného jsem nezkoušela.“

Dívala jsem se na Michaela a pokusila se představit si to.

„Ale je to zajímavý návrh, to se musí nechat.“

Zhoupla jsem se do opěradla otočné židle, a zatímco židle tiše vrzala, přehrávala jsem si celou tu smutnou historii. Uvažovala jsem, co jsem kde přehlédla. Bylo tady něco víc, jenže mi pořád unikalo co. Nakonec jsem se zeptala: „A jaký zájem na tom vlastně máte vy? Vím, že vás to trápí, ale proč tolik?“

„Nevím. Prostě v tom článku psali, jak ten únos zničil paní Fitzhughové život. S manželem se rozvedli a on se odstěhoval pryč. Ona dodnes netuší, co se stalo její holčičce.

Vlastně ani neví, jestli je Mary Claire vůbec mrtvá. Myslím, že kdybych jí dokázal nějak pomoci, udělám správnou věc.“

„Nebude to zadarmo,“ upozornila jsem.

„To je mi jasné.“

„Co děláte?“

„Teď nějak nic. Přišel jsem o práci, jsem nezaměstnaný.“

„A co jste dělal?“

„Prodával jsem reklamu pro KSPL.“

KSPL bylo místní rádio vysílající na středních vlnách, které jsem občas naladila při cestách autem po městě. „Jak dlouho jste tam pracoval?“

„Asi rok, možná i míň.“

„Co jste myslel tím ‚přišel jsem o práci‘? Znamená to, že jste dostal výpověď, protože zrušili vaše místo, nebo vás vyhodili, nebo jak?“ Zaváhal. „To druhé.“

„Vyhodili vás?“ Přikývl.

Čekala jsem, dokud nebylo jasné, že už nenaváže, a trochu jsem ho popíchla. „Víte, Suttone, považovala bych za slušnost, kdybyste byl v tomhle ohledu krapet sdílnější.

Můžete mi to vysvětlit?“

Přejel si dlaněmi po kalhotách. „Řekl jsem jim, že mám bakaláře ze Stanfordu, ale není to pravda. Nastoupil jsem na Stanford a pár let tam skutečně studoval, ale neabsolvoval

jsem.“

„Takže jste lhal, když jste se ucházel o zaměstnání?“

„Podívejte, vím, že jsem udělal chybu…“

„To tedy jo,“ podotkla jsem.

„Jenže s tím nic nenadělám. Co se stalo, stalo se, život jde dál.“

Stejnou větu jsem slyšela už od pěkné řady recidivistů.

Jako by vykrádání aut, bank a zabíjení lidí bylo něco, co jde odsunout stranou, malé zaškobrtnutí na cestě životem.

„Přemýšlel jste, jak mě zaplatíte jenom z podpory? Bavíme se o pěti stech dolarech na den plus výdaje. Tedy za předpokladu, že se uvolím vám pomoct, což jsem ještě neudělala.“

„Mám něco našetřeno. Myslel jsem, že vám vystavím šek na den práce, a uvidíme, jak to půjde.“

„ Šek!“

Tváře mu zalil ruměnec. „Tak to nebyl nejlepší nápad.“

„No to si pište! Plán B?“

„Jestli tu ještě chvilku budete, můžu skočit do banky pro hotovost.“

Zamyslela jsem se. Na prvním místě mého „Seznamu úkolů pro tento den“ bylo uložit nějaké peníze do banky a zaplatit složenky. Dál mi zbývalo sepsat dvě zprávy pro klienty a vyřídit pár telefonátů, ale to mohlo počkat do pátku. Zabývat se tím případem mohla být ztráta času, ale aspoň Sutton po dojemném prohlášení o „správné věci“

neobrátil a nechtěl, ať pro něj dělám zadarmo. Jeho pojetí událostí mě příliš nepřesvědčilo. Cheneymu ale muselo znít aspoň trochu věrohodně, jinak by Suttona za mnou neposlal.

„Tak dobře. Jeden den, víc ne. A jen když zaplatíte dopředu. Kdybych tu náhodou nebyla, můžete peníze prostrčit otvorem pro poštu. A nechte mi tu na sebe nějaké číslo, na kterém vás seženu.“

Podala jsem mu žlutý bloček a dívala se, jak rychle čmárá adresu a telefonní číslo. Výměnou ode mě dostal vizitku s číslem a adresou do kanceláře. Když si ji vzal, řekl: „Opravdu si toho vážím. Nevím, co bych dělal, kdybyste nesouhlasila.“

„Asi toho budu litovat, ale co? Ksakru, je to jenom den,“

prohlásila jsem. Kdybych pozorně poslouchala, slyšela bych, jak se mi ten nahoře směje, až se za břicho popadá.

„Vážně nechcete zajít na Climp? Ušetřil byste si pár dolarů,“

dodala jsem ještě.

„Vážně ne. Stejně by se se mnou nebavili.“

„Chápu.“ Chvilku jsem si Suttona prohlížela. „Nechcete mi říct, o co tady jde? Nemluvíte se sourozenci, ani s kamarády ze školy si nemůžete promluvit…“

„Říkal jsem vám, že jsem kamarády neměl. Spíš jde o vedení školy.“

„A jakpak to?“

„Vyskytly se určité potíže. Jo, měl jsem problém.“

„Co jako, vyloučili vás?“ Zbožňuju historky o

propadlících a odpadlících. S těmi průsery, co jsem sama nadělala, se mi poslouchají jako pohádky.

„Není to něco, o čem bych chtěl zrovna mluvit. A s tímhle to nesouvisí.“ Do hlasu se mu vkradla umíněnost.

„Jděte tam vy. Ty ročenky vám ukážou stejně ochotně jako mně.“

„Pochybuju. Vzdělávací instituce nechtějí vyzrazovat informace na studenty. Zvlášť když se po nich pídí ‚soukromé očko‘.“

„Neříkejte jim, že jste soukromé očko. Vymyslete si něco jiného.“

„Vůbec jsem na Climpingovu akademii nechodila, tak proč by mě měla zajímat nějaká ročenka? To nedává smysl.“

Zakroutil hlavou. „Já tam nejdu. Mám své důvody.“

„A mně se nesvěříte.“

„Přesně.“

„No dobře. Můj problém to není. Jestli chcete za tohle utratit pět stovek, pro mě za mě. Ráda se projedu po Horton Ravine.“

Zvedla jsem se, a když jsme si zase třásli rukama, došlo mi, co mi nesedí. „Ještě jednu otázku.“

„Jakou?“

„Ten článek vyšel asi před dvěma týdny. Proč jste čekal tak dlouho, než jste s tím šel na policii?“

Váhal. „Byl jsem nervózní. Měl jsem jenom tušení.

Nechtěl jsem, aby se mnou policie jednala jako s bláznem.“

„Ne ne. To není všechno. Co ještě?“

Chvilku mlčel, tváře opět červené. „Co jestli ti chlapi zjistí, že si je pamatuju? Mohl jsem být klidně jediný svědek a řekl jsem jim své jméno. Jestli jsou to ti, co zabili Mary Claire, proč by nezabili i mě?“

2

Zatímco jsme si se Suttonem povídali, dorazila pošta. Šla jsem ho vyprovodit ke dveřím a cestou se sehnula pro hromádku obálek, které listonoš prostrčil k tomu určeným otvorem. Když Sutton odešel do banky, vrátila jsem se do kanceláře, posadila se za stůl a začala poštu třídit.

Nevyžádaná reklama, složenka, další složenka, nevyžádaná reklama, reklama, složenka. Pak se objevila čtvercová obálka z pergamenového papíru s kaligraficky napsaným jménem a adresou: Pí. Kinsey Millhoneová, kolem spousta kudrlinek a ozdůbek, zkrátka hogo-fogo. Dopis odešel z pošty v kalifornském Lompocu a na druhé straně měl razítko se zpáteční adresou. Jméno odesílatele chybělo, já však i bez něj pochopila, že psaní poslal někdo z rodiny Kinseyových, početné příbuzenské větve, o jejíž existenci jsem se dozvěděla teprve před čtyřmi roky. Až do tehdejšího zvratu jsem byla na tom širém světě úplně sama. Jako sirotek jsem měla i jisté výhody. Například jsem na to mohla svést, proč mám takové problémy s navazováním intimních vztahů s ostatními jedinci stejného živočišného druhu.

Dívala jsem se na obálku a přemítala, co se asi tak chystá

– křtiny, svatba anebo rodinná večeře, jaká zase škrobená selanka, co se neobejde bez zlaté ražby na luxusním papíře?

Ať už šlo o jakoukoli příležitost, slavilo se jistě něco, co mi bylo úplně ukradené. Čas od času jsem sentimentální, ale tohle nebyla ta chvíle. Položila jsem obálku na stůl, načež

jsem si to rozmyslela a hodila ji do koše, který už přetékal.

Zvedla jsem telefonní sluchátko a vytočila číslo na Cheneyho Phillipse. Když to zvedl, řekla jsem: „Hádej kdo je?“

„Nazdar, Kinsey. Co se děje?“

„Právě jsem mluvila s Michaelem Suttonem a napadlo mě, že než něco podniknu, raději se ještě spojím s tebou. Co má za problém?“

„Nemám páru. Ale ta jeho příhoda zněla dost šíleně i na to, aby to byla pravda. Co myslíš ty?“

„Já nevím. Mám tendenci mu věřit, že viděl dva chlapy kopat díru. Čemu nevěřím, je spojitost s Mary Claire. Tvrdí, že datum sedí, protože si to ověřil ve starých novinách, ale to přece ještě nic nedokazuje. I kdyby se ty dvě věci staly ve stejnou chvíli, neznamená to, že spolu souvisejí.“

„Souhlas, ale pamatoval si to tak přesně, že mě prostě ukecal.“

„Mě taky. Aspoň částečně,“ dodala jsem. „Nekoukals náhodou do spisu?“

„Nejde to. Mluvil jsem s velitelem a ten říkal, že se složka zapečetila. Od chvíle, co se do případu vložil FBI, je

všechno pod zámkem.“

„I po tak dlouhý době? Bude to dvacet let.“

„Přesně dokonce dvacet jedna. A jo, i po tak dlouhý době. Víš, jak to chodí. Je to federální případ a ještě ho neuzavřeli. Kdyby se cokoli dostalo ven, mohl by to někdo zneužít a sehrát na nás nějakou habaďůru.“

Na ulici se ozval důvěrně známý rachot. „Moment.“

Zakryla jsem dlaní mluvítko telefonu a pozorně se zaposlouchala. Směrem od křižovatky se se skřípěním hydrauliky a mlácením plechových vík blížil popelářský vůz. Do prdele! Popeláři. Minulý týden jsem je propásla, takže jsem měla kriticky přeplněné odpadkové koše.

„Musím končit. Ještě se ozvu.“

„Vaya con Dios.“

Honem jsem zavěsila a utíkala přes chodbu do kuchyňky, kde jsem z krabice pod dřezem vytáhla prázdný pytel na odpadky. S ním jsem oběhla všechny koše, v kuchyňce, v koupelně a v kanceláři. Odpadky jsem v pytli pokaždé sklepala, takže se igelit za chvíli pěkně napínal. S

pytlem v ruce jsem spěchala k zadním dveřím, hodila jsem ho do popelnice a tu vykulila po pěšince na ulici. Stihla jsem to na poslední chvíli. Vůz stál u obrubníku a popelář už už

naskakoval na stupátko, ale rozmyslel si to a vysypal do útrob vozu mou popelnici. Když odjížděl, poslala jsem mu vzdušný polibek a on mi na oplátku zamával.

Vrátila jsem se ke stolu a gratulovala si, jak pěkně jsem

to zvládla. Nic nebudí dojem většího nepořádku než

nevynesený odpadkový koš. Posadila jsem se a stočila pohled k zemi, kde ležela čtvercová obálka, která kdovíproč neskončila v pytli. Nejsem nijak pověrčivá, ale ta obálka, a k tomu Suttonovy řeči o odcizené rodině, ve mně vyvolaly starý známý proud asociací.

Věděla jsem, jak křehké a choulostivé mohou být rodinné vztahy. Má matka byla nejstarší z pěti dcer Burtona Kinseyho a Cornelie Straith LaGrandové, mých movitých prarodičů. Rodiče u nich upadli v nemilost, když matka v osmnácti letech utekla po čtyřměsíční známosti s mým otcem, třiatřicetiletým listonošem Randym Millhonem.

Zpětně těžko říci, co bylo v očích babičky Grand horší, jestli věkový rozdíl, nebo otcovo povolání. Státní zaměstnanci byli podle ní zjevně stejně špatní kandidáti na ženění pro její prvorozenou dceru jako profesionální zločinci. Mého otce spatřila Rita Cynthia Kinseyová poprvé při svém uvedení do společnosti, na večírku, kde vypomáhal jako číšník, jelikož jeho kamarád vlastnil firmu zajišťující občerstvení. Jejich svatba zasadila rodině ránu, která se nikdy úplně nezacelila. Jediná ze čtyř sester, která mou matku nikdy nezavrhla, byla tetička Gin, vychovávala mě od pěti let, když mi rodiče zahynuli při dopravní nehodě.

Asi byste řekli, že mi objevení celé nové příbuzenské větve udělá radost, jenže mě spíš nakrklo, protože o mně celé ty roky věděli a vůbec se nepokusili o kontakt. První

kroky v tomto směru rodina podnikla, až když mi bylo čtyřiatřicet. Těch devětadvacet let mlčení přičítám lhostejnosti, za kterou jistě stojí babička Grand. S tetami, sestřenicemi a bratranci jsem si nic neudělala, ale naházela jsem je do jednoho pytle s babičkou, protože to bylo jednodušší. Uznávám, nebylo to fér, jenže jejich paušální zavržení mi přineslo zvláštní zadostiučinění. Poslední dva tři roky se ne zcela upřímně snažím svůj postoj změnit, ale moc mi to nejde. Jsem ve znamení Býka, tedy od přírody tvrdohlavá, kopyty pevně zapřená v zemi. Pozvánku jsem hodila do kabelky. Ještě to mělo čas.

Sutton se vrátil za dvacet minut s pěti zbrusu novými stodolarovkami, na které jsem mu vystavila stvrzenku. Když

zase odešel, zamkla jsem hotovost do trezoru v kanceláři. A jelikož jsem Suttonovu případu měla věnovat celý čtvrtek, sedla jsem a sepsala aspoň rámcově zprávu pro klienta, která figurovala na mém „Seznamu úkolů pro tento den“. Říkala jsem si, že je lepší mít aspoň jednu věc z krku. Když jsem skončila, byly skoro čtyři odpoledne, a tak jsem si řekla, že to v práci zabalím.

Sama na sebe pracuji částečně i proto, že se nemusím nikoho ptát, co mám dělat a kdy můžu jít domů.

Došla jsem k autu, zaparkovanému ne úplně předpisově; pokud chci mustanga někde ustájit, musím být dost vynalézavá, protože mám kancelář v úzké uličce, která sahá jen od křižovatky ke křižovatce a v přilehlých ulicích se

většinou stát nesmí. Mám nárok na parkovací kartu, jenže mi zatím žádnou neposlali.

Vzala jsem to domů podél pláže a už za chvilku se mi zvedla nálada. V Santa Terese vychází na jaře sluníčko už

dost brzy ráno, jenže ho téměř okamžitě schovají hustá mračna. Mořská mlha, které důvěrně přezdíváme „červencová depka“, nás obvykle oblažuje od konce května do začátku srpna, ale poslední dobou se to mění. Měli jsme teprve duben a ostrovy u pobřeží už nebyly vidět. Z mlhy se občas vynořil mořský pták, jindy v ní zmizela loď vyplouvající z přístavu. Písčité břehy lemovaly cáry mořských řas. Vdechovala jsem slaný mokrý vzduch prosycený vůní přímořských travin. Po dřevěné pobřežní rampě rachotila auta, jako když v dálce hřmí. Turistická sezona ještě nezačala, provoz byl tedy mírný a na většině hotelů na plážích visely cedule „volné pokoje“.

Z Cabana Boulevardu jsem odbočila vlevo na Bay Street a pak ještě jednou vlevo, na Albanil Street. U obrubníku naproti mému bytu bylo volné místo, tak jsem tam honem nacouvala. Vypnula jsem motor, zamkla auto a přešla ulici.

Vzápětí za mnou vrzla branka, která slouží jednak jako zvonek, jednak jako poplašné zařízení.

Na zahradě byl můj domácí Henry Pitts, jen tak v tričku, kraťasech a naboso. Přistavil si k domu štafle a proudem vody z hadice čistil okapy zanesené listím. Při posledním lijáku z nich přetékala voda a každý, kdo se odvážil vstoupit

na zápraží, dostal studenou sprchu.

Přeběhla jsem po terase k Henrymu a chvíli tiše přihlížela. Ten den bylo poměrně chladno a já nechápala, jak ho napadlo jít ven jen tak nalehko. „Je celkem kosa. Nebojíš se, že nastydneš?“

Henry oslavil na svatého Valentýna osmaosmdesátiny, a třebaže je houževnatý jako mladý doubek, skutečnost je taková, že mu léta přibývají. „Prosím tě. Zima beztak všechno nejlíp zakonzervuje, tak proč ne i mě?“

„Hm, tak jo.“

Kolem hadice se tvořilo umělé mžení, tak jsem ustoupila. Henry ji obrátil a mimoděk zalil sousedovy keře.

„Jseš doma brzy,“ poznamenal. „Dala jsem si na odpoledne volno, ale už z něj moc nezbývá.“

„Náročný den?“

Obrátila jsem dlaň nahoru a zase dolů, jako že tak i tak.

„Přišel za mnou chlapík a najal si mě na jeden den. Sotva jsem mu na to kývla, došlo mi, jakou jsem udělala blbost.“

„Těžký případ?“

„Spíš beznadějný. Ale dal mi pět set dolarů na ruku, tak co jsem měla říct? Dostal mě.“

„A o co jde?“

„No, to je složitější.“

„To je dobře. Mám rád, když řešíš těžké případy. Už

jsem skoro hotový. Co kdybys pak zaskočila na skleničku a zasvětila mě?“

„Moc ráda. Je tu ještě jedna věc, kterou potřebuju probrat.“

„Tak se můžeš zdržet na večeři, ať nemusíme spěchat.

Upekl jsem kukuřičný chléb a zrovna se mi dovařil hovězí guláš. Když přijdeš na půl šestou, stačím se akorát osprchovat a převlíct.“

„Bezva. Tak za chvilku.“

Henry Pitts je jediný člověk na světě, se kterým jsem ochotná bavit se o klientovi, a ještě to možná platí pro jeho sestru Neil, jíž bude letos v prosinci devětadevadesát.

Pevnému zdraví se těší i jeho další „přízeň“, bratři Charlie (96), Lewis (91) a William (90). Ani jich se řeči o vetchosti staříků jaksi netýkají.

Zapadla jsem do bytu, hodila tašku na barovou stoličku v kuchyni a rozsvítila lampy nad pohovkou v obýváku, abych místnost trochu oživila. Po točitém schodišti jsem pak vyšla nahoru do ložnice a sedla si na kraj postele, kterou tvoří vyvýšené pódium. Zula jsem si boty. Chodím oblečená spíš ležérně, džíny, rolák a kotníčkové boty, popřípadě tenisky, a sem tam sáhnu po tvídovém saku, to když chci být jó za dámu. Jsem schopná vzít si na sebe i sukni a punčochy, ale není to můj styl. Mám dokonce jedny šaty, které, nebojím se to říct, se hodí téměř pro každou příležitost. Jsou černé a ušité z tak nemačkavé látky, že kdybych je zmuchlala a nosila celý den v kabelce, nepoznali byste to.

Večer už mě oblečení tlačí a tíží, takže se nemůžu

dočkat, až ze sebe všechno shodím. Svlékla jsem si tedy džíny a pověsila je na háček, tričko jsem hodila dolů přes zábradlí. Když jsem sešla se schodů, zvedla jsem je a odnesla do koše na špinavé prádlo. Cestou jsem popadla čistou teplákovou soupravu a sportovní boty s vědomím, že s Henrym na sebe nepotřebujeme dělat dojem. V tomhle ohledu je podle mě úplně dokonalý, a on by zřejmě totéž

prohlásil o mně.

Jeho podnájemnicí jsem už osm let. Můj byt býval kdysi jednomístná garáž, která ale Henrymu začala být postupně malá, jelikož se mu do ní nevešla dodávka spolu s jeho chloubou, žlutým chevroletem z roku 1932, a tak nakonec starou garáž přebudoval na nájemní byt, kam jsem se nastěhovala. Před šesti lety můj příbytek srovnal se zemí nešťastný výbuch, proto Henry změnil původní rozvržení a přistavěl patro nad kuchyní. V přízemí mám nyní obývací pokoj s pracovním stolem a rozkládací pohovkou, kde mohou přespávat hosté. Kuchyňka je malá, spíš je to kuchyňský kout přiléhající k obýváku. Mám i koupelnu se záchodem a pod točitými schody se krčí pračka kombinovaná se sušičkou. Celkově to u mě vypadá jako v lodní kajutě, všude spousta leštěného týkového a dubového dřeva, ve dveřích kulaté okénko a křesla s potahem v odstínu námořnická modř. Po přestavbě přibyla dvoupostel a množství vestavěných skříněk, jakož i druhý záchod, z něhož je přes stromy výhled na Tichý oceán. Nad postelí

mám střešní okno s tabulí z plexiskla, takže se v noci probouzím s každou změnou počasí.

Můj domek spojuje s Henryho domem zastřešený chodníček, kde Henry nechává kynout chlebové těsto ve staré dřevěné kolíbce. Když ještě chodil do práce, živil se jako pekař a dodnes nemůže odolat hebkému mámení čerstvě vykynutého těsta.

Minutu před půl šestou jsem si hodila tašku přes rameno, přešla jsem dlážděnou terasu a zaťukala na skleněnou výplň Henryho zadních dveří. Většinu času je má odemčené, ale uzavřeli jsme takovou nepsanou dohodu, ctíme soukromí toho druhého; ani Henry by nikdy nevstoupil ke mně do bytu bez mého svolení, leda by tam hořelo. Nahlédla jsem skrz sklo dovnitř. Stál u dřezu a napouštěl do něj horkou vodu. Pak přilil saponát, udělal tři kroky stranou, otevřel mí a zase pokračoval v rozdělané práci. Na lince leželo několik hromádek zčernalého stříbra, role alobalu a čistá utěrka. Na plotně stál desetilitrový kastrol s horkou vodou a na dně kastrolu ležel kus pomačkaného alobalu. Dívala jsem se, jak Henry přidává do vody s alobalem jedlou sodu a poté zašpiněné stříbro. „Jé, mňam! Příborová polívka.“

Usmál se. „Když jsem to vytáhl ze šuplíku, většina byla úplně černá. A teď koukni.“

Naklonila jsem se nad kastrol s vroucí vodou. Alobal mi přímo před očima zčernal a vidličky, nože a lžíce zazářily čistotou. „Nepoškodí se tím?“

„Pár lidí si to myslí, ale když se stříbro leští běžným způsobem, vždycky se ho tenká vrstva obrousí. A tohle je mimochodem pravý Towle, vzor ‚Kaskáda‘. Je to servis pro osmnáct osob, zdědil jsem ho po staropanenské tetě, která umřela v roce 1933. Vzor už se přestal vyrábět, ale při garážových výprodejích občas na nějaký zatoulaný kousek natrefím.“

„A co slavíme?“

„Nic. Stříbro se prostě má používat. Nevím, proč jsem na to nepomyslel dřív. Dodá to jídlu stylovou atmosféru, dokonce i když jíme tady.“ Vzal kleště a přidal do hrnce další příbory. Musely být úplně ponořené. „V ledničce máš otevřenou láhev chardonnaye.“

„Díky. Dáš si taky trochu?“

„Jen co dorazím tohle.“

Usrkl ze skleničky Jacka Danielse s ledem, což užívá jako odpolední životabudič. Já vytáhla z ledničky láhev chardonnaye, z kredence dvě sklenky na víno a jednu si asi zpoloviny naplnila. Henry lovil kleštěmi z kastrolu příbory a namáčel je ve dřezu s mydlinkami. Pak je pokládal na přichystanou utěrku. Vzala jsem si ze šuplíku další a dosucha jsem je utírala; dva jsem položila na prostírání vedle ubrousků, které Henry prostřel k večeři.

Dokud jsme každý nespořádali dvě porce hovězího guláše, na povídání nedošlo. Henry si do talíře nalámal chléb, ale já osobně si jeho chleba radši namažu máslem a

domácí jahodovou marmeládou. Sakra, já se do něj snad zamilovala, nebo co? Po jídle Henry odnesl nádobí do dřezu a zase se vrátil ke stolu.

Jakmile jsme si sedli, stručně jsem mu převyprávěla příběh, se kterým za mnou přišel Michael Sutton. Nahlas jsem se zamyslela: „Kde jsem jen jméno Michael Sutton už

slyšela? Tobě nic neříká?“

„Takhle z hlavy ti nepovím. Nevíš, co dělá jeho otec?“

„Ani ne. Zemřel. Sutton říkal, že přišel o oba rodiče. Má dva bratry a sestru, ale nemluví spolu. Nijak to nevysvětlil a já se neptala.“

„Zajímalo by mě, jestli jeho otec nebyl náhodou ten Sutton, co kdysi seděl na radnici. Bude to už tak deset let.“

„To nevím. Předpokládám ale, že se to dozvím, tedy jestli to tak bylo.“

„A co jinak, máš nějaký bojový plán?“

„Pár nápadů už se mi v hlavě vylíhlo, ale nejdřív se chci podívat, co o případu malé Fitzhughové psaly noviny.

Sutton mohl na něco důležitého zapomenout nebo si sem tam něco přibarvit.“

„Ty mu nevěříš?“

„O to nejde. Jen se bojím, že motá dvě věci dohromady.

Věřím, že viděl dva chlapy kopat díru. Ale už si nejsem jistá, nakolik to souviselo se zmizením Mary Claire. Tvrdí, že data sedí, ale to nemusí vůbec nic znamenat.“

„To ukáže až čas. A co ta další věc?“

„Jaká další věc?“

„Říkalas, že potřebuješ ještě něco probrat.“

„Jo aha, no jo.“

Sáhla jsem do kabelky, kterou jsem si odložila na prázdnou židli, vylovila jsem zalepenou obálku a přes stůl ji podala Henrymu. „Nemám odvahu to otevřít. Tak jsem myslela, že by ses třeba podíval, co to je, a řekl mi to.“

Nasadil si brýle na čtení a pozorně si obálku z obou stran prohlédl, stejně jako prve já. Rozlepil ji a vytáhl pozvánku s vrchní stranou z průsvitného papíru. Uvnitř byla kartička vložená do obálky, aby mohl adresát obratem odpovědět.

„Tady je napsáno: ‚Fara. Slavnostní obřad u příležitosti přesunu sídla rodiny Kinseyových na nové místo, kde…‘

Bla, bla, bla. Koná se 28. května, 1988. To je podle mě víkend na Den obětí války. Ve čtyři hodiny odpoledne. Pak má být večeře v místním golfovém klubu. No to je milé.“

Natočil pozvánku přední stranou ke mně, abych si ji také mohla přečíst. „Velká rodinná oslava,“ poznamenal.

„Společenský oděv není podmínkou, což je dobrá zpráva.“

Zvedl ofrankovanou obálku s kartičkou. „Rádi by, abys odpověděla do 1. května. To krásně stihneš. Na obálce je známka, takže nemusíš platit poštovné. Hmm, co si o tom myslíš?“

„že to nikdy neskončí, že ne?“ vyhrkla jsem. „Proč mě pořád otravují? Mám pocit, jako by se mě snažily uklovat káčátka.“

Henry si posunul brýle na špičku nosu a zpoza obrouček se na mě podíval. „Ozvat se dvakrát do roka není ‚otravování‘. Zvou tě na oslavu. A ty se chováš, jako by ti někdo na přední sedadlo auta položil psí lejno.“

„Skoro ty lidi neznám.“

„A když se jim budeš dál vyhýbat, nikdy je nepoznáš.“

Zdráhavě jsem dodala: „No, s Tashou jsem si docela poradila, ta není tak zlá. A teta Susanna je celkem sympatická. To je ta, jak mi dala maminčinu fotografii a poslala mi rodinné album. Dojalo mě, uznávám. A právě v tom je problém. Jsem snad tak zatvrzelá z plezíru?

Nepodřezávám si sama pod sebou větev? Víš, ve většině rodin si lidi chtějí být blízcí. Já ne. Jsem snad kvůli tomu špatná?“

„Ale vůbec ne. Jsi nezávislá. Vyhovuje ti být sama.“

„Přesně tak, a právě to se zřejmě považuje za duševní chorobu.“

„Proč si to nenecháš rozležet do rána? Ráno je moudřejší večera.“

3

DEBORAH UNRUHOVÁ

Duben, 1963

Tu holku neměla Deborah Unruhová ráda od první chvíle. Greg, jejich syn, se ve druhém ročníku univerzity vykašlal na studia, prý že na titulech nezáleží. Od té chvíle jezdil stopem po celé zemi a domů volal, jen když mu došly peníze, které mu pak Deborah s Patrickem posílali na nejbližší pobočku Western Union. Naposledy ho viděli loni na podzim, a teď se bez varování objevil znovu, ve starém žlutém školním autobuse a s holkou jménem Shelby.

Měla vyhublý obličej, zcuchané husté černé vlasy, velké hnědé oči, řasy doslova obalené silnou vrstvou černé maškary a očních linek. K tomu měla černý rolák a dlouhou cikánskou sukni s otrhaným a zašpiněným dolním krajem, který courala po zemi. Když právě nechodila naboso, nosila černé punčocháče a odrbané tenisky. Měla šestiletého chlapečka jménem Shawn. Ihned Deborah informovala, že není Gregův. Deborah udělala tu chybu, že se zeptala na

Shellyina bývalého manžela. Dozvěděla se, že Shelly vdaná vůbec nebyla a naprosto netuší, kdo je chlapcův otec. Z

jejího tónu bylo jasně znát, že o něco tak předpotopního jako o otcovství se může zajímat jen upjatý maloměšťák.

Deborah to přešla beze slov, ale dívce to v jejích očích vysloužilo nepěkný černý puntík. Greg podle všeho automaticky předpokládal, že je přivítají s otevřenou náručí, a neobtěžoval se vysvětlit, jak dlouho se míní zdržet.

Deborah jim nabídla pokoj pro hosty, ale se Shelly ho odmítli. Raději chtěli spát v autobuse, který zaparkovali za garáží.

Z autobusu zbývala v podstatě jen karoserie. Sedadla vytrhali a místo nich dovnitř nastěhovali postele, nízký stolek s křesílky a kempingový vařič, ačkoli Shelly se do vaření nepouštěla. Měli přepravku od mléka a v ní skladovali konzervy a sušené potraviny, jinak všechno převáželi v krabicích od banánů. Shawn spal na proleželém futonu za sedadlem řidiče, Greg se Shelly na letišti pro dva, které bylo v autobuse až úplně vzadu. Kvůli soukromí obě lůžka odděloval závěs s indickým potiskem. Autobus nakonec nechali vedle bazénu u zahradního domku, kde byl k dispozici i záchod s koupelnou, ale koupat se je Deborah tedy neviděla.

Pár minut po příjezdu ze sebe chlapeček shodil šaty a běhal nahatý. Deborah spolkla, co si myslela, protože Shelly hned vytrubovala, že naše těla jsou skvost a že se nemáme

zač stydět. Deborah byla konsternovaná. Když Greg odcházel na vysokou, byl to dobře vychovaný mladý muž, a teď tady před ní stál a zbožňoval ušmudlanou cácorku, jejíž

názory poslouchat bylo jako nechat si nafackovat.

Deborah se při první příležitosti omluvila, šla do velkého pokoje a zatelefonovala Patrickovi do Los Angeles. Byl výrobcem sportovních potřeb a od úterního rána do pátku do odpoledne pobýval pracovně v Downey. Netroufala si nechat ho přijet na víkend domů, aniž by mu dala vědět, co se děje. Trpělivě a pobaveně si vyslechl, jaká je Shelly.

Párkrát něco souhlasně zamumlal, ale Deborah bylo okamžitě jasné, že si myslí, že přehání.

„Neříkej, že jsem tě nevarovala,“ poznamenala.

Patrick zhodnotil Shelly stejně rychle jako Deborah.

Uvažoval sice víc analyticky a méně intuitivně, ale také se nechal snadno vyvést z míry. Vlasy jako hřebíky měl v osmačtyřiceti letech šedivé, sem tam nějaký bílý; chodil ostříhaný nakrátko, jen kolem uší je měl delší a vlnily se mu.

Oči měl hnědé, obočí a řasy světle šedivé. Byl barvoslepý, takže mu šaty vybírala Deborah. Do zaměstnání nosil zpravidla plátěné kalhoty a sportovní pláště, béžové nebo světle šedé. Košile upřednostňoval čistě bílé, u krku je nosil rozepnuté a bez kravaty, pokud ovšem nešlo o striktně formální příležitost. Byl štíhlý a v kondici se udržoval tím, že běhal, pět mil každý víkend. Deborah byla o čtyři roky mladší než on, na šedivých vlasech nosila medový blond

přeliv. Stejně jako Patrick byla hnědooká a štíhlá.

Dohromady tvořili krásný pár, trochu jako z reklamy na důstojné stáří. O víkendech hrávali společně golf a občas čtyřhry v tenise v místním sportovním klubu.

Patrick „autobusáky“, jak mladým říkal, toleroval tři dny a pak se jim chystal říct, ať se seberou a odjedou, jenže Greg oznámil, že Shelby je v pátém měsíci těhotenství, v srpnu má rodit a oni potřebují někde zakotvit. Deborah na okamžik prolétlo hlavou, jestli vůbec mluví pravdu. Shelby byla drobná a tak strašně hubená a kostnatá, že bylo těžké si představit, že přivede na svět zdravé, donošené dítě.

Deborah si ji nenápadně prohlížela. Dívka byla trochu zakulacená v pase, ale jinak se nedalo podle ničeho poznat, že čeká dítě. Ani ona, ani Greg nepociťovali sebemenší rozpaky, o svatbě samozřejmě nepadlo ani slovo.

Shelby využila příležitosti a rozhovořila se o svých názorech na rození dětí. Nemocnicím ani doktorům nevěřila.

Porod je prý přirozená věc, hravě zvládnutelná bez vymožeností západní medicíny, tu stejně mají v rukou jen bohatí běloši, jejichž jediným cílem je podrývat ženinu víru ve vlastní tělo a připravit ji o možnost svobodně s ním nakládat.

Ten večer se Patrick s Deborah poprvé po letech pohádali.

„Nemůžeme po nich chtít, aby odešli,“ prohlásila Deborah. „Slyšels Grega. Nemají, kde jinde by zůstali.“

„S tím ať jdou do háje. Sám si to nadrobil, sám ať si to taky sní. Co se to s ním hergot stalo? Ta holka je úplně blbá!

Nestrpím ji tu, s břichem nebo bez břicha. On snad přišel o rozum?!“

Deborah manželovi naznačila, ať ztlumí hlas, třebaže Greg se Shelby i chlapečkem už odešli do autobusu. „Sám víš, že když ji vykopneš, půjde on taky.“

„Fajn. Čím dřív, tím líp.“

„Porodí někde v kukuřičným poli.“

„Po ničem jiným beztak netouží, tak co! Aspoň přijde o iluze. Počkej, až na ni přijdou porodní bolesti… pak ať někomu vykládá o přirozenejch porodech!“

„Jedno dítě už má. Nemyslím, že ji porod nějak zvlášť překvapí.“

Deborah nechala Patricka pěnit a supět, dokud mu nedošla pára, a pak triumfovala. Byla stejně znechucená jako on, jenže šlo o jejich první (a možná i jediné) vnouče.

Jaký měly smysl výčitky a kritizování, když už se stejně nedalo nic dělat?

*

*

*

Než si Deborah našla chvilku na to si se synem o samotě promluvit, uplynuly dva týdny. Zrovna v kuchyni připravovala zapékaný lilek s parmezánem, kterého se patrně nikdo nedotkne. Shelby byla vegetariánka. Deborah chtěla původně vařit dušeného tuňáka, protože si

pamatovala, jak ho měl Greg rád jako malý.

Shawn se olízl, poplácal se po bříšku a mlaskl: „Mňam!“

Jenže Shelby ho velitelsky vzala za rameno a zahlaholila: „Ne ne, díky. My myslíme, že si žádný živý tvor nezaslouží umřít, abysme se najedli.“

Když vyšli ze dveří, Deborah si ulevila tím, že pitvorným hlasem zopakovala, co právě slyšela. Nána jedna uvědomělá! Naštěstí letos zasadili na zahrádku japonský lilek. Šla tedy ven, pět jich sklidila, omyté je nakrájela, posolila a nechala okapat.

Vzhledem k tomu, že Patrick trávil většinu týdne mimo domov, zvykla si Deborah vařit jen pro sebe, a musela proto hodně přemýšlet, jaká bezmasá jídla připravit, aby neutrpěl Shelbym morální postoj. Posypala lilek sýrem a uložila ho před pečením do chladničky. Když si myla ruce, vykoukla oknem ven a uviděla na zahradě Grega se Shawnem.

Zaťukala na sklo, zamávala a vzápětí se otevřely dveře a oni vešli.

Greg řekl: „Dneska odpoledne jsme v exilu. Shelby je unavená a potřebuje si zdřímnout.“

„Uvítám společnost. Posaďte se,“ vybídla je Deborah.

Greg neměl sebemenší potuchy, jak malého Shawna zabavit. Když ho dostal na starost, obvykle odvedl chlapce do domu a svěřil do péče matky, která vždy odněkud vytáhla papír a pastelky či přinesla z půdy cínové vojáčky.

Deborah si se synem promluvit už dlouho chtěla, jenže

když se jí naskytla příležitost, nějak nevěděla, ze kterého konce začít. Pomalu se z něj stával cizinec. Byl vysoký, štíhlý a světlovlasý, zkrátka mladší kopie otce. Jako dítě míval dobré srdce a mírnou povahu. Ve škole prospíval s vyznamenáním, třebaže dobré známky nedostával zadarmo.

Deborah si myslela, že když musel tak tvrdě dřít, bude mu na studijním úspěchu víc záležet, ale asi exceloval jen proto, aby potěšil rodiče. Než odešel na vysokou, nejevil žádné známky rebelství ani vzdoru. Proti ničemu neprotestoval ani se nechoval jako někdo, kdo se neztotožňuje s životním stylem svých rodičů.

Shelby mu otevřela oči. Zosobňovala postoje, které celé roky vyznával i on, jen neměl potřebu, či odvahu, se k nim otevřeně přihlásit. Tím, že si ji přivedl domů, vyslal jasný signál: To je to, co chci a co obdivuju. Deborah nezbývalo než doufat, že si syn jednou uvědomí, jak hluboce se mýlil. Snažila se Shelly přijmout, když pro nic jiného tak kvůli Gregovi, ale to děvče jí bylo ve všech ohledech protivné.

Samozřejmě že tak jako Deborah neschvalovala Shelly, neschvalovala ani Shelly Deborah. Byla dost chytrá na to, aby se vyhýbala Patrickovi, v němž vytušila protivníka, proti kterému neměla šanci. Pohrdala jejich životním stylem a se svou nechutí se nijak netajila. Deborah byla přesvědčená, že ohleduplnost a slušnost jsou základní předpoklad fungujících vztahů ve společnosti. Shelly si naproti tomu

myslela, že když je drzá a neurvalá, aspoň si na nic nehraje.

Deborah byla bez vzájemných zdvořilostí ztracená, a jakkoli si to nerada připouštěla, měla z té dívky strach.

Greg přistoupil k ledničce, vytáhl misku špaget s masovými kuličkami a začal je jíst jen tak studené.

Shawn, který na něm visel očima, řekl: „Mám hlad.“

„Co takhle kousek sýra,“ nadhodila Deborah a rychle se podívala na Grega. V Shellyině nepřítomnosti dohlížel on na dodržování jejích stravovacích zásad. Ty byly svévolné a marnivé a nepřipouštěly diskusi. A Deborah se dávno nesnažila je chápat. Greg přikývl na znamení souhlasu, a tak Deborah otevřela balení plátkového sýra a jeden plátek podala Shawnovi. Odloudal se do obýváku, plně zabraný do konzumace sýra. Trhal ho na kousky a cpal si je do pusy jako hladové ptáče. Měl zakázáno dívat se na televizi a Deborah doufala, že se dokáže nějak zabavit bez zlobení.

Napustila vodu do dřezu, kápla do ní trochu saponátu a dala odmočit špinavé misky a příbory. Teprve pak se posadila ke stolu. Věděla, že Greg si nepotrpí na důvěrné rozmluvy, ale zahnala ho do kouta a on podle všeho rezignoval.

„Přemýšlela jsem o Shelly a uvědomila jsem si, že vůbec nevíme nic o její rodině. Odkud pochází?“

„Z Los Angeles. Tustin nebo Irvine, přesně nevím,“ řekl.

„Rodina ji vydědila, když jí bylo patnáct a otěhotněla se Shawnem.“

„To je hrozné. To pro ni muselo být těžké.“

„Ani ne. Stejně s nima nevycházela, takže to tak neřešila.

Podle ní jsou svině a maj v hlavě nasráno.“

„Aha.“ Deborah zaváhala a pak pokračovala. „Nevím, jestli je teď vhodná chvíle, ale s tátou by nás zajímaly vaše plány. Napadlo mě, jestli bys to nechtěl probrat.“

„Nijak zvlášť. Plány na co?“

„Předpokládali jsme, že si budeš hledat práci.“

Zaslechla, jak se Shawn zahihňal, ohlédla se přes rameno a uviděla ho stát nahého ve dveřích do obýváku. Vpadl do kuchyně, drze a rozjívené, a vřískal a poskakoval ve snaze získat jejich pozornost. Vystrčil na ně zadek. Deborah se na něho chladně podívala a on odběhl. Slyšela, jak pleská bosýma nohama na podlaze v chodbě, odtud utíkal do obýváku, pak do jídelny, kuchyně, vstupní haly a zase zpátky do obýváku. Greg se očividně naučil klukovy vylomeniny nevnímat, zatímco Shelly ho v nich jistě ještě podporovala, protože dítě má přece právo se svobodně vyjadřovat.

„Jakou práci?“

„Musíš živit rodinu. A na to je potřeba aspoň minimální příjem a nějaké slušné bydlení.“

„Co se vám nelíbí na autobuse? Nám to vyhovuje. Tedy pokud nám tu nezakážete parkovat.“

„Samozřejmě že vám tu nezakážeme parkovat. Neblázni.

Říkám jen, že až se to narodí, nemůžete už dál žít jako

cikáni.“

„Shelly se nechce vázat. Baví ji život na cestě. Hodně našich kamarádů tak žije a je to v pohodě. Musíš jít holt s dobou.“

„A kde vezmete peníze? Dítě něco stojí. To ti ale určitě nemusím říkat.“

„Mami, hele, nedramatizuj to tolik. Je mi jednadvacet.

Nepotřebuju tvý rady. Zvládneme to, jo?“

Deborah dělala, jako že nic neslyšela, a zkusila to znovu.

„A můžeš nám aspoň nastínit, jak dlouho se plánujete zdržet?“

„Proč? Vy nás tu nechcete?“

Do místnosti přiťapal po špičkách Shawn. Zvedal přehnaně nohy jako animovaná postavička. Deborah sledovala, jak se zezadu plíží ke Gregovi, ruce napřažené jako pařáty. Zařval jako lev a Grega praštil. Greg vyjekl a ohnal se po něm. Shawn ovšem upaloval do obýváku a hýkal smíchy. „Nechytíš mě! Nechytíš! Né, ne, né, ne.“

Zastavil se, zašklebil, udělal dlouhý nos a zase odběhl.

Deborah to dítě nemohla vystát.

„Proč jsi pořád v opozici?“ obrátila se ke Gregovi. „To se ti nepodobá. Snažím se udělat si představu o tvých záměrech, ale na tebe je to patrně příliš.“

„Kdo říká, že musím mít nějaký záměry?“

„Fajn. Nemáš plány ani záměry. My ano. Souhlasíme, abyste tu zůstali, než se narodí to dítě, ale nepočítejte s tím

natrvalo.“

„Můžeš toho už nechat? Říkal jsem, že to zvládneme, tak to zvládneme.“

Deborah zírala na syna, otřesená jeho neschopností čelit realitě. A tehdy si poprvé uvědomila, jak nevyzrálý její syn je. Neměl vůbec ponětí, do jaké se dostal situace. Přijal Shelbym světonázor, aniž se s ním doopravdy ztotožňoval.

Možná že díky podobnému papouškování prospíval i ve škole. „Nechápu, co na ní vidíš.“

„Shelby je v pohodě. Je svobodomyslná. Nelpí na materiálních věcech.“

„Jako my. Tak jsi to myslel?“

„Mami, nebuď hned vztahovačná. To jsem neřek. Nebo jo?“

„Koukáte se na nás skrz prsty, už od prvního dne. Shelby námi pohrdá.“

„To není pravda.“

„Samozřejmě že je. Proč si to prostě nepřiznáš?“

„Ty pohrdáš jí, proč si to radši nepřiznáš ty? Podívej se, jak žijete. Táta pracuje, aby vydělával peníze, abyste si mohli pořád něco kupovat, kupovat a kupovat. Jeho zaměstnanci přitom musej vyjít s minimálním platem, všechny zisky shrábne on. Na to jsi hrdá?“

„Ano, jsem. A proč ne? Táta tvrdě pracoval, než se dostal tam, kde je. Vytváří pracovní příležitosti a zajišťuje příjmy stovkám lidí, a ti lidé mu věří. Většina pro něj

pracuje víc než patnáct let, takže zase taková bída to být nemůže.“

„Do prdele, mluvilas s těma lidma někdy? Máš ponětí, jak žijou? Myslíš si, kdovíjaký jim neprokazujete dobrodiní, ale co to ve skutečnosti obnáší? Pár charitativních obědů, co zorganizujete ty a ty tvý načančaný kamarádky, když vás něco uhozenýho dojme. Jenže komu reálně pomůžete?

žádná z vás do toho nejde natvrdo. Máte svý jistoty, svý vypulírovaný domovy a ani ve snu by vás nenapadlo špinit si ruce se skutečnejma problémama.“

„Být tebou bych nás takhle šmahem neodsuzovala.

Říkals jistoty a vypulírovaný domovy. Měl jsi všechno.

Vzdělání jsi zahodil a teď si přijedeš, hraješ si tu na mámu a na tátu, a přitom nedokážeš přijmout zbla zodpovědnosti, za sebe, za Shelby, za toho jejího nebohýho syna. Cos dokázal, aby sis myslel, že jsi něco víc?“

„Povím ti, co jsem dokázal. Jsme aktivisti, bojujeme za lidská práva. Tos nevěděla, viď? Protože tebe vůbec nenapadlo zeptat se na naše názory. Demonstrovali jsme podporu Freedom Riders, za zrušení segregace na autobusových nádražích, veřejných záchodcích a u studen s pitnou vodou dole na Jihu…“

Deborah se překvapeně zeptala: „Vy jste byli ve Washingtonu?“

„No, to přímo ne. Jedna demonstrace byla i v San Francisku. Byly nás stovky. Ty a táta jste jako ovce.

Vždycky jdete s davem, jenom abyste neměli nepříjemnosti.

Nikdy jste se proti ničemu nepostavili…“

Deborah pocítila nával vzteku. „Dávej si pozor, Gregu.

Ta tvoje politická rétorika se toho, co se děje tady, v nejmenším netýká, tak nedělej vlny. Hodils nám do klína časovanou bombu a my děláme, co můžem, abysme si na tu situaci zvykli. Ty a Shelly nemáte právo nás urážet a kritizovat.“

Do kuchyně zase vrazil rychlostí kulového blesku Shawn. Deborah natáhla ruku a chytila ho za předloktí.

„Poslouchej. Nech toho! Nemíním tolerovat tvoje vřískání a povykování, zatímco se tady bavíme.“

Shawn se zastavil na místě. Na napomínání nebyl zvyklý. Podíval se na ni a pak na Grega. Zkřivil obličej a z očí mu vytryskly slzy. Vzlyky doloval z takové hloubky, že zpočátku vůbec nebyly slyšet. Rukama si z nervozity žmoulal pindíka, a zřejmě poprvé v životě mu došlo, jak zranitelný je bez šatů. Deborah se na něj nedokázala ani podívat. Jelikož slzy nezabíraly, začal vřískat. „Nenávidím tě. Chci mámu. Chci svou mámu.“

Deborah čekala, až se scénou skončí, jenže Shawn ještě přitvrdil, jeho nenávistné výkřiky získaly na síle.

Greg dělal, co mohl, aby ho uklidnil. „No tak, hej, no tak.“ Mluvil na něj, vysvětloval, avšak Shawn sebou vztekle plácl na kuchyňskou podlahu. Ležel na zádech a kopal nohama, přičemž jednou zasáhl Deborah do kotníku.

„Do prdele,“ vyjekla s vědomím, že tam bude mít měsíc modřinu.

Ve dveřích se objevila Shelby, zosobnění oprávněného rozhořčení. Měla napuchlý obličej a vlasy rozcuchané, jak spala. Podívala se na Shawna, pak na Deborah. „Co jste mu udělala? Nemáte právo. Jak se opovažujete vztáhnout ruku na moje dítě? Nenechám si od vás zasahovat do výchovy.“

Deborah shovívavým tónem prohlásila: „Do jaké výchovy, Shelby? Jediné, co jsem udělala, bylo, že jsem mu řekla, ať tady neběhá a nekřičí, když se bavíme. To je přece základní slušnost, i když tedy nepředpokládám, že ty bys něco tak buržoazního vyznávala.“

„Krávo!“ Shelby zvedla Shawna do náručí, otočila se na patě a vyběhla z místnosti, jako by synovi zachraňovala holý život. Deborah se podívala na Grega, dlouze a klidně, jestli se postaví za Shelby.

„Kristepane, mami. Podívej, cos udělala.“ Zakroutil zničeně hlavou, vstal a odešel z domu.

Následující hodinu Deborah poslouchala, jak Shelby v autobuse ječí a lamentuje. Obviňování, výčitky. Deborah se sklonila a položila si tvář na chladivý povrch stolu. Dobrý Bože, jak jen přežije další čtyři měsíce?

4

Čtvrtek 7. dubna 1988, dopoledne Ve čtvrtek jsem se probudila v šest hodin ráno a nazula si sportovní boty, ve kterých chodím každý den běhat.

Vyčistila jsem si zuby, ale další hygienu jsem nechala na vlhkém přímořském vzduchu. Když je horko a já doběhám, mám zpocené vlasy, a když je vlhko jako dnes, mám je úplně mokré a rozcuchané. Na pláži ale beztak potkávám jen lidi, kteří jsou většinou podobně pomuchlaní jako já.

Nechodím ovšem běhat kvůli zdravotním účinkům, které jsou i v lepším případě minimální. Ty tři kilometry běhám (téměř) každý den čistě pro dobrý pocit a pro klid duše.

Vídám páry, jak jdou či běží a povídají si, vídám i osamělé běžce se sluchátky na uších, kteří poslouchají kdovíco.

Osobně dávám přednost tichu, ve kterém si krásně srovnám myšlenky.

Po návratu domů jsem se osprchovala, oblékla a popadla jablko, které jsem snědla cestou v autě. Ze všeho nejdřív jsem chtěla jít do veřejné knihovny, ale odložila jsem to až

za návštěvu Climpingovy akademie. V 10.13 přesně jsem projížděla mezi dvěma kamennými sloupy vstupní brány do Horton Ravine. Na první křižovatce jsem odbočila vlevo a pokračovala jsem po Via Beatriz, úzké obousměrné silnici klikatící se po vrstevnici vzhůru k ústavu, stojícímu nad jezerem napájeným podzemní vodou. Hlavní budova byla původně sídlem bohatého Angličana jménem Albert Climping, který se do Santa Teresy odstěhoval v roce 1901

na odpočinek. Před emigrací působil jako výrobce sacích ventilů a záchodových splachovadel, a třebaže nashromáždil slušné jmění, zdroj jeho příjmů ho prakticky vyřadil ze slušné společnosti. Váž ně, o čem tak chcete při zahradní párty konverzovat se záchodovým magnátem?

Pokud věděl, že mu předmět jeho činnosti navždy zavřel dveře salonů smetánky Horton Ravine, nedal to na sobě vůbec znát. Koupil kopcovitý pětatřicetiakrový pozemek, který ležel ladem nedaleko vstupní brány do Ravine. Na parcele se nacházel vodní pramen, přesto lokalita nepatřila k nejžádanějším, protože to bylo příliš daleko od moře a příliš blízko města. Climpinga nevýhody neodradily, naopak, najal těžkou techniku a nechal poblíž pramenu vybagrovat rozsáhlou prohlubeň, v níž se voda pramenící ve svahu hromadila. Tak vzniklo Climpingovo jezero, ze kterého rozvedl vodu do širokého dalekého okolí. Strmější z obou kopců nahoře zarovnal a začal tam stavět honosné sídlo v anglickém stylu, včetně stájí, falešné kaple a obrovského

skleníku. Zvenku pokrýval stěny domu zlatavý pískovec, který si nechal dovézt až z rodného Sussexu. Pro interiéry byly typické starodávně vypadající sloupy, kazetové stropy, katedrální okna a okázalé tapiserie „jako z 12. století“, které nechal zhotovit v Japonsku. Kdyby v jeho době existoval stavební úřad, na takovou slátaninu středověku s kdovíčím by nikdy nedal stavební povolení. Vůbec nezapadala do místní zástavby přízemních domů se španělským nádechem, cihlovými zdmi a střechami z tašek z pálené hlíny.

Albert Climping vyrůstal v bídě, jeho vzdělání nestálo za řeč, ale byl chytrý a hodně četl a měl svébytný cit pro krajinu. Výhledy z jeho sídla působily úchvatně. Na jihu se modral Pacifik a na severu tyčily hory, mezi tím ležela Santa Teresa. Climpingův pozemek se i v suchých létech zelenal díky zavlažovacímu systému, který dodával vláhu i ovocnému sadu a zeleninové zahradě, z nichž byl živ. O

Climpingově prozíravosti nebylo pochyb, osudnou vadu na charakteru představoval jeho nuzný původ. Pokud si myslel, že si uznání místních boháčů koupí, šeredně se mýlil.

Paničky nad jeho nabídkami ohrnovaly nos. Naneštěstí pro ně nestál o to vtírat se do jejich přízně, takže jim nezbylo než pár jízlivých poznámek, které jim hořkly na jazyku.

Následujících dvacet let se věnoval svému podnikání, hostil různé zahraniční představitele a washingtonské politiky, muže schopné ocenit jeho finanční úspěchy a břitký smysl pro humor. Když Climping zemřel, zřídila se v jeho

sídle polosoukromá škola. Climpingova akademie: Měla skvělé vybavení a od jejího otevření byl mezi bohatými rodiči z Horton Ravine velký zájem o to přihlásit na ni své dítě. Postupem let přibyly s požehnáním města další pískovcem obložené budovy, všechny v tomtéž honosném anglickém stylu, který školu odlišoval, a také stavěl výš, v ostatní konkurenci.

Vjela jsem na štěrkové prostranství a našla místo na zaparkování ve stínu hranatého živého plotu. Zamkla jsem auto a obešla to k hlavnímu vchodu. Tam jsem zdolala krátké kamenné schody a vstoupila do budovy. Třebaže místy byly stále vidět okázalé historizující prvky, prošel interiér modernizací a byl zařízený podle nejnovějších trendů. Zastavila jsem se a přečetla si zarámované motto školy, jež viselo v zádveří. Ústav své akademické úspěchy a prestiž deklaroval hrdě na sto procentech absolventů

přijatých na vysoké školy. Musela jsem si to přečíst ještě jednou. Sto procent? No do prdele. Možná kdybych bývala chodila na Climp, neskončila jsem v partě zkrachovalců, kteří místo vzdělávání kouřili trávu.

Zvonění ohlásilo přestávku a do chodby se vyhrnuli studenti. Stála jsem a dívala se, jak kolem mě po dvojicích či trojicích procházejí. Záviděla jsem jim a o slovo se opět přihlásily staré předsudky. Chtěla jsem si myslet, že děti boháčů jsou zkažené a namyšlené, jenže tihle takoví nebyli.

Tahle mládež byla dobře vychovaná a konzervativně

oblečená, žádné vietnamky a džíny ustřižené těsně pod zadkem, žádné provokativní nápisy na tričkách. Někteří z nich se na mě dokonce usmáli a pár jich i pozdravilo. Byli znepokojivě milí.

Na druhou stranu, bodejť by nebyli, když proplouvali životem s tolika výhodami? Jenomže nakonec měli nejspíš stejné trable jako každý. Jejich rodiče, třeba klidně alkoholici nebo jinak labilní jedinci, mohli mít tytéž

finanční těžkosti, mohli se rozvádět a nadělat dětem v hlavě stejný zmatek jako rodiče ze středních či chudších vrstev.

Peníze tyhle děti před ranami osudu neochránily. Na druhou stranu (ve vztahu k té první druhé straně), ať už si za své problémy mohly samy, nebo je zavinil někdo jiný, jejich rodiče si aspoň mohli dovolit lepší doktory, lepší právníky a prestižní odvykací kliniky.

„Promiňte. Můžete mi říct, kde tu najdu knihovnu?“

obrátila jsem se na nejbližšího studenta, či vlastně studentku, vysokou dívku s atletickou postavou. Rovné tmavé vlasy měla vyčesané z čela a vzadu na temeni stočené do komplikovaného uzlu. Úsměv odhalil rovnátka. „Jistě.

Vlastně tam také jdu.“

„Díky.“

Vykročily jsme dlouhou chodbou a nakonec se daly vpravo. Opustila mě v předsálí knihovny a sama pokračovala na hodinu.

Místnost, do které jsem vstoupila, musela být knihovnou

už v původním Climpingově sídle. Police s knihami pokrývaly všechny čtyři stěny a sahaly od podlahy až ke stropu, na mosazné kolejnici byl připevněný mobilní žebřík se širokými stupátky. Sklo v okenních vitrážích mělo různé vady a hrbolky, takže to vypadalo, jako že se krajina venku mihotá. V zelených kožených klubovkách rozestavěných okolo stolů seděly dvě skupinky. Studenti se chovali tiše a kromě občasného zašustění stránky či škrabání pera bylo v knihovně mrtvo.

Knihovnice seděla za stolem u jednoho z oken. Před sebou

měla

jmenovku

a

na

ní

stálo

LORI

CAVALLEROVÁ, HL. KNIHOVNICE. Zvědavě se na mě podívala. Odložila pero, vstala a zamířila ke mně, přičemž

se snažila našlapovat co nejtišeji. Vypadala na dost přes padesát; dlouhé tmavé vlasy měla neposedně rozevláté kolem obličeje, ústa vrásčitá a mezi obočím zamračenou rýhu ve tvaru písmene „V“. Zpod pletených šatů jí koukaly kozačky, rukávy měla vyhrnuté nad lokty.

„Vy jste paní Cavallerová?“

Usmála se. „Ano.“

„Já jsem Kinsey,“ řekla jsem a úsměv jsem jí oplatila.

„Zajímalo by mě, jestli bych se mohla podívat na ročenku z roku 1967. Snažím se vypátrat jednoho starého přítele.“

„Samozřejmě. Ročenky jsou uložené ve vedlejší místnosti. Mám vás tam zavést?“

„No výborně,“ souhlasila jsem. Bylo to k nevíře, ale

další předem utvořená představa přestávala jaksi držet pohromadě. Ukázalo se, že i personál ustavuje stejně milý jako jeho studenti. Co to měl Sutton za problém?

Knihovnice přistoupila ke dveřím nalevo a uvedla mě do místnosti. „Tady bývala pracovna Alberta Climpinga,“

poznamenala. Dala mi dost času na to si místnost prohlédnout a ocenit, jak je zařízená. Byl to úžasný prostor, i když menší než knihovna; v rohu stoupalo vzhůru točité schodiště. Napočítala jsem dvacet vestavěných kartotéčních skříní se spoustou zásuvek; všechny měly krásné mosazné jmenovky nadepsané ještě postaru ručně a některé byly široké a ploché, v těch jsem tušila mapy a dokumenty, co je třeba uchovávat naležato. Ve středu místnosti, na perském koberci tlumených hnědých a modrých odstínů, stál masivní psací stůl. Stěně naproti dveřím vévodil velký kamenný krb s působivě zdobenou římsou, v další byly dřevěné vyřezávané dveře vedoucí patrně do chodby. Zbylé stěny pokrývalo mahagonové obložení. Léty ztmavlé olejomalby, visící ve výklencích mezi policemi s knihami, zachycovaly několik generací úctyhodných křesťanů s jejich oddanými manželkami.

„Pane jo,“ vydechla jsem až příliš upřímným nadšením.

Co se mne týkalo, nejzajímavější ze všeho byla zánovně vyhlížející kopírka, kterou jsem zahlédla už ve dveřích.

„Ročenky jsou v nejspodnější polici,“ řekla knihovnice.

„Kdybyste potřebovala ještě něco, jsem ve vedlejší

místnosti.“

„Díky.“

Odešla a zavřela za sebou dveře.

A bylo to. Přesně takhle jsem získala přístup k informacím, u kterých jsem se obávala, že se budu muset prokazovat senátorským mandátem. Nechala jsem tašku u kopírky a přistoupila jsem k regálům s úhlednou řadou ročenek. Ta z roku 1967 mezi nimi nechyběla. Vzala jsem ji, donesla ke kopírce a stiskla tlačítko ON. Zběžně jsem knížkou zalistovala. Prvních asi pětadvacet stran bylo věnováno maturantům, každému patřilo půl stránky s barevnou portrétní fotografií a sloupkem o tom, jakých studijních úspěchů dosáhl, jaké měl funkce a koníčky.

Dalších patnáct stran náleželo žákům základní školy, ti byli na stránce po čtyřech.

Došla jsem téměř nakonec, kde byly děti z mateřské školky a první stupeň. V každém ročníku byly tři třídy, v každé třídě patnáct žáků. Holčičky nosily šedo-červené kostkované šaty a bílé halenky, kluci bílé košile a červené pletené vesty. Když ty děti přestoupily na druhý stupeň, přestaly nosit uniformy, ale úpravný zevnějšek zůstal.

Nalistovala jsem stránku, kde začínala mateřinka.

Pročítala jsem jména uvedená pod fotografiemi. Michael Sutton byl ve třetí skupince, druhý zprava v horní řadě. Měl velké hnědé oči a už tehdy stejně vážný výraz. Většina spolužáků byla vyšší než on. Učitelka se jmenovala Louise

Sudburyová. Podívala jsem se, kde jsou další dva Michaelové, Boorman a Trautwein. Michael Boorman měl vlasy jako sláma a přihlouple se uculoval, přestože mu chyběly dva přední zuby. Michael Trautwein byl trochu silnější, měl kulatý obličej a tmavé kudrnaté vlasy. Všichni chlapci měli na nohou obludně velké boty, neúměrné k tenkým šestiletým nožičkám.

Kopírka opravdu nebyla stará, zato pomalá. I přesto jsem návštěvu knihovny, včetně cesty zpátky na parkoviště s ještě teplými fotokopiemi v ruce, zmákla za úžasných patnáct minut. Nechtělo se mi věřit, že jsem měla takové štěstí.

Zřídkakdy jde všechno tak hladce, zvlášť v mém případě, a to mě mělo trknout.

5

Podle adresy, kterou mi na sebe Sutton nechal, bydlel na Hermosa Street 2145 v západní části města. Šlo o čtvrť družstevních a rodinných domů, mnohdy pronajímaných.

Domy to byly spíše menší a obyčejné, s omítnutými fasádami a nepříliš zkosenými dehtovanými střechami. Mezi architektonicky

fádními

jednopatrovými

bytovými

komplexy stál sem tam nějaký dřevěný domek. Na pidizahrádkách se tyčily vzrostlé stromy svědčící o krátkozrakosti původních majitelů, kterým kdovíproč nedošlo, že po pětačtyřiceti letech kalifornského slunce a dešťů bude půlmetrový semenáček červeného eukalyptů

vypadat jako obr vrhající stín na domeček pro trpaslíky.

Zpomalila jsem a sledovala popisná čísla přízemních, prkny pobitých domů tvořících nyní souvislou řadu. Číslo 2145 mělo nevkusně žlutou fasádu a modrofialové okenní i dveřní rámy. Nepůsobilo to zdaleka tak vesele, jak by jeden doufal. Syté odstíny pouze podtrhovaly laciná stavební řešení a celkovou zchátralost. Obdélníkové okno nad zastřešeným zápražím dávalo tušit obytné podkroví, kde bylo jistě v létě nesnesitelně horko a dusno a po zbylou část

roku zas chladno a vlhko. Napravo vedle dřevěných schodů

na zápraží kvetly obrovské růžové hortenzie a zakrývaly jedno ze dvou průčelních oken. Nalevo polehávaly pichlavé plácačky opuncií, vinou kterých byla úzká předzahrádka neprůchozí.

Našla jsem místo na zaparkování, zamkla auto a vydala se zpátky k domu. Obyčejně auto zamykám jen preventivně, ne z nějakého konkrétního důvodu, ale ne v tomhle místě.

Hermosa Street byla slepá ulice, ukončená dálnicí 101, již

bylo vidět skrz drátěné pletivo plotu zarůstajícího plevelem.

Provoz na dálnici zvedal neustále vítr obohacený o výfukové zplodiny. Na plotě visely rozfoukané odpadky. Jak mohl chlapec vyrůstající v Horton Ravine skončit v takovéhle špinavé díře? Na hrdém prohlášení Climpingovy akademie sice stálo, že všichni absolventi jdou na vysokou, jenže už

tam nebyla jediná zmínka o tom, co následuje pak. Osobně jsem vždycky měla dojem, že nejvyšší možné vzdělání zaručuje nejvyšší možný životní standard, ale já si žila líp než tenhle kluk, takže co se tady stalo?

Vystoupala jsem po schodech na zápraží a zaklepala na rám dveří, a zároveň se dál věnovala systematickému pozorování okolí. Kdosi strhl dva domy, stojící kdysi naproti Suttonovu, a s vidinou snadného výdělku zřídil na jejich místě oplocené parkoviště s týdenním stáním za deset dolarů. To byl věru smělý podnikatelský záměr, když

parkování u obrubníku bylo zadarmo. Každý dům, kam až

oko dohlédlo, měl zamřížovaná okna, ale zloději snad měli dost rozumu na to, aby vykrádali domy v bohatší čtvrti.

Když jsem slyšela šramotit západku vstupních dveří, otočila jsem se. V nich se objevil Sutton, na sobě stejnou košili a kravatu jako den předtím. Tmavohnědé oči prozrazovaly obvyklou vážnost. „Zdravím vás. Nečekal jsem, že se uvidíme tak brzy.“

„Promiňte, že jdu bez ohlášení, ale potřebovala bych, abyste se na něco podíval.“

„Byl jsem zrovna na odchodu. Jsem objednaný k doktorovi.“

„Nebude to dlouho trvat. Nejvíc minutu.“

Namísto odpovědi mě pustil dál. Překročila jsem práh a ocitla se v předsíni. Světla tam moc nebylo, protože k oknu přiléhaly ty obří růžové hortenzie. Byt byl cítit slaninou, lógrem od kafe, rozlitým pivem, cigaretami a psími chlupy.

Ze země vstal zlatý retrívr, že mě přivítá, u čehož mlátil ocasem o škaredé čalouněné křeslo. Pokoj byl na tak velké zvíře malý. Psi potřebují zahradu, aby se měli kde proběhnout, a nějaké stinné zákoutí, aby se měli kde stočit do klubíčka a zdřímnout si. Retrívr by navíc měl mít příležitost dostát svému jménu1 a sem tam zkusit něco aportovat, třeba míček nebo klacek. Přinejmenším tohle vím,

1 Název plemene, retrívr, pochází z angl. retrieve, které znamená donést, najít, vyzvednout, též aportovat.

a to jsem psa nikdy neměla.

Na gauči se rozvalovala hubená holka v kraťasech a nátělníku, skrz který prosvítala podprsenka. Bosé nohy měla přehozené přes boční opěrku a ukazovala světu černá špinavá chodidla. Byla hezká takovým tím dekadentním způsobem. Měla dlouhé tmavé vlasy a kolem očí černé linky, a dokonce si udělala i černé stíny. Na uších se jí houpaly náušnice, které při každém pohybu hlavou vrhaly do stran blesky. Před ní stál plný popelník, ale naštěstí zrovna nekouřila. Na konferenčním stolku byly tři plechovky od piva, dvě povalené a zjevně prázdné. Holka vláčně natáhla ruku po třetí, dlouze se napila a plechovku zase postavila. Na stole bylo vidět několik mokrých kruhů v místech, kam plechovky stavěla předtím. Kdybych ty kruhy spočítala, dokázala bych zřejmě rekonstruovat její pitný režim.

Bez změny výrazu luskla prsty a pes přiběhl a stočil se jí k nohám. Podívala jsem se na Suttona v naději, že nás třeba představí, ale to nehrozilo. Opravdu nerada řeším s klientem případ před cizími lidmi, zvlášť když přesně nevím, jaký je mezi nimi vztah. Nebyla jsem si jistá, co všechno jí řekl a jak otevřeně se před ní můžeme bavit.

Sutton to nakonec rozetnul. „Tak o co jde?“

Podívala jsem se na slečnu. „Nechcete to radši probrat na zápraží?“

„To je dobrý. Ona je v pohodě.“

Otevřela jsem tašku, vytáhla fotokopie a podala mu je.

„Pořádně si to prohlídněte, jestli nepoznáte toho kluka, co jste u něj byl na návštěvě.“

Strčil si fotografie pod nos a pozorně se na né zadíval.

Sledovala jsem, jak přeskakuje očima z jednoho portrétu na druhý. Pak na jeden ukázal se slovy: „Tenhle je to.“

Nakoukla jsem mu přes rameno. „Který?“

„Tenhle. Už si vzpomínám.“ Ukazoval na chlapečka uprostřed horní řady. Tmavá čupřina, malá brada, uši jako plácačky. „Jste si jistý?“

„Samozřejmě. Jmenoval se Billy Kirkendall. Léta jsem na něj ani nepomyslel. Jeho táta tehdy zpronevěřil dost peněz. Provalilo se to, až když byl i s rodinou pryč z města.

Zmizeli ze dne na den. Byla z toho děsná aféra. Je to k něčemu?“

„Určitě. Jeho adresu půjde snadno zjistit, pokud ovšem byl Kirkendall jeho biologický otec a pokud se jeho rodiče nerozvedli. Jestli se jeho matka znovu vdala, budeme se jen těžko pídit, kdo byl jeho otčím.“

„Boorman by to věděl. Ten měl vždycky o těchhle věcech přehled. Organizuje třídní srazy a tak. Ne že bych na ně chodil,“ dodal spěšně Sutton. Podíval se na hodinky.

„Musím běžet.“ Zvedl fotku. „Můžu si to nechat?“

„Okopíruju si to do evidence a pak vám to dám.“

Sutton mi fotografii vrátil a vzal si klíčky od auta. Holka na gauči se na nás podívala, ale Sutton jí neřekl ani slovo.

Šla jsem za ním ke dveřím a společně jsme sešli se schodů.

„Až budete mít zas čas, zavolejte a zajdeme se podívat tam, kde Kirkendallovi bydleli,“ ozvala jsem se. „Třeba najdete to místo, jak jste o něm mluvil.“

„Doma budu asi za hodinu, tak pak vám brnknu.“

„Dobře,“ přikývla jsem. „Můžu se zeptat na tu slečnu?“

„To je Madaline. Byla závislá na heroinu, ale už je čistá.

Potřebuje někde přespávat.“

„A ten pes?“

„Fena. Je její. Jmenuje Goldie Hawnová.“

Na rozloučenou jsme si vyměnili pár zdvořilostních frází. Na ulici zamířil Sutton vlevo ke svému autu, já šla na druhou stranu. Když jsem sedla do mustanga, nastartovala jsem a počkala, až mě mine, a pak jsem se rozjela. Sutton řídil obouchané tyrkysové MG, které zřejmě pamatovalo ještě doby, kdy chodil na střední školu.

Když už jsem byla v centru, trochu jsem si zajela a vzala to přes Chapel Street, odkud jsem pokračovala vlevo nahoru; osm křižovatek dál jsem pak přejela State Street, hodila tam levý blinkr a odbočila na Anaconda Street. Po chvilce už jsem vjížděla do nadzemních garáží určených pro návštěvníky veřejné knihovny. Počkala jsem, až mi automat vyplivne do ruky parkovací lístek, načež jsem to vykroužila do třetího podlaží, kde bylo volno. Výtah jezdil strašně pomalu, tak jsem to raději vzala dolů po schodech. Venku jsem přeběhla ulici vedoucí ke garážím a vstoupila do

knihovny.

Referenční oddělení bylo hned přede mnou. Ode zdi ke zdi sahal koberec starorůžového odstínu posetý modrozelenými puntíky. Týž modravě zelený odstín měla i čalouněná křesílka. Světlo dovnitř proudilo šesti vysokými okny naproti dveřím. Většina stolků byla prázdná, vyjma jednoho, kde seděl nějaký pán a hrál sám se sebou šachy.

Vlevo v oddělení beletrie právě knihovnice rovnala do polic romány z vrchovatě naplněného vozíku. Odložila jsem tašku na jednu ze šesti židlí stojících kolem nejbližšího prázdného stolu.

U stěny napravo se až ke stropu zvedaly police s telefonními seznamy nesčetných měst a obcí státu Kalifornie; regály pod nimi obsahovaly telefonní seznamy měst a obcí jiných států. Rozhlédla jsem se, kde mají Polkův seznam, Hainese a tu dlouhou řadu seznamů pro Santa Teresu za posledních šedesát let, které bývaly vždy na polici vedle nich.

Polkův i Hainesův seznam má několik způsobů řazení, takže v nich lze osoby a firmy vyhledávat podle jmen, podle adres i podle druhu činnosti. Když hledáte nějakou firmu, můžete dokonce zjistit, kolik lidí zaměstnává a kolik čeho prodává. Pokud máte k dispozici jen jméno, jako já –, najdete podle něj adresu. Máte-li pro změnu jenom adresu, můžete najít jméno toho, kdo tam bydlí. V seznamech města se to pak dá ověřit, stačí prolítnout abecedně řazený seznam

ulic s popisnými čísly, řazenými vzestupně. U každé adresy je uvedeno, kdo tam v příslušném roce bydlel. Jakkoli je těch informací zbytečně moc, složí nakonec člověk ze střípků posbíraných v jednotlivých kategoriích alespoň přibližný obraz celku.

Vzala jsem si k ruce Polkův a Hainesův seznam z roku 1966 a tři seznamy pro město, z let 1965, 1966 a 1967, a donesla si je ke stolku. Tašku jsem hodila na zem a posadila jsem se. Z útrob zavazadla jsem vylovila notes a propisku.

Kirkendallovy jsem našla jenom jedny: Keitha (účetního) a Margie (grafičku) bydlící na Ramona Road 65. Poznamenala jsem si adresu i jména a pod né připsala popisná čísla sousedů. V Horton Ravine mají pozemky obrovskou rozlohu, tři až deset akrů, někdy i víc. Nejsou tam chodníky a domy stojí daleko od silnice. Nepředstavovala jsem si, že se jejich obyvatelé častují návštěvami a klábosí spolu přes plot. Stejně tak jsem nikdy neviděla nikoho z nich vysedávat na verandě. Ti lidé se podle mě seznamovali spíš v kostele, golfovém klubu či jiné bohulibé veřejné instituci.

Při procházení seznamů jsem si našla ještě starou adresu Michaela Suttona na Via Inez, opsala jsem si ji do notesu a v Polkově seznamu dohledala jeho tehdejší telefonní číslo.

Rodina Fitzhughových bydlela v roce 1967, kdy byla Mary Claire unesena, na Via Dulcinea. Opět, vedena zájmem o důkladnost, jsem si vyhledala jména obou sousedů. Po dvaceti letech už sice nemusela řada z těch údajů platit, ale

mít ta jména po ruce mi mohlo ušetřit zbytečnou cestu. V

aktuálním telefonním seznamu jsem našla jeden záznam, který stále platil, a ten jsem si opsala.

Vrátila jsem seznamy zpátky a sešla dolů do oddělení novin a časopisů. Knihovnici vzadu u přepážky jsem požádala o mikrofilmy Santa Teresa Dispatch z doby kolem únosu Marie Claire. Říkala jsem si, že než cokoli podniknu, přečtu si, co o zločinu psaly noviny. Sutton zmínil několik podstatných věcí, ale soustředil se především na časový rámec, zatímco já pátrala po širších souvislostech, které mohl opomenout.

Knihovnice se vrátila se dvěma krabicemi svitků

mikrofilmu s daty 1., 31. července a 1., 31. srpna 1967.

Posadila jsem se ke stolku opodál, zapnula čtečku, zasunula mikrofilm pod sklíčko a navinula na cívku na druhé straně.

Když jsem stiskla tlačítko, čtečka začala listovat stránkami novin rychlostí, z níž jsem měla závrať. Tu a tam jsem čtečku zastavila a zkontrolovala datum v záhlaví. Když jsem došla k 19. červenci, zpomalila jsem a zpozorněla.

Na titulních stranách novin se únos poprvé objevil v neděli 23. července a zvýšené pozornosti se těšil dalších deset dní, jakkoli se v každém čísle psalo téměř totéž. FBI zjevně přísně střežil informace určené pro média, a tak museli novináři omílat stále těch pár stejných faktů. V

podstatě to bylo tak, jak říkal Sutton, ačkoli pár dodatečných detailů jsem ještě zachytila. Mary Claire zmizela ve středu

19. července dopoledne, ale psát se o tom začalo až za čtyři dny. V mezičase, to znamená celý pátek a většinu soboty, měli situaci pod palcem pánové od policie a od FBI, a pracovali na tom, aby hlavně nic neprosáklo na veřejnost.

Noviny dopodrobna líčily události předcházející únosu, o následném vývoji však téměř mlčely.

Začala jsem si dělat poznámky, částečně i ve snaze odpoutat pozornost od popisovaného dění, protože i ze stručného, novinářsky objektivního „kdo, kdy, kde, jak“ se mi podezřele svíralo hrdlo. Ten pocit se ještě zhoršil při pohledu na černobílou fotografii malé Mary Claire, otištěnou u každého článku. Hleděla do objektivu s takovou upřímností, až jsem měla pocit, že jí vidím na dno duše.

Měla rozzářený úsměv, oči zastíněné blonďatou ofinou, vlasy za ušima sepnuté umělohmotnou sponkou. Na sobě měla šaty vpředu s volánky, zapínané na knoflíky, které připomínaly perly. Z nařasených rukávů jí koukaly roztomile baculaté ručičky. Fotograf jí dal do ruky plyšového králíčka, takže snímek mohl být pořízený třeba o Velikonocích.

Vybavilo se mi, že jsem tehdy o případu četla v novinách, ale neuvědomila jsem si, k jak ohavnému zločinu vlastně došlo. Co komu udělala, aby ji muselo potkat něco tak zlého? Manžele Fitzhughovy jsem sice neznala, přesto mi bylo jasné, jak moc ji museli milovat, jak se asi smáli jejím nečekaným průpovídkám, konejšili ji, když se zranila

či rozplakala zklamáním. Pokusila jsem se zaostřit na text a nedívat se na fotografii, ale pak jsem se podívala zas. Po malé holčičce na světě nic nezůstalo a mně s konečnou platností došlo, že už není mezi námi. Její rodiče už nikdy nenajdou klid, dokonce ani když se podaří zjistit, jak a kde skončila. V jistém ohledu jsem si nebyla úplně jistá, jestli to vůbec k něčemu bude. Dceru jim to nevrátí a její krátký život, těch pár let od narození do smrti, neprodlouží.

Přinutila jsem se přečíst si, co přesně se ten den stalo.

Znělo to strašně banálně. Události bezprostředně předcházející dívčinu zmizení v ničem nenapovídaly, k čemu hroznému se schyluje. Malá Mary Claire si hrála na houpačce za domem Fitzhughových a její matka si vzadu na verandě četla knížku. Ozývalo se jen hučení fukaru na listí od sousedů, měli tam někoho od zahradnické firmy. Paní Fitzhughová ho sice neviděla přijíždět, ale slyšela, jak na cestě shrabuje posekanou trávu. Zazvonil telefon. Odložila knížku a zamířila do kuchyně. Měli nástěnný telefon, připevněný vedle vchodu do jídelny, na takovém místě, že ztratila dítě na okamžik z očí. Všude kolem byl ale plot a ji vůbec nenapadlo, že děvčátku něco hrozí.

Volající se představil jako obchodní zástupce provádějící průzkum trhu. Paní Fitzhughová souhlasila, že mu zodpoví několik otázek. Později si nevybavila ani jak se dotyčný jmenoval, ani pro jakou firmu pracoval. Nespecifikoval, jaký produkt propaguje, ale ptal se na to, kolik mají v

domácnosti televizorů, kolik hodin jsou zapnuté a jaké programy má jejich rodina nejraději. Celý rozhovor, od zvednutí telefonu k okamžiku, kdy se obchodní zástupce rozloučil a zavěsil, netrval déle než čtyři minuty.

Když se paní Fitzhughová vrátila na verandu, všimla si, že dcerka už není na houpačce. Rozhlédla se po zahradě, pískoviště, altánek, nafukovací bazének –, nikde však Mary Claire neviděla. Pak paní Fitzhughová, trochu zmatená, ale ještě pořád ne vyděšená, zavolala holčičku jménem, jenže nic. Šla zpátky do domu v naději, že třeba Mary Claire proklouzla dovnitř, zatímco se ona soustředila na otázky.

Když se ukázalo, že Mary Claire není ani v domě, vrátila se paní Fitzhughová opět na zahradu a obešla ji celou kolem dokola, přičemž nahlédla i do keřů u zadního plotu. Podívala se do altánku, byl prázdný, a dál pokračovala okolo domu.

Prošla brankou. Nepřestávala volat Mary Claire jménem, znepokojenější s každou uplynulou vteřinou. Celá vyplašená doběhla k sousedům a klepala u nich na dveře, ale nebyli doma.

Paní Fitzhughová se vrátila domů, že zavolá manželovi a na policii. Když stoupala po schodech k zadním dveřím, uviděla na zemi vzkaz, který patrně někdo nechal na nízkém stolku, ale sfoukl jej vítr. Vzkaz byl napsaný tiskacím písmem a krátký. Únosce tvrdil, že holčička je u něj v bezpečí a že se může bez úhony vrátit k rodičům výměnou za dvacet pět tisíc dolarů v hotovosti. Pokud by se ale

Fitzhughovi pokusili kontaktovat policii nebo FBI, únosci by na to přišli a Mary Claire by za to zaplatila životem.

To vše se dozvěděla veřejnost čtyři dny poté, co byla Mary Claire unesena. Mezitím agenti FBI vyslýchali bledé a zdrcené rodiče. Po zveřejnění zprávy se v novinách začaly objevovat rozhovory se sousedy, přáteli a známými, s mnohými i vícekrát. Případ budil pozornost v celých Spojených státech, protože šlo o jedinou dceru prominentní manželské dvojice ze Santa Teresy. Po první mediální vlně se reportéři začali opakovat, což napovídalo, že FBI uvalil na případ informační embargo. Nepadlo jediné jméno agenta FBI ani vyšetřovatele na lokální úrovni. Mluvčí policie Santa Teresy vydal čas od času tiskové prohlášení, v němž

veřejnost ujistil, že vyšetřování pokračuje a že je vynakládáno veškeré úsilí na odhalení totožnosti podezřelých osob a navrácení dítěte.

Jak už to u vážnějších případů bývá, jisté podstatné detaily se před veřejností zamlčovaly, aby vyšetřovatelé nemuseli ztrácet čas se cvoky vydávajícími se za svědky. Už

nezazněla žádná zmínka o podezřelých osobách ani o svědcích, přestože policie musela pročesat okolí a mluvit s evidovanými pedofily a sexuálními devianty a s těmi, jejichž

záznam v rejstříku mohl jakkoli souviset. FBI dostával tipy, kde všude ve Státech lidé holčičku viděli. Pak zde byl bezpočet telefonátů nahlašujících podezřelé chování neznámých osob, které ale vůbec nikomu neublížily a

počínaly si úplně nevinně. Mary Claire Fitzhughovou spolkla prázdnota a nebylo pro ni návratu.

Od té doby noviny vždy jednou za rok otiskly stejný stručný článek, co kdyby si někdo na něco přece jen vzpomněl? V něm bývala uváděna i jména obětí dalších únosů v naději, že třeba někomu nějaká maličkost pomůže spojit si něco, co si dřív nespojil. I kdyby byla Mary Claire navždy ztracená v nenávratnu, mohlo její neštěstí alespoň přimět k výpovědi svědka v jiném případu. Ona sama však už naději neměla; přišla o ni po prvních čtyřiadvaceti hodinách, během kterých se nikdo neozval. Tak jsem nakonec pochopila, proč Michaela Suttona tolik trápilo, jestli opravdu neviděl něco důležitého. Mně osobně se už jen z pomyšlení na osud toho nešťastného dítěte dělalo špatně.

6

DEBORAH UNRUHOVÁ

Červenec, 1963

Nesledující tři měsíce se budoucí maminka stravovala tak špatně, že nepřibrala ani šest kilo. Na jídelníčku měla prakticky jen fazole a rýži, prý dokonalá kombinace bílkovin –, ale to vůbec nesplňovalo nároky na výživu jejího nenarozeného dítěte. Shelby nevěřila na prenatální vitaminové doplňky a oháněla se tím, že ženy přece od počátku věků nosily a rodily děti bez výdobytků

farmaceutických firem. Patricka její názory štvaly, ale nedalo se s ní o nich diskutovat. Všechny protiargumenty považovala za útok na svou osobu. Patrick to tedy nakonec vzdal, a kdykoli se objevila v místnosti, odcházel.

Shelby si většinu času zachovávala odstup, ale občas přece jen projevila jakousi snahu o to s nimi vycházet. To si pak Deborah dělala naděje, že by si k sobě přece jen mohly utvořit vztah, byť ne důvěrný. Optimismus jí však dlouho nevydržel. Shelby byla hrozně náladová a vzhledem ke své

psychické nevyrovnanosti snadno vybuchla. Greg potom fungoval jako prostředník, pendlující mezi domem a autobusem. Omlouval se, vysvětloval a chlácholil, nejdřív Shelby a potom rodiče. Deborah vlastně dávala přednost Shellyině hysterii před Gregovými dojemnými pokusy o sjednání míru.

Každý pátek chodili Patrick a Deborah s přáteli na večeři do místního golfového klubu. Říkalo se, že podobnou krizí prochází víc manželských párů jejich postavení a věku: děti jsou najednou dospělé a přejdou na „alternativní životní styl“, což znamená kouření trávy, oblečení „ze sekáče“, dlouhé neupravené vlasy a zanedbanou hygienu. Dlouhé noční jízdy byly pro Patricka s Deborah vysvobozením z tíživého napětí doma, jedinou možností, jak se trochu odreagovat.

S Kipem a Annabelle Suttonovými se znali od chvíle, co se stali členy golfového klubu, což bylo krátce po přestěhování do Santa Teresy z coloradského Boulderu.

Unruhovým bylo přes čtyřicet, Kip s Annabelle byli o nějakých deset let mladší, děti měli ještě ve škole a stály je valnou část jejich času a energie. Páteční posezení proto pro Suttonovy představovalo vítané rozptýlení od rodičovských povinností.

Kip byl architekt a specializoval se na komerční projekty, kancelářské budovy, banky, obchodní domy. Annabelle zůstala doma s dětmi, přesně jako v jejím věku Deborah.

Suttonovi měli čtyři děti, kterým byly dva, šest, osm a deset let, nejstarší se jmenovala Diana. Nad první sklenkou martini se řeč stočila na Grega s Shelby, jako ostatně většinu pátečních večerů.

„Jen se koukněte na nás,“ začal Patrick. „Z dětí vyrostou rebelové, pořád by se jen hádaly. Všechno, co jsme dokázali, nestojí podle nich za nic. Vás dva čeká tohle peklo co nevidět taky, ale vsadím se, že ještě horší.“

Annabelle se vylekala: „To neříkej. Už teď jsem z nich hotová, a jsou to mrňata. Michael, než mu byly dva roky, byl učiněná panenka, a teď? Dohání mě k pití.“ Vylovila olivu z martini, slupla ji a vypila obsah sklenky na jeden zátah.

Kip prohlásil: „Podle mě není tahle zápletka s Gregem a Shelby nic nového. Děti v tomhle věku se vždycky bouřily, no ne?“

Patrick zakroutil hlavou. „Ne takhle.“

„Shelly je beatnička,“ vložila se do řeči Deborah.

„Vyprávěla mi, že bydlela několik měsíců v opuštěným baráku v North Beach, kde se scházeli všichni ‚pohodáři‘.“

„Beatnička? To je snad dávno pasé, ne?“

„To se jí asi nedoneslo. Zato tvrdí, že se během šesti dnů

nechala

vojet

Allenem

Ginsbergem

i

Lawrencem

Ferlinghettim.“

Annabelle se podívala stranou. „To ti vážně řekla?“

„No jasně, a ještě hrdě! Bylo vidět, že čeká, jak se

zděsím, aby mě mohla obvinit z upjatostí a netolerantnosti.

Jenže já ani nehnula brvou, jen jsem se jí zeptala, jestli nechytla kapavku.“

Annabelle vyprskla smíchy: „A co ona?“

„Ze o to přece vůbec nejde. Hlavně že žije svůj život naplno, což se prý o mně rozhodně říct nedá.“

„Tak to jsem neslyšel,“ ozval se Patrick. „A kde vlastně byl při těch orgiích Shawn?“

„U toho, jako všichni, děti, matky, cizí chlapi, travaři i feťáci závislí na heroinu. Hrálo se na kytary, na bonga a peníze se vydělávaly psaním básní, co se prodávaly na ulici turistům.“

Patrick dopil a pokynul servírce, ať mu přinese ještě jednu skleničku. I Kip zvedl ruku, jako když dva sběratelé licitují při aukci.

Patrick unaveně zavrtěl hlavou. „Co to s těmi dětmi je?

Člověk jim dá to nejlepší a oni mu akorát naplivou do obličeje. Ta holka se ve všem vyzná. Měli byste slyšet, když

se do toho dá. Sice nemá v hlavě mozek, ale klidně si kritizuje prezidenta Spojených států, jako by do všeho viděla. Přitom nezvládne ukočírovat ani vlastní život. A taky jsou vegetariáni, pro boha živýho! Víte, kolik času a energie to stojí?“

„Rozhodně víc, než kolik bych do toho byla ochotná investovat já,“ poznamenala Annabelle. „To se jí podle mě musí nechat. Já bych to nedokázala.“

„Prosím tebe. Myslíš, že Shelby vaří? Kdepak, k tomu by se nesnížila. Jídlo připravuje Deborah. Podle mě je to jen další projev jejich narcisismu; nutěj lidi kolem sebe skákat, jak pískaj, a sami seděj a tvářej se, že jsou nad věcí.“

Annabelle prohlásila: „To je šílený. Proč je nenecháte, ať si vařej sami?“

„Moje slova. Mě se neptej,“ ucedil Patrick a ukázal na Deborah.

„Přece víš, jak jí, Patricku. Nechat to na ní, jedla by akorát sóju, výhonky a hnědou rýži. A Shawn by umřel hlady, kdybych mu za jejími zády nedávala sendviče s burákovým máslem. Měl bys vidět, jak je vždycky zhltne.

Jako zvířátko.“

Servírka postavila na stůl dvě sklenky s pitím, košíček s houskami a talíř s několika hrudkami másla. Kip se obrátil na Anabelle. „Promiň, měl jsem se zeptat. Chceš ještě jedno martini, nebo budeš pít víno?“

„Radši nic. Najíždím na nový cvičební plán, třikrát týdně uplavat půl míle v moři.“

„A chceš začít v sobotu, jo? To nemyslíš vážně!“

„Myslím. Děti mají hlídání. Je to jediná chvíle, kdy mám čas jen na sebe.“

„Je hrozná zima.“

„Zvykneš si.“

Deborah nadhodila: „Tak já se obětuju a dám si to víno za tebe, jestli ho Kip objedná. Aspoň k něčemu ať jsem

dobrá.“

Kip vrátil servírce jídelní lístek a požádal ji, ať jim přinese láhev vína Merlot, které vybral z nabídky.

Deborah zvedla ruku. „Jo, na tohle jsem málem zapomněla. Včera jsem našla Shelby brečet jak malou.

Poprvé jsem u ní viděla jinou emoci než nenávist, vztek nebo opovržení. Napadlo mě, že se jí třeba stýská po mámě, ale když jsem se jí zeptala, co se stalo, řekla mi, že oplakává Sylvii Pathovou, která spáchala sebevraždu.“

„Koho?“ podivila se Anabelle.

„Básnířku,“ odpověděl Patrick. „Byla duševně chorá.“

Annabelle zakroutila hlavou a natáhla se pro houstičku.

Odkrojila nožem kousek másla, pečivo si namazala a pak převalovala sousto v ústech, takže trochu huhlala. „Naši známí jsou vegetariáni. Jednou jsme je pozvali na večeři.

Udělala jsem makaróny se sýrem, čímž jsem vyčerpala veškerou invenci. Oni nás na oplátku pozvali k nim na vegetariánské chilli. Hrůza. Nedalo se to jíst. Prostě nepoživatelný. Ale víte, co mě dorazilo? Měli kožený boty.

Už jsem je nechtěla nikdy vidět, ale Kip že ne. Tak jsem mu řekla, že příště bude vařit on, a bylo to.“

To zase nastartovalo Patricka. „Víte, co mě nejvíc dojímá? Shelby nemá ráda zeleninu. Jediná zelenina, kterou jí, jsou fazole. Dokonce nemá ráda ani ovoce. Tvrdí, že banány jsou hnus a z jablek jí trnou zuby. Má seznam věcí, které nejí, a na něm je úplně všechno, co lidstvo zná. Tedy s

výjimkou quinoy, což je čert víc co.“

Kip zakroutil hlavou. „Proč se s ní vůbec zahazujete?“

„Čeká naše vnouče,“ odpověděla Deborah. „Nebo myslíš, že se k ní můžeme otočit zády, a zavrhnout i to nevinné dítě? Ty bys to udělal?“

„Asi ne,“ zamyslel se Kip. „Vlastně já možná jo, ale Annabelle by to neschválila.“

Na chvilku se odmlčeli a vybírali si z jídelního lístku, saláty, newyorské libové plátky, brambory zapečené s kysanou smetanou, šalotkou a strouhaným sýrem.

Když servírka vyřídila objednávku, vrátil se Patrick k načatému tématu. „Nejhorší je, že je tak vyhraněná a nadřazená. Dívá se na nás skrz prsty. Podle ní jsme jen povrchní materialisti. Všechno, co děláme, je ‚buržoazní‘.

Věčně vykládá o proletariátu. Bůh ochraňuj královnu.“

Annabelle se zatvářila udiveně. „A Greg je na její straně?“

„Má ho omotanýho kolem prstu. Sedí a s pusou dokořán na ni zbožně zírá, jako by předčítala z evangelia,“ prohlásil Patrick. „A víte co ještě? Ta holka smrdí. Nečistí si zuby.

Neholí se v podpaží ani jinde. Nohy má jak kaktusy.

Nechápu, jak s ní Greg může v tom autobuse vydržet.

Vždycky, když odejde z místnosti, vytahujeme deodorant.“

Kip s Annabelle se v tu chvíli už smáli. „Teda, Patricku,“ zajíkala se Anabelle. „Ty jsi strašný.“

„Nedělám si srandu. Jestli mi nevěříte, zeptejte se

Deborah.“

Kip povytáhl obočí a nasadil pochybovačný tón.

„Přátelé, nerad to říkám, ale podle mě byla chyba, že jste toho Gregovi dali moc. Jak jinak by přišel k těmhle bohorovným názorům?“

Patrick na něj namířil prst. „Máš pravdu. Máš pravdu.

Taky jsme si to s Deborah říkali.“

Zmlkl a zvedl oči k servírce, která jim přinesla víno.

Ukázala Kipovi etiketu, on přikývl a ona láhev otevřela. Kip poté víno ochutnal a řekl: „Výtečné.“

Annabelle si svou skleničku zakryla dlaní, servírka tedy naplnila tři zbývající. Patrick pokračoval tam, kde skončil: „My jsme za studií museli pracovat. Rodina Deborah neměla peníze a naši si zase mysleli, že když si na vzdělání sám nevydělám, nebudu si ho vážit. Upřímně, bylo to dost krušný. Ve škole nám toho nakládali nad hlavu a ještě k tomu jsem dvacet hodin týdně pracoval. Taky proto jsme chtěli, aby se Greg soustředil jen na učení. Navrhli jsme mu, že mu budeme všechno platit, ale pod podmínkou, že bude mít dobré známky. Takže tak. Po dvou letech se na studium vykašlal a je z něj flákač.“

„A z čeho žijí?“ zajímala se Annabelle. „Doufám, že jim nedáváte i peníze.“

„Ne, zatím ne. Nemyslím, že by si Greg dovolil chtít po nás ještě finanční podporu.“

Deborah namítla: „Ale stejně ji dostávají. Neplatí nájem

ani jídlo a mají od nás zadarmo další věci. Autobusem nikam nejezdí, protože nemají na benzin.“

„Vsadím se, že prodává trávu,“ řekl Kip. Patrick se na něj podíval. „Myslíš? To by byl celkem malér.“ Deborah připomněla: „No rozhodně ji kouří. Je to cítit po celé zahradě.“

„Kouří trávu před tím malým klukem?“ Annabelle vykulila oči. „Proč ne? Dělají před ním i všechno ostatní,“

vzdychla Deborah. „Shelby chce, aby s ní byl i u porodu, aby na vlastní oči viděl zázrak zrození.“

„No to teda bude scénka.“

„Co když je za to prodávání trávy zatknou?“ držel se Kip dál tématu. Deborah ho plácla přes ruku. „Nech toho!“

„Ne, myslím to vážně,“ trval na svém. „Co když se to dozví policie? Chci jen upozornit na případné problémy.

Tak předně by se do toho asi vložila sociálka a toho malýho kluka by si nejspíš rovnou odvedli.“

„Ten není Gregův. To řekla Shelby jasně,“ podotkl Patrick.

Deborah rychle dodala: „Ten za nic nemůže. Sice dokáže občas pěkně zlobit, ale je hrozný vidět, jak ho Shelby zanedbává. Ona prostě vůbec netuší, co je rodičovská péče.“

„Chodí Shawn do školy?“ zajímala se Annabelle.

„Shelby na školství nevěří. Má pocit, že je to jenom další státní propaganda, takže ho učí sama.“

Patrick se zděsil: „Ježíš. Už o tom dál nemluvme.

Ztrácím chuť k jídlu.“

Annabelle pozvedla skleničku s vodou. „Podívejme se na to z té lepší stránky. Připíjím na vaše budoucí miminko.“

„Na zdraví,“ připojil se Patrick. Všichni čtyři si přiťukli.

„Ať jste příjemně překvapení,“ dodal Kip.

Jenže překvapená byla Shelby. Dítě se narodilo dva týdny před termínem. Ani Greg, ani ona neřekli Gregovým rodičům, že už má porodní bolesti. Když jí praskla voda, vzal ji Greg na pohotovost do Nemocnice Svaté Teresy.

Shawna usadil v čekárně se štosem papírů a pastelkami.

Nejdřív nastal zmatek kolem toho, že Shelby nemá žádného gynekologa ani kartu ani zdravotní pojištění. Sestra se tedy zeptala Grega na pár věcí, jako jaké má zaměstnání, zaměstnavatele a adresu do práce. Když zjistila, že je nezaměstnaný, přitlačila na něho kvůli tomu, kdo zaplatí za nemocniční péči. Shelby se tak rozzuřila a udělala takovou scénu, že sestra pohrozila zavoláním ochranky.

Nechali oba v oddělení pro pacienty a zatáhli kolem nich závěs kvůli soukromí. Greg neviděl jinou možnost než

zavolat rodičům, aby jim pomohli. Shelby dostala stejný záchvat jako vždycky. Greg ji zasklil. Nemocnice poslala pro porodníka, a ten asi do hodiny přijel. Na sesterně se chvilku o něčem radili, teprve pak lékař přišel za rodičkou.

Představil se jako doktor Frantz. Grega poslal na chodbu, prý že musí provést vyšetření pánevní oblasti.

Greg se tedy šel podívat do čekárny za Shawnem;

chlapec koukal na televizi, kterou měl doma zakázanou.

Greg se vrátil zpátky na příjem a zeptal se, jestli si může zavolat. Zatelefonoval rodičům a pověděl jim, co se děje.

Patrick si vyžádal k telefonu sestru, podle všeho ji přesvědčil, že uhradí všechny náklady, a dodal, že za chvilku přijedou. Greg se vrátil na oddělení, kde za závěsem ječela Shelby na doktora, ať si ten zasranej prst v tý zasraný rukavici strká do vlastní prdele. Sestra na druhém konci chodby se otočila na Grega a věnovala mu útrpný pohled.

Greg zavřel oči. Projednou si přál, aby se Shelby chovala jako normální člověk. Věčně se hádala. Všechno bylo šílené drama a jeho už unavovalo pořád se to snažit urovnávat a uklidňovat ji.

Doktor odhrnul závěs a vyzval Grega, ať jde dovnitř.

Shelby už neměla nohy na kovových opěrkách; seděla na kraji lůžka a byla zabalená do prostěradla a tak rozčilená, že se ani na jednoho z nich nepodívala. Kolem se motala sestra, rovněž úzkostlivě uhýbající Gregovu pohledu. Doktor Frantz oznámil, že dítě je v děloze obráceně, otočené dolů

zadečkem, s nohama skrčenýma před sebou. Navrhoval císařský řez, jenže Shelby zarputile trvala na přirozeném porodu. Měla na to právo. Nikdo jí nemohl říkat, co má dělat. Doktor si hlídal neutrální výraz. Prohlásil, že jí „prozatím“ vyhoví. Shelby se mu za zády vysmála, „ha, ha, ha!“ Greg už myslel, že se lékař otočí a jednu jí vrazí, ale ten jen tiše vykročil pryč chodbou, podrážky bot pleskaly na

dlaždičkách.

Shelby přijali. Když jí sestra připnula identifikační pásku, posadila ji do kolečkového křesla a vezla nahoru na porodní sál. Greg je doprovodil k výtahu. Když se za nimi zavřely dveře, vrátil se zpátky do čekárny. Ticho bylo jako balzám. Pak přijeli Patrick s Deborah. Shawn spal schoulený na umělohmotném sedátku v koutě. Patrick ho odvezl domů, zatímco Deborah vyjela s Gregem nahoru a několik dalších hodin čekala u Shelby. Doktorovi se dvakrát podařilo dítě obrátit, jenže vždycky se zase vrátilo do původní polohy.

Deborah obdivovala, jak statečně Shelby snáší těžké porodní bolesti; ani nepípla, ale samozřejmě sebe i dítě vystavovala riziku.

Po třinácti hodinách, během nichž nenastal téměř žádný pokrok, začal doktor Frantz jednat. Dovolil Deborah zůstat a vysvětloval, nakolik je situace kritická. Při porodu koncem pánevním, kterému porodníci přezdívají „kápéčko“, se může podařit dostat ven tělo dítěte, ale hlavička se může zaseknout bradou v pánvi. V takovém případě hrozí vysoké zdravotní riziko. Jakmile totiž vyjde tělo ven, přestává pulzovat pupeční šňůra a může dojít k zastavení přísunu kyslíku. Má-li dítě hlavu stále uvnitř, nemůže dýchat a bez chirurgického zásahu hrozí velké nebezpečí, že zemře.

Deborah chápala, že zbývá jen jediná možnost. Bylo to tak jasné, že chtěla Shelby popadnout za ramena a začít s ní lomcovat. Dokonce i Greg byl pro a naléhal na Shelby, ať dá

souhlas. Byla tak vyčerpaná, že se nezmohla na protest, a tak ji nakonec připravili na operaci a odvezli na sál. Patricia Lorraine Unruhová se narodila 14. července 1963: měla dvě kila sedmdesát, padesát centimetrů a hlavu jako koleno.

Greg a Shelby jí dali jméno Bouře.

Deborah jela domů a nalila si pořádného panáka.

*

*

*

Shelby zůstala s dítětem v nemocnici tři dny. I Greg tam trávil většinu času, takže malého Shawna měla na starosti Deborah. Zpočátku všechno, co mu navrhla, odmítal s odvoláním na fanatickou doktrínu své matky, jejíž názory opakoval, jako by to bylo desatero boží. Slyšet šestiletého kluka papouškovat Shellyiny názory bylo málem až

komické. Deborah se s ním nehádala a brzy si spolu dávali oběd. Také si užili spoustu legrace, v botanické zahradě, na pláži, v přírodopisném muzeu. Chlapec byl nejen bystrý, ale měl o všechno živý zájem a rychle se učil. Deborah na něj změnila názor a začala se těšit z jeho společnosti, zvlášť když zase začal chodit oblečený. Měl zvláštní poťouchlou povahu, s jakou se ještě nesetkala.

Shelby se vrátila z porodnice, dosud rozbolavělá, jak se dalo po císařském řezu očekávat. Deborah jí nabídla, že může k rekonvalescenci využít pokoj pro hosty, a zesláblá Shelby nic nenamítala. Nastěhovala se do domu a Greg se Shawnem zůstali ve školním autobuse. Shelby se stáhla,

zůstávala celé dni pod peřinou, závěsy zatažené. Zřejmě měla poporodní depresi, jenže pak si Deborah uvědomila, že za tím bude něco jiného. Byla ponížená, ne však svým obvyklým nenávistným způsobem, ale jinak, mlčenlivě.

Příroda ji zradila a ona najednou neměla čemu spílat. Jak mohla dál hlásat své radikální názory, když nezvládla něco tak triviálního, jako je přirozený porod, který tak sebevědomě očekávala? Vzalo jí to vítr z plachet. Bez svého dogmatu byla jako mrzák. Deborah vše zpovzdálí sledovala.

Chtěla zasáhnout, ale netroufala si. Jakékoli gesto z její strany by dávalo tušit soucit, na který Shelby jaksi nebyla stavěná.

Tento nervozitou nabitý klid zbraní bohužel dost komplikovala

skutečnost, že

malá

Bouře

téměř

nevykazovala zájem o kojení. Shawna kojila Shelby do jeho tří let, takže v tom určitě byla zběhlá. Jenže Bouře nespolupracovala. Cukala hlavičkou dopředu a dozadu, a o bradavku sotva zavadila. Když už se konečně „chytla“, začala být za chvilku nevrlá, prohýbala se v zádech, vřískala a mávala ručičkama, obličej celý rudý. Shelby za pár dní neměla s kojením trpělivost. Při prvním náznaku komplikací prostě vrazila dítě Deborah a obrátila se obličejem ke zdi.

Pak Bouře přestala být podrážděná jen občas a začala nonstop řvát. Deborah bylo jasné, že je dítě hladové, ale nevěděla, co má udělat.

„Všechno v pořádku?“ ptal se Greg.

„Jasně, fajn. Není to sice úplně dokonalý, ale netrap se.“

„Můžu nějak pomoct?“

„Zabav Shawna, jestli to zvládneš.“

„Jasně, bez problému,“ přikývl. „Nějakej nápad jak?“

Deborah se musela ovládnout. Už tak měla plné ruce práce, a ještě bude vykládat Gregovi, jak zabavit dítě! „Vem si tadyhle pár dolarů a běžte do zoo.“

Greg se zamračil. „A Shelby to schválila?“

„Spí. Ale určitě by nic nenamítala. Taky můžeš zkusit brouzdaliště na pláži. Shawn se děsně rád cachtá ve vodě a hraje si na hrocha. Je tam spousta dalších dětí. To se mu bude líbit.“

Deborah zatelefonovala doktoru Erbeovi, pediatrovi, s nímž se seznámili v golfovém klubu na recepci u příležitosti zápisu nových členů.

Omluvila se, že nerada ruší a že nechce využívat jejich známost k tomu, aby z něj zdarma tahala odborné rady.

Vyložila mu tedy problém co nejstručněji. Doktor Erbe navrhl ještě pár dní počkat a poté nasadit umělou výživu.

Možná že dítě přijde jídlu na chuť a všechno se spraví.

Bouře mezitím naříkala tak usedavě a naléhavě, že by to každého normálního smrtelníka dohnalo do blázince.

Jelikož byla Shelby psychicky dost labilní, měla Deborah strach, aby si frustraci nevybíjela na dítěti.

Nakonec sama připravila asi sto gramů umělé výživy a Bouři nakrmila. Bouři kupodivu jídlo zachutnalo a vypila

celých sto gramů. Pak usnula. Deborah dítě uložila do postýlky, kterou přestěhovali do šicí místnosti, aby mohla Shelby nerušeně odpočívat a nebudil ji neustálý pláč.

Deborah vzpomínala, jak byla ona po narození Grega na dítě napojená, jak po sebemenším šustnutí v postýlce vystřelila na nohy a už se nad ním skláněla.

Nakoukla do pokoje pro hosty. Viděla, že je Shelby vzhůru. „Až se probudí, můžeš ji zase zkusit nakojit. Doktor Erbe říkal, že některým dětem to trvá déle.“

„Koho to zajímá?“ odsekla Shelby a převalila se na druhý bok.

Deborah chvilku počkala, ale když bylo jasné, že ze Shelly už nic dalšího nevypadne, sešla dolů a uklidila nádobí od snídaně. Do dvaceti minut začalo dítě zase brečet.

Deborah slyšela, jak se nahoře Shelly postavila na zem a vyběhla na chodbu. Deborah odložila talíř, který právě dávala do myčky, a zamířila ke schodům, které vzápětí brala po dvou.

Shelly už se skláněla nad postýlkou. „Hergot, drž už

hubu!“

Když se natáhla po dítěti, Deborah ji chytila za ruku. „Já ji zvládnu. Ty si odpočiň. Všechno bude v pořádku.“

„Co ty o tom víš, ty jedna zasraná Pollyanno.“

Deborah byla dost rozumná na to, aby mlčela. Shelly už

se zase vrátila ke svému starému způsobu jednání, takže jakékoli vysvětlování slibovalo jen hádku.

Shelly se na ni nevraživě podívala a nakonec se otočila na patě. „Jen do toho, Deborah. Když myslíš, že jsi tak chytrá, udělej to sama.“

Vrátila se do hostinského pokoje a zavřela se tam.

Deborah vzala dítě do náruče a snesla je po schodech dolů. Posadila se do houpacího křesla, na rameno si položila plínku a na ni miminko, které něžně plácala po zádech, dokud z holčičky nevyšlo spokojené říhnutí. Pak se Bouře utišila. Deborah ji dál poplácávala a konejšivě na ni broukala, až děcko usnulo. Chvilku uvažovala, že holčičku odnese nahoru do postýlky, ale pak dostala lepší nápad.

S miminkem v náručí došla k nástěnnému telefonu v předsíni a zvedla sluchátko. Vytočila číslo na Annabelle a v krátkosti jí pověděla, o co jde. „Potřebovala bych dětskou postýlku, abych mohla mít holčičku přes den tady dole. Máš pořád ještě tu po Michaelovi?“

„Jasně. Schovávám všechny věci po dětech na další garážový výprodej. Chtěla jsem si postýlku nechat, dokud si nebudu jistá, že už nebudeme mít další dítě. Tak já ji snesu dolů, utřu z ní prach a hned jsem u tebe.“

„Ale nezvoň. Obejdi to ke kuchyňským dveřím a já tě pustím.“

O patnáct minut později už Annabelle zajížděla na příjezdovou cestu, vedle sebe Michaela v dětské sedačce, vzadu na sedadle Davida, Ryana a Dianu. Nechala děti vystoupit, otevřela zadní dveře dodávky a do jedné ruky

vzala postýlku. Děti nasměrovala dozadu za dům a vykročila po příjezdové cestě za nimi. Deborah už na ně čekala a otevřela jim, ještě než stačili zaklepat. Dala si prst přes pusu.

„Moc děkuju,“ špitla.

„Za málo. Můžu ještě nějak pomoct?“

„Tohle stačí. Zavolám ti. Jsi anděl.“

Annabelle se na ni usmála a začala lifrovat robátka zpátky k autu. Chvilku jim trvalo, než se všichni naskládali dovnitř.

Deborah ji slyšela nastartovat a vzápětí vyjíždět na silnici. Jednou rukou, na druhé stále houpala spící dítě, dotáhla postýlku do obýváku. Kdyby se Bouře náhodou probudila, těžké závěsy a koberec natažený ode zdi ke zdi by jistě hluk utlumily. A možná i Shelby bude odpočinutá dítě lépe zvládat. Annabelle postýlku nejen zbavila prachu, ale dokonce i potáhla matraci froté prostěradlem a přihodila krásné flanelové peřinky. Deborah do postýlky uložila Bouři, natřepala peřinku a holčičku přikryla. Povlečení vyráběla Annabelle vlastnoručně jako dárky pro novorozené děti svých kamarádek. Nosila je spolu s pletenými botičkami a čepičkami také na kojenecké oddělení ke Svaté Terce, aby každá maminka, dokonce i ta nejchudší, měla pro děťátko něco teplého na sebe, až půjdou domů.

Deborah se vrátila k nádobí, už teď nervózní z konfliktu, který cítila ve vzduchu. Týrání dětí nikdy nechápala. Čas od času četla o rodičích, kteří ubili či umačkali dítě k smrti,

protože nebyli dost trpěliví anebo vyzrálí na to, aby vydrželi poslouchat jeho neustálý pláč. Jednou dokonce četla o mladém otci, který svou dcerušku chytil za nohy a praštil s ní o zeď. Nyní Deborah viděla, jak k takovým hrozným věcem může dojít, že existují lidé, kterým se z dětského breku zatmívá vzteky před očima. Nemínila nechat holčičku se Shelby o samotě, jenže bylo jasné, že se to neobejde bez boje. Shelby nesnášela, když se jí někdo do něčeho pletl nebo jí radil, protože to chápala jako důkaz vlastního selhání. Kromě toho nesnášela, když se o ni někdo jakkoli staral a považoval ji za sociálně slabou, takže člověku moc na vybranou nedávala.

V půli odpoledne Deborah zaťukala na dveře hostinského pokoje a malinko je pootevřela. „Nedala by sis oběd? Můžu ti udělat sendvič.“

Shellyino odmítnutí téměř nebylo slyšet.

Deborah neměla, co jiného nabídnout, a tak si připravila sendvič pro sebe, sedla si s ním do obýváku a při jídle si četla knížku. Bouře vypila ještě dvě lahve kojenecké výživy, vždy po třech hodinách jednu. Ve skutečnosti si pomalu zvykala; spánek a hladové vřískání se nyní střídaly téměř pravidelně.

Před večeří se vrátili Greg se Shawnem, plní dojmů ze zoo. Deborah udělala vegetariánské lasaně, ke kterým dala na stůl broskvový kompot a čerstvý sýr, což nebylo jídlo, které by vařila nějak běžně. K jejímu překvapení Shawn

všechno doslova zhltal a chtěl ještě přidat. Bez Shelby panovala u stolu vcelku příjemná atmosféra. Shawn nemusel poslouchat její věčné námitky a připomínky stran toho, co se správně dělá nebo nedělá, a mohl v klidu jíst.

Po večeři Deborah uklidila v kuchyni, zatímco Greg se Shawnem seděli u stolu a hráli o bonbony Člověče nezlob se. V půl deváté se zvedli, aby Greg uložil Shawna do postele.

Deborah nadhodila: „co kdybys Shawnovi napustil před spaním vanu? Nechala jsem v zahradním domku pěnu do koupele a čisté ručníky.“

Shawn zavýskl a vyřítil se ze dveří dřív, než se Greg stačil zvednout od stolu. Kluk přeskočil schody a upaloval přes trávník. Deborah Grega před odchodem políbila na tvář a už za chvilku viděla, že se v zahradní koupelně svítí.

Zvedla oči ke stropu. Shelby pořád nic, hrdost jí zřejmě nedovolovala o cokoli si říct, zvlášť když byla do teď tak zatvrzelá a jen se hádala. Deborah nechala lasaně v troubě, na stůl položila talíř s příborem na ubrousku a vedle toho krátký vzkaz. Kdyby se Shelby rozhodla opustit doupě, mohla si naložit na talíř a vzít si jídlo nahoru.

Mezitím Deborah přenesla Bouři na gauč a obložila ji z jedné strany polštáři, aby nespadla. Postýlku přestěhovala nahoru do hlavní ložnice a vrátila se pro dítě, láhev a čisté plenky. Zapadla do ložnice a co nejtišeji se věnovala svým věcem. Později se ukázalo, že ta ohleduplnost nebyla vůbec

nutná.

Ráno byly dveře do pokoje pro hosty dokořán, postel rozválená a chyběla taška s věcmi, které s sebou Shelby do domu přinesla. Zmatená Deborah snesla Bouři dolů a vyhlédla kuchyňským oknem ven. I žlutý školní autobus byl pryč.

7

Čtvrtek 7. dubna 1988, odpoledne Cestou na Ramona Road jsem se stavila pro Suttona.

Převlékl se do džín, červené mikiny a obnošených sportovních bot, ta tam byla klasická košile a kravata.

Ramona Road jsem nejdřív jen projela, abych si udělala představu o okolí. Napočítala jsem patnáct domů, než jsem dojela na místo, kde ulice de facto končila a stáčela se obloukem zase zpátky. Parcely okolo byly svažité a utápěly se v zeleni stromů a keřů. Přirozené členění krajiny moc prostoru ke stavění neskýtalo. Bagry často musely vyhloubit do svahů terasy a teprve na nich se mohlo stavět. Domy pocházely z padesátých let a všechny byly dílem jednoho architekta, jehož moderní styl působil i po více než třiceti letech svěžím dojmem. Zaparkovala jsem mustanga na pruhu trávy naproti číslu 625. Sutton se předklonil a předním oknem se zkoumavě zahleděl ven.

Směrem k domu se zvedal zelený travnatý svah přeťatý příjezdovou cestou tvořící půlkruh jako dálniční

odpočívadlo. Někdejší sídlo Kirkendallových byla přízemní budova o půdorysu ve tvaru „L“ s kratší stranou orientovanou kolmo k vozovce. Dům měl fasádu z neomítnutých červených cihel, místy překrytou sekvojovými prkny napuštěnými tmavým mořidlem, výrazné horizontální linie a velkorysé skleněné plochy. Rovná betonová střecha trochu přesahovala, takže zakrývala i verandu lemující průčelí. Nikde žádné ozdoby, žádná vylepšení a žádné zbytečnosti.

„To nemůže být ono,“ prohlásil Sutton.

„Jenže je. V roce 1967 byli ve městě jenom jedni Kirkendallovi a ti bydleli tady.“

„Ale kde je patro? Billie Kirkendall byl nemocný. Ležel nahoře a já si hrál dole.“

„A do prdele. Na to jsem zapomněla. Počkejte tu a já zkusím, jestli jsou majitelé doma. Možná nám dovolí se tu porozhlédnout.“

Vystoupila jsem z auta a přešla přes ulici. Příjezdová cesta nebyla viditelně strmá, přesto než jsem došla nahoru, pořádně jsem se zadýchala. Působilo to tam nějak prázdně, dům obklopovala zvláštní aura mlčenlivosti. V oknech chyběly záclony, přede dveřmi neležela rohožka, zkrátka nikde žádné známky obydlení. Zápraží bylo na krajích vlhké od postřikovačů na trávník, které patrně zapínal týž

automatický mechanismus, který hlídal i pokojovou teplotu a zhasínal a rozsvěcel světla. Vystoupila jsem na vyvýšený

práh a panoramatické okno mi nabídlo úchvatný pohled dovnitř.

Architekt se vystříhal jiných než nosných zdí a téměř všude se táhly nekonečné podlahy z tvrdého světlého dřeva.

Protější stěně dominoval kamenný krb a ještě jsem viděla kuchyňskou linku, v níž však chyběly běžné spotřebiče.

Napravo zela prázdnotou jídelna s nízko zavěšeným lustrem.

Přesunula jsem se na zápraží o pár kroků doprava a vzápětí jsem nahlížela do prostorné ložnice s bílým kobercem a zrcadlovými posuvnými dveřmi, z nichž jedny byly pootevřené. Za nimi byla prázdná šatní skříň.

Vrátila jsem se ke vstupním dveřím a poprvé si všimla, že v rohu skleněné tabule je nalepený štítek bezpečnostní agentury se zvýrazněným OZBROJENÁ OSTRAHA. To varování tam bylo nejspíš jen pro formu. Zdálo se nepravděpodobné, že by někdo platil ozbrojenou ochranku, když byl dům prázdný. Předpokládala jsem, že nemovitost bude na prodej, ale nikde jsem neviděla letáky realitní kanceláře s údaji o plošné výměře domu a zahrady, o počtu pokojů atd. Cedule „Na prodej“ zakázalo Sdružení vlastníků

domů. Co jsem tak věděla, v Horton Ravine byly k mání snad všechny domy. Zazvonila jsem, ale nic jsem si od toho neslibovala.

Z verandy jsem se vydala na obchůzku. Sutton si domyslel, že nikdo není doma, protože vystoupil z mustanga a přešel přes ulici stejně jako před chvílí já. Počkala jsem, až

vyjde nahoru po příjezdové cestě, a pak jsme společně zamířili po pěšině stáčející se za dům. Pod námi se rozprostírala betonová terasa s bazénem a letním přístřeškem, ze dvou stran chráněná holými betonovými zdmi s venkovním ohništěm a grilem. Sutton se ohlédl na vyvýšeninu za námi. Z tohoto úhlu byl dům patrový. Byl totiž posazený v příkrém svahu. Z oken musel být krásný výhled do údolí. Za terasou se pozemek opět prudce svažoval dolů a do svahu byly zapuštěné staré železniční pražce, které tvořily primitivní schodiště. Střechy sousedních domů dole pod námi vypadaly jako vory plující na zeleném moři z korun stromů. „Poznáváte to tu?“

„Asi jo. Čekal jsem ten dům nějak větší.“

„V šesti letech přijde člověku fůra věcí větší.“

„Taky tu nebyl bazén. To bych si pamatoval.“

„Ověřila jsem si to a tohle je místo, kde jste byl. Bazén a gril mohli přistavět později,“ dodala jsem. „Pojďte, sejdeme dolů. Jestli jste tu tehdy coural, jinam jste jít nemohl.“

V okruhu asi sedmi metrů bylo prosekané křoví, což

zřejmě nařídili hasiči. Přešla jsem přes trávník a začala sestupovat dolů, Sutton zdráhavě za mnou. Schody z pražců

neměly zábradlí a navíc byly dost vysoké, každý tak pětadvacet čísel, takže jsme šli dolů jako batolata, vždy obě nohy na jeden stupeň a pak opatrně na další. Zahrada samozřejmě byla zanedbaná, i když zde zbyly jakési terasy.

Na nejvyšší rostly ovocné stromky, na druhé stál dřevěný

altán ve tvaru pagody s lavičkami a dřevem vybledlým do popelavě sivé barvy. Třetí terasa zarůstala růžovými keři, teď hodně rozbujelými.

Dál se terén svažoval už jen pozvolna. Dole pod kopcem se zelenal háj, ubíhající do obou stran a na každém místě jinak hustý. Napočítala jsem tři mohutné duby a šest vzrostlých akátů. Skupinky slizoplodů a blahovičníků

zvolna prorůstaly náletovými kmínky. Lesem bych to sice nenazvala, ale šestiletý Sutton ho za něj klidně považovat mohl. Tam, kde byl podrost méně hustý, jsem skrz křoví zahlédla dlážděnou silnici, což jistě musela být Via Juliana, jedna z hlavních tepen Horton Ravine. Kdybych já hledala místo na vykopání hrobu, tohle bych si tedy nevybrala.

Shora to tady museli mít jako na dlani a s přihlédnutím k nepravidelné hustotě stromů sem muselo být vidět i z ulice.

Sutton stál s rukama v kapsách a přeskakoval pohledem z místa na místo, jako by se snažil zorientovat. Neuniklo mi, že při pohledu na zákoutí, která si tak živě pamatoval, tápe.

Vykročil směrem doprava, chvíli se prodíral po kolena vysokým plevelem a najednou zůstal stát. V cestě mu zabránil plot, pás drátěného pletiva zavalený svlačcem. Na plotě visela cedule:

VSTUP ZAKÁZÁN

Soukromý pozemek, nevstupovat Zákaz vjezdu na koních

TO PLATÍ PRO VÁS!!

Sutton ustoupil zpátky na svah, aby se na stromy kolem podíval z větší dálky. Stál a kroutil hlavou. „Všechno je špatně. Nikde nevidím strom, co jsem v něm měl skrýš, ani dub, za kterým jsem se schoval, když jsem ty dva pozoroval.“

„Možná že dub porazili.“

„Jenže ani plot tu nemá co dělat. Kde se tady vzal? Přes plot jsem nelezl, to vím. Všechno je nějak špatně.“

„Už je to hodně let, Suttone. Berte to v klidu.“ Zoufale kroutil hlavou. „Proč jste tak negativní?“ zeptala jsem se.

„Nejsem negativní.“

„Ale jste. Měl byste se chvíli poslouchat.“

Otočil se a znovu se zadíval na lesík, stejně nespokojeně jako předtím. Ten chlap mi začínal lézt na nervy. Dívala jsem se, jak sestupuje zase dolů ke stromům. Vykročila jsem jako on podél prověšeného plotu, jenže zatímco on postupoval směrem dolů, já se drápala nahoru. V trávě zazářil trs lučních květin. Přede mnou uskakovaly kobylky.

Ohlédla jsem se a uviděla jsem Suttona mizet mezi stromy.

Napravo pod sebou jsem zahlédla zadní část nějakého domu: francouzské okno, dřevěná terasa a venkovní sezení.

Jelikož jsem to kolem moc neznala, neměla jsem jasno v konkrétních majetkových vztazích. Nepravidelná linie plotu zřejmě kopírovala hranice pozemku a oddělovala od sebe

parcelu přiléhající k Ramona Road a tu níže položenou, jež

patrně ústila na Via Juliana. Z místa, kde jsem stála, jsem viděla sice jen jeden dům, ale nebylo pochyb, že jich v ulici bude víc.

Sutton zapískal, nahlas a pronikavě jenom tak na pusu.

Osobně se léta snažím si tuhle techniku osvojit, ale vždycky ze mě vyjde jen chabý astmatický sípot s vysokým rizikem hyperventilace. Vykročila jsem přibližně Suttonovým směrem, dolů ze svahu. Vynořil se nalevo ode mě a mával.

Pokračovala jsem tedy po nerovném terénu a dávala si přitom pozor na nesčetné díry, v nichž přebývali kdovíjací hlodavci.

Následovala jsem Suttona na mýtinu stíněnou korunami stromů. Bylo tam dobře o pět stupňů chladněji než na sluncem vyprahlém kopci. Na vzdálenější straně se mýtina otevírala na Via Juliana. Vedla přes ni jezdecká stezka, pás udusané hlíny s viditelnými otisky kopyt. Stezka se očividně používala, jak napovídaly čerstvé koňské koblížky i sušené produkty koňského zažívání. Uprostřed mýtiny stál kamenný žlab na vodu, tak jeden a půl metru na dva a půl.

Vodu přiváděla trubka napojená na čerpadlo, takže byla i u dna dobře okysličená a nekvetla. Kámen léty ztmavl a černá vodní hladina se studeně leskla.

„Na tohle jsem úplně zapomněl,“ ozval se Sutton.

„Naproti přes ulici je místní jezdecký klub. Ten den jsem si tu hrál, pouštěl jsem si v tom korytu listy jako lodičky. Bylo

to potom, co jsem sešel dolů ke stromu, co jsem v něm měl skrýš.“

„Ufňukánek, mámin mazánek! Říkala jsem vám to,“

prohodila jsem.

„Neplatím vás za to, abyste si ze mě utahovala.“

„Tak jste to neměl tak protivně vzdávat.“

„Promiňte.“

„Zapomeňte na to. A teď zpátky k práci. Když jste viděl ty dva, jakým směrem šli?“

„No, vlastně přicházeli tady odsud zdola. Museli asi parkovat na Via Juliana a přejít tuhle paseku. Strom, za kterým jsem se pak schoval, byl asi v půlce kopce, takže jsem je pozoroval seshora. Sunuli se mi zorným polem zleva doprava a dál.“

„Takže kdyby tady byl plot, tak ho museli přelézt, a totéž

by platilo i pro vás.“

„Jenže já ho ne…“

„Necháte už toho? Neříkám, že jste ho přelézal. Říkám jen, že bychom měli někde zazvonit a zeptat se, kde a kdy se tu ten plot vzal.“

Znovu jsme vylezli na kopec, vystoupali po schodech z pražců mezi visutými zahradami nahoru na terasu s bazénem, přístřeškem a venkovním grilem. Obešli jsme dům a přes trávník si to namířili k nejbližším sousedům.

Zazvonila jsem na zvonek.

Sutton stál napravo za mnou. Pro člověka na druhé

straně kukátka jsme museli vypadat jako dva svědci Jehovovi, jenom trochu hůř oblečení.

Sutton nervózně přešlápl. „Co jim chcete říct?“

„To jsem ještě nevymyslela.“

Dveře otevřela mladá žena s půlročním dítětem na pravé ruce. Dítě mělo v puse dudlík a zuřivě ho cumlalo. Mělo červený obličej a mírně upocené uválené vlásky. Hádala jsem, že se právě probudilo, a soudě podle fekálního odéru, potřebovalo nutně vyměnit plínku. Byl to kluk a byl ve stadiu, kdy se instinktivně drží matky jako opička. Držel se jí za blůzu, kterou měla na mnoha místech zmuchlanou. Byl jí hrozně podobný, stejný nos, stejná brada, stejný pár modrých očí, které ke mně vzhlížely. Rasy měl o dost hustší a ještě černější než ona, ale svět přece je nespravedlivý, tak co?

Pozdravila jsem: „Dobrý den. Nerada ruším, ale ten vedlejší dům je na prodej? Slyšeli jsme, že ano, ale nikde nejsou informace o realitce a my nevíme, koho kontaktovat.“

Podívala se tím směrem a protáhla obličej. „Nevím, co vám mám říct. Ti, co tu bydleli, se rozvedli a on tu pak chvíli žil s přítelkyní, s žábou dobře o půlku mladší. Před měsícem se odstěhovali. Slyšeli jsme, že snad hledají někoho na dlouhodobý pronájem. Můžu vám dát jeho číslo, jestli chcete.“

Skepticky jsem prohlásila: „Páni. To nevím s tím

pronájmem. O tom jsem nepřemýšlela. Kolik za to chce?“

„Říkal něco o sedmi tisících dolarů měsíčně, což je podle mě trochu moc. Dům je pěkný a tak, ale komu by se chtělo platit takovou pálku?“

„J e to trochu našponovaný,“ souhlasila jsem. „Nevíte náhodou, jak velký to má pozemek?“

„Pět akrů, berte nebo nechte bejt.“

„To je slušná výměra. Když jsme byli před chvilkou dole za domem, viděli jsme tam plot a ceduli se zákazem vstupu.

Nedokázali jsme říct, jestli to patří k jeho pozemku nebo už

k sousedovu.“

Zvedla palec a ukázala kamsi za sebe. „To by vám pověděl spíš ten pán zezdola. Vím, že před léty se tady vyměřovaly hranice pozemků, ale netuším, jestli se něco změnilo. Pod kopcem vede cesta, kterou smějí používat popeláři a obecní údržba, ale koňáci si to pletou s jezdeckou stezkou. Majitele pozemku to tak dlouho štvalo, až tam postavil plot.“

„A ten pán bydlí v domě, co je vidět dole pod vámi?“

„Ano. Na Alita Lane. Jmenuje se Felix Holderman. Je v důchodu a je to dobrák, ale někdy trochu bručoun. Neznám číslo jeho domu, ale žádnej další ve španělským stylu v tý ulici už není.“

„Díky. Možná se tam stavíme a dáme s ním řeč.“

„Když bude doma, vyřiďte mu, že ho pozdravuje Judy.“

„Vyřídím. A díky, že jste si našla chvilku.“

„Poděkovat bych měla spíš já vám. Jste od pondělka první dospělí, se kterýma mluvím. Manžel odjel na služební cestu.“

„A kdy se vrátí?“

„Zítra, aspoň doufám. Malýmu rostou zuby a já už se pár dnů nevyspala.“ Nakrčila nos a podívala se na chlapečka.

„No teda! To on, nebo vy?“

Slyšela jsem, jak se v domě rozezvonil telefon.

„A jé, promiňte,“ řekla a potichu zavřela dveře.

Sutton a já jsme se vydali po příjezdové cestě k autu.

„Nechápu, že se nepozastavila nad tím, proč se tak vyptáváte na ten plot. Vzhledem k tomu, že jste si dům nechtěla ani koupit, ani pronajmout, proč by vás to mělo zajímat?“

„Neřekla jsem, že si dům nechci pronajmout. Řekla jsem, že ‚jsem o tom nepřemýšlela‘.“

„Ale nevzala jste si číslo na majitele, když vám ho nabízela.“

„Suttone, trik je v tom tvářit se v těchhle situacích, jako že se ptáte na úplně logické věci. Většina Udí nemá chuť řešit upřesňující detaily.“

„Ale přijde mi to dost vlezlý.“

„No ovšem.“

Nastoupili jsme do auta a popojeli asi o kilometr, z Ramona Road na Alita Lane. Najít jediný dům postavený ve španělském stylu nebylo těžké. Byl nízký a poměrně dlouhý,

omítnutý krémovou barvou. Vpředu měl zahrádku a na jedné straně třímístnou garáž.

Když jsem vystupovala z mustanga, Sutton prohlásil: „Nebude vadit, když zůstanu tady? Připadám si jako blbec, když vedle vás stojím a nic neříkám, zatímco vy věšíte lidem bulíky na nos.“

„Jak chcete. Jsem tu hned.“

Přeběhla jsem přes ulici a vešla kovanou brankou do zahrady. Vstupní dveře zdobily tři vitráže znázorňující růži, osla a kaktus saguáro se sombrerem. Zazvonila jsem.

Plešatějící pán, který mi přišel otevřít, měl pytlovitý obličej a pleš posetou hnědými skvrnami od sluníčka. Byl přibližně stejně vysoký jako já, tedy asi metr šedesát osm centimetrů, hrudník měl jako sud a z véčka havajské košile mu vylézaly bílé chlupy. Kraťasy mu odhalovaly křivé nohy, hnědé jako karamely.

„Pan Holderman?“

„Ano.“

„Já jsem Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se.

„Právě jsem se byla podívat na jeden dům, co je na prodej na Ramona Road, a paní, co bydlí vedle, mě poslala za vámi, prý že byste mi mohl odpovědět na pár otázek.

Jmenovala se Judy, mimochodem, a mám vás od ní pozdravovat.“

„Jo, Judy je fajn holka. Taky ji ode mě pozdravujte.

Jinak asi myslíte dům Boba Tinkera. Dobře postavenej, ale

trochu předraženej. Má cenu maximálně tři a půl, a on chce šest, což je vážně výsměch.“

„Judy říkala, že se odstěhoval a že to snad chce pronajmout.“

„Ten chlap je blázen. Vždycky si myslel, že jeho majetek má dvojnásobnou hodnotu než ve skutečnosti. Mluvila jste o nějakejch otázkách…“

„Zajímalo mě, kde jsou hranice pozemku. V autě na mě čeká kamarád, který si sem jako kluk chodil hrát. Prý tu býval starý dub, jeho zamilovaný, jenže když jsme tam před chvilkou šli, říkal, že dub už tam není a taky že drátěný plot je nový.“

„Nový bych zrovna neřekl. Natahoval jsem ho před patnácti lety a svoje si už odsloužil. Koňáci ho přeskakujou nebo objížděj. Možná jsem tam měl rovnou postavit budku a vybírat mýtný. Ohledně těch stromů, před lety jich pár padlo při bouřce, dva eukalypty a jeden velkej dub. Ten byl vážně nádhernej, pořádnej kus, tak sto padesát let starej. O tom asi mluvil ten váš kamarád. Město ho mělo prořezat. Stál hned u veřejný cesty, takže to nebyla moje starost, ale růst o fous vedle, udělal bych to sám. Přihnal se vítr a rozlomil toho starýho obra vejpůl. Vzal sebou i pár stromů, co rostly vedle. Byl to takovej rachot, že jsem se uprostřed noci probudil.“

„To muselo být boží dopuštění,“ poznamenala jsem.

„Pořádný. Město sem poslalo chlapa s motorovkou, aby

ty popadaný stromy rozřezal. Nebyl placenej od práce, ale od hodiny, takže si dával načas, deset minut dřiny a hned přestávka na cigáro. Tahle to šlo celý dny. Vím to, protože jsem ho pozoroval. Jo, holt za minimální mzdu minimum práce. Lidem jako by to nedocházelo. Trvalo mu to tři neděle.“

Ohlédla jsem se a ukázala na Suttona sedícího v autě.

„Nevadilo by vám, kdybychom se tady porozhlédli? Hodně to pro něj znamená.“

„Pro mě za mě. Půlka těch popadanejch stromů rostla ale na vedlejším pozemku. Ten barák už dvakrát změnil majitele. Ty současný jsou zrovna v práci, ale myslím, že by jim nějaká procházka nevadila. Jak ale potkáte někoho na koni, přijďte mi to honem říct. Už mě ty koňský koblihy a hejna much unavujou.“

„Na to vemte jed.“

8

Se Suttonem jsme se vydali po hranici pozemku mezi oběma domy, nalevo byl dům Felixe Holdermana, napravo jeho sousedů, a za našimi zády vedla Alita Lane. Kdysi mohly být oba pozemky propojené, tvořit jeden velký travnatý svah. Pak se ale objevily bazény a po nich logicky přišly i ploty, aby do těch bazénů nenapadaly cizí děti a majitelé nemuseli platit drahé odškodné, včetně soudních výloh. Mezi palouky dole a holým vrcholkem kopce se zelenal hustý porost, borovice a smrky, sem tam nějaký ten platan či akát. Ani tentokrát bych to neoznačila za „les“, i když stromů tam rostlo přece jen víc než na pozemku patřícím kdysi Kirkendallovým, kde jsme s pátráním začali.

Stálezelené jehličnany tvořily dokonalou clonu. Vůbec mezi nimi nebyl vidět drátěný plot obtěžkaný svlačcem, ačkoli někudy nad námi vést musel. V tomhle místě se to obešlo i bez cedule se zákazem vstupu, protože tak hustým houštím by koňmo stejně nikdo neprojel. Jezdci používající značenou jezdeckou stezku by se ani tak daleko neodklonili.

Jakmile jsme vstoupili mezi stromy, zem pod nohama změkla tlejícím listím a jehličím, z něhož stoupala vůně

rašeliny. Nevedla tudy pěšina, tak jsme si museli vytvořit vlastní. Rozdělili jsme se a prodírali se křovím, do toho sem tam zapraskala větvička. Najednou jsem uslyšela Suttonovo poplašené volání. „Našel jsem to!“

Prodírala jsem se houštinou a po pás vysokým plevelem, ruce nad hlavou jako plavec kráčející po dně na mělčinu.

Když jsem došla k Suttonovi, spatřila jsem pařez po starém dubu o průměru dobře metr osmdesát. Byl seříznutý asi pětadvacet čísel nad zemí. Kmen měl vykotlaný. Dub tedy musel dlouhá léta vyhnívat zevnitř, takže by ho stejně nezachránilo nějaké prořezání větví, které navrhoval Holderman.

„To je ono?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že jo. Jsem si prakticky jistý.“

„A kde byli ti dva, když jste je dohnal?“

Sutton se otočil a dobře si místo prohlédl. „Někde tamhle.“

Přeskakoval pohledem ze stromu na strom, načež se zadíval na místo asi pět metrů od nás. Vykročil tím směrem, já v závěsu za ním. Sledovala jsem, jak došel na malou mýtinu, zastavil se a začal se rozhlížet. Mýtina měla kruhový tvar a lemovaly ji vysoké jehličnany a jeden vzrostlý dub. Stromy svými kořeny vysály z již tak chudé půdy všechny živiny, takže na místě byla jen holá hlína.

Sutton ustoupil kousek doprava. „Tady na tom místě kopali.

A ten uzlíček ležel tamhle pod tím stromem.“ Kroutil

hlavou. „Je to tu pořád stejně cítit. Když je člověk dítě, vnímá všechno hrozně intenzivně. Jako by realita procházela nosem. Proč to tak je?“

„Přežití. Jednou zachytíte pach medvěda a pak už ho poznáte celý život.“

Sutton zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Jste v pořádku?“

„Jo, v pohodě. Jenom mi to přijde zvláštní.“

*

*

*

Vzala jsem Suttona k sobě do kanceláře. Odemkla jsem, rozsvítila a on se svezl na židli, na které seděl den předtím, a natáhl si nohy. Já se posadila za stůl, vzala do ruky sluchátko a vytočila Cheneyho číslo do práce. Když to zvedl, představila jsem se. „Tak jak to jde?“ zajímal se.

Vylíčila jsem mu dosavadní vývoj událostí, počínaje svou návštěvou Climpingovy akademie a konče Suttonovým poznáním místa, kde viděl ty dva kopat. Když jsem domluvila, zavládlo na okamžik ticho, než Cheney vstřebal všechny informace.

Nakonec řekl: „Musím si promluvit s vrchním velitelem.

Zavolám ti.“

Netušila jsem, jak dlouho budeme muset čekat, ale bylo jasné, že bych měla zůstat na příjmu, kdyby si Cheney potřeboval něco upřesnit. „Dáte si kafe? Můžu udělat v překapávači,“ nabídla jsem Suttonovi.

„Ne, díky. Jsem i tak nabuzenej. Máte tu záchod?“

„Na chodbě se dejte doleva. Jsou to jediné dveře napravo.“

„Díky.“

Bylo už čtvrt na čtyři a já si nevzpomínala, jestli jsem vůbec měla oběd, což zřejmě znamenalo, že ne. Postupně jsem tedy zotvírala všechny zásuvky psacího stolu, ale kromě bonbonů Tic Tac v nich nic k jídlu nebylo. Natáhla jsem se pro kabelku a začala ji systematicky prohledávat, nevynechala jsem jedinou kapsičku, jediný záhyb. Potrpím si na velké brašny se spoustou poutek a přihrádek, velkých plochých kapes na časopisy a knížky; malých vnitřních kapsiček se zipem či bez; a s pouzdrem na klíče od auta visícím na řemínku. Našla jsem dva peprmintové bonbony zabalené do průsvitného celofánu. Nosila jsem je v tašce už

tak dlouho, že změkly a s celofánem srostly. Kdybych si je hodila do pusy nerozbalené, mohla jsem je cumlat i několik dní. Slyšela jsem spláchnout záchod a za chvilku se objevil Sutton.

„Chcete mátový bonbon?“

„Ne, díky.“ Posadil se zase na židli a sledoval, jak sloupávám celofán. Nervózně si poposedl. „Takže, co bude dál?“

Položila jsem si bonbon na jazyk. Začal se božsky sladce rozplývat. Převalila jsem ho v puse, abych mohla mluvit a neposlintala se. Odpověděla jsem: „Nemám páru. Myslím,

že bude záležet na tom, jak vážně to berou.“

Seděli jsme a mlčeli. Vzala jsem do ruky nůž na dopisy a poklepávala s ním o desku stolu, cvičím totiž hru na bicí, kdyby náhodou soukromým detektivům přestala kvést pšenka. Sutton se zaměstnával tím, že se rozhlížel po kanceláři a okukoval nepovedenu malbu na zdech a koberec, který už pamatoval lepší časy. Bylo jasné, že to na něj dojem neudělalo. Vydělávám dost na to, abych se uživila, ale na luxusní interiéry si moc nepotrpím. Ale to ani on ne.

Podle toho, co jsem viděla u něj doma, mohl těžko rozdávat dekoratérské rady.

Časopisy v kanceláři neskladuji. Nejsem doktorka ani zubařka, tak k čemu? Když za mnou někdo přijde a zastihne mě, sedneme si a povídáme si. Když v kanceláři nejsem, je zamčeno a návštěvník musí počkat. Sutton nebyl na povrchní tlachání zařízený o nic lépe než já. Znala jsem ho teprve jeden den, zdvořilostní otázky i mentolové bonbony nám došly, zkrátka co se týkalo konverzace, neměli jsme si co říct. Osobně nemám společenskou konverzaci ráda, a zřejmě proto mám tak málo kamarádů.

Seděla jsem v otočné židli a modlila se, aby už konečně zazvonil telefon, a když se tak stalo, leknutím jsem nadskočila.

Byl to Cheney. „Roosevelt říká, že si můžeme vzít dva techniky a psovoda. Zatím pořád dáváme do kupy lidi, ale asi tak do hodiny vyrazíme.“

„Bezva. To je skvělý.“

Nadiktovala jsem mu adresu a pak jsme ještě chvilku řešili logistiku. Alita Lane byla totiž moc úzká, aby se tam vešla všechna výjezdová vozidla a všichni ti specialisté a další lidé od policie, takže jsme se nakonec dohodli, že se sejdeme na parkovišti u hřiště na pólo na Via Juliana. Když

jsme se domluvili, odvezla jsem Suttona domů, kde si vyzvedl své auto.

Cestou zpátky do Horton Ravine jsem se ještě zastavila u McDonalda a dala si čtvrtlibrák se sýrem a k tomu hranolky.

Neměla jsem představu, jak dlouho budou výkopové práce trvat, tak jsem chtěla mít pro jistotu plný žaludek. Limonádu jsem si objednala jen malou, nemělo smysl zbytečně dráždit močák, když si nebudu mít kam odskočit.

Na místo jsem přijela ještě před Cheneym; tu chvilku jsem využila k tomu, že jsem se přezula do starých sportovních bot, které vozím pro všechny případy v kufru, a hodila na sebe pracovní nepromokavou bundu. Bylo pořád světlo, ale sluníčko zvolna klesalo k obzoru a spolu s ním se loučila i příjemná denní teplota.

Sutton přijel svým MG a zaparkoval hned vedle mého mustanga. Měl staženou střechu a na sedadle vedle sebe bývalou závislačku Madaline, což mě neskutečně vytočilo.

Tohle nebyla příležitost na rande ani spektákl pro veřejnost.

Řešili jsme otázku života a smrti a já nechtěla, aby se Madaline motala kolem, jako když sem patří. Na klíně jí

seděla Goldie Hawnová, fena zlatého retrívra, a opírala si bradu o stažené okénko. Přísahala bych, že mě ta čuba poznala a na znamení toho se na mě pitomě psovsky usmála.

Goldie Hawnová vážila určitě aspoň čtyřicet kilo, a tak musela mít Madaline úplně odkrvené nohy. Koukla jsem se na ni a ona zvedla plechovku s pivem a pořádně si přihnula.

Tolik k zákazu pití alkoholu na veřejnosti.

Konečně dorazil Cheney. Dalším černo-bílým autem, které zaparkovalo hned vedle něj, přijel psovod se služebním psem cvičeným na hledání mrtvol. Do pár minut dorazil jeden ze dvou policejních techniků a vzápětí i mobilní laboratoř s druhým ohledavačem v dalším autě.

Vypadalo to, jako když se do města sjíždí cirkus, lidé se připravovali, stavěli scénu na pořádné mecheche. Muselo se čekat na fotografa, tak aspoň Cheney zašel za majitelem domu, na jehož zahradě se mělo kopat. Byl pryč asi deset minut.

My ostatní jsme postupně vystoupili z aut a postávali na parkovišti jak komparz od filmu. Neměli jsme co na práci, ale řada z nás za to byla placená. Sutton dovedl Cheneyho s techniky na místo s hrobem. Mě s Madaline odsunuli profesionálové na vedlejší kolej a pustili se do práce. K

autům se vrátili dva strážníci pro výstražné kužely a žlutou pásku, kterými místo ohraničili. Nesměla jsem se přiblížit víc než na padesát metrů, tak jsem si krátila čas klábosením s psovodem, kterého jsem znala z dřívějška. Gerald

Pettigrew dělal před nějakými šesti lety pochůzkáře v naší čtvrti. Býval ho tehdy pořádný kus, velký černoch, třicátník, se širokými rameny a pupkem, který mu musel při honičkách s padouchy dost překážet. Když už ale nějakého dohonil, stala se z nevýhody rázem výhoda a dotyčný si přál, aby býval běžel rychleji. Pettigrew vážně uměl člověka ztrestat. Od chvíle, co jsem ho viděla naposledy, zhubl, zřejmě vedlejší účinek práce se zlatou labradorkou, kterou mi představil jako Belle.

Madaline využila příležitosti a pustila z auta Goldie Hawnovou. Obě feny si místo podání ruky očuchaly zadky.

Každý, kdo mě zná, vám dosvědčí, že nejsem žádná milovnice psů, přesto tihle dva ve mně přímo nevraživost nevzbuzovali. Vyložila jsem si to jako projev stárnutí; místo abych zůstala drsná, měknu jako máslo, a jestli to se mnou takhle půjde dál, svět mě za chvíli samou láskou umačká.

Dala jsem Belle očichat ruku, což jsem viděla dělat jiné lidi ve společnosti psů a koček. Doufala jsem, že po mně pak aspoň nečekaně nevyjede a neukousne mi předloktí.

Podívala jsem se na Geralda. „Čekala bych spíš anglického barváře nebo německého ovčáka.“

„Spousta plemen je dobrá na stopování a záchranářství, a vlastně na to se všichni psi cvičí nejdřív. Učí se pátrat po ztracených turistech nebo po dětech, co se zatoulaly na výletě. Chce to psa se silným hledacím instinktem, dobře vyvinutým čichem a pořádnou dávkou pracovitosti. I tak

jsou horší a lepší plemena. Naposledy jsem pracoval s ovčákem. Byl dobrej, ale hrozná citlivka se sklony k melancholii. Čich měl jak blázen, ale práce ho evidentně deprimovala. Nakonec jsem ho stáhl ze služby, protože už

jsem se nemoh dívat na ten jeho vyčítavej kukuč.“

„A co se s ním stalo?“

„Je z něj rodinnej hlídací pes, což mu určitě vyhovuje víc než hledat mrtvoly pod listím. O Belle jsem se doslech přes kamarádova kamaráda, co chová labradory léta. Když jsem ji dostal, byla to koule chlupů, ale vážně chytrá, jak už tak labradoři bývaj. Snadno se cvičí a mají fakt sílu. Taky mají výbornou povahu, což se ideálně hodí pro styk s veřejností.

S Belle můžu chodit do škol a do domovů pro seniory a všude si ji hned zamilujou.“

Belle mu ležela v trávě u nohou a bedlivě sledovala, co říká. Usmál se na ni. „No hele! Ví, že mluvím o ní.“

„A při práci je spíš na vodítku, nebo navolno?“

„Záleží na terénu. Tady ji pustím navolno. Jak něco najde, přiběhne za mnou a dovede mě tam.“

Znovu se objevil Cheney a vykročil směrem k nám.

Gerald pokynul Belle a šli mu společně naproti. Na místo byl dopraven mobilní agregát, který napájel silné reflektory umožňující pokračovat v práci i za zhoršených světelných podmínek. Ani jsem tam nemusela chodit a věděla jsem, jak to bude vypadat. Kopání se provádělo ručně. Dva policisté prosévali zeminu, jestli někde nezůstal nějaký hmatatelný

důkaz. Velkou šanci jsem jim nedávala, ale ti chlapci věděli, co dělají, a kdo jsem já, abych jim do toho mluvila? Celá operace se určitě fotografovala, zakreslovaly se důležité orientační body, zaznamenávaly naměřené vzdálenosti, aby byl obrázek místa nálezu úplný.

My ostatní jsme se museli zabavit, jak jsme uměli. Auta projíždějící kolem většinou zpomalila a čumilů přibývalo.

Tipovala jsem je na sousedy a na lidi, kteří cestou z práce zahlédli policejní vozy a zastavili, aby se podívali, co se děje. Nebylo co dělat a vzhledem k tomu, že i mezi nově příchozími už kolovalo těch pár skoupých dohadů, ani co říct. Nikdo se neměl k odchodu, dokud představení neskončí. Připomínalo to čekání za dveřmi porodního sálu.

Na naší frontě panoval klid, ale vedle se evidentně něco dělo. Podobné sešlosti jsou často připisovány morbidní zvědavosti, touze vidět na vlastní oči mrtvolu nebo aspoň otevřenou zlomeninu. Osobně je radši považuji za projev soudržnosti lidí čelících nevýslovné tragédii.

Sutton se vrátil na parkoviště a dal se do řeči s nějakým chlápkem, kterému zřejmě vykládal, co se děje. Byla to příhoda, kterou si měl v případě nálezu těla Mary Claire Fitzhughové ještě mnohokrát zopakovat. Madaline na sobě sice pořád měla ty kraťounké šortky, ale vylepšila svůj úbor o legíny a mikinu s vytahaným výstřihem, jenž odhaloval rameno a nátělník, ve kterém jsem ji viděla už prve. Seděla v Suttonově MG a kouřila jednu cigaretu za druhou, dveře

vedle sebe otevřené. Strávila jsem se Suttonem půl dne a už

teď jsem měla mateřskou potřebu ho varovat, aby si na takové větroplašky dával pozor.

„Co se děje?“

Ohlédla jsem se. Napravo za mými zády stála asi třicetiletá žena. Měla lesklé hnědé vlasy sahající po ramena, kaskádovitě sestříhané a krutě rovné, skla brýlí bez obrouček zvýrazňovala hnědé oči.

„Policie asi našla vodítko k jednomu nevyřešenému případu,“ vysvětlila jsem.

„Vážně? A co je to za případ?“

„Vzpomínáte na únos Mary Claire Fitzhughové? Tak někdo oznámil, že viděl dva muže, jak kopou něco, co mohlo být její hrob.“

Prohodily jsme pár zbytečných vět, aniž bychom spustily oči z dění na Alita Lane. Prohlížela jsem si, co má žena na sobě, hnědé sako, tvídovou sukni, černé punčocháče a pantofle –, a žasla jsem, že to působí prakticky a stylově zároveň.

„Kdo jim dal tip?“ zajímala se.

„Někdo v reakci na článek o únosech. Myslí si, že jako kluk viděl, jak Mary Claire pohřbívají.“

„Páni. To by byl po těch letech docela průlom,“

poznamenala žena. „A co vy s tím máte společného?“

„Já jsem soukromá vyšetřovatelka odsud z města.

Cheney Phillips, co vede vyšetřování, je můj známý.“

„Prima. Cheneyho znám roky.“

„A co vy? Co sem přivádí vás?“ zeptala jsem se.

„Dělám pro Dispatch. V redakci zachytili tuhle šuškandu a poslali mě sem zjistit, jak to vypadá.“

„Zatím nijak,“ prohlásila jsem. Z reportérů moc nadšená nejsem, a už vůbec jsem nestála o to, aby se žena začala vyptávat na mého klienta.

Vlastně jsem vůbec nechtěla, aby věděla, že nějakého klienta mám, protože by po mně pak určitě chtěla interview.

„A jak jste se o tom dozvěděla vy?“ zeptala se. Znělo to tak jako nenuceně, jako by ji odpověď na tu otázku vlastně ani nezajímala. A přesně takhle tahají ostřílení reportéři z lidí informace.

„To je na dlouhé lokte,“ mlžila jsem.

„Můžu se zeptat na vaše jméno?“

„Moje jméno můžete klidně vynechat. O mě nejde.“

„Bez problému. Jestli si nepřejete, abych vás citovala, nechám si to pro sebe.“

„Citovala, proč? Nic nevím.“

„Jasně. Mimochodem, jsem Diana Alvarezová.“ Podala mi ruku.

Bez přemýšlení jsem jí ruku stiskla a povídám: „Kinsey Millhoneová.“ Sotva jsem to vypustila z pusy, došlo mi, že mě dostala. Tolik k vynechání mého ctěného jména.

Naštvalo mě, že mě zmanipulovala, a také to, že jsem se tak snadno nechala.

„Těší mě,“ prohlásila a zamířila pryč.

Dívala jsem se za ní. Viděla jsem, jak z kapsy saka vytahuje notes a honem si něco zapisuje. Dala se do řeči s někým jiným a já si uvědomila, že tímhle způsobem vyzpovídá každého a postupně si to poskládá dohromady, nemluvě o tom, jak všechno asi přibarví. Zapátrala jsem očima po Suttonovi, abych ho varovala, ale nebyl v dohledu.

Byla jsem ráda, že jsem stihla tu večeři, protože policejní technici skončili až v osm večer. Najednou jako by spadla opona. Na konci Alita Lane se vynořil Cheney a zamířil k nám, na Via Juliana. Za ním šel policista v uniformě, sbíral kužely a odstraňoval žlutou pásku, smotával ji do ledabylého klubka. Pak se objevil Gerald Pettigrew s Belle, jenže na nich se nedalo poznat, jestli se něco našlo nebo ne.

Diana Alvarezová se rozloučila s chlapíkem, kterého právě zpovídala, a jako správná reportérka si to namířila přímo k Cheneymu. Cheney ji zaregistroval, ale díval se dál na mě. Rychle jsem se rozhlédla po Suttonovi, protože ten by se jistě všechny novinky dozvěděl jako první. Stále po něm nebylo ani stopy, i když jeho tyrkysové MG pořád parkovalo u obrubníku a na místě spolujezdce pořád seděla Madaline, tentokrát s nohama na palubní desce. Goldie Hawnová se potulovala mezi lidmi, vrtěla ocasem a nechala se hladit a chválit, což byla ostatně její hlavní náplň práce.

Z Cheneyho výrazu se nedalo nic vyčíst. Tvářil se vážně, ale očima jako by se smál nějakému vtipu. V patách mu byla

Diana Alvarezová, lačná jakékoli informace, o kterou se bude ochoten podělit.

Když došel ke mně, povídá: „Nastav ruku. Mám pro tebe dárek“

Natáhla jsem ruku a on mi něco položil do dlaně, jakési zablácené kolečko připevněné k modrému koženému řemínku. „Co je to?“

„Jako co to podle tebe vypadá? Psí obojek. To ti dva pohřbívali, domácího mazlíčka. Vrrr, haf…“

Usmál se a odešel.

9

WALKER McNALLY

Čtvrtek 7. dubna 1988, podvečer Walker McNally projel ve svém mercedesu branou do Horton Ravine, ostatně jako každý všední den cestou z práce. Občas to brával zadním vjezdem, ale nijak to neřešil.

Byl čtvrtek odpoledne. Carolyn odjela ráno i s dětmi do San Franciska na prodloužený víkend k matce a vrátit se měli až

v pondělí po obědě. Fletcher, kterému byly čtyři, a dvouletá Linnie byli ještě předškoláčci, takže nešlo poslat je na pět dnů k babičce samotné. I když se Walkerovi po nich stýskalo, těšil se na prázdný dům a hýčkal si představu, že bude svým pánem a bude si moci dělat, co se mu zachce.

S Carolyn se zpátky do Kalifornie přestěhovali před deseti roky, když dostal místo viceprezidenta oddělení pro styk s klienty u Montebello Bank and Trust. Ve finančnictví začínal v oddělení úvěrů u newyorské Chase Manhattan Bank, odkud přešel jako rozpočtář k Wells Fargo. Nabídka práce ze Santa Teresy byla jako požehnání, protože ve městě

vyrůstal a v roce 1971 také absolvoval místní univerzitu.

Walker McNally byl pohledný muž s uhrančivou osobností a řečnickým nadáním. Velkou část pracovního dne trávil u telefonu, domlouval schůzky a obědy, zařizoval recepce pro slibné klienty, jejichž firmy se snažil získat. Byl členem představenstev dvou neziskových organizací a angažoval se i v několika plánovacích a projektových komisích. Pro banku získal během svého působení slušnou řádku klientů a tomu odpovídalo i jeho osobní ohodnocení.

Carolyn jako první začala mluvit o jeho „problémech s pitím“, jak to nazvala. Zřejmě hlídala, kolik toho vypije, počítala plechovky od piva a lahve od vína a kořalky putující do smetí. Netušil, jak dlouho to dělala, každopádně nakonec se rozhodla zakročit. Walker měl skotské předky, světlé vlasy, modré oči a od přírody zdravě červenou barvu.

Alkohol mu do tváří vlil další ruměnec a také mu po něm malinko napuchl obličej. Uvědomoval si, že v posledních několika letech přibral pár kil. Vlastně se v osmatřiceti nebezpečně blížil váhovému limitu v poměru ke své výšce.

Přestal kouřit, což mu přidalo obligátních sedm kil. I když

chtěl cvičit, neměl k tomu v týdnu moc příležitostí.

Carolyniny obavy nebyly podle něj na místě. Sice tu a tam vypil pár skleniček, ale nikdy nebyl ožralý, nikdy si nešlapal na jazyk, nikdy nebyl malomyslný, plačtivý, nechutný ani agresivní. Opilý se choval prakticky stejně jako zastřízliva, alespoň měl ten dojem. Přesto jí slíbil, že se bude krotit.

Naléhala na něj, ať se přihlásí do Anonymních alkoholiků, ale to odmítl. K tomu, aby dostal pití pod kontrolu, nepotřeboval cizí pomoc. A v žádném případě neměl v úmyslu veřejně se k tomu přiznat, zpovídat se ze svých hříchů před bůhví kým a čekat, až mu bude odpuštěno. Vždycky patřil k lidem, kteří pití dokázali ukočírovat, a s těmi pár kily navíc vlastně spaloval alkohol lépe než většina jeho vrstevníků. Kdyby mu silniční kontrola dala fouknout do balonku, po pár hodinách vysedávání v klubu by nejspíš ani „nenadejchal“, ale musel připustit, že na základě odběru krve by ho nejspíš poslali do vězení.

Naštěstí se mu alkohol podařilo v posledních osmi měsících omezit. Sem tam si dal po práci jedno dvě piva na zahradě, občas si připil šampaňským, když měl někdo narozeniny či jiné výročí. Dbal na to, aby Carolyn o všech těchto výjimkách věděla a aby je tolerovala, protože dokládaly jeho umírněnost. Kdyby jí tvrdil, že přestal úplně, nevěřila by mu, na to ho znala příliš dobře.

Při pracovních obědech a večeřích s klienty si místo tvrdého alkoholu dával bílé víno, které mu téměř nezvedalo hladinu alkoholu. Nepít vlastně nebylo nic tak hrozného.

Vystačil si s ledovým čajem nebo s citronádou. Také lépe spal a měl víc energie, ale všiml si, že se jaksi nudí. Přátelé a kamarádi, kteří mu v opilosti připadali nesmírně zábavní, mu najednou lezli na nervy. Nebyl uvolněný ani příjemný jako dřív a postřehl, že se mu někteří staří kumpáni

vyhýbají. A proč také ne? Sám považoval abstinenty za suchary a mrzelo ho, že teď patří mezi ně.

Kromě toho měl každý den, každou minutu chuť se napít, bylo to jako tupá bolest hlavy, které se nedokázal zbavit.

Protože Carolyn odjela, cestou po Via Juliana si představoval, jak si doma namíchá koktejl. Už se viděl, jak si s ním sedne na terasu, kam Carolyn nedávno pořídila nový zahradní nábytek z plastového ratanu, čalouněný nepromokavou látkou. Do sedáků se prý mohlo opírat slunce, mohlo na ně pršet, a nic se jim nemělo stát. Výhled z terasy za domem, vrcholky hor a koruny stromů a za nimi oceán, ho stále okouzloval. V duchu už cítil vůni šalvěje a vavřínu, vydatnou v očekávaném bezvětří. Chtěl si užít trochu klidu, vychutnat si odpolední koktejl, objednat si pizzu, sednout si s ní k televizi a podívat se třeba na záznam golfového turnaje či na jiný pánský pořad, který by Carolyn nebavil. Možná si dopřeje i skleničku šnapsu před spaním, ale to záleželo na náladě, jakou večer bude mít. Nepociťoval zdaleka takové nutkání se napít jako dřív. Teď už to bylo jen pro chuť.

Cestou z kanceláře se zastavil v obchodě s nápoji pro malou lahvičku whisky Maker’s Mark, litr vodky a plato šesti plechovek piva Bass Ale; chtěl si pití rozpočítat na ty čtyři dny, co bude bez rodiny. Hlavní bylo zbavit se prázdných lahví a plechovek, než se Carolyn vrátí. Mohla na to přijít? Nejspíš ne. Plánoval pít jen tak rekreačně, whisky

s vodou a vodku s ledem, a v pondělí ráno odstranit všechny inkriminující důkazy. žádná míchátka v domácím baru, žádná víčka v koši na odpadky, žádné nakrojené citrony v ledničce a žádná podezřelá kolečka obtisknutá na skleněné desce konferenčního stolku, u něhož bude vysedávat při západu slunce.

V zatáčce před ním zpomalila auta a jemu prolétlo hlavou, jestli se nestala nějaká nehoda. Možná někdo srazil srnce, nebo nedejbůh malé dítě na kole. Fletcher se na tom svém teprve naučil držet rovnováhu a Linnie pořád ještě jezdila na tříkolce, navíc jen v parku. Walker nevěděl, jestli jim vůbec kdy dovolí vyjet na ulici. V Horton Ravine nebyl nijak rušný provoz, jenže ke konci pracovní doby, kdy se lidé vraceli domů, řada řidičů překračovala povolenou rychlost.

Když přijel blíž, uviděl dvě policejní auta a jednu dodávku s techniky, parkující u krajnice. Muselo se tedy stát něco vážnějšího. Zpomalil. U silnice postávaly skupinky lidí, nečinně a nerozhodně. Nešlo o žádný dav a bylo vidět, že lidé nevědí, co mají dělat. Walker z náhlého popudu zajel na štěrkový plácek, kde už parkovalo víc aut, vypnul motor a vystoupil. Pořád neměl ponětí, co se děje. Opodál se o plot opírala atraktivní zrzka v plátěných kalhotách a mikině.

Ohlédla se a malinko na něj zamávala. Avis Jentová. Znal ji z golfového klubu, ale poté co se rozvedla, přestal ji vídat.

Podala mu ruku. „Ahoj, Walkere. Nenapadlo by mě, že

tě tu potkám.“

Usmál se na ni, stiskl jí pravici a naklonil se, aby ji letmo políbil na tvář. „Avis! Tebe jsem neviděl snad sto let. Co s tebou bylo?“

„Ale, právě jsem se vrátila z léčebny. Už podruhý. Děsná otrava.“

„Ajvaj.“

„Pořádný ajvaj,“ podotkla. „Jak se má Carolyn a děti?“

„Dobře, dík za optání,“ odpověděl. „Co se stalo? Nějaká nehoda?“

„Policie dostala echo, že je tady v lese zakopaná mrtvola.“

Walker se přestal usmívat. „To nemyslíš vážně.“

„Obávám se, že jo. Někdo říkal, že to snad bylo dítě, ale víc se mi nedoneslo. Poldové jsou dost skoupý na slovo.“

Avis vytáhla z kabelky krabičku cigaret a jednu si vzala.

„Sirky asi nemáš, viď?“

Poplácal se po kapsách. „Bohužel.“

Mávla rukou. „To je vlastně dobře. Stejně kouřím moc.

No, chápeš to? Policajti, a vykopávaj mrtvolu v Horton Ravine!“

„Neuvěřitelný. Nikdo neřekl, o co přesně jde?“

„Ne. Přivezli si s sebou služebního psa. Jakmile našli to místo, dali se do práce. Začali kopat asi před hodinou a moc nadšeně se u toho netvářili,“ vykládala Avis. „No, a kde se tu vlastně bereš? Bydlíš někde tady?“

„Asi kilometr a půl tam tím směrem. Jel jsem kolem a uviděl tu fůru aut, tak jsem byl zvědavej. A co ty?“

„Já bydlím na Alka Lane. Uzavřeli to tam, takže neprojedu. Do hajzlu, a zrovna je čas na odpolední koktejl.“

„A ta věc se stala dneska?“

Avis zakroutila hlavou. „Je to něco starýho. Motá se tu jedna reportérka, takže si o tom nejspíš zejtra přečteme v novinách.“

Walkerovu pozornost přilákala skupinka strážníků v uniformách v čele s chlapíkem, kterého na místo určitě poslali z oddělení vražd. Walker na ně ukázal. „Vypadá to, že se něco děje.“

„No konečně,“ vydechla Avis.

Walker se díval, jak detektiv prohodil pár slov se ženou v džínách a něco jí vtiskl do dlaně, ale nedalo se poznat co.

K rozhovoru se připletla další žena, která detektiva zasypávala otázkami a šla za ním k autu.

Walkerovi někdo poklepal na rameno. „Pane?“

Otočil se. Vedle něj stál muž ve středních letech a tvářil se ustaraně.

„Nezlobte se, že ruším, ale být vámi bych tu radši neparkoval. Říkali, že se tu nemá nikdo zdržovat, aby tu šlo projet. Řidičům, co nebudou chtít spolupracovat, prý napařej pokutu.“

„Díky, ale vypadá to, že už stejně skončili. Nechce se mi odjíždět, dokud se nedozvím, co se stalo.“

Muž se ohlédl. „Hm, asi máte pravdu.“

Walker postřehl, že si lidé předávají nějakou informaci.

Ti z prvních řad posílali dál, co slyšeli.

„Počkej tady.“ Avis vykročila kupředu a vzápětí už se prodírala mezi čumily. Oslovila jakousi paní a zeptala se, co je nového. Chvilku se spolu bavily. Avis přikývla, poděkovala a vrátila se k Walkerovi. „Uf, to se mi ulevilo,“

prohlásila. „Tak se nakonec ukázalo, že to byl planý poplach. Jediný, co se jim podařilo vykopat, byl pes.“

„Pes?“

„Jo, pes. Takový to domácí zvíře. Takže celej ten cirkus byl k ničemu, ale aspoň můžu jet domů a hodit do sebe pár panáků, abych se vzpamatovala.“

Walker zalovil v kapse a zjistil, že nechal klíčky od auta v zapalování. „Asi taky radši pojedu. Rád jsem tě viděl.“

„Já tebe taky,“ mrkla na něj Avis. „Opatruj se.“

Vrátil se k autu, a když si sedal za volant, všiml si, že ho Avis se zájmem sleduje. Usmál se na ni, nastartoval a opatrně vycouval na silnici.

Cestou domů usilovně přemýšlel. Když zajel s mercedesem do garáže, vrata se za ním s rachotem zavřela.

Vzal z kufru tašku s pitím, kterou musel přimáčknout loktem k tělu, aby si otevřel dveře do kuchyně. Když položil tašku na linku, láhev vodky a Maker’s Mark libozvučně cinkly o žulovou desku.

Carolyn mu nechala vzkaz, který se ani neobtěžoval číst.

Připomínala, co je třeba v její nepřítomnosti udělat a na co je třeba dohlídnout. „V pátek ráno vypni alarm, aby se dovnitř dostala Ella a mohla uklidit. Má přijít někdy dopoledne. Pak hlavně zkontroluj, jestli nenechala odemčeno. Popeláři přijedou v…“ A takhle to bylo pořád, dirigovala ho i na dálku.

Procházel domem a těšil se pohledem na obyčejné věci, vnímal obyčejné vůně. Carolyn se sice těsně před odjezdem pokusila uklidit, ale bylo pořád znát, že zde bydlí děti, na schodech se válely Fletcherovy kovbojské holínky a čekaly, kdo je strčí do botníku; Linnie nechala přes zábradlí viset bundu; na podlaze zůstaly rozházené boty, šatičky pro panenku, omalovánky. Bloumal chvíli obývacím pokojem, kde Carolyn zatáhla závěsy, takže v místnosti panovalo zlatavé příšeří. Prošel jídelnou s mahagonovým kulatým stolem a židlemi ve stylu Chippendale, které zdědila po babičce.

Otevřel příborník a vytáhl staromódní sklenici, jednu z křišťálové sady od Swarovského, kterou daroval manželce k desátému výročí. Přešel přes pokoj a přistoupil k domácímu baru; ze zásobníku s ledem nabral plastovou lžící pár kostek a vhodil je do sklenice. Miloval ten zvuk, sliboval totiž

úlevu. Walker věděl, že se už brzy zbaví úzkosti. Bylo to jako milostná předehra, navozoval si atmosféru. Při těch dráždivých přípravách a roztouženém očekávání projevoval sebekontrolu, ne-li sebemrskačství, které by mu záviděl i

pornoherec.

Se sklenicí v ruce se vrátil do kuchyně, otevřel láhev Maker’s Mark a trochu si nalil. A vtom to na něj se zpožděním dolehlo. Dodávka s mobilní laboratoří, policie na svahu. Tak strašně se mu rozklepala pravá ruka, že narazil hrdlem lahve o sklenici. Opatrně sklenici i láhev postavil na linku, opřel se rukama o dřez a svěsil hlavu. Strach jej začal pohlcovat jako černá díra a na okamžik měl pocit, že se pozvrací. Zhluboka se nadechl ve snaze úzkost zaplašit.

Natáhl se pro sluchátko nástěnného telefonu a vytočil Jonovo číslo.

Jon to zvedl. „Ano?“

„To jsem já.“

Nakrátko zavládlo ostražité mlčení a pak Jon řekl: „A, Walker. To bych nečekal. Co pro tebe můžu udělat?“

„Zachytils už, co se děje?“

„Co by to jako mělo bejt?“

Slyšel, jak Jon šustí nějakými papíry na stole přede sebou, takže ho evidentně víc zajímala rozdělaná práce než

to, co se mu Walker chystal sdělit. „Kopali v kopci nad Alka Lane. Poldové. Byl tam i služební pes, mobilní laboratoř a tak.“

Šustění papírů přestalo. „Vážně? A kdy to bylo?“

„Viděl jsem je tam před chvilkou, cestou z práce.

Zastavil jsem a dal řeč s jednou známou. Říkala, že si myslej, že je v tom kopci zakopaný dítě. Našli akorát toho

psa.“

„Divím se, že to nepřišlo dřív. Je jasný, že něco muselo vyjít na světlo. Tohle riziko přece existovalo vždycky.“

„Jo jasně, ale proč zrovna teď? Jak na to, do prdele, přišli?“

„Netuším. Určitě se to včas dozvíme. Jsi v pořádku?“

„Jak se to vezme. Je to jako čekání na smrt.“

„Nebuď paranoidní. Nic se nestane.“

„Tos říkal tenkrát taky, a stalo se.“

„Uklidni se, jo? Buď v pohodě. Nepřijdou na nás. Za to ti ručím.“

„Proč po všech těch letech?“

„Nemám páru. Mně se policajti nesvěřujou.“

„Ale co se mohlo stát?“

„To je jedno, Walkere. Nic z toho nebude, tak to pusť z hlavy. Kde je Carolyn?“

„Na severu. U matky. I s dětma.“

„Do kdy?“

„Do pondělka.“

„Bezva. Takže máš dost času na to vychladnout a srovnat si to v hlavě.“

„Vzít si prášek na uklidnění,“ vzpomněl si Walker na Jonovu oblíbenou hlášku z mládí. „Přesně tak“

„Promiň, ale musel jsem ti zavolat.“

„Dobře, žes to udělal. Zavolej zas, kdyby ses něco dozvěděl.“ Jon zavěsil, ani nečekal na odpověď.

Walker také položil sluchátko. Zvedl sklenici, na jeden zátah vypil všechnu whisky a vydechl: „Fíííííha!“ Sevření, které pociťoval v hrudi, povolilo, což byl přesně starý známý pocit, po němž toužil. Zakroutil hlavou. Zvládne to.

Všechno dobře dopadne.

Nechal sklenici na lince a šel ven vybrat poštu. Přinesl ji dovnitř a hodil na stůl v hale. Přesvědčil se, že jsou zamčené vstupní dveře, a vrátil se do kuchyně, kde si nalil další pití, na dva prsty Maker’s Mark, zbytek dolil vodou. Svlékl si sako a přehodil ho přes opěradlo kuchyňské židle. Otevřel prosklené dveře na verandu a vyšel ven. Posadil se do čalouněného křesílka a vedle sebe postavil pití, přesně jak si to představoval. Sundal si kravatu, rozepnul límec u košile a poprvé ten den získal pocit, že se může nadechnout. Líbil se mu život, jaký žil. Měl štěstí a dobře si to uvědomoval.

A zase zneklidněl; vstal a se sklenicí v ruce sestoupil na trávník. Obešel zahradu a díval se přitom za dřevěný plot. V

dálce uviděl hrací pole páté jamky golfového hřiště; on a Carolyn se stali členy místního golfového klubu krátce po přistěhování do Santa Teresy. Členské poplatky nebyly nejnižší, zápisné dělalo osmdesát tisíc a každý měsíc platili pět set dolarů, mimoto přispívali na finančně náročnější úpravy a vylepšení. Ne že by Walker proti tomu něco namítal. Vskrytu byl hrdý, že je do klubu přijali, protože když se o členství před léty ucházeli jeho rodiče, byli odmítnuti. Ovšem Walker do velkého světa vstoupil.

Ohlédl se na dům, který byl jedním slovem úchvatný, postavený ve stylu Cape Cod, pobitý bílými překládanými prkny, s příkrou sedlovou střechou. Do mohutného hlavního komína ústily dva krby, jeden nahoře a jeden dole. Carolyn ještě před dětmi trvala na rozsáhlé přestavbě.

Na přestavbu jim nakonec zbylo víc času, než

předpokládali. Carolyn bez problému otěhotněla, ale čtyřikrát po sobě potratila a o další dítě přišla v šestnáctém týdnu. Při představě dalších, přemrštěných výdajů na léčbu neplodnosti a po pěti nevydařených pokusech o nitroděložní oplodnění se rozhodli pro adopci. Carolyn se do toho pustila s plným nasazením a všechno zařídila, všechny psychologické

testy,

snímání

otisků,

vyplňování

nekonečných dotazníků, doporučující dopisy, pohovory u nich doma, které podstupovali nejprve každý zvlášť a pak společně. Tři měsíce trvalo, než byla žádost schválena, a rok pak podle všech předpokladů měli čekat na dítě. Fletcher, vymodlený chlapeček, jim spadl do klína už po šesti týdnech, když jeho původní adoptivní matka zjistila, že čeká dvojčata.

Když byly Fletcherovi dva roky, pustila se do toho Carolyn nanovo. Tentokrát šlo vše snáz, protože řadu testů

už absolvovali. Linnie se k nim dostala přes místního právníka zajišťujícího adopce, s nímž se Carolyn dala do řeči na vánočním večírku. Biologická matka dítěte, svobodná a v osmém měsíci těhotenství, se na něj obrátila

asi týden předtím. Otec dítěte si ji odmítal vzít, přišla o práci a rodiče ji vyhodili z domova. Neměli by McNallyovi zájem? Rychle na to kývli. Pár týdnů před porodem se mladá žena nastěhovala do jejich pokoje pro hosty. Carolyn i Walker byli u porodu.

Když dopil druhou sklenku, vrátil se opět do kuchyně a nalil si ještě trošku. Napětí polevilo a svíravý pocit v břiše také odezněl. Všiml si, že osm měsíců dobrého chování účinky alkoholu podstatně zesílilo. Miloval to. Nemohl si pomoct. Alkohol mu otevíral cestu do vlastního nitra. Náhle si nesmírně vážil své ženy, dětí, života, který měl. Obyčejně držel pocity na uzdě, schválně se od nich odřízl, již před léty v zájmu sebezáchovy. Všechno řešil spíš hlavou, citová část jeho osobnosti se projevovala málokdy. Pouze ve chvílích klidu a osamění, jako byla tahle, dával emocím volný průchod.

Walkera pořád ještě dojímal pohled na jejich dvě malé děti, které se tolik podobaly Carolyn, že je klidně mohli vydávat za „vlastní“, a ne za dary seslané z nebes. Svou ženu opravdu věrně miloval, avšak děti zbožňoval do té míry, že by jim obětoval úplně všechno. Učinily ho zranitelným. Otevřel jim své srdce a samotného jej překvapilo, jak hluboké jsou jeho city a jaká v něm dříme něha, neboť tahle stránka jeho osobnosti se nikde jinde neprojevovala. Kdyby o některé dítě přišel, byla by to pro něj rána, z níž by se už nikdy nevzpamatoval. Proto se

modlil, když už se modlil –, ať bůh ochraňuje Fletchera a Linnie od všeho zlého, od násilí, od nemoci, od smrti. Nikdo nevěděl lépe než on, jak je život křehký.

V sedm hodin večer si telefonicky objednal pizzu s cibulí, papričkami jalapeňos a ančovičkami, kombinace, z níž by Carolyn naskočila husí kůže. Chlapík v telefonu říkal, že pizzu přivezou asi do třiceti minut, což bylo tak akorát.

Walker vklouzl do tepláků a pantofli a zamířil do obýváku, kde si rozložil příruční stolek a na něj položil ubrousek, talíř a příbor. Když dorazila pizza, nalil si pořádný drink, který usrkával k jídlu. Měl v plánu jít si brzy lehnout a možná si i číst před spaním. Hlavně se chtěl chovat, jako by se nic nestalo.

10

Pátek 8. dubna 1988

Druhý den ráno jsem vypustila běhání a vypravila jsem se o to dřív do kanceláře. Sice mi bylo jasné, že obligátní tři kilometry by mi nejspíš pomohly zahnat melancholii, která na mě padla, ale když má člověk depku, chybí potřebná vůle. Vsadila jsem na to, že mě bídná nálada během dne přejde. Svým způsobem mě mrzelo, že se mi naskytl pohled na černobílou fotografii Mary Claire. Během té krátké chvilky jsem postřehla její šibalský výraz a neposedné plamínky v očích. Předtím pro mě byla jen větným podmětem: Mary Claire Fitzhughová, po níž se slehla zem.

Takhle mi vstoupila do života a její osud mě nesmazatelně poznamenal.

Zapsala jsem si pár věcí do složky k Suttonovu případu a vrátila se k rozepsané zprávě z předvčerejška. Prošla jsem hrubý koncept, trochu text učesala a přepsala do výsledné podoby. Pustila jsem se i do druhé zprávy s vědomím, že ji stejně budu ještě nejméně dvakrát přepisovat. Tahle součást

mé práce mi vždycky připomene střední školu, psaní pololetní písemky, na které závisí známka na vysvědčení.

Až po zaučení u Morleyho Shinea a Bena Byrda jsem pochopila, že hlavním cílem zprávy pro klienta je, aby byla jasná a shrnovala události ve správném sledu a s patřičným množstvím detailů. I úplně cizí člověk by měl po jejím přečtení i po letech vidět, kudy se ubíralo vyšetřování a kam vedlo. A tohle celkem zvládám. Dokonce jsem se naučila si to užívat, jakkoli to nebylo snadné.

Zaplatila jsem složenky a ještě skočila do banky, kde jsem uložila na svůj účet peníze z šeků, co se mi za týden nahromadily, plus těch pět stovek od Suttona, které jsem měla v sejfu v kanceláři. Když už jsem byla venku, koupila jsem si v bistru u banky sendvič a čipsy. Takhle divoký sendvič si dopřávám maximálně jednou do roka: tlustá kolečka játrového salámu, majonéza a tenké plátky kyselých okurek na čerstvě upečeném chlebu. Ani ve snu by mě nenapadlo dávat si na chleba lesklá jatýrka, ovšem játrový salám, takzvaná paštika chudých, chutná přímo božsky.

Samozřejmě vím, že jídla z vnitřností dělají nepěkné brikule s hladinou cholesterolu, ale pochybuji, že mi jednou za čas nějak uškodí. Kromě toho jím tak rychle, že se to možná ani nestihne projevit. Když jsem byla asi v půlce sendviče, zaslechla jsem, jak se otevřely a zase zavřely dveře na chodbě. Sendvič, voskovaný papír a všechno ostatní jsem rychle smetla do šuplíku a otřela si pusu.

Když jsem zvedla oči, ve dveřích stála Diana Alvarezová. Měla na sobě přiléhavý černý rolák, krátkou skládanou sukni jako odvážná školačka a k tomu černé punčocháče. Její boty na vysokém podpatku z lesklé kůže zdobily malé mosazné přezky, takže byly docela výstřední.

Vlasy měla stažené do ohonu, což ještě zvýrazňovalo její hnědé oči, veliké pod skly brýlí bez obrouček.

„Nevadí, když se posadím?“ zeptala se.

„Poslužte si.“

Než si sedla, uhladila si sukni, aby si ji nepomačkala. Na rameni jí na tenkém koženém řemínku visela malá kabelka.

Osobně bych zaboha nedokázala nosit něco tak mrňavého.

Ona v ní patrně měla jen řidičák, rtěnku, ty své mastné peníze, kreditku a bloček s kroužkovou vazbou a propiskou zastrčenou mezi dráty. Doufala jsem, že někam nacpala i kapesník, co kdyby jí začalo téct z nosu?

„Co vás trápí?“ Čekala jsem pár doplňujících otázek týkajících se včerejších vykopávek. Možná se přišla omluvit za dotěrnost a zákeřnost, kterými se mi dokonale zprotivila, i když u sebe tytéž vlastnosti považuji za okouzlující.

„Musíme si promluvit o Michaelu Suttonovi,“ vybalila na mě.

V duchu jsem se automaticky začala ptát: 1. Jak a co se dozvěděla o Michaelu Suttonovi?

2. Chce si ověřit, že jsem pro něj pracovala?

3. Mám pořád ještě morální povinnost o něm mlčet, když

už uplynul ten jeden den, na který si mě najal? Co, jestli vůbec něco, na něj můžu prozradit?

„Kde jste to jméno vzala?“

„Cheney Phillips říkal, že za ním Michael přišel a že ho poslal za vámi. Navíc jsem ho včera viděla na místě výkopových prací a vzhledem k tomu, že jste tam byla i vy, usoudila jsem, že si vás asi najal. Nebo se pletu?“ Dokonce i bez toho kroužkového bloku si všechno ověřovala.

„Proč se nezeptáte jeho?“

„Nemluvím s ním.“

„To je smůla. Já se o něm totiž nemíním s nikým bavit za jeho zády, takže tak.“

„Nemusíme být hned na kordy. Jsem tu, abych vás ušetřila zbytečných nepříjemností…“

Nadechla jsem se, že něco řeknu, ale ona zvedla ruku.

„Vyslechněte mě,“ řekla. „Neuvědomovala jsem si, co se děje, dokud jsem u krajnice neuviděla stát jeho MG. Z

redakce mě poslali udělat reportáž, tak jsem jako všichni čekala, co najdou. Předpokládala jsem, že policie dostala anonymní tip, ale pak mi došlo, že v tom má prsty Michael.“

„To ale pořád nevysvětluje, proč jste přišla za mnou.“

Pokývala hlavou a od skel brýlí se jí odrazilo světlo jako blesk fotoaparátu. „Jsem jeho sestra, Dee.“

Aha, Dee! Ta, co je to s ní těžké. Pořádně jsem si ji prohlédla a poprvé si všimla, že má Suttonovy vážné hnědé oči. „Alvarezová jste po manželovi?“

„Pete už není můj manžel. Jsem rozvedená.“

„Peter Alvarez, ten moderátor z rádia?“

„Jo, přesně ten,“ přitakala. „Takže se o mně Michael zmiňoval.“

„Krátce. Prý že jste se odcizili.“

„A říkal vám proč?“

„Ne, neptala jsem se.“

„Mám vám to povědět?“

„Proč jako?“

„Myslím, že byste měla vědět, s kým máte co do činění.“

„Díky, ale ne, díky. Mluvit o něm mi přijde neslušné.“

„Vyslechněte mě. Prosím.“

Zamyslela jsem se nad tím. Technicky vzato, už jsem pro něj nepracovala, takže nic z toho, co mi hodlala říct, nemohlo pokřivit můj úsudek. Netušila jsem, kam tím vším směřuje, a přiznávám, že mě přemohla zvědavost. „Ale zkraťte to,“ prohlásila jsem, jako by praní špinavého prádla ve zkrácené verzi bylo přijatelnější. „Budu se muset krapet vrátit v čase.“

„Nepochybně,“ podotkla jsem. Zřejmě to měli v rodině.

Michael na to také šel takhle od lesa, také si všechno předem srovnal, aby náhodou něco nevynechal. Viděla jsem, jak si Dee v duchu sumíruje věty.

„Michael měl celý život deprese. Už jako kluk byl hrozně úzkostlivý, náchylný ke všem možným, často i neexistujícím nemocem. Na Climpu prospíval s odřenýma

ušima a málem neodmaturoval. Nedokázal si najít práci, a protože neměl žádné příjmy, poprosil mámu s tátou, jestli může dál bydlet doma. Rodiče souhlasili pod jednou podmínkou: že vyhledá odbornou pomoc. Tak začal chodit na terapii a oni to platili.“

Znervózněla jsem. Pokud nebyl Michael Sutton masový vrah, byla mi jeho psychiatrická diagnóza ukradená.

Musela postřehnout můj neklid, protože řekla: „Buďte trpělivá.“

„Pomohlo by, kdybyste přešla k věci.“

„Tak vyslechnete mě, nebo ne?“ Zabodla do mě přísný pohled a já div neobrátila oči v sloup. Pokynula jsem jí, ať tedy pokračuje, ale připadala jsem si jako advokát pochybující o výpovědi svědka.

„Rodinný lékař ho odkázal na soukromou manželskou poradkyni, psycholožku Marty Osborneovou. Říká vám to jméno něco?“

„Ne.“ Bylo mi jasné že to schválně natahuje, aby to bylo dramatičtější, což mě neskutečně štvalo.

„Michaelovi padla do oka a všichni jsme si oddechli. Po několika měsících přišla s tím, že jeho deprese mohou být důsledkem sexuálního zneužívání v útlém věku.“

„Sexuálního zneužívání?“

„Říkala, že je to jen její odborný odhad, nicméně získala pocit, že by tuto možnost neměli zanedbat. On tomu vůbec nevěřil, ale nakukala mu, že tak velké trauma člověk

přirozeně vytěsní. My v té době o ničem z toho nevěděli.

Vyšlo to na světlo až později.“

„A do prdele.“

„Přesně tak, do prdele.“ Diana zakroutila hlavou. „Marty s ním dál pracovala a krůček po krůčku odhalila hrůznou ‚pravdu‘. Používala na něj hypnózu a vizualizaci, s jejichž

pomocí se snažila vyvolat ‚potlačené‘ vzpomínky. Někdy dokonce přišel ke slovu i amytal sodný.“

„Sérum pravdy.“

„Správně. Než jsme se vzpamatovali, diagnostikovala mu mnohočetnou poruchu osobnosti. Naštěstí pro nás, tomu říkám náhodička!, vedla terapeutickou skupinu zaměřenou právě na tenhle problém a Michael se do ní přihlásil. Z ruky do ruky putovaly další peníze; podotýkám, že z jeho do její. Rodiče celou tu dobu vůbec netušili, co se děje. Já a ostatní bratři jsme nebydleli doma, takže jsme Michaela vídali ještě méně než oni. Za další tři měsíce k ní začal docházet dvakrát týdně a třikrát až čtyřikrát denně jí telefonoval. Přestal jíst. Skoro nespal. Viděli jsme, jak ho to psychicky rozkládá, jak se hroutí, ale měli jsme za to, že zhoršení je jen dočasné a že jde o součást širšího ozdravného procesu. Jak jsme byli naivní! Namluvila mu, že se ‚uzdraví‘, když se s minulostí konfrontuje, což také udělal a bylo to jako pomsta. Obvinil otce, že ho od osmi měsíců

zneužíval. ‚Vzpomínal‘ si na to sice matně, ale věřil tomu skálopevně. Krátce nato se mlhavé vzpomínky zase o něco

vyjasnily a on si ‚vybavil‘, že se zneužívání dopouštěla i matka. Ve finále přibyl na seznam ještě mladší bratr Ryan.

Bavíme se tady o nechutných věcech, o satanských rituálech, sodomii, obětování zvířat a tak.“

„To zní šíleně.“

„Samozřejmě. Jenže ještě šílenější bylo, že se rodiče neměli jak hájit. Každý jejich pokus mu to vyvrátit ho v jeho přesvědčení jen utvrdil. Marty mu namluvila, že pachatelé to vždycky popírají. Odstěhoval se z domova a přerušil s námi veškeré styky, což byla ve skutečnosti úleva. Ona ho pak přemluvila ke spolupráci na knize, a to byla poslední kapka.

Když se to máma s tátou dozvěděli, najali si právníka a zažalovali ji za urážku na cti. V předvečer soudního přelíčení se ale nakonec nějak dohodli. Nevím přesně, jaké byly podmínky, protože naši se zavázali k mlčenlivosti. Ať už byla ta dohoda jakákoli, rodiče z Marty nikdy nedostali ani cent. Oznámila bankrot a pak už jsme o ní neslyšeli.

Pokud vím, tak pořád provozuje soukromou praxi, jen někde jinde.“

„Já to nechápu. Proč by takovou věc dělala?“

„Protože mohla. Brala to jako součást své práce.

Nemyslela si, že dělá něco špatného. Víte, co prohlásila při předběžném slyšení? že i kdyby jeho příběh nebyl pravdivý, je tady ona od toho, aby validovala jeho pocity. Jestli si myslel, že byl v dětství zneužívaný, nehodlala mu to vyvracet. Zkrátka a dobře, pokud si někdo myslí, že byl

zneužívaný, tak b y l, a basta.“

„Bez důkazu?“

„Nepotřebovala důkaz. Tvrdila, že pokud tohle je jeho ‚pravda‘, může se spolehnout, že ona ho v jeho víře podpoří.“

„A ten rodinný lékař, co vám ji doporučil, věděl, co má za lubem?“

„Při předběžném slyšení přiznal, že se s ní nikdy nesetkal. Odkázal ho na ni kolega, jehož názor respektoval.

Svým způsobem to bylo jedno. Když hledáte terapeuta, nepotřebujete ho doporučovat od doktora. Prostě se podíváte do zlatých stránek a nějakého si vyberete. Někteří mají dokonce rámeček s výčtem problémů, na které se specializují. Navracení sebeúcty, poradenství v krizových situacích, zvládání vzteku, stresu, panického strachu.

Seznam je nekonečný. Kdo z nás nikdy nezažil nával vzteku nebo úzkosti?“

„A jak se pozná, že je terapeut solidní?“

„Naprosto netuším, já nikdy na terapii nechodila. Věřím, že většina terapeutů je schopná a myslí to poctivě. Pár jich může dokonce opravdu něco umět, v každém případě sexuální zneužívání je velké téma. Dá se z toho vytřískat spousta peněz.“

„To je trochu cynické, ne?“

„Ne tak cynické, jak byste si myslela. Dejme tomu, že se rozhodnete jít na terapii, protože vaše vztahy nefungují, jak

jste doufala. Ukáže se, že jde o symptom zneužívání v útlém dětství. Vystavíte mi šek, za týden přijdete zas.

Nepamatujete si, co vám kdo dělal? Tomu se říká „popírání“. Potlačila jste ty vzpomínky, protože byly příliš traumatizující, a odmítáte uvěřit, že něco tak hrozného vám mohl udělat někdo, koho jste tolik milovala. Zaplatíte mi za další sezení a příští týden se dostavíte na další, při kterém se dobereme jádra problému. Mí rodiče zaplatili Marty Osborneové v konečném důsledku šest tisíc dolarů za to, aby jim vrazila nůž přímo do srdce.“

„To je muselo sebrat.“

„Úplně je to zničilo a myslím, že se z toho nikdy nevzpamatovali.

I mně se s tím těžko žije, a mě přitom Michael neobvinil.

Když se případ uzavřel, rodiče tvrdili, že to hodili za hlavu.

Udělali za tou strašnou epizodou tlustou čáru. Strašně chtěli věřit, že je Michael má rád a že všechno dobře dopadlo.

Povím vám, jak dobře. Máma pár let nato nešťastnou náhodou utonula a otec zemřel šest měsíců po ní na výduť aorty. Nikdy se nedostal k tomu změnit poslední vůli, takže Michael po tom všem, co nám způsobil, zdědil stejnou část jejich majetku jako my.“

„To pro vás asi bylo hořké sousto.“

„Co jsem mohla dělat? Už jsem se s tím smířila. Byly to jejich peníze a mohli s nimi naložit, jak uznali za vhodné.

Možná že to táta tak chtěl, že ho chtěl zaopatřit.“

Pomalu jsem chápala, co se mi snažila sdělit. „A vy teď myslíte, že Michaelova vzpomínka na ty dva kopáče bude podobný případ.“

„V zásadě ano,“ přikývla. „Jak na to vlastně přišel? Vám se to nezdálo podezřelé?“

„Připouštím, že jsem byla ze začátku skeptická,“ přiznala jsem. „Říkal, že jméno Mary Claire zahlíd v novinách a všechno se mu najednou vybavilo.“

„Je to už hodně let. Jak si může být tak jistý?“

„Tvrdil, že to bylo v den jeho šestých narozenin, 21.

července. Proto si to tak pamatuje. Vaše matka šla něco zařídit a nechala ho u Billieho Kirkendalla. Bloumal po zahradě a narazil na ty dva.“

„Mně se to nezdá.“

„Nejsou to jen jeho představy. Skutečně se tam něco našlo.“

„Ale prosím vás,“ řekla. „Michael je úžasný herec.

Nemůže si pomoct. Někdy si myslím, že žije v bludu nebo je na drogách. Nedokáže člověku říct pravdu. Nemá na to.

Není schopen rozlišit, kde končí realita a kde začíná svět jeho představ.“

To mě zaujalo. Během krátké spolupráce s Michaelem se mi stalo pár věcí, které to potvrzovaly. Byl vyhýbavý, některé klíčové informace o své osobě zamlčoval. Když

jsem se ho zeptala, opravil se a mezery doplnil. Kdybych to ale neudělala, získala bych zcela mylný dojem. Přesto jsem

měla potřebu se ho zastat. „Stejně bych neřekla, že si to vybájil. Bylo mu šest let. Možná tak úplně nechápal, na co se dívá, ale to neznamená, že teď musel nutně lhát.“

„To přesně myslím. Zaměří se na obyčejnou situaci a začne si ji přibarvovat, domýšlet si a zveličovat. A než se vzpamatujete, je z toho složitá konspirační teorie. Vidí dva chlápky s krumpáčema, a hned jsou z nich vrazi Mary Claire a kopou jí hrob.“

„Chcete říct, že to udělal schválně? To se mi nechce věřit.“

„Nevykládám vám to tady, protože mě baví se poslouchat. Tohle je jeho způsob uvažování. Nedá se mu věřit ani slovo.“

„To mi říkáte trochu pozdě.“

„Nebuďte bláhová. Neviděla jste ho naposled. S ním to nebere konce. Už jste měla tu čest s jeho kamarády?“

Změna tématu mě zastihla nepřipravenou. „S jednou holkou. Madaline. Podle něj byla závislá na heroinu…“

„A teď je čistá, akorát ne střízlivá,“ přerušila mě Diana posměšně. „A zmiňoval se vám, že je alkoholická? Je jí dvaadvacet a už má podmínku. Za pití na veřejnosti.

Samozřejmě že ji vozí na sezení Anonymních alkoholiků.

Na tyhle trosky on se specializuje. Jak je na tom někdo hůř než on, už se ho ujímá. Sutton a jeho hladová ptáčata. Hraje si na pana spasitele, aby měl sám ze sebe lepší pocit.

Kdykoli přijdete k němu domů, dva nebo tři takoví tam

budou. Půjčujou si od něj peníze. Bez dovolení si berou jeho auto a pak porušujou předpisy, ale pokuty platí on. Někdy jdou do vězení, ale dušujou se, že jsou nevinný. On za ně složí kauci a ještě si je přiveze domů, protože nemají kam jít. Pak mu většinou ukradnou kreditku a hurá, jde se utrácet!“

„Má špatný odhad na lidi.“

„Moc špatný. Nedokážu říct, kolik peněz už takhle prošustroval. A nejvíc mě děsí, co se stane, až vyplení všechny svoje bankovní účty. Nikdy totiž pořádně nepracoval. Sem tam nějakou práci sehnal, ale nikdy ne na dlouho. žije jen z peněz, co zdědil. Až je utratí, přijde za mnou a bude prosit, ať mu pomůžu. A co pak já? Buď ho vezmu k sobě, nebo skončí na ulici.“

„Nemáte vůči němu žádnou povinnost.“

„To mi bráchové říkaj taky.“

„Tak proč to řešíte?“

„Asi si vyčítám, že je na tom tak špatně, zatímco my jsme v pohodě…“ Pokračovala a mně se chvílemi zdálo, jako by mluvila o mně. O mé vlastní zatvrzelosti, neochotě hodit za hlavu všechny ty křivdy, ať domnělé či skutečné.

Její rozhořčení bylo oprávněné, ale co na tom? Tím stěžováním situaci ještě zhoršovala, protože jen jitřila bolest, místo aby ji nechala odeznít.

Diana si musela všimnout, že ji přestávám vnímat. „Proč na mě tak koukáte?“

„Mám taky rodinné problémy a dost připomínají ty vaše.

Trochu jiný scénář, ale nenávist stejná. Unavuje mě poslouchat svoje vlastní nářky. A jestli to unavuje mě, co potom lidi kolem, kterým to nonstop předhazuju?“

„To není totéž.“

„Ale jistěže je. Jaký má smysl se v tom donekonečna rýpat? Vsadím se, že jste tenhle příběh vyprávěla už stokrát.

Proč to nenecháte spát?“

„Kdybych se na to vykašlala, Michael vyhraje. A zlo zase jednou zvítězí nad dobrem. Víte, štve mě to. Proč bych ho měla zprošťovat viny, po tý spoušti, co nadělal?“

Byla jsem stále podrážděnější. Chápala jsem, co jí vadí, ale události, o kterých mluvila, se staly před mnoha lety.

Nemělo smysl chodit s tím za mnou a všechno to na mě navalit. Povýšila zášť na životní styl, a to nebylo hezké. Při našem prvním setkání mě odradila svým agresivním přístupem. Teď mě odrazovala usilovnou snahou o to vtáhnout mě do Suttonovic rodinných sporů.

„On nepotřebuje zprostit viny, Diano. Leda ve vaší hlavě. žije si svůj vlastní život, a jestli sem tam něco posere, co je vám po tom?“

Její úsměv zastudil. „To říkáte teď, ale ještě jste s ním neskončila. Věřte mi. Dala jste mu důvěru, a toho si v poslední době moc neužil. Vrátí se. Přijde jiná krize, stane se něco znepokojivého…“

„To je snad moje starost, nemyslíte?“

„že vy mi ve skutečnosti nevěříte, že ne?“

„Slyšela jsem každé vaše slovo. Chápu, co vás na bratrovi štve, ale s tím jeho zavržením jste mě vážně nakrkla! Dejte mu svátek. Přišla jste mě varovat? Dobře. To jste udělala a já vám za to děkuju. Dám si pozor.“

To ji umlčelo. Zatvářila se, jako bych jí vlepila facku.

Popadla kabelku, vytáhla z ní vizitku a podala mi ji.

„Tady je moje číslo, kdybyste se se mnou potřebovala spojit.

Omlouvám se, že jsem vás připravila o tolik času.“

Ve dveřích se ještě zastavila. „A víte, co je na tom všem nejlepší?“

Už jsem ji chtěla něčím setřít, ale rozmyslela jsem si to.

„Šest dní po tátově smrti Michael prozřel. Obrátil. Vzal zpátky obvinění ze sexuálního zneužívání. Prohlásil, že mu došlo, že Marty Osborneová mu ty vzpomínky podsunula.

No né! Chybička se vloudila. Všechno vzal zpátky. Tak s takovým člověkem máte co do činění. Hezký den.“

Odešla z kanceláře a práskla za sebou dveřmi.

11

Ten večer jsem zašla na jídlo k Rosie, která má hospůdku kousek od mého bytu. Je to dokonalé útočiště pro místní násosky a slouží rovněž za centrum společenského života naší čtvrti. V letních měsících kralují na baru fanoušci softballu, oslavující vítězství tak neznámých mužstev, že se o nich nepíše ani ve sportovní příloze místních novin. Čas od času uspořádají amatérský fotbalový zápas o sud piva.

Před finálovým mačem ligy amerického fotbalu, obávaným Super Bowl, probíhají vášnivé debaty, hádky a uzavírají se sázky, což obvykle skončí tak, že každý vsadí deset dolarů a tipy se házejí do kameninového džbánu, který Rosie schovává za barem.

Rosie je rodilá Maďarka, a přestože prožila většinu života v Santa Terese, odmítá cokoli dělat se svým přízvukem i trýznivou větnou stavbou. Před třemi a půl lety si na Den díkůvzdání vzala Henryho bratra Williama.

Člověk by řekl, že se tihle dva k sobě nehodí, ale ukázalo se, že to oběma prospělo.

Zaplula jsem se do svého oblíbeného boxu dál od baru.

Ani jsem si nestačila svléknout větrovku, a už u mě byla

Rosie a stavěla na stůl prázdnou skleničku na víno. Zřejmě měla čerstvě obarvené vlasy, jako obvykle do sytě rudého odstínu, který jsem v životě na ničí hlavě neviděla.

Vykouzlila karafu se šroubovacím uzávěrem a etiketou, na níž stálo MONGRELSKÉ BÍLÉ, 1988. Otevřela ji a začala mi nalévat do skleničky, což provázely bublavé zvuky, bublyglo-bublyglo.

„Vím, že ty má první srkat a říkat, že ne dobrá, ale já jiný nemít. Brát ho nebo nechat.“

„Tak ho tedy beru.“

„Ty měla by lepší jíst. Na hubenost ty dostane fazolová polívka s vepřová kolínko. Pověděla by tobě, jak jmenuje maďarsky, ale ty stejně zapomněla, tak co. Henry přinosí čerstvý houska. Dostaneš plná ošatka a k tomu maďarská sýrová pomazánka, co ty zamiluje.“

„Bezva. Nemůžu se dočkat.“

Nemělo smysl s ní diskutovat, protože si stejně vždycky prosadí svou. Panovačné ženské mě vlastně úžasně uklidňují, protože za člověka vždycky všechno rozhodnou.

Nenápadné intrikánky, ty mi lezou na nervy, i když tedy to Rosie umí taky.

Zapadla do kuchyně, v ruce bloček s objednávkami, a už

za chvilku se vracela s podnosem obtěžkaným slibovaným nášupem. Opřela si podnos o kraj stolu a postavila přede mě misku s polévkou, košíček s houskami přikrytými utěrkou a talířek se sýrovou pomazánkou. Zlehka jsem se utěrky

dotkla a ucítila pod ní ještě teplé pečivo.

Jedla jsem a spokojeně přitom odfukovala, jelikož mi vážně šmakovalo. V sedm jsem se zvedla, že půjdu domů, kde jsem se chtěla převléci do tepláků a usadit na gauči s rozečtenou detektivkou. Vklouzla jsem do větrovky a zvedla si límec. Slunce už zapadlo, a tak se dalo čekat, že bude venku chladněji. Zapnula jsem si tedy bundu až ke krku a hodila si tašku přes rameno. Když jsem zajela rukou do kapsy, nahmatala jsem psí obojek se známkou, které mi den předtím dal Cheney. Vytáhla jsem ho a pořádně si ho prohlédla, zatím jsem k tomu neměla příležitost. Plastová známka byla obalená zaschlým bahnem. Přešla jsem lokál a přistoupila k výčepnímu pultu, za kterým stál William, jako vždy elegantní v tmavošedých seržových kalhotách, bílé košili a kravatě. Sako měl svlečené a pověšené na ramínku na věšáku na zdi. Jediné, co prozrazovalo, že je v práci, byly dva papírové ubrousky, které měl omotané kolem rukávů a připevněné gumičkami, aby si neušpinil manžety.

Položila jsem na pult účet společně s desetidolarovkou.

Večeře mě vyšla na $7,65, včetně toho špatného vína.

„Drobné si nech,“ řekla jsem.

William obojí sbalil. „Díky. Dáš si ještě něco? Rosie upekla jablečný štrůdl, po kterém se ti budou dělat boule za ušima.“

„To radši ne, ale sklenička sodovky by bodla.“

„Ale jistě. Budeš chtít led?“

„Ne.“

„Plátek citronu nebo limetky?“

„Jen tak bez ničeho.“

Dívala jsem se, jak do trojdecky čepuje sodovku.

„Neměl bys na půjčení utěrku? Klidně i špinavou.“

Zalovil pod barem a vytáhl vlhkou utěrku, kterou musel předtím určitě aspoň dvakrát vyprat. William je totiž

posedlý hygienou. Svět je podle něj jedna velká Petriho miska, v níž kvasí kdovíjaké mikroby a smrtonosné bakterie.

Vyhoupla jsem se na barovou stoličku, kde bylo lepší světlo, a vyčistila psí známku. Na jedné straně bylo telefonní číslo; na druhé jméno psa. Jmenoval se Ulf. Zvedla jsem měkký kožený obojek a přičichla k němu. Byl stále cítit hnilobou. Hodila jsem si ho zpátky do kapsy, vrátila Williamovi utěrku a na rozloučenou mu zamávala.

Venku panovala chladná noc a ulice byly opuštěné.

Odbila teprve sedmá večerní, přesto byli lidé zalezlí a chystali se na kutě. Přemýšlela jsem, jestli Ulf sešel věkem nebo umřel na nějakou nemoc či zranění, jenže po jednadvaceti letech to zřejmě nebylo možné určit. Ti dva „piráti“ se zřejmě na Suttonův účet náramně pobavili, když

mu vykládali historku o mapě k pokladu. Napadlo mě, jestli by Suttona opravdický psí pohřeb se vší obřadnosti a pompou neuchvátil stejně.

Kdoví, proč jsem se k němu v myšlenkách pořád vracela… možná proto, že mi bylo líto, že z toho nakonec

vyšel jako šašek počmáraná. Jeho sestra musela mít určitě ohromnou radost, že se přede všemi tak ztrapnil. No jo, no.

Když jsem došla domů, zamkla jsem za sebou dveře, rozsvítila několik lamp a zatáhla žaluzie. Pak jsem se převlékla do domácích kalhot, vzala si deku a uvelebila se na gauči s knížkou. Naštěstí začínal právě víkend, který jsem zamýšlela strávit nečinností, což jsem také udělala.

*

*

*

Pondělní dopoledne uteklo jako voda, spousta práce, jinak nic zvláštního. Odpoledne mi spolkla prověrka jednoho vrcholového manažera pro Arizonskou hypoteční společnost, která si toho muže chtěla najmout. Podle životopisu už v Santa Terese kdysi žil a pracoval, od června 1969 do února 1977. Nic nenasvědčovalo tomu, že něco zatajuje, přesto se vedoucí oddělení lidských zdrojů se mnou spojila, prý jestli bych přece jen neprošla veřejně přístupné záznamy. Kdybych prý narazila na nějaké nesrovnalosti, pošlou už vlastního vyšetřovatele, který to dotáhne.

Odhadovala jsem to maximálně na půl dne nijak vysilující práce. Peníze jsou peníze, a tak jsem na to ochotně kývla.

V deset dopoledne jsem došla do soudní budovy a další dvě

hodiny

strávila

procházením

záznamů

z

občanskoprávních, trestních a majetkových sporů, daňových přiznání, rozsudků, oznámení o bankrotu, oddacích listů a rozvodových smluv. Nic nenasvědčovalo tomu, že se

dotyčný dopustil nějakého přestupku, nebyl zde jediný důkaz o tom, že se dostal do křížku se zákonem. Problém byl, že zde nebyl ani jediný důkaz o tom, že ten člověk vůbec existoval.

Dali mi jeho adresu, bylo to někde na východním kraji města. V žádosti o práci uváděl, že dům koupil v roce 1970

a bydlel v něm až do roku 1977, kdy jej prodal, jenže v oficiálních záznamech figuroval jako majitel někdo úplně jiný. Vzhledem k tomu, že hned naproti byla veřejná knihovna, vypadla jsem ze soudní budovy a rychle přeběhla přes ulici. Dovnitř jsem vstupovala s pocitem napjatého očekávání. Děsně žeru, když můžu tyhle podvodníky nachytat na švestkách. Konkrétně tenhle si to vylhal tak krásně a důkladně, že si musel myslet, že na něj nikdo nepřijde, protože to prostě nikoho nenapadne prověřovat.

Opět jsem zamířila do referenčního oddělení, kde jsem minulý týden strávila velmi plodnou hodinku. Svlékla jsem si větrovku a přehodila ji přes opěradlo židle, načež jsem si z police vytáhla telefonní a další seznamy města Santa Teresy ze zmiňovaných let. Důkladně jsem je prolistovala a o muži opět nikde nenašla ani zmínku. Zkusila jsem ho tedy vyhledat podle adresy v Heinesově a Polkově seznamu, ale zase nic. No, nezabili byste ho?

Cestou z budovy jsem si vzpomněla na psí obojek. Opět jsem ho vytáhla a podívala se na něj, zvědavá, čí asi mohlo být telefonní číslo na známce. Najít ho v Heinesovi nemohlo

trvat víc jak pět minut. Možná že jsem se celou pravdu nikdy neměla dozvědět, ale aspoň tenhle střípek informace jsem získat mohla. Nebylo to nic zásadního. Trochu mě to sice zajímalo, ale ne tolik, abych kvůli tomu zvlášť chodila do knihovny. Jenže teď už jsem tu byla, takže by mě to nestálo skoro žádnou námahu.

Vrátila jsem se tedy do referenčního oddělení, které jsem pomalu začínala považovat za svou druhou kancelář.

Vytáhla jsem Polkovy a Heinesovy seznamy z let 1966 a 1977 a posadila se s nimi ke stolu, který jsem také pomalu začínala považovat za svůj. Položila jsem vedle sebe obojek a listovala Heinesem, dokud jsem nenarazila na stejnou třímístnou předvolbu. Postupovala jsem směrem dolů a skutečně jsem našla číslo uvedené na obojku. V obou seznamech byl telefon psaný na nějakého P. F. Sancheze.

Další listování Heinesem a Polkem vyneslo dokonce i adresu, ale jméno ulice mi nic neříkalo. Jako povolání měl uvedeno „podnikatel“; manželku u sebe napsanou neměl.

Vrátila jsem seznamy zpátky do regálu a popošla k policím s telefonními seznamy. Vytáhla jsem ten současný a nalistovala „S“, pod kterým jsem po chvilce objevila i „Sancheze, P. F“. Telefonní číslo měl stále stejné, na místě adresy stálo Zarina Avenue. Kde to sakra bylo?

Vydala jsem se tedy zpátky do kanceláře, posadila se za stůl a vzala si k ruce Thomasova průvodce pro okresy Santa Teresa a Perdido. Zarina Avenue patřila pod Perdido, byla

to jedna z nepočetných ulic malého přímořského městečka Puerto, které se kdysi jmenovalo Puerto Polvoriento, což

lidé začali zkracovat na P. Pol, aby z toho nakonec udělali Peephole. Seděla jsem a dumala o tom místě. Doufala jsem, že v knihovně něco zjistím, což se povedlo. Teď mě ale zaráželo, proč by někdo, kdo žil v Peephole, pohřbíval psa v Horton Ravine, když to bylo dobrých pětadvacet kilometrů

na sever. Zřejmě za tím musely být nějaké neobvyklé okolnosti, jinak lze pohřbení psa tak daleko od domova těžko vysvětlit.

Odstrčila jsem se nohou od stolu, dojela na židli k telefonu a vytočila číslo na Cheneyho Phillipse na policejní stanici. Zvedl to po druhém zazvonění, a když jsem se představila, řekl takovým žertovným tónem: „Čau, kočko!

Doufám, že ses včera neurazila, jak jsem si tě dobíral kvůli tý psí exhumaci“

„Známe se, ne? Jsem ráda, že v tý díře neležela Mary Claire Fitzhughová,“ řekla jsem. „Mrzí mě, že jste s tím ztráceli čas. Máš to u mě.“

„Mít dolar za každou stopu, která nikam nevedla, jsem milionář. Tak či tak, toho kluka jsem za tebou stejně poslal já, takže to nebyla jenom tvoje vina.“

„Je mi ho líto. Takhle se ztrapnit.“

„On to přežije,“ prohlásil Cheney.

„Hele, a jak to bylo s Dianou Suttonovou?“

Chvilku nic neříkal. „Osvěž mi paměť.“

„Promiň. Měla jsem asi říct s Dianou Alvarezovou.“

„S tou reportérkou? Co je s ní?“

„Věděls, že je to sestra Michaela Suttona?“

„To nemyslíš vážně. Mně se zdála nějaká naléhavá, ale připisoval jsem to její práci. Jak to, že ji znáš?“

„Neznám, nebo spíš neznala do minulýho pátku. Přišla za mnou do kanceláře, sedla si na židli a naprala to do mě.“

Vylíčila jsem mu Suttonův pohnutý osud, a když jsem skončila, řekl: „I kdybych znal tuhle šílenou historii předem, zachoval bych se stejně. Měl jsem pocit, že má aspoň částečně pravdu.“

„Já taky. Jeho sestra je zřejmě odhodlaná s ním při každý příležitosti vyjebat. A ten zakopanej pes byla příležitost přímo ideální.“

„Počkej chvilku.“ Zakryl mluvítko a za chvilku se zase přihlásil. „Musím padat. Ještě něco?“

„Jednu malou otázečku. Dokázal bys mi říct, co to bylo za psa? Vím, že byl asi v hrozným stavu, ale aspoň podle toho, co z něj zbylo?“

„No, byl celkem velkej… kdysi moh mít tak třicet nebo čtyřicet kilo. Kožich zůstal relativně neporušenej. Měl dlouhý a hrubý chlupy, pepř a sůl, místy možná dohněda.

Obojek ležel na něm, jako by ho tam přihodili až nakonec“

„Německej ovčák?“

„Něco takovýho. Proč?“

„Jsem jenom zvědavá.“

„Panebože. Už zase? Bacha, ať zas nevlítneš do maléru,“

varoval mě a zavěsil.

V rychlosti jsem ještě zavolala do Phoenixu v Arizoně a poreferovala jsem vedoucí oddělení lidských zdrojů o jejím přízračném manažerovi. Nadiktovala mi faxové číslo, ať prý jí pošlu zprávu shrnující mé šetření. Sepsala jsem tedy své poznámky a došla do notářství za křižovatkou, kde mají fax.

Nakonec to vydalo na dvě stránky, které jsem posílala asi jen pět minut, což jsem pokládala skoro za zázrak. Jednou mi dojde trpělivost a pořídím si vlastní fax, ale zatím jsem ho nepotřebovala tak často, aby se mi ta investice vůbec vyplatila.

Došla jsem si pro auto, u nájezdu na sto jedničku natankovala plnou nádrž a rozjela se směrem k přímořskému Peephole (asi 400 obyvatel). Daná oblast, ostatně jako většina míst v Kalifornii, připadla při španělské pozemkové reformě v roce 1831 Amadoru Santiagovi Delgadovi. Jeho matka byla vzdálenou příbuznou Marie Kristýny Neapolsko-Sicilské, čtvrté manželky krále Ferdinanda VII., která mu jako jediná porodila potomka. Není známo, odkud pramenila její štědrost, každopádně Amador zdědil po matčině smrti dekret na půdu v Americe. Se svou mladou nevěstou, Dulcineou Medinou Vargasovou, odcestoval z Barcelony do kalifornského Perdida, uplatnil svůj nárok a na získané půdě založil ranč na chov španělských plnokrevníků. Dulcinea rok nato zemřela při porodu jejich jediného dítěte, dcery

jménem Pilař Santiago Medina. Amadora to zničilo, prodal koně a rozhodl se hledat útěchu v alkoholu. Pilař se po jeho smrti v roce 1860 stala majitelkou rozsáhlých statků, v té době již značně zpustlých. Bylo jí třicet let, nebyla právě krasavice, ale myslelo jí to a její majetek více než vyvažoval podsaditou postavu a nevzhlednou tvář, jimiž ji obdařila příroda.

Když v roce 1862 vstoupil v platnost Zákon o usedlostech, začali se do Kalifornie sjíždět ze všech koutů

země podnikaví osadníci, odhodlaní nárokovat si těch 160

akrů (65 hektarů), které slibovala vláda na osobu. Jedním z nich byl i Harry Flannagan. Šlo o modrookého Ira se zářivě rezavými vlasy, svalnatými pažemi a rameny i zády stavěnými na těžkou práci. Doma v Irsku platil Harry Flannagan za chuďase a příležitost získat vlastní půdu pro něj byla neodolatelná. Nespěchal. Nejdřív procestoval křížem krážem celou Kalifornii a po několika měsících konečně našel místo, které se mu zalíbilo, a požádal o ně na nejbližším pozemkovém úřadě v Los Angeles. V souladu s platnými podmínkami odpřisáhl, že dosáhl jedenadvaceti let věku a nikdy nepozvedl zbraň proti Spojeným státům ani neposkytl útočiště jejich nepřátelům. Dále místopřísežně prohlásil, že zamýšlí pozemek obhospodařovat a usadit se tam s tím, že po pěti letech půda bezplatně přejde do jeho vlastnictví.

Členitý pozemek, který si vybral, byl nádherný, ale

nebyla na něm skoro žádná pramenitá voda, takže pěstování čehokoli znamenalo lopotnou dřinu. Přestože se na dohled rozkládal Tichý oceán, byla Harryho půda vyprahlá, takže si říkal, jaká je to ironie: kam až oko dohlédlo samá voda, jenže se nedala použít. Harrymu bohužel jaksi zapomněli říct, že posledních pětadvacet let se přilehlému přístavnímu městečku říkalo Puerto Polvoriento, „Prašný přístav“. I přes zjevné nedostatky stále věřil, že se mu podaří zem zúrodnit, a začal na tom odhodlaně pracovat.

Jediná drobnost, která mu v tom bránila, byla skutečnost, že těch pár desítek hektarů, jež si nárokoval, patřilo do posledního centimetru k polnostem Pilař Santiago-Vargasové. Ta si toho pochopitelně všimla, a to ji přimělo sednout na koně a jet se na drzého vetřelce podívat. Nikdy se už asi nedozvíme, co přesně se stalo, když se ti dva setkali, ale výsledek byl ten, že Harry Flannagan pojal do měsíce Pilař Santiago-Vargasovou za svou zákonitou manželku. Nebyl ostatně z těch, komu by vadilo nějaké to kilo navíc. A s přihlédnutím k její dobrosrdečnosti mu nebylo zatěžko se jí revanšovat. Asi osm a půl měsíce nato mu porodila syna, prvního ze sedmi blonďatých Hispánců, které od sebe dělily vždy dva roky. Pilař a Harry se střídali ve vymýšlení jmen pro své kluky. Nejstarší byl Joaquin, po něm přišel Ronan, pak Benedicto, Andrew, Miguel, Liam a nakonec Placido.

Harry a Pilař byli svoji šestapadesát let, do roku 1918,

kdy se stal Harry obětí velké chřipkové epidemie. Pilař ho přežila o patnáct let, zemřela v roce 1933 ve věku 101 let.

Harryho největším úspěchem bylo založení Flannaganovy vodohospodářské společnosti, která dodávala obyvatelům Peephole vodu za cenu pětadvacet centů za galon.

Pohádkově zbohatl. Později inicioval postavení přehrady Puerto; podařilo se ji dokončit v roce 1901 a stala se zdrojem pitné vody pro město.

Za ta léta, co žiju v Santa Terese, jsem do Peephole zavítala jen zřídka, takže jsem se těšila, až se tam zase podívám.

12

WALKER MCNALLY

Pondělí 11, dubna 1988

„Pane McNally?“

Uvědomil si, že slyší své jméno. Otevřel oči. ženu, která se nad ním skláněla, nepoznával. Držela ho za paži a naléhavě s ním třásla. Tvářila se netrpělivě nebo možná ustaraně, ale protože ji neznal, nedokázal se rozhodnout, k čemu z toho se přiklonit. Nad hlavou mu zářilo jasné světlo a strop pokrývaly takové ty panely jako na úřadech, které tlumí hluk a mají výrobní název, na který si nevzpomínal.

„Pane McNally, slyšíte mě?“

Chtěl odpovědět, ale bylo by to příliš namáhavé, celé tělo jej neskutečně tížilo. Vůbec nechápal, co se děje, ani si nevybavoval události, které by vysvětlovaly, proč leží na zádech, nemůže se hýbat a nad ním se sklání tahle žena.

Něco ho zabolelo. Operovali ho snad? Nebyla to prudká bolest. Spíš taková tupá, a prostupovala mu celým tělem jako mlžný opar kondenzující do čehosi studeného, co

připomínalo sněhovou pokrývku.

žena ustoupila a v zorném poli se mu objevil zdvojený Carolynin obličej, jeden trochu rozostřenější jako odraz ve vodě. Mlha se zatetelila a na okrajích zorného pole dokonce protrhala, což v něm vyvolalo nevolnost.

„Walkere,“ řekla Carolyn.

Zaostřil a dva obrazy se jako mávnutím kouzelného proutku slily do jednoho. „Víš, kde jsi?“

I nyní chtěl něco říct, ale nedokázal pohnout rty. Byl tak unavený, že byl sotva s to vnímat.

„Vzpomínáš si, co se stalo?“

Bylo vidět, že Carolyn čeká na odpověď, jenže on žádnou neznal. „Měls nehodu,“ oznámila mu.

Nehodu. Jo, to dávalo smysl. Zaregistroval, co právě řekla, a pátral v mysli po odpovídajících vzpomínkách.

Zádně nepřicházely. Spadl snad? Schytal to snad kulkou či kamenem do hlavy? Věděl jen, že teď leží na zádech.

Předtím nebylo nic.

„Vzpomínáš si, jaks sjel ze silnice?“

Ne. Chtěl zakroutit hlavou, aby věděla, že ji slyšel, ale nedokázal to. Silnice. Auto. To byla jednoduchá rovnice a on ji spočítal. Věděl, že se stala nehoda, ale neměl ponětí, jak se k ní namanul. Byl živý. Zřejmě utrpěl nějaká zranění a přemýšlel, jak závažná. Mozek mu zřejmě pořád fungoval, i když tělo ho zřejmě dočasně… nebo možná trvale…

neposlouchalo. Carolyn to věděla a on chtěl, aby mu to

řekla, ale bylo to celé divné.

„Víš, co je za den?“

Ani ťuk. Nevybavil si ani, který den si pamatuje jako poslední.

Řekla: „Pondělí. K večeru jsme s dětmi přijeli ze San Franciska, a tvoje auto nikde. Nanosila jsem domů kufry, pustila dětem televizi a najednou k nám na příjezdovou cestu zajíždí policejní auto. Za ním jela odtahovka. Tvoje auto bylo na maděru. Je div, že nejsi mrtvý.“

Zavřel oči. Vůbec na nic si nevzpomínal. Neměl sebemenší ponětí, co dělal na sto padesát čtyřce ani jak se naboural. Jediné, co viděl, byla bezedná černá jáma, nicota, která oddělovala nedávnou minulost od současného okamžiku. Matně si vybavoval, jak ve čtvrtek odchází z banky, ale za tím ostatním jako by se zabouchly dveře.

Přišel doktor, neurolog jménem Blake Barrigan, kterého znal z golfového klubu. Barrigana zajímaly Walkerovy kognitivní funkce a provedl s ním několik testů. Walker věděl, jak se jmenuje. Věděl také, že prezidentem Spojených států je Ronald Reagan, ačkoli ho nevolil. Dokázal počítat po osmi od stovky do jedničky, jakkoli si nebyl jistý, zda by to zvládl za normálních okolností. Barrigan byl vážný pán středního věku, a třebaže ho Walker viděl pohybovat rty, třebaže věděl, že zjišťuje jeho stav, byl příliš unavený, než

aby čemukoli z toho věnoval pozornost.

Když příště otevřel oči, ležel v soukromém pokoji a na

chodbě se bavili lidé. Zkusil, jak je na tom jeho tělo; bolel ho pravý loket a cítil tlak na prsou, zřejmě měl zafixovaná žebra. Sáhl si na hlavu a na pravé straně nahmatal bolestivou bouli. Asi utrpěl nějaká drobná poranění, o kterých zatím nevěděl. Ucítil dušené maso a zelené fazolky s příměsí kovu, což mu připomnělo ty konzervované z dob mládí.

Řinčení na chodbě napovídalo, že se roznáší večeře.

Přišla sestra a zeptala se, jestli má hlad. Aniž počkala na odpověď, sesunula postranici nemocničního lůžka, zvedla mu podhlavník a na sklápěcí stolek postavila tác s jídlem, který mu přistrčila blíž. Na podnose byl pomerančový džus a kelímek třešňového želé přikrytý průsvitnou fólií. „Co je dneska za den? Neděle?“

„Pondělí,“ odpověděla. „Před hodinou vás převezli z pohotovosti, takže jste propás večeři. Vzpomínáte si, jak vás vezli?“

„Je tu moje žena?“

„Teď odešla. Děti hlídá sousedka a ona je musela jít uložit do postele. Přijde zase ráno. Bolí vás něco?“

Zavrtěl hlavou, jako že ne, což jen zjitřilo bolest hlavy, kterou si předtím neuvědomoval. „Vůbec nevím, co se stalo.“

„Až přijde doktor Barrigan, všechno vám vysvětlí. Má ještě jednoho pacienta na chirurgii, ale říkal, že se za vámi staví, než půjde z práce. Ještě něco, co pro vás můžu udělat?“

„To je dobrý.“

Když odnesli tác s večeří, otevřel zásuvku nočního stolku a našel v ní zrcátko. Podíval se, jak je na tom. Na obou očích měl monokly, na čele fialovou bouli a na pravé tváři šedavou modřinu. Zřejmě musel při nehodě narazit hlavou do předního skla nebo do volantu. Odložil zrcátko a hlavou mu prolétlo, že má štěstí, že si nerozsekl tvář nebo nerozdrtil lícní kost.

V devět večer přišla zase sestra, tentokrát s podnosem s léky. Zkontrolovala jméno na identifikační pásce, kterou měl na zápěstí, a podala mu papírový kalíšek se dvěma pilulkami. Jako klukovi mu máma do stejných kalíšků

odsypávala lentilky M&M’s.

„To vám pomůže usnout,“ řekla, když si všimla, jak se tváří. „Nepotřebujete bažanta?“

Jen to řekla, uvědomil si, že má plný močový měchýř a že se mu chce tak moc na záchod, až to bolí.

„Ano, díky.“

Odložila tác a ze skříňky vedle jeho postele vytáhla plastového bažanta. Měl držadlo a zahnuté hrdlo a vypadal jako něco, s čím by se jeho děti pěkně vyblbly na pláži.

„Nechám vás tady s tím o samotě. Až to budete mít, stačí zazvonit.“

„Díky.“

Zatáhla závěs, aby na něj neviděli lidé chodící po chodbě. Počkal, až odejde, a pak se překulil na levý bok a

namířil penis do otvoru v bažantovi. I přes nejlepší úmysly z něj nic nevyšlo. Zkusil se uvolnit. Chtěl myslet na něco jiného, jenže myslel jen na to, jaký to bude úžasný pocit, až

se konečně vyprázdní. Byl by se tomu i smál, kdyby se mu nechtělo tak strašně moc. Připadal si dost podobně, jako když s Carolyn podstupovali léčbu neplodnosti a on musel ejakulovat do kelímku, aby mohli pod mikroskopem zkoumat jeho sperma a po opakovaném propláchnutí je vpravit do dělohy jeho ženy. Bohužel ani jeden z pěti pokusů nevyšel.

Zhluboka se nadechl v naději, že si močový měchýř dá říct. Marná snaha. Na chvilku to vzdal, ale nebylo to k vydržení, tak zazvonil na sestru. Za patnáct minut přišla asistentka. Ohmatala mu břicho a došla pro sestru, která se objevila v doprovodu žákyňky. Měly s sebou soupravu na cévkování. Sestra vytáhla cévku, gumové rukavice a balíček lubrikantu. Chápala to jako příležitost pro názornou výuku.

Uchopila jeho penis a začala vysvětlovat, jak zavádět cévku močovou trubicí do měchýře.

„Doufám, že vám to nevadí,“ poznamenala jako by mimochodem směrem k němu.

„V pořádku,“ řekl Walker. Měl pocit, že jestli to co nejdřív nezavedou, močový měchýř mu praskne. Dál poslouchal jen na půl ucha, vzdálený tomu, co se kolem odehrávalo.

„Velikost cévky se udává ve francouzských jednotkách,“

říkala právě starší sestra žákyňce. „Nejběžnější jsou velikosti 10 F až 10 28; 1 F odpovídá průměru 33 milimetrů, tedy 0,013 nebo také 1/77 palce…“

Když žákyňce vyložila správný postup, vyzvala ji, ať to zkusí. Dívka se mu ze všeho nejdřív omluvila. Měla studené a rozklepané prsty. Po dvou nevydařených pokusech to převzala sestra a zkušeně cévku zavedla. Byla to nepopsatelná úleva. Sice ponižující zážitek, ale on už si v duchu představoval, jak to dá k lepšímu na večírku.

Nakonec se mu podařilo usnout, i když se během noci čtyřikrát probudil, dvakrát, aby se přesvědčil, že žije; jednou, protože ho tak bolely žebra, že si řekl o prášky, a počtvrté, když do pokoje omylem vešla asistentka, protože ho považovala za někoho jiného. Pak si někde uprostřed noci uvědomil, že se za ním nestavil Blake Barrigan. Zrádce jeden!

V půl deváté ráno přišla Carolyn. Podle toho, kolik bylo hodin, zřejmě právě vysadila Fletchera s Linnie ve školce.

Aspoň že už byl vzhůru a plně při vědomí, i když místo nehody měl pořád ještě okno. Věděl, že si platí nadstandardní pojištění, takže se nemusí strachovat o výdaje za léčbu. Nepříjemné bylo to papírování a představa, že bude nemobilní, dokud si nesežene auto v půjčovně. Zase ho rozbolela hlava, bolest vystřelovala od krční páteře.

Carolyn si svlékla kabát a přehodila jej přes podničku čalouněného křesla. Trvalo mu deset minut, než si všiml, že

se na něj nedívá, a dalších deset, než si uvědomil, že se zlobí. Carolyn byla zpravidla nekonfliktní, ale jakmile ji něco naštvalo, rozpoutala hotové peklo. Znal tuhle její náladu: mrazivý výraz, odtažitost, bledý obličej.

„Stalo se něco?“ Necítil se moc na slovní výprask, který měl přijít. Nevěděl, proč je tak naštvaná, ale kdyby se nezeptal teď, provrtávala by ho tím přísným pohledem tak dlouho, dokud by to neudělal.

„Hádám, že Blake Barrigan se tu včera nestavil, takže pořád nic nevíš,“ prohlásila.

Prolétlo mu hlavou, že se možná zlobí, protože Blake nesplnil, co slíbil. Carolyn brala tyhle věci dost vážně.

Kladla na sebe vysoké nároky a stejným metrem měřila i ostatní. Jestli Blake řekl, že se zastaví, měl to udělat, tečka.

Walker prohlásil: „Aspoň jsem si nevšim. Sestra říkala, že má ještě nějakého pacienta na chirurgii.“

„Zabils mladou holku.“

„Cože?“

„Slyšel jsi.“

V tu ránu cítil, jak se mu duše oddělila od těla, jako když

odpojený vagon zůstane stát na kolejích a vlak jede dál.

Vznášel se v rohu u stropu a díval se dolů sám na sebe.

Viděl, jak zmateně se tváří. Viděl Carolyniny vlnité vlasy, rysy pokřivené nečekanou perspektivou jeho úhlu pohledu.

Na okamžik zauvažoval, jestli neumřel. Vlastně v to pevně doufal, protože to, co mu právě řekla, bylo příliš strašné, než

aby to přijal. Měl tak sucho v ústech, že vůbec nedokázal promluvit.

Zato mluvila Carolyn, lhostejným tónem, jako by vykládala něco, co se ho vůbec netýkalo. „Bylo jí devatenáct. Měla zrovna jarní prázdniny, studovala druhým rokem tady na univerzitě. Vracela se z víkendu od kamarádů

ze San Franciska. Matce řekla, že se chce vyhnout zácpě, proto vyjížděla v pondělí v devět hodin ráno. Ve čtyři dvacet se na sto padesát čtyřce přehoupla přes kopec nad městem, byla jen pět kilometrů od domova. Když projížděla průsmykem, vyřítil ses z protisměru a čelně ses srazil s jejím Volkswagenem Karmann Ghia. Neměla vůbec šanci.“

Carolyn pevně sevřela rty a bylo vidět, že se sotva ovládá.

Zakroutil hlavou. „Přísahám, že si nic z toho nepamatuju, Carolyn.“

„Vážně?“ odsekla cynicky. „Ty si nepamatuješ, žes byl v pondělí odpoledne ve sport baru na rohu State Street a La Cuesta?“

„Vůbec nevím, že tam nějaký je.“

„Hovno. Whizz Inn? Jeli jsme kolem asi stokrát a ty sis vždycky utahoval, jak se ten podnik blbě jmenuje. V pondělí jsi byl namol, hlučný a protivný. Trval jsi na tom, že tě musejí obsloužit, což barman odmítl, a když tě požádal, ať odejdeš, začal jsi mu sprostě nadávat. Nakonec na tebe zavolal policii, ale to už jsi byl na odchodu. Nějaký řidič tě pak viděl najíždět na sto jedničku, po který sis to šněroval,

jako by ti patřila, jenže než se dostal k telefonu, napojil ses na sto padesát čtyřku a uháněl jsi k průsmyku.“

„To není pravda. To není možný.“

„Byli u toho ještě tři další svědkové, dva běžci a chlápek v dodávce, kterou jsi o chlup minul. Sjel, chudák, ze silnice. Má štěstí, že taky neskončil mrtvej.“

„Fakt si nevzpomínám.“

„Tomu se říká ‚okna‘ a u alkoholismu je to celkem běžné, kdybys náhodou nevěděl. Zapomeneš, co se stalo, a nemusíš si nic vyčítat. Je snad lepší způsob, jak se zbavit výčitek svědomí, než celou věc vytěsnit?“

„Ty myslíš, že to dělám schválně? Z toho mě nemůžeš podezírat. Kdy jsem naposled –“

Carolyn se naklonila blíž. „Víš, co je zvláštní? My ji viděli, tu holku, cos ji zabil. Musela vyjíždět ze San Franciska ve stejnou dobu jako já s dětmi. Nedošlo mi, že to je ona, dokud jsem dneska ráno nezahlídla její fotku v novinách. Stavěli jsme v motorestu Applebee’s kousek od Floral Beach. Děti už byly protivný; měly hlad a potřebovaly přestávku. Šli jsme dovnitř a ona seděla hned u prvního stolu a jedla burger s hranolkama. Sedli jsme si k vedlejšímu stolu. Děti dělaly opičky a koukaly na ni přes přepážku mezi stoly. Znáš je, co dovedou. Ona na ně začala dělat obličeje, což je děsně rozjařilo. Dojedla dřív, než nás obsloužili, a ve dveřích nám zamávala. Byla mladá a moc hezká. Vzpomínám, jak jsem si říkala, kéž by i Linnie byla v

dospělosti tak milá na děti…“

Carolyn vzdychla, zakryla si ústa dlaní a rozvzlykala se jako malá holčička. Kývala se dopředu a dozadu a držela se za břicho, jako by měla křeče.

Chtěl ji pohladit, ale uvědomil si, že jakékoli gesto z jeho strany by teď bylo krajně nemístné. Skutečně jeho zaviněním někdo zemřel? Carolynin nářek byl nakažlivý, a tak brzy cítil, jak i jemu stékají po tvářích slzy. Plakal bezděčně, jako když si člověk zívne, protože si vedle něj také někdo zívl. Současně, v té nejhlubší hloubi duše skoro nechtěně zadoufal, že si třeba Carolyn jeho slzí všimne a bude jí ho líto. Byla schopná náhlých změn nálad: v jedné chvíli zuřila a ve druhé bylo vše odpuštěno. Potřeboval ji teď vedle sebe; jako spojence, ne jako nepřítele.

„Lásko, je mi to tak líto. Neměl jsem vůbec tušení,“

zašeptal. Hlas se mu chvěl, mluvil přidušeně a hruď se mu svírala. „Nemůžu tomu uvěřit. Je mi z toho nanic“

Zamračila se a nevěřícně vyhrkla: „Tobě je z toho nanic?

Je ti nanic? Vožral ses jak dobytek! Jaks to mohl udělat?

Jaks jen MOHL?“

„Carolyn, prosím tě. Máš právo se zlobit, ale já to vážně nechtěl udělat. Musíš mi věřit.“ Došlo mu, že to zní příliš racionálně. Teď nebyla chvíle na to Carolyn přesvědčovat, byla moc rozrušená. Jenže co když se k němu obrátí zády, co pak? Jak to bez ní zvládne? Všichni jejich kamarádi měli Carolyn rádi. Budou věřit tomu, co jim řekne. Všichni říkali,

jaký je anděl; ohleduplná, laskavá, čestná, hodná. Byla schopná nekonečného soucitu, ovšem do chvíle, než ji někdo zradil. Tehdy neznala slitování. Často mu vyčítala, že je necitelný, jenže ve skutečnosti měla srdce z kamene ona, ne on.

„Nežádám o soucit.“ řekl. „S touhle věcí budu muset žít až do konce života.“ Hned se zarazil, protože použil nevhodný tón. Místo aby to znělo kajícně, mluvil spíš vzdorovitě.

Carolyn vytáhla z kabelky kapesník, osušila si oči a vysmrkala se. Poté sotva slyšitelně vzdychla, takže si pomyslel, jestli se už bouře náhodou nepřehnala. Zavrtěla hlavou, na tváři posmutnělý úsměv. „Chceš vědět, co mě přivítalo doma? Něco, na co jsi zřejmě taky zapomněl. V

koši byla vyhozená prázdná láhev od vodky a šest plechovek od piva. Na terase byla všude rozlitá whisky a převržená láhev Maker’s Mark. Zřejmější musel upadnout, protože stůl byl překocený a všude se válely střepy. Divím se, že ses nepodřezal.“

Odmlčela se a přitiskla si kapesník na ústa. Opět zakroutila hlavou a dodala: „Už tě neznám, Walkere. Vůbec netuším, kdo jsi ani jak uvažuješ. Myslím to vážně.“

„Co tím chceš říct? Mě to mrzí. Do smrti smrťoucí se nedotknu alkoholu. Máš moje slovo.“

„Panebože na nebi! Ušetři mě. Podívej se na sebe! Celý dny jsi byl v lihu a nevinná holka je teď mrtvá.“

Už se dál nehájil. Musel počkat, až to přejde, až to ze sebe Carolyn všechno dostane. Pak se možná dá obměkčit.

Zvedl ruku v tiché prosbě, aby mu věnovala pozornost.

Nahnula se ještě blíž. „žádám o rozvod.“

„To neříkej, Carolyn. Přestanu. Slibuju.“

„Seru na tvoje sliby! Říkals, že můžeš přestat, kdy budeš chtít, jenže to bylo pod podmínkou, že na tebe budu dohlížet. Sotva jsem se otočila zády, zase ses k tomu vrátil a podívej, jak to dopadlo. Nejsem tvoje pečovatelka. To není moje práce. Je to tvůj život a právě sis ho definitivně podělal.“

„Já vím. Uvědomuju si to. Nemám jak se obhájit. Ale prosím tě, tohle mi nedělej. Jsme rodina, Carolyn. Miluju tě.

Miluju naše děti. Udělám cokoli, abych to napravil.“

„Tohle už se napravit nedá. Ta nešťastná holka je mrtvá, a je to tvoje vina.“

„Neopakuj mi to pořád. Slyšel jsem to, a neumíš si představit, jak strašně mi teď je. Zasloužím si to nejhorší.

Zasloužím si jakýkoli trest, který si na mě vymyslíš, nenávist, opovržení, výčitky, cokoli, jenom, prosím tě, ne teď. Potřebuju tě. Bez tebe to nezvládnu.“

Hořce se zasmála a obrátila oči v sloup. „Ty jsi takovej nesvéprávnej hajzl.“

„Možná, ale pořád mám nějakou čest. Budu se z toho zodpovídat. Nemůžeš mě zavrhnout jen pro jednu chybu v úsudku –“

„J ednu chybu? Vypadá to, žes mezi tím vším zapomněl i na to, žes už jednou pod vlivem řídil.“

„To se stalo před lety. A o nic nešlo, to snad víš. Ten policajt mě zastavil, protože mi na espézetce chyběl štítek z technický. Byl to blbec. Sama jsi to říkala.“

„Ne zas takový blbec, aby si nevšiml, že z tebe táhne whisky, a nezabás tě. To já tě tehdy vyplatila z vězení. A na sociálce nám kvůli tomu málem zamítli žádost o adopci –“

„Dobře. Tak jo. Udělal jsem to, Vaše Ctihodnosti.

Provinil jsem se, přiznávám. Stokrát jsem se omluvil, jenže ty to pořád musíš vytahovat. Nic se tehdy nestalo. Nikoho jsem nezranil ani jinak nepoškodil…“

Zvedla se a vzala si kabát. „To vykládej soudci: ‚Nikoho jsem nezranil ani jinak nepoškodil!‘ Ten se bude divit.

Budeš všem akorát pro smích.“

*

*

*

Zbytek dne byl jako jedna velká šmouha. Předstíral větší bolesti, aby dostal víc léků. Bůh žehnej oercocetu, jeho novému nejlepšímu příteli. Trochu se porýpal v talíři s večeří, pak si pustil televizi a přepínal z programu na program, příliš neklidný, aby se na něco díval. Tisíckrát si v duchu přehrál rozhovor s Carolyn. Bál se, aby se ještě víc nerozzlobila, tak před ní jednu věc nepřiznal. Ze ve skutečnosti vůbec nic necítí. Jak mohl něčeho litovat, když

si nepamatoval, ani co se stalo předtím ani co potom ani co

mezitím?

V devět hodin večer se s leknutím probudil. Vůbec si neuvědomil, že usnul. Slyšel kroky na chodbě, tak se otočil ke dveřím v naději, že uvidí Blakea Barrigana. Ten chlap mu nikdy k ničemu nebyl, ale jejich manželky se přátelily a on momentálně potřeboval kamaráda jako nikdy. Barrigan se jako většina doktorů naučil nedávat na sobě znát, co si doopravdy myslí, dokázal se tvářit účastně, ať už s člověkem cítil, nebo ne.

Když se ve dveřích objevil Herschel Rhodes, myslel Walker, že má halucinace. Herschel Rhodes? Co ten dělal v jeho nemocničním pokoji? Walker ho znal ze střední školy v Santa Terese, měli společné některé předměty. Herschel býval ošklivý puberťák, nepříjemný a obtloustlý, měl špatnou pleť a žádné vychování. Aby své nedostatky nějak vyrovnal, byl snaživý a přičinlivý, zkrátka typický šprt.

Učitelé ho zbožňovali, protože při vyučování dával pozor a dokonce i spolupracoval. Tak moc byl mimo. V jednom kuse se hlásil a na otázky učitelů odpovídal zpravidla správně. Vždycky měl všechny domácí úkoly, eseje psal zásadně na stroji a opatřoval je haldou poznámek pod čarou.

Byl to vážně debilek. V kolektivu nebyl oblíbený, borci ze školy se mu vyhýbali, nikdo ho nebral. Vysloveně zlí na něj spolužáci nebyli, a pokud věděl, že se mu za zády posmívají, nedával to najevo.

Teď mu bylo něco přes třicet, měl stále týž kulatý obličej

a tmavé vlasy nosil ulízané dozadu, což viděl Walker na někom naposledy v šedesátých letech. Studia zakončil úspěšně, střední školu absolvoval jako třetí nejlepší. Walker slyšel, že pak vystudoval Princeton a dostal se na práva na Harvardu. Advokátní zkoušky prý složil hned napoprvé.

Specializoval se na trestní právo. Walker viděl jeho celostránkový inzerát ve Zlatých stránkách, vraždy, domácí násilí, řízení pod vlivem alkoholu, drogové přečiny. Byl to nechutný zdroj obživy, ale zřejmě vynášel; Walker viděl Rhodesův dům v Montebello, a bylo jasné, že si nežije špatně. Navíc s přibývajícím věkem začal lépe vypadat a někdejší nevýhody se jako zázrakem obrátily v jeho prospěch. Měl pověst nelítostného soupeře, ať už se pustil do čehokoli, do golfu, tenisu, bridže. Získal přezdívku „Hrdlořez“. Hrál tvrdě a tak, aby zvítězil, a nikdo mu nesměl zkřížit cestu.

Herschel se při pohledu na Walkera očividně zarazil.

„Ježíši, vypadáš hrozně.“

„Ze všech lidí zrovna Herschel Rhodes. Nečekal jsem, že tě ještě kdy uvidím.“

„Nazdar, Walkere. Carolyn mě poprosila, abych se za tebou zastavil.“

„Jako právník, nebo jako kamarád?“

Herschel se zatvářil podivně. „My dva jsme těžko kamarádi.“

„Hezky řečeno. Jestli to musíš vědět, jsme teď s Carolyn

rozhádaný, a já jsem ten, kdo to posral. Nevěřím, že se nade mnou slitovala.“

Herschel se pousmál. „Domyslela si, že je to v jejím vlastním zájmu. Půjdeš ke dnu, ona půjde ke dnu s tebou. A o to nikdo z nás nestojí.“

„Panebože, to ne,“ zamumlal Walker. „Posaď se.“

„Není třeba. Nezdržím se dlouho. Doufám, že víš, co sis nadrobil.“

„Co kdybys mi to radši řekl? Nevím, třeba se ti o tom nezmiňovali, ale za posledních čtyři nebo pět dní mám úplný okno.“

„Není se co divit. Na pohotovost tě přivezli s 0,24

promile, to je třikrát víc, než dovoluje zákon.“

„Tvrdí kdo?“

„Brali ti krev.“

„Měl jsem otřes mozku. Byl jsem v bezvědomí.“

Herschel pokrčil rameny.

„Vzali mi krev, když jsem o sobě nevěděl? To je svinstvo. To můžou?“

„No ovšem, na základě takzvaného předpokládaného souhlasu. Když žádáš o řidičský průkaz, tak s jeho vydáním automaticky souhlasíš s chemickým rozborem krve. I kdybys byl v tu chvíli při vědomí, neměl bys moc na vybranou. Kdybys odmítl, nebo se o to pokusil, obvinili by tě z odpírání poslušnosti na základě precedentu Schmerber Versus California, případ, kdy Nejvyšší soud vyslovil

potřebu zachování důkazu pomíjivého charakteru.“

„Do prdele. To žeru. Schmerber Versus California. To je všechno? Asi ne, určitě toho máš na srdci víc“

„Obžalují tě v souladu s Trestním zákoníkem, paragraf 191, odstavec 5, zabití člověka při řízení pod vlivem omamné látky. To znamená čtyři, šest nebo deset let vězení, pokud ses toho ovšem už nedopustil někdy v minulosti, v takovém případě by to dělalo patnáct let až doživotí.“

„Kurva.“

„Takže, kdy to bylo?“

„Před dvěma roky. Dohledej si to. Přesný datum neznám.“

„Kromě toho budeš obžalován podle Kalifornského automobilového zákona, paragraf 20001, odstavec C, útěk od nehody zaviněné pod vlivem alkoholu, což se chápe jako těžký zločin –“

„O čem to mluvíš? Jaký útěk od nehody?“

„No tvůj útěk. Opustils místo činu. Policie tě našla asi kilometr daleko, bloumal jsi osaměle průsmykem. Neměl jsi jednu botu. Vzpomínáš na pohádku O chytré horákyni? Ať přijde učesaná neučesaná, oblečená neoblečená a obutá neobutá… hm, od tebe to tedy moc chytré nebylo.“

„Hele, nech si to,“ ohradil se Walker. „To vím sám nejlíp.“ Nepřiznal by to, ale letmo si vybavil, jak šlápl na ostrý kámen. Zaklel a chvilku poskakoval po jedné noze a smál se vlastní bolesti.

Herschel pokračoval dál mírným tónem, pohled upřený na Walkera. Walker uvažoval, jestli to od něj není jen škodolibost, dlouho očekávaná Herschelova sladká pomsta za minulá příkoří.

„Nadto

budeš

obviněn

podle

Kalifornského

automobilového zákona, paragraf 23153, odstavec A a B, způsobení poranění při řízení pod vlivem omamné látky.

Pokud ti v minulých deseti letech prokázali řízení pod vlivem alkoholu, budeš v souladu s rozsudkem v případu Watson obžalovaný z vraždy druhého stupně –“

„Jdi do hajzlu, Herschele. Už jsem snad říkal, že mi řízení pod vlivem jednou dokázali, tak proč si ten svůj paragraf 23153 nestrčíš do prdele?“

„Mluvils o tom ještě s někým?“

„Jenom s tebou a se svojí ženou. A věř mi, víc než

bohatě to stačilo.“

Herschel se k němu naklonil. „Mám pro tebe totiž jednu radu, kamaráde: zavři pusu. S nikým se o ničem nebav.

Když na to přijde řeč, prostě mlč. Buď jako hluchoněmý. Já nerozumět. Slyšíš, co ti říkám?“

„Jo.“

„Dobře. Doktor povídal, že tě snad zítra pustí domů –“

„Tak brzy?“

„Potřebujou uvolnit postel. A já si mezitím zkusím promluvit s policajtama, jestli by tě před převzetím do vazby nenechali čekat doma. Jinak tě přijdou zatknout rovnou sem,

připoutaj tě k posteli a před dveře postavěj hlídku. Ať už se stane cokoli, zapamatuj si tyhle dvě slova. D rž. Hubu.“

Walker zakroutil hlavou a mezi zuby ucedil: „Do prdele.“

„Jinak uděláš nejlíp, když se co nejdřív přihlásíš do protialkoholní léčebny, aby bylo vidět, že se snažíš jít do sebe.“

„Nemůžu do protialkoholní léčebny. Musím živit rodinu.“

„Tak zkus aspoň Anonymní alkoholiky. Minimum jsou tři sezení týdně, ideální je to samozřejmě každej den. Chci, abys budil dojem kajícného hříšníka, co se chce polepšit.“

„Dostaneš mě z tohodle průseru?“

„Pravděpodobně ne, ale jsem tvoje nejlepší naděje,“ řekl Herschel. „Jestli tě to nějak utěší, tak k soudu půjdeš nejdřív za tři až šest měsíců. Což mi připomíná, že budu potřebovat šek“

„Kolik?“

„Pro začátek tak dvacet tisíc. Jakmile nás předvolají, budou to dva a půl denně plus náklady na odborné svědky.“

Walker se dál tvářil neutrálně, nechtěl Herschelovi dopřát to potěšení vidět ho vyplašeného. „Budu muset převést peníze ze spoření. Na běžném účtu takovou hotovost nemám. Počká to, až mě propustěj?“

„Pověř tím Carolyn. Rád jsem tě viděl“

13

Pondělí 11. dubna 1988

Kalifornské Peephole je ve skutečnosti jen nějakých deset ulic, vzdálených co by kamenem dohodil od Tichého oceánu. Souběžně se sto jedničkou jej lemuje ještě železniční trať, která městečko dokonale odděluje od pláže.

Pod silnicí a pod kolejemi vede tunel, kterým lze dojít k vodě, pokud ovšem máte chuť na procházku kanálem, protože přesně tak to tam smrdí. Na severovýchodním kraji města je banánová farma. Jediným dalším podnikem je čerpací stanice, kde se prodává neznačkový benzin, a pak stánek s ovocem a zeleninou, po většinu roku zavřený.

Dala jsem levý blinkr a zpomalila, oči přilepené ke zpětnému zrcátku, aby to do mě náhodou někdo nenapálil zezadu. Když nic nejelo, přeřadila jsem se do odbočovacího pruhu a opustila dálnici. Přejela jsem přes koleje a ocitla se zhruba uprostřed města, jedna polovina města nalevo, druhá napravo. Mořský příboj a proud dálniční dopravy tvořily bílý šum. Jinak tam panovala taková líná atmosféra.

Okružní jízda městem moc nepřinesla, protože tam zkrátka nebylo moc k vidění. Ulice byly úzké a neměly chodníky.

Město tvořilo asi sto pětadvacet domů, z architektonického hlediska styl každý pes jiná ves. Pořád ještě zde stály původní chaty, ačkoli už jistě vylepšené o moderní izolace, účinné vytápěcí systémy, klimatizační zařízení a trojitá okna. Místní lidé měli evidentně problémy s uskladňováním věcí. Projížděla jsem kolem zahrad, kde se kupilo leccos, počínaje pramicemi přes rozbité ptačí budky až po staré sudy. Na předzahrádkách stál odložený nábytek, zřejmě snesený ze zápraží v naději, že jej uklidí dobré víly „vetešnicky“.

Odbočila jsem na Zarina Avenue a popisná čísla mě zavedla k přízemnímu cihlovému domku se střechou z kanadského šindele, z níž na jedné straně trčel křivolaký komín. Pozemek ohraničoval oprýskaný, bíle natřený dřevěný plot, za kterým se stáčela štěrková příjezdová cesta lemovaná přerostlou travou. Drátěné pletivo chránilo nyní zpustlou zeleninovou zahrádku. Ze spánku se probral střapatý béžový voříšek, loudavě vykročil mým směrem a vrtěl přitom ocasem. Díky čupřině, kterou měl na hlavě, to vypadalo, jako že na mě kouká z houští. Byl to v pořadí třetí pes za poslední týden, a jelikož ani jeden z nich neštěkal, nevrčel, nekousal, neskákal na mě, nesnažil se mi osouložit nohu ani přehnaně neslintal, vcelku ráda jsem je potkala.

Konkrétně tenhle mě doprovodil ke vstupním dveřím a pln

očekávání sledoval, co se stane, když zaklepu. Civěl jako já na dveře a občas zvedl oči ke mně, aby dal najevo, že mi pomáhá a plně mě podporuje ve všem, co hodlám podniknout.

Pán, který se objevil ve dveřích, jistě pocházel z klanu oněch modrookých irských Hispánců, kterým se v Peephole dařilo od poloviny 19. století. Vlasy v barvě právě vypálených cihel měl ostříhané nakrátko a prokvétaly šedinami. Jinak byl vysoký a štíhlý a jeho široká ramena, pevné svaly a hnědozlatá pokožka dávaly tušit dlouhé hodiny strávené na sluníčku. Odrbané džíny mu visely na bocích a u modré džínové košile měl roztržený rukáv.

Odhadovala jsem ho na dost přes šedesát.

„Ano?“

Rychle jsem ze sebe vypravila: „Nezlobte se, jestli ruším, ale hledám pana P. F. Sancheze.“

„To jsem já. Kdo jste?“

„Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se. Chtěla jsem mu podat ruku, ale to by musel nejdřív otevřít síťové dveře proti hmyzu. Už teď bylo vidět, že přemýšlí, jestli nejsem podomní obchodnice s kosmetikou, zatímco já uvažovala, jestli je nebo není ženatý. V Polkově ani v Heinesově seznamu manželka zmíněná nebyla a nenosil ani snubní prstýnek. Měl stejně chrpově modré oči jako Henry.

„Můžu se zeptat, co znamenají ty iniciály P. F?“

„Placido Flannagan. Lidi mi říkaj Flannagan, nebo

jenom Flan,“ dodal. „Můj strejda se totiž taky jmenuje Placido a ještě mí dva bratranci, tak používám svý druhý jméno.“

„Takže jste co, pra-pravnuk Harryho Flannagana?“

„Nechte mě hádat. Jste amatérská genealožka. Protože to mi lidi vždycky řeknou, když chci vědět, proč se ptaj na Harryho.“

„Ve skutečnosti jsem soukromá vyšetřovatelka.“ Podrbal se na bradě. „Hm, tak to tedy slyším prvně. Co vás ke mně přivádí?“

„Našla jsem vaše telefonní číslo na psí známce, kterou někdo i se psem zakopal do země. Zajímalo mě, za jakých okolností k tomu došlo. Pro vaši informaci, vaši adresu jsem našla v telefonním seznamu.“

„Pes.“

„Mrtvý pes.“

Zatvářil se pochybovačně. „Jedinej pes, kterýho mám, je tadyhle Ňafík. Sice už je starej, ale jestli mě zrak nešálí, pořád živej. Jste si jistá, že jste tu správně?“

„Naprosto jistá,“ odpověděla jsem. „Ten pes se jmenoval Ulf.“

Chvilku nehnutě stál a pak se na mě pozorně zadíval.

„ Jakže jste říkala, že se jmenujete?“

„Kinsey.“

Otevřel. „Tak to pojďte radši dál.“

Vešla jsem dovnitř a ocitla se rovnou v obývacím pokoji.

Nafík mě oddaně následoval. Uvnitř přilepil čumák k podlaze a začal šmejdit kolem dokola. Zřejmě chytil stopu nějakého neviditelného zvířete, s nejvyšší pravděpodobností svou vlastní. Dům byl od pohledu starý. Tlusté zdi a strop s obnaženými trámy, léty ztmavlými. V rohu stál půlkruhový zděný krb. Měl římsu z neopracovaného dřeva a nad ní visely dvoje parohy. Nábytek byl viktoriánský, čtyři křesla a dvě pohovky rozmístěné podél stěn, jako by se uprostřed mělo tančit. Na podlaze ležely tři ošlapané hadrové koberce a Nafík se rozhodl, že si na největším z nich pro změnu na chvilku zdřímne. V místnosti byl cítit zatuchlý popel, pozůstatek loňských zim a ohňů v krbu.

Flannagan mi pokynul, ať se posadím, tak jsem usedla do prastarého křesla jistě vycpaného ještě koňskými žíněmi.

Při mém smyslu pro detail mě na okamžik vyvedlo z míry, že bych skutečně mohla sedět na žíních z opravdického koně. Dnes už se takové materiály nepoužívají, ale naši předkové tak útlocitní jako my nebyli. Mysleli si, že zvířata jsou od toho, aby sloužila lidem. Když umřela, nic nepřišlo vniveč.

Flannagan se posadil napravo vedle mě, do vyřezávaného mahagonového křesílka se sedákem a opěradlem potaženými starorůžovým sametem, byl sice místy ošoupaným, jinak ale byla látka pevná a čalounické hřebíčky dosud na místě. Flan složil ruce do klína a propletl stařecky pokroucené prsty. „Proč se zajímáte o Ulfa? Je

mrtvý už skoro dvacet let.“

„Já vím. A pokud mám správné informace, byl pohřbený v Horton Ravine v červenci 1967.“

Flannagan zakroutil hlavou. „To není možný. Určitě se pletete.“

„Podle odhadu šlo o německého ovčáka.“ Zalovila jsem v kabelce a vytáhla modrý kožený obojek, na kterém pořád visela psí známka, a podala ho Flannaganovi. Zadíval se na známku, obrátil ji v dlani a přejel palcem po vyrytém jménu.

„Do prdele.“

„Asi jste toho psa znal.“

„Patřil mému synovi Liamovi. Zemřel při nehodě v roce 1964, bylo mu osmnáct. Položil to na harleyi v šotolině na sto jedničce a při pádu ho to vymrštilo do protisměru, přímo pod kola auta.“

Beze slova jsem čekala, až řekne, co má na srdci.

Flan naklonil hlavu, aby uvolnil napětí v krční páteři, v níž mu tiše zapraskalo. Upřel na mě modré oči. „Ulf nebyl ovčák. Byl to vlčák. Víte něco o tom plemeni?“

„O vlčácích? Vůbec nic.“

„Konkrétně Ulf byl výrazně vlčí hybrid, což znamená, že byl víc Canis lupus než Canis lupus familiaris. Zpravidla jde o výsledek křížení vlčice se psem, s ovčákem. Trochu to zjednodušuju, každopádně to nejsou zrovna domácí mazlíčci. Mají moc temperamentu a jsou nároční. Taky neuvěřitelně chytří, ale dost obtížně zvladatelní v domácích

podmínkách. Přivážete je k boudě, a stanou se z nich bestie.“

„Jak dlouho měl váš syn toho psa?“

„Něco málo přes rok. Liam se zbláznil do motorek a pravděpodobně prodával i trávu, i když na to jsem se ho nikdy neptal. Stejně by mi neřekl pravdu, tak co by to mělo za smysl? Toho psa koupil od nějakýho chlápka, kterýmu se v dodávce narodilo šest štěňat. Zřejmě když prodáváte drogy, působíte s vlčákem náležitě drsně. Ti psi v sobě mají bojovnost, nakonec jsou to šelmy, a koukaj tak jako nevyzpytatelně, jako by se vám dokázali podívat na dno duše. Počkejte, něco vám ukážu.“

Vstal a přistoupil k vyřezávanému dubovému sekretáři, který používal jako univerzální odkladiště všeho, klíčů, nevyžádané pošty, nářadí, knížek a stříbrného čajového servisu, jemuž chyběla konvička na smetanu. Vzal do ruky rámeček s barevnou fotografií, zadíval se na ni, pak se zase vrátil ke mně a podal mi ji. „To jsou oni.“

Naklonila jsem rámeček, aby se sklo nelesklo. Liam byl zřejmě po mamince, protože měl na rozdíl od svého otce tmavé oči i vlasy. Po otci zdědil štíhlou postavu. Na fotografii měl černou koženou bundu, džíny a černé vysoké boty. Seděl v podřepu za mladým psem, který se s lišáckým pohledem díval přímo do objektivu. Vypadal jako německý ovčák, ale měl hubenější tělo a vytáhlejší nohy. Středně dlouhou, od pohledu hrubou srst zdobilo černé pálení s

šedým žíháním poblíž hlavy. Bílá maska kolem tlamy dávala tušit silnou genetickou spřízněnost s vlky.

„Ten je krásný. A to jméno, Ulf, neznamená náhodou ‚vlk‘?“

Flannagan se usmál. „To vymyslel Liam. Když Ulfa přines, byla to kulička chlupů. Teprv šest neděl. Už jako štěně nám dával pěkně zabrat. Nikdy jsem ho neslyšel štěkat, ale když vyl, ježily se mi chlupy na zátylku. Takovej pes to na člověka pořád zkouší, čím víc má v sobě z vlka, tím víc. Liama bral jako alfa samce, což znamenalo, že když

umřel, nebyl v podstatě nikdo, kdo by psa dokázal zvládnout.“

„Takže se vrátil k vám?“

„No, tak nějak. Vlci jsou smečková zvířata. Mají jasnou sociální strukturu. Vůdce smečky existuje jen jeden, v ideálním případě vy. Pes tady toho typu ve vás prostě musí vidět alfa samce; musíte ho naučit podřízenosti. Nehrajete s ním přetahovanou. Nespí s vámi v posteli. Do dveří vchází zásadně až po vás a jídlo dostává, až vy řeknete. Když jsem se ho po Liamově smrti ujal, bylo od začátku jasné, že mě za dominantního rozhodně považovat nebude. Snažil jsem s ním jednat jako Liam, ale dojem to na něj neudělalo. Měl ze mě srandu. Poslouchal, jen když se mu chtělo, zbytek byl můj problém.“

„To musel být zvláštní vztah.“

„Těžko říct, jestli mu na mně vůbec záleželo, ale já ho

vážně obdivoval a byl jsem vděčný, že mě aspoň toleruje.

Největší problém byl najít veterináře ochotnýho nás přijmout. Fůra veterinářů o tom nechtěla vůbec slyšet. Pro tohle plemeno tehdy totiž oficiálně neexistovala vakcína proti vzteklině, takže kdyby pes někoho pokousal, na okrese by trvali na utracení a vůbec by se se mnou nebavili. V

některých státech bylo dokonce nelegální vlčáka chovat.

Nevím, jak se k tomu tehdy stavěly kalifornský zákony, ale pamatuju si, že mi Liam říkal, že když jde člověk s vlčákem prvně k veterináři, má radši tvrdit, že je to hušky nebo kříženec malamuta.

U Ulfa na to nakonec vůbec nedošlo. Začal trpět tím, co jsem původně odhadoval na dysplazii kyčelního kloubu, protože kyčle mu vůbec nedržela pohromadě a dost ho bolela. Když mu byly čtyři roky, byly ty bolesti už tak akutní, že se skoro nemohl hýbat. Osobně nejsem nijak dobrý lhář, takže jsem se něco natelefonoval, než jsem našel veterináře, který nás přijal. Navrhoval, že psa uspíme a zrentgenujeme. U vlčáků je anestézie dost ošemetná věc, ale on tvrdil, že si toho je vědom a že tomu přizpůsobí dávkování. Každopádně jsem Ulfa nakonec naložil do auta odvez do Santa Teresy.

Byl pořád ještě v anestézii, když mi ten doktor zavolal a oznámil mi, že to žádná dysplazie není. Prý šlo o osteosarkom, zhoubný nádor kosti. Říkal, že u mladého psa, jako je Ulf, takový nádor roste rychle a života zbývá málo.

Nabízela se amputace, ale to jsem si nějak u psa jeho povahy nedokázal představit. Veterinář mi nabízel, že mi ukáže rentgenový snímek, jestli mu nevěřím, ale já mu věřil.

Doporučil eutanazii a já souhlasil.“

Svěsil hlavu, poškrabal se pod nosem a zhluboka vydechl. „Do hajzlu. Věděl jsem, že dělám správně. Když

máte zvíře, zodpovídáte za jeho pohodlí a bezpečí. Uděláte, co je potřeba, i kdyby vám to mělo zlomit srdce. Ale měl jsem tam být s ním. Přijít o toho psa bylo jako znovu ztratit Liama. Měl jsem tam jet, i když už byl pod sedativy a nevěděl, co se s ním děje, ale neměl jsem na to sílu. Nechal jsem to na veterináři. Řekl jsem mu, ať se o všechno postará, a když jsem zavěsil, stál jsem tu a brečel. Byla to zbabělost.

Tak ušlechtilý zvíře jste nikdy neviděla. Měl jsem ho držet, když umíral. Dlužil jsem mu to, a dlužil jsem to i Liamovi.“

Myslela jsem radši na deset jiných věcí a dýchala pro jistotu pusou, aby mi z ní nevypadla zase nějaká pitomost.

Nafík, ten béžový voříšek, se mezitím zvedl na nohy a přicapkal k Flannaganovi. Položil mu hlavu na klín a díval se na něj skrz tu svou bláznivou čupřinu. Flannagan se usmál a podrbal ho za ušima.

Odkašlala jsem si. „Já psa nikdy neměla.“

„No, vidíte, já zas přísahal, že už si nikdy žádnýho nepořídím, a podívejte, jak jsem dopad. Tady tomu je patnáct let a zatím je v pořádku. Možná budu mít to štěstí a umřu dřív než on. Jo, tak to byl příběh Ulfa. Zastihla jste mě

dočista nepřipraveného. Pak už jsem o něm nikdy neslyšel.“

„Vážím si toho, že jste mi to pověděl.“

„A co vy? Ještě jste mi neřekla, kde jste vzala ten obojek.“

Ve stručnosti jsem mu vylíčila, jak za mnou přišel Michael Sutton, jak viděl dva muže, co kopali díru, a získal podezření, že to může souviset s Mary Claire Fitzhughovou.

Flannagan si na její únos pamatoval. žádná další jména, která jsem zmínila, mu nic neříkala. Neznal ani Kirkendallovy ani Suttonovy ani nikoho jiného z Alita Lane.

Pokrčila jsem rameny. „Možná že to spolu nesouvisí.

Možná že to, že tam Ulfa našli pohřbeného, byla jenom náhoda. Je to trochu zvláštní. Každopádně vůbec nevím, jestli se na utracení psa vztahují nějaké předpisy. Třeba ho tam pohřbil ten veterinář.“

„Nechápu, proč by to dělal. Psa viděl prvně v životě, takže k němu nemohl mít žádný vztah. Vím, že já ho nepohřbil, takže se můžeme jen dohadovat, jak skončil v Horton Ravine. Co jste ještě chtěla vědět?“

„To je asi všechno. Vzpomněl byste si na jméno toho veterináře?“

„Takhle z hlavy ne. Ale můžu se podívat na staré šeky.

Budu to sice asi chvilku hledat, ale rád to pro vás udělám.“

„Je to už hodně dávno. Je k nevíře, že byste mohl mít tak staré záznamy.“

„Nechte mi tu na sebe číslo a já se podívám, co se dá

dělat.“

„To je od vás moc hezké.“

Díval se, jak zezadu na vizitku čmárám číslo na sebe domů. Když jsem mu ji podala, řekl: „Dávejte si radši pozor, až zase příště budete chtít tohle město nazvat Peephole.

Zdejší lidi jsou na to trochu hákliví. My říkáme Puerto.“

„Díky za varování. Dám si pozor.“

*

*

*

Když jsem se vrátila do kanceláře, záznamník signalizoval nový vzkaz. „Ahoj, Kinsey. Tady Tasha.

Doufala jsem, že tě zastihnu, ještě než půjdeš do práce.

Chtěla jsem se zeptat, jestli ti přišla ta pozvánka na posvěcení základního kamene. Můžeš mi, prosím tě, dát vědět, jestli přijdeš? Pro případ, že pozvánka nedorazila, koná se to v sobotu 28. května. Fakt tě moc rádi uvidíme.

Doufám, že se máš dobře.“

Dvakrát zopakovala své telefonní číslo, jako bych tam stála s tužkou a všechno si zapisovala. Kupodivu, a v duchu své nové zásady být nepředpojatá, jsem si ho skutečně poznamenala. Hned vzápětí jsem ale papírek vytrhla z poznámkového bločku, zmuchlala a hodila do koše. Pokušení opět jej z koše vytáhnout se nedostavilo, zčásti i proto, že bylo teprve pondělí a popeláři jezdili až ve středu. To znamenalo dost času na rozmyšlenou.

Podívala jsem se na hodinky. Bylo čtvrt na čtyři, takže

padla. Právě když jsem za sebou zamkla vstupní dveře a zamířila po cestičce na ulici, vynořilo se zpoza rohu tyrkysové MG se Suttonem za volantem. Měl staženou střechu a tmavé vlasy rozcuchané. Počkala jsem, až

zaparkuje, a uvažovala, proč se vrátil. Dokonce i zblízka vypadal spíš na šestnáct než na šestadvacet. Všimla jsem si, že někteří lidé se zaseknou v určitém životním období a jaksi nejdou dál. Měla jsem podezření, že i za deset let bude vypadat pořád stejně, i když bude mít možná vějířky vrásek okolo očí a malinko povolenou kůži na bradě.

Vystoupil z auta a s hlavou skloněnou a rukama v kapsách vykročil mým směrem. Když mě uviděl, zastavil se.

„Aha! Vy už jdete domů?“

„Měla jsem to v úmyslu. Co se děje?“

„Můžete mi věnovat pár minut?“

„Jistě.“

Zůstal stát na místě, zjevně v naději, že se otočím na patě a zase odemknu. Řekl: „Radši bych si promluvil v soukromí.“

Zamyslela jsem se. Když za mnou přijde klient, nabídnu mu samozřejmě kávu, ale tak trochu doufám, že si nedá.

Rituál pití kávy je kupodivu závaznější, než by mi bylo milé.

Zapnete překapávač, čekáte, až bude káva hotová, a zatím se vyptáváte, jak ji dotyčný pije (jestli černou, s cukrem, s mlékem nebo bez). Zkontrolujete, jestli vám něco z toho nechybí. Sáčky s cukrem mívám v kuchyňce vždycky, ale

mléko se rychle kazí, a co pak? Tak probereme nevýhody smetany v prášku, jenže koho to drásá? Radši tohle plané tlachání rychle utnu a přejdu k věci.

A přesně to bych musela absolvovat, kdybych Suttona pozvala dál a nabídla mu místo. A jak bych se ho potom asi zbavila? „Je to naléhavé?“

„Dost. Aspoň myslím.“

„Nemůžeme to probrat tady?“

„Asi jo.“

Chvíli jsme na sebe zírali. „Poslouchám,“ podotkla jsem.

„Přemýšlel jsem, jak vám to říct. Vzpomínáte, jak jsme postávali u aut a policajti kopali v zemi?“

„Minulý týden ve čtvrtek. Vybavuje se mi to naprosto jasně.“

„Bylo tam dost lidí, co jeli jenom tak kolem, zastavili a vystoupili, aby se podívali, co se děje.“

„Přesně tak,“ kývla jsem. V duchu jsem už celý jeho rozvleklý úvod přeskočila a přemýšlela jsem, s čím se vytasí tentokrát. Čekala jsem, že bude mluvit o sestře, o Dee čili Dianě Alvarezové, a bude se snažit uvést na pravou míru její verzi toho, jak ho v dětství sexuálně zneužívali. Málem jsem ji sama zmínila, hlavně aby se už konečně vymáčkl. Tak usilovně jsem přemýšlela, jak mu skočit do řeči, že jsem málem přeslechla, co říká.

„Všiml jsem si mezi nimi chlapíka, který mi byl povědomý, a pak mi došlo, že se podobal jednomu z těch

pirátů. Zahlídl jsem ho jenom na chvilku a až do včerejška se mi to nespojilo. Víte, jak to chodí, když potkáte někoho úplně nečekaně? Přišlo mi, že ho znám, ale vůbec jsem nevěděl odkud. A pak jsem na to přišel.“

„Jeden z těch dvou pirátů,“ zopakovala jsem.

„Přesně tak.“

Chvilku jsem vstřebávala, co právě řekl. Snažila jsem se přitom nemyslet na to, co mi o Suttonovi navykládala jeho sestra. V tom krátkém zlomku vteřiny jsem si uvědomila, že se na něj teď dívám jinak. Nechtěla jsem, ale bohužel jsem v něm viděla člověka trpícího utkvělými představami. Diana prorokovala, že se Michael vrátí, a taky že se vrátil. Byl tady a s ním i nový dějový zvrat, nová zápletka příběhu, který měl dávno skončit.

„Moc nad tím přemýšlíte,“ prohlásila jsem. „Ti dva chlapi zakopávali psa.“

„Já vím, ale v duchu se k tomu musím pořád vracet a říkám si, jestli náhodou, když jsem je vyrušil, nevyměnili tělo Mary Claire za psí.“

„Vyměnili těla? A co pak? Nechápu, kam tím míříte.“

„No, co jestli to byl on a taky mě viděl; nemůže si teď myslet, že po nich jdu? Proč jinak by na tom místě začala kopat policie? Uvědomil by si, že to je podezřelá shoda, a kdo jiný než já jim mohl dát tip?“

Zavřela jsem oči a pokusila se nejednat zbytečně podrážděně. „Nezlobte se na mě, Suttone, ale upřímně

řečeno, podle mě zacházíte krapet do krajnosti. Bylo vám šest. Už je to jednadvacet let a neexistuje jediný důkaz, že to, co jste viděl, jakkoli souviselo s Mary Claire. Jsou to z vaší strany jenom dohady. Proč nepřiznáte chybu a nepustíte to z hlavy?“

Do tváří se mu nahrnula krev. „Myslíte, že jsem vás zbůhdarma připravil o čas?“

Nemám ráda, když mě někdo takhle prokoukne, tak jsem to pochopitelně popřela. „Netvrdím, že zbůhdarma. Chápu, že vás to trápí, ale myslím, že se pletete. Nesmíte být takhle paranoidní.“

Podíval se do země a pak zase zvedl oči. „Chtěl jsem vám to říct pro případ, že by se mi něco stalo. Nevím, na koho jiného se obrátit.“

„Nic se vám nestane.“

„Ale co kdyby přece jen. To se vám celou dobu snažím říct. Někde jsem toho muže už viděl a nebylo to právě včera.“

„Heleďte,“ nadechla jsem se. „Sice nevěřím, že vám hrozí nebezpečí, ale kdoví? Jestli vám to pomůže, klidně mi to dopovězte. Třeba jak vypadal?“

„Byl světlovlasý, ne moc vysoký. Měl oblek.“

„Nemůžete být přesnější? Ten váš popis sedí na šest až

sedm chlapů, co tam postávali.“

„Na tolik zas ne. Podle mě tak na tři, když nepočítám policajty.“

„To mi ale stejně moc nepomůže. Je to trochu moc obecné,“ řekla jsem. „Víte, myslím, že z mé strany bylo doslova geniální, že jsem na základě vašich mlhavých vzpomínek našla to místo, ale mé možnosti nejsou neomezené…“

Zarazila jsem se. Sutton se na mě díval tak úpěnlivě, že jsem kapitulovala. „Ale o mě teď nejde,“ řekla jsem. „Co třeba jeho auto? Viděl jste, čím přijel?“

Zavrtěl hlavou. „Nevěnoval jsem tomu pozornost. Všiml jsem si ho, až když zaparkoval a postával u silnice. Pak tam najednou zase nebyl.“

Zírala jsem na něj.

„Mrzí mě to,“ špitl. „Je mi jasné, co si asi myslíte. Moc vodítek jsem vám neposkytl.“

„Poznal byste ho, kdybyste ho viděl znovu?“

„Myslím, že ano. Vlastně jsem si tím jistý.“ Zaváhal.

„Kdyby se to stalo, co mám udělat? Mám ho sledovat nebo si třeba opsat jeho poznávací značku?“

„Poznávací značku určitě, ale v žádném případě ho nesledujte. Myslel by si, že jste úchyl. Tak jako tak, pravděpodobnost, že na něj zase narazíte, je podle mě mizivá.“

„To je pravda. I tak mám lepší pocit, že jsem vám to řekl.“

„Fajn. Ještě něco?“

Vzhlédl a upřel na mě hnědé smutné oči. „Vím, že tady

byla moje sestra. Viděl jsem ji s vámi mluvit.“

„Je novinářka. Mluvit s lidmi je její práce. Zpovídala každého, kdo se jí připletl do cesty. Co s tím?“

Viděla jsem, jak Sutton v duchu váží slova; pak s povzdechem prohlásil:

„Kdysi jsem svou rodinu pěkně potrápil. Diana teď hrozně ráda všude vykládá, co jsem udělal, protože je na mě dodneška naštvaná. Staví se do role bohabojné občanky, jejíž povinností je lidi varovat, co jsem za člověka, ale ve skutečnosti mi jen schválně sype sůl do rány.“

„Suttone, o nic nejde. Říkal jste mi, že jste se odcizili, takže to neberu tak, jako že jste před mnou něco zatajil.“

„No, vlastně ano. Asi bych vám to měl ještě dovysvědit.“

„žádné vysvětlení mi nedlužíte.“

„Zrovna jsem si říkal, že mi asi po rozmluvě se sestrou neuvěříte už ani slovo, a nezazlívám vám to. Ale byla jste natolik slušná, že jste mě vyslechla, a toho si vážím.

Kdybych vám to mohl nějak vynahradit, dáte mi vědět?“

„Samozřejmě. Bez obav.“

„Díky.“

Ještě zaváhal, pak strčil ruce do kapes a pomalu vykročil zpátky k autu.

Když se ohlédl a ostýchavě mi zamával, zmocnila se mě na okamžik nevysvětlitelná hrůza. „Opatrujte se, ano?“

křikla jsem za ním.

Zamával ještě jednou a nastoupil do auta. Jak jsem měla

vědět, že ho za pár dní uvidím ležet na pitevním stole s dírou po kulce mezi očima?

14

Setkání se Suttonem ve mně zanechalo pocit viny.

Kdyby mi viděl do hlavy, vůbec by mi za nějakou slušnost neděkoval, protože ve skutečnosti mě leda pěkně vytočil.

Nebyla jsem si jistá, jestli se jen dožadoval pozornosti nebo potřeboval psychickou oporu, jenže ani jedno z toho jsem mu nemínila poskytnout. I s tou svou sbírkou hladových ptáčat působil osaměle a zoufale. Nelitovala jsem ho, protože by mi to zakalilo úsudek. Přesto jsem se nějak potřebovala vypořádat s tím, že jsem byla v pohodě, zatímco on byl v nepohodě. Zkrátka mě dostal, i když správně jsem se vůbec neměla nechat.

Cestou domů jsem si jen tak rutinně přehrávala náš rozhovor, abych zjistila, co z něj půjde vytěžit. Světlovlasý a ne moc vysoký? Ach jo. Neprohlížela jsem si čumily, co tehdy ze zvědavosti zajeli ke krajnici, a teď bylo pozdě na to zkoušet si je vybavit. Pes byl pes, a i kdyby měl Sutton pravdu, co to na věci měnilo? Chápala jsem, proč se mě tak naléhavě snaží přesvědčit. Nikdo mu nevěřil. Představila jsem si sebe v pozici někoho, jehož každou větu zpochybňují. Tomu říkám beznaděj a zoufalství. Sice jsem

Suttonovi přímo neuvěřila, ale rozhodla jsem se ještě se k tomu vrátit, s odstupem a bez předsudků.

Když jsem dojela do naší čtvrti, musela jsem chvíli hledat místo na zaparkování; nakonec se našlo na rohu Albánii a Bay Street. Vypnula jsem motor, zamkla auto a došla pěšky ke svému bytu. Před brankou postávala nějaká paní. Bylo jí tak přes sedmdesát, ale v době největší slávy musela být jistě impozantní. Odhadem měřila k metru osmdesát; zamlada mohla mít i metr devadesát s přihlédnutím k tomu, že se člověk stářím scvrkává. Její hubený obličej i postoj napovídal, že je to ženská od rány.

Plátěné kalhoty jí volně splývaly přes boky, k nim si oblékla úzkostlivě nažehlenou bílou halenku a levandulově modrou vestu. Podezřívala jsem ji, že ty komplikované sportovní boty nosí spíš kvůli pohodlí, než že by v nich doopravdy běhala. Ocelově šedé vlasy měla zapletené do copů a ovinuté kolem hlavy. Přes rameno nesla koženou kabelku a v ruce držela popsaný kus papíru, takže mě napadlo, že asi zabloudila. „Můžu vám nějak pomoct?“

Na papír se nepodívala, i když rukou nepatrně cukla.

„Jste slečna Millhoneová?“

„Ano.“

„Pak myslím, že mi asi pomoci můžete.“

„Určitě se o to pokusím.“

„Obávám se, že došlo k nedorozumění. Někdo vám omylem něco poslal a já to teď potřebuji zpátky.“

„Vážně? A co by to mělo být?“

„Album fotografií. Ocenila bych, kdybyste ho vrátila co možná nejdřív. Ideálně hned, jestli to nevadí.“

Tvářila jsem se dál neutrálně, ale moc dobře jsem věděla, o čem mluví. To album mi poslala teta Susanna krátce poté, co jsme se seznámily, asi tak před rokem. Balíček mi přišel, když jsem byla mimo město, a Henry mi ho poslal po Staceym Oliphantovi do Quorumu uprostřed pouště, kde jsem zrovna řešila jeden případ. Bylo to staré album, zpola zaplněné Kinseyovic rodinnými fotografiemi, a mě to gesto upřímně dojalo. Nepadla jediná zmínka, že je to snad jen zápůjčka, ale jak jsem o tom tak přemýšlela, bylo jasné, že jsem si ho neměla nechat.

„Promiňte, ale přeslechla jsem vaše jméno,“ řekla jsem.

„Bertina Thurgoodová. Přijela jsem z Lompocu, abych předešla dalším potížím.“

„Někdo dělá potíže?“

Zaváhala. „Vaše sestřenice Tasha.“

„Co ta s tím má co dělat?“

„Plánuje rodinnou oslavu. Prý vám posílala pozvánku.“

„Ovšem. Přišla minulý týden.“

„Potřebuje staré rodinné fotografie, plánuje udělat takovou výstavku, jenže když přišla za Cornelií a chtěla po ní to album, nebylo nikde k nalezení. Tasha udělala scénu a Cornelia teď viní mě.“

„Když říkáte Cornelia, myslíte asi babičku Grand, že?“

„Ano, vaši babičku. Tasha si myslí, že je Cornelia jenom zatvrzelá a nechce jí to album dát, protože je děsně háklivá na rodinnou historii. Docela se kvůli tomu chytly.“

„A proč něco neřekla teta Susanna? Ta mi to album poslala. Jestli ho chce vrátit, stačí říct.“

„Ach, kdepak, drahoušku. To album neposlala Susanna.

Byla jsem to já.“

„Vy?“

Přikývla. „Loni v dubnu.“

„A proč jste to udělala? Vždyť mě vůbec neznáte.“

„Cornelia mi o to řekla. Vztekala jsem se, až jsem byla modrá v obličeji, ale trvala na tom, že vám ho musím poslat, tak jsem to udělala. Samozřejmě na to mezitím dočista zapomněla. Když se ho pak snažila najít, obrátila dům vzhůru nohama a nakonec obvinila mě, že jsem ho dala za jejími zády Tashe. A tehdy jsem si řekla ‚dost‘!“

Nevěřícně jsem se na tu ženu zírala a snažila se nějak si to v duchu přebrat. Ne že bych nerozuměla tomu, co říkala, ale babičku Grand jsem v životě neviděla a neměla jsem sebemenší představu, proč by mi posílala album rodinných fotografií. „Jste si jistá?“

„Ale to víte, že jsem. Moje slovo nicméně stačit nemusí.

Proto mám s sebou důkaz.“

Otevřela kabelku a vytáhla zelené potvrzení z pošty o odeslání balíku. Podala mi je a já si prošla kolonky, jako datum odeslání a čas doručení s podpisem toho, kdo balík

přebíral. Poznala jsem Henryho rukopis. Často za mě přijímá poštu, když nejsem doma, a když to vysloveně nezakazují poštovní směrnice. V další kolonce stálo, že byl balík odeslán z Lompocu, což bylo přesně v souladu s mými informacemi. Proč by mi ta žena lhala? A jak by o tom albu věděla, kdyby ho sama neposlala?

„Proč po vás babička Grand chtěla, abyste mi ho poslala?“

„Vůbec netuším. Bojíme se jí na cokoli zeptat. Navíc na to zapomněla, takže by to tak jako tak postrádalo smysl.“

No, to mě tedy uklidnilo. Jediné gesto z babiččiny strany, kterým dala najevo, že existuju, a ona ho nejen vzala zpátky, ale dokonce úplně vytěsnila z paměti. A já se tak dojímala myšlenkami na tetu Susannu!

Jo, holt další ztracená iluze. Ne že by snad za to mohla Bettina. Prosebně se na mě dívala.

„Copak?“ zeptala jsem se.

„Myslíte, že bych si tu mohla někde odskočit?“

„Jako na záchod?“

„Ano.“

„Tak pojďte dál.“

„Moc ráda.“

„Když už jste tady, můžu vám udělat hrnek čaje,“

navrhla jsem. „Opravdu, drahoušku? No to by bylo prima.“

Bettina mě následovala skrz branku a dál dozadu kolem Henryho domu. Odemkla jsem dveře a pustila ji dovnitř.

Doma mám vždycky uklizeno, tak jsem se nemusela bát, že si uříznu ostudu horou špinavého nádobí ve dřezu. Starost mi dělalo jen to, jestli mi nedošel čaj a nezkyslo mléko.

Řekla jsem jí, že „ulevit“ si může v koupelně dole v přízemí.

To slovo používají s oblibou staří lidé, když se potřebují po dlouhé cestě vymočit jako koně.

Sotva se za ní zavřely dveře, naklusala jsem do kuchyně omrknout, jak jsem na tom s tím čajem. Když jsem otevřela dvířka kredence, vyletěl odtamtud mol, což mohlo být buď zlé znamení, nebo signál, že mám v kredenci moly. Otevřela jsem plechovku na čaj a našla v ní tři poslední pytlíky.

Rychlý pohled do lednice přinesl zjištění, že mléko došlo, ale aspoň jsem pořád měla citron, jehož šťávu jsem původně chtěla smíchat s jedlou sodu a použít na vyčištění plastové dózy zapadané od rajského protlaku. To byl recept tetičky Gin, která byla proslulá netradičním přístupem k vedení domácnosti a jejíž recepty nacházely jen malé, popřípadě žádné uplatnění ve skutečném světě.

Napustila jsem vodu do konvice a postavila konev na sporák. Pak jsem zapálila hořák a nakrájela na plátky citron.

Vytáhla jsem šálky a talířky, na každý položila pytlík s čajem a přehnutý ubrousek. Když vyšla Bettina z koupelny, sedly jsme si ke stolu a daly si spolu čaj. Teprve pak jsme se vrátily k načatému tématu. Už jsem se smířila s tím, že jí vrátím album, které leželo na psacím stole. Nepatřilo mi a podle toho, co Bettina říkala, se jeho vrácení rovnalo

bezmála záchraně jejího života. Když jsme to vyřídily, napadlo mě, že z ní vytáhnu nějaké informace.

Nadhodila jsem tedy: „Co se stane, až album vrátíte zpátky? Nevzbudí to u Grand podezření?“

„Mám to už promyšlené. Šoupnu ho pod postel nebo do takového starého kufru, co má ve skříni. Nebo ho možná nechám na nějakém viditelném místě, aby si všichni mysleli, že ho měla celou dobu na očích. Existuje o tom dokonce jedna povídka.“

„‚Odcizený dopis‘ od Edgara Allana Poea,“ řekla jsem.

„Správně.“

„Stejně mi pořád nejde do hlavy, proč mi to album vůbec posílala.“

Bettina mávla rukou, jako že to se asi nikdy nedozvíme.

„Má takový nešvar. Když si něco usmyslí, je lepší udělat, co řekne. Nesnáší, když jí někdo klade odpor, a odmítá komukoli cokoli vysvětlovat. Jakmile jednou vydá rozkaz, člověk ji radši poslechne, jinak by se mu to mohlo vymstít.

Nemyslím to špatně, ale vaše babička je pěkný generál.“

„Jo, slyšela jsem. A proč jí to pořád tolerujete?“

I nad tím mávla rukou. „Tak dlouho už jí ustupuju, že už

bych v sobě asi nenašla odvahu se jí postavit. Ale hlavně s ní žiju pod jednou střechou a ty její řeči jsou pro mě denním chlebem.“

„Děláte jí sekretářku?“

To Bettinu rozesmálo. „Ale kdepak, děvenko. Za

takovou práci by mě nikdo nezaplatil. Pomáhám jí z vděčnosti.“

„Za co?“

„S Cornelií je možná těžké pořízení, ale má dobré srdce a umí být velkorysá. Před lety mi moc pomohla.“

„Jak?“

„Přišla jsem o rodiče a vyrůstala jsem v sirotčinci. Ona a váš dědeček se mě ujali a vychovali mě jako svou vlastní.

Adoptovala i další děti, ale já byla první.“

„Tak to jste měla štěstí. Já jsem taky sirotek a mě pod křídla nevzala.“ Bettina se přestala usmívat a ustaraně se na mě podívala. „Snad mi prominete, že to tak říkám, drahoušku, ale připadáte mi krapet zahořklá.“

„To je normální. Jsem taková od přírody.“

„Doufám, že jsem vás neurazila.“

„Ale vůbec ne. A co kdybyste mi pověděla, jak to bylo s vámi? Moc mě to zajímá.“

„Není to dlouhý příběh. Od pěti do deseti let jsem žila v Dětském útulku svatého Jeronýma. To je patron všech sirotků a opuštěných. Mí rodiče zemřeli při chřipkové epidemii v roce 1918. V sirotčincích se běžně dětem přiřazují pseudobratříčci a pseudosestřičky, takže jsem vlastně rodinu měla. Nestrádali jsme ani hladem, ani zimou, ale opravdová láska nám chyběla, k nikomu jsem tam ve skutečnosti nepřilnula. Možná to bude znít divně, ale řádové sestry byly chladné. Aby vstoupily do kláštera, odešly

kdovíproč od rodin. Ani ty nejzbožnější to někdy nezvládaly. Staly se novickami z nadšení, jenže život v klášteře nebyl takový, jak si představovaly. Často na tom byly dost bídně: stýskalo se jim po domově a měly strach.

Nadšení člověka daleko nedostane, nevydrží věčně. Ty jeptišky, které v klášteře zůstaly a cítily se tam jako doma, nám toho moc dát nemohly. Vyhovoval jim určitý odstup.

Když mě z toho bezútěšného prostředí vysvobodili vaši prarodiče, úplně mi to změnilo život. Vůbec nevím, co by ze mě vyrostlo, kdybych tam zůstala až do plnoletosti.“

„Byla byste do smrti poznamenaná jako já,“ podotkla jsem.

„Co to povídáte, ‚do smrti poznamenaná‘? Vychovala vás snad sestra vaší matky Virginia, ne?“

„Hm, to bylo ale trochu štěstí v neštěstí.“

„I to se počítá,“ podotkla, odmlčela se a mrkla na hodinky. „Radši už poběžím, než si Cornelia všimne, že jsem pryč. Mám vzkázat Tashe, že s vámi může dvacátého osmého počítat?“

„Ještě jsem se nerozmyslela.“

Když jsme dopily čaj, vložila jsem album do hnědé papírové tašky a vyprovodila Bettinu k autu. Tetičkovsky mě poplácala po tváři a řekla: „Díky za album. Bála jsem se, že se nedomluvíme a že budu namydlená.“

„Ráda jsem pomohla.“

Položila si ruku na tvář. „Nemyslela jsem, že se zeptám,

ale nemáte třeba nějaké svoje fotografie, co byste poslala na tu výstavku?“

„No, ani ne. Teta mi po sobě nechala krabici fotek, ale není na nich nikdo z rodiny. Je možné, že pár rodinných fotek měla, ale před smrtí je zničila. Já ještě před čtyřmi lety ani nevěděla, že nějakou rodinu mám.“

„Chudinko moje. No, kdyby se vám nějaké tady z těch líbily, můžeme pořídit kopie. Jsem si jistá, že by to Cornelia určitě schválila.“

„S tím si nedělejte starost. žila jsem bez nich už tak dlouho, že to určitě nějak přežiju.“

„Když jste si tak jistá…“

„Jsem.“

Zdvořile jsem se s ní rozloučila a dívala se za ní, jak odchází k autu. Sedla za volant, rozjela se směrem ke křižovatce a zmizela za rohem. Vrátila jsem se zpátky do bytu s pocitem nepříjemného rozčarování. Jednou věcí jsem si takhle zpětně byla opravdu jistá. Ze jsem utřela hubu a oni mi ještě podali utěrku. Takže Grand se ujímala sirotků, hm?

Zas jsem byla naštvaná.

*

*

*

Uklidila jsem kuchyňskou linku, což znamenalo, že jsem naházela lžičky, šálky a talířky do dřezu. Pustila jsem teplou vodu, přikápla trochu prostředku na nádobí a těch pár kousků opláchla a položila na odkapávač. Když jsem

otevřela dvířka kredence, vylétl na mě další mol. „Do prdele!“

Začala jsem jednu po druhé vytahovat věci z polic a opatrně je prohlížet. Na víčku poloprázdné krabice ovesných vloček jsem objevila cosi zakukleného do pavučiny, jako by si tam hmyzí kutil pověsil houpací síť. Podívala jsem se dovnitř a mezi ovesnými vločkami dováděly larvy jako děti na pískovišti.

Vytáhla jsem papírovou nákupní tašku a postavila do ní krabici s vločkami a stejně tak i mouku, kterou jsem ani neprohlížela. Vůbec jsem si nevzpomínala, proč jsem tu mouku s ovesnými vločkami vlastně kupovala. Měla jsem je doma tak dlouho, že jsem odchovala aspoň sto generací hmyzu. V rámci této sanace jsem vyhodila ještě jedny slané krekry, dva balíčky cereálií, jedno balení těstovin a krabici instantní ovesné kaše, jejíž víčko jsem se neodvažovala ani nadzvednout. Nakonec mi v kredenci nezbylo vůbec nic, tak jsem aspoň mohla utřít hadrem police. Fajn. Dokonalost sama. Mohla jsem začít s čistým štítem.

Když zazvonil telefon, doběhla jsem z kuchyňky k psacímu stolu. Než jsem zvedla sluchátko, raději jsem se zhluboka nadechla, abych na nebožáka na druhém konci zbytečně úsečně nevyštěkla. „Haló?“

„To je Kinsey?“

„Ano.“

„Tady P. F. Sanchez z Puerta. Našel jsem jméno toho

veterináře, tak jsem si řek, že zavolám.“

„Vážně? No to je paráda! Ani jsem nečekala, že se ozvete.“ Přisunula jsem si poznámkový blok a otevřela zásuvku, kde mělo být pero nebo tužka.

„Říkal jsem si, že budete možná překvapená. Byl jsem přesvědčenej, že vím, kde tu starou složku mám, ale jak jsem ji hledal, musel jsem všechno přeorganizovat. To je nevýhoda toho, když člověk skladuje tak starý záznamy.

Vždycky se to nějak přehází. Máte tužku a papír?“

„Mám. Tak můžete,“ vybídla jsem ho.

„Ten muž se jmenoval Walter McNally. Měl ordinaci na Dave Levine Street. McNallyho veterinární klinika. Mám tady adresu a telefonní číslo, co platily tehdy.“

Nadiktoval mi je a já si to zapsala.

„Říkal jste ‚Walter‘, nebo ‚Walker‘?“

„Walter, s t.“

„Zvláštní. Chodila jsem do školy s jeho synem,“ řekla jsem. „A co datum, kdy jste dal utratit Ulfa?“

„Třináctý červenec 1967.“

„Díky. Jste poklad.“

„Nemáte vůbec zač. Rád jsem vám pomoh. Jestli zjistíte něco zajímavýho, zavoláte mi?“

„Zavolám.“

Jakmile zavěsil, vytáhla jsem telefonní seznam, nalistovala firmy a našla veterináře. žádný Walter McNally ani McNallyho veterinární klinika mezi nimi nebyli. Zkusila

jsem tedy soukromé osoby, kde figurovali jen jediní McNallyovi, Walker a Carolyn bytem v Horton Ravine.

Opsala jsem si jejich adresu a telefonní číslo. Zvedla jsem sluchátko, jenže pak jsem se zarazila.

Třebaže jsem dotyčného Walkera osobně znala, neměli jsme vůbec nic společného, vyjma učitele na dějepis. Já ale tehdy procházela obdobím vzdoru (které mi vydrželo celou střední školu), takže jsem na hodiny spíš nechodila, než

chodila, a tudíž moc dobře neprospívala. Jenže já neprospívala, ani když jsem zrovna nevzdorovala, takže moje rebelství zase taková tragédie nebyla. Jediná hodina dějepisu, na kterou si vzpomínám, byla ta, kdy jsme se bavili o rozdílech mezi anglickou a americkou sociální strukturou. Učitel chtěl, abychom porozuměli, z jakých důvodů někdejší kolonisté založili náš nový stát a svrhli tyranskou nadvládu britské koruny. Podle jeho slov Britové hodně přísně dbali na třídní rozvrstvení, zatímco Američané ne. Dovedete si představit mé překvapení. Následovala čilá výměna názorů, z nichž většinu přednesli děti z Horton Ravine, jejichž rodiny byly dobře zaopatřené, tudíž ty děti byly absolutně přesvědčené o tom, že ta rovnost doopravdy existuje. Ovšemže v Americe měl každý rovné příležitosti!

Jen děti z Horton Ravine jich měli jaksi víc.

Walkera jsem si vybavovala jako týpka, který se tvářil co nejvíc lhostejně, což jsem obdivovala a trochu se ho kvůli tomu i bála. Byl to fešák, povznesený a sebevědomý. On i

lidé, mezi nimiž se pohyboval, považovali všechny své výsady za samozřejmost, a proč taky ne? Výlety do Evropy, nejlepší školy? Ty odzívali. On v sobě měl jakousi nespoutanost, a tou mě zaujal. Rád si užíval, rychlých aut i rychlých holek. Ty jeho rychlé holky si potrpěly na peníze, laciné rozhodně nebyly –, ale žily bezhlavě. Pamatovala jsem si hlavně dvě z nich, Cassie Weissovou a Rebeccu Ragsdaleovou i tu jejich dokonalou pleť, dokonalé zuby a štíhlé atletické postavy. Obě byly přátelské, ale takovým tím způsobem jako holky, co vědí, že jsou lepší než vy. Walker nejdřív chodil s Rebeccou a pak se s ní rozešel, protože ho začala balit Cassie.

Mládež se tehdy s oblibou muchlovala v parku na kopci nad městem, který si vysloužil přezdívku Vrchol vášně.

Vždy v pátek a v sobotu večer se tamní parkoviště zaplnilo auty, jež měla zamžená okýnka a na jejichž předních i zadních sedadlech se děly nevídané věci. Páry, které chtěly větší pohodlí a soukromí, zpravidla jezdily až nahoru, kde město nechalo postavit piknikové stoly s lavičkami a obrovský vyhlídkový ochoz, který sloužil v létě jako koncertní pódium. Poslední dva roky byl však park pro veřejnost uzavřen, protože tam partička chuligánů postavila hranici a podpálila suchou podzimní trávu, od níž chytl ten ochoz a shořel na uhel.

Cassie do konce školního roku otěhotněla a k maturitě přišla v dlouhých šatech. Vypadalo to, jako že pod nimi

schovává basketbalový míč, který ukradla v tělocvičně.

Rebecca se ten rok v říjnu zabila při pádu ze třetího patra chlapecké koleje Delta Upsilon. Podle toho, co se šuškalo, prý souložila s jedním studentem na balkoně a on ji pořádně nezapřel o zábradlí. Pravděpodobnější ale bylo, že přes to zábradlí přepadla, když zvracela.

Co se týkalo Walkera, hulil jak fabrika a pil jak duha, přičemž trávu kupoval od lůzrů z dělnických rodin, které jsem já považovala za své kamarády. Později marihuanu také prodával, i když to nemám prokázané. Já o prodávání trávy nikdy neuvažovala, protože jsem věděla, že kdyby mě chytili, vyvázla bych s daleko přísnějším trestem, než kdyby za totéž sbalili jeho. Nepřišlo mi to nespravedlivé. Tak to zkrátka chodilo.

Takže co jsem jako měla dělat, zavolat mu a zkusit se připomenout? Co hrozného se mohlo stát, když mu po letech zavolám? Usoudila jsem, že se radši nebudu zbytečně stresovat předem. Třeba už se naše pozice ve hře srovnaly, nebo jsem přinejmenším nezaostávala tolik. Zvedla jsem tedy telefon a vytočila jeho číslo.

Ve sluchátku se ozval ženský hlas a já řekla: „Můžu mluvit s Walkerem?“

„Není tady. Koncem týdne ho možná chytnete v práci, v Montebello Bank and Trust.“ Mluvila dost úsečně.

„Díky. Zkusím to. Vy jste Carolyn?“ Promluvila paní Všetečná.

„Ano.“

„Mohla bych mu u vás nechat vzkaz, kdybych ho náhodou v práci nezastihla?“

„Dobře.“

„Bezva. Jmenuju si Kinsey Millhoneová. S Walkerem jsme spolu chodili do třídy na střední tady v Santa Terese.

Sháním jeho otce. Je veterinář, že ano?“

„Býval, ale teď už je v důchodu.“

„Říkala jsem si to, když jsem ho nenašla ve zlatých stránkách. Bydlí pořád ještě tady ve městě?“ Ticho a pak Carolyn řekla: „Čeho se to týká?“

„Podívejte, vím, že to asi bude znít divně, ale ráda bych si s ním promluvila o jednom psovi, kterého musel utratit.“

„Je Walter v nějakém maléru?“

„Vůbec ne. Jen bych se ho ráda zeptala na pár věcí.“

„Vy něco prodáváte? O to vám jde? Protože o nic takového nemá zájem a ani já ne.“

Zasmála jsem se. „Nic neprodávám. Jsem soukromá vyšetřovatelka –“ Carolyn zavěsila.

Moje chyba. Obyčejně z lidí po telefonu informace netahám. Dotyčný může totiž daleko snáz z hovoru vycouvat, vyhnout se odpovědi nebo ji zamluvit. Při rozhovoru tváří v tvář přicházejí ke slovu společenské konvence. Lidé se usmívají, udržují oční kontakt, což

zmírňuje byť i náznaky agrese. Měřím 167 centimetrů a vážím 54 kilogramů, tudíž v průměrném občanovi určitě

nebudím hrůzu. Hodně se usmívám, mluvím příjemně, zkrátka si při práci počínám vlídně, a díky tomu alespoň zčásti dosáhnu svého.

Z rozhovoru s Carolyn jsem vytěžila jen to, že je její tchán v důchodu, což jsem si beztak myslela. Na otázku, jestli pořád bydlí tady ve městě, neodpověděla, z čehož se dalo vydedukovat, že nejspíš ano. Kdyby bydlel někde jinde, v jiném městě nebo státě –, nebylo nic snazšího než mi to říct. Pokud žil v Santa Terese, čekal mě nelehký úkol. Santa Teresa je plná nejrůznějších luxusních domovů důchodců, pečovatelských domů a zařízení s asistenční službou.

Kdybych se všechny pokusila obejít či obtelefonovat, trvalo by mi to kdovíjak dlouho a úspěch nezaručilo.

Ještě jednou jsem tedy zauvažovala, zda to, co se potřebuji dozvědět, bude stát za vynaložené úsilí. A jako obvykle zvítězila na celé čáře zvědavost. Jakmile jednou zavětřím stopu, nemusí mě nikdo dvakrát pobízet.

Převládnou ve mně instinkty lovce, všechno hodím za hlavu a sleduju ji až do vítězného konce. Možná je to nějaká duševní porucha, ale při mé práci se to občas hodí. Nejdřív jsem ale chtěla zajít do Montebello Bank and Trust.

Vzhledem ke staré známosti, co kdyby se mi podařilo z Walkera něco vytáhnout?

15

JON CORSO

Listopad 1962, září 1966

Když bylo Jonovi třináct, zemřela mu matka. Už od dětství byla astmatická a v pozdějším věku prodělala bezpočet plicních onemocnění. Jon věděl, že jí bývá často špatně. Mnohokrát měla kašel, byla nachlazená a náchylná k řadě dalších infekcí horních dýchacích cest, zápalu plic, zánětu průdušek, zánětu pohrudnice. Nestěžovala si a vždycky se zdánlivě rychle zotavila, takže si myslel, že to nebylo tak vážné.

V listopadu ulehla s chřipkou a příznaky jako by se den ode dne zhoršovaly. V pátek ráno, když se to nelepšilo, se Jon zeptal, jestli nemá někoho zavolat, ale ona odpověděla, že bude v pořádku. Otec Lionel byl mimo město. Jon si nedokázal vzpomenout, kam přesně odjel, a rozhodně na sebe nenechal žádné číslo. Jonův táta byl profesor angličtiny a učil na Kalifornské univerzitě v Santa Terese, teď však měl rok volno. Nedávno vydal životopis nějakého

významného irského básníka, jehož jméno Jon zapomněl.

Lionel o něm přednášel, a právě proto zůstali s matkou sami doma.

Jon navrhl, že nepůjde ten den do školy, ale matka nechtěla, aby něco zameškal, takže v půl osmé sedl na kolo a rozjel se do dva kilometry vzdálené Climpingovy akademie. Byl na svůj věk malý a měl dvacet kilo nadváhy, takže pěkný cvalda. Navíc nosil rovnátka, což mu tedy na kráse nijak nepřidávalo. Jednou slyšel svého otce říkat, že doufá, že syn se stane labutí, „Bože, prosím tě,“ dodal tehdy. Jon neslyšel začátek, ale i hlupák by si domyslel, že ho otec považuje za ošklivé kačátko. Tehdy si Jon poprvé uvědomil, že na něj ostatní lidé mají nějaký názor, ne vždy pěkný. Matka mu slibovala, že až přijde do puberty, najednou nečekaně vyroste, ale zatím tomu nic nenasvědčovalo. Kolo mu koupil otec, aby ho přiměl k pohybu na vzduchu. Jon byl radši, když ho do školy vozila máma, ale to jí muselo být dobře.

V půl čtvrté odpoledne dojel na kole zase zpátky domů, kde to vypadalo úplně stejně, jako když ráno odcházel.

Překvapilo ho, že máma nevstala z postele a nečeká na něj.

Obvykle, i když byla nemocná, se během dne zvládla osprchovat a obléct. To ji pak našel sedět v kuchyni, kouřit cigaretu a alespoň předstírat, že je normální. Někdy mu dokonce upekla i koláč z prášku. Dnes byly pokoje tmavé a studené, přestože se svítilo a v radiátorech tiše šramotilo.

Zaklepal na dveře do ložnice a pak je otevřel. „Mami?“

Silně odkašlávala. Pokynula mu, ať jde dovnitř, přičemž

se poplácala do hrudi, přiložila si k ústům kapesník a něco do něj vyplivla.

Jon stál ve dveřích a díval se na ni. „Nemám zavolat doktora?“

Mávla rukou, jako že to nemá cenu, a dostala další záchvat kašle, ze kterého se celá zpotila a vyčerpala. „Mám ještě prášky odposledně. Běž se po nich podívat, měly by být v lékárničce v koupelně. A přines mi sklenici vody, když

už tam budeš.“

Udělal, co řekla. Našel čtyři lahvičky léků na předpis.

Donesl je všechny a nechal na matce, ať si vybere. Vzala si dvě tabletky, zapila je vodou a zase si lehla na polštář, který měla nastlaný tak, že seděla téměř rovně, aby mohla dýchat.

„Obědvala jsi?“ zeptal se.

„Ještě ne. Za chvilku si něco udělám.“

„Můžu ti zapéct sendvič se sýrem, jak jsi mě to naučila.“

Chtěl jí nějak pomoct. Chtěl se o ni postarat, protože jakmile by zase byla schopná vstát, všechno na světě by se zase dalo do pořádku. Měl pocit, že je to na něm, protože nikdo jiný doma nebyl. Jeho bratr Grant, o pět let starší, odjel nedávno do Vanderbiltu a měl se vrátit až na vánoční prázdniny.

Vyčerpaně se usmála. „Zapečený sýr bude bezva, Jone.

Jsi moc hodný.“

Šel do kuchyně a připravil sendvič. Chléb potřel máslem pěkně z obou stran, aby se všude stejnoměrně opekl. Když

znovu, s talířem v ruce zaklepal na dveře ložnice, řekla, že si před jídlem asi ještě chvilku zdřímne. Postavil talíř na noční stolek tak, aby na něj dosáhla, a přiložil jí dlaň na čelo, jako to dělávala ona jemu při podezření na teplotu. Měla úplně horkou kůži a rychle a mělce dýchala. Nekontrolovaně se třásla, a když otevřela oči, Jon se zeptal: „Není ti nic?“

„Je mi jenom zima. Přines mi, prosím, tu deku z prádelníku.“

„Jasně.“

Našel nějaké přikrývky a přikryl ji, ale bál se, že to nestačí. „Myslím, že bych měl zavolat na pohotovost nebo tak. Jo?“

Jelikož matka neodpověděla, zavolal záchranku. Přijeli do patnácti minut. Otevřel jim, rád, že je tu konečně někdo jiný, kdo se o ni postará. Jeden ze zdravotníků se ho zeptal na pár věcí, ten druhý jí změřil teplotu, tlak a poslechl si, jak dýchá. Po krátké konzultaci po telefonu naložili matku na nosítka a odnesli ji do sanitky. Z toho, jak se na sebe přitom koukali, Jon vyvodil, že je na tom hůř, než si myslel.

Když mu řekli, ať jede za nimi do nemocnice Svaté Teresy, málem se musel smát. „Jsem jenom kluk. Neumím řídit. A táta není doma. Je mimo město.“

Chvilku se o něčem tiše dohadovali a pak mu dovolili jet v kabině sanitky, což bylo zřejmě proti předpisům.

Na pohotovosti se posadil do čekárny, zatímco jeho matku prohlížel doktor. Sestra mu řekla, ať pro jistotu někomu zavolá, což ho jen zmátlo. Bratrovi do Nashvillu zavolat neuměl, a kdo jiný se nabízel? Třídní učitelka?

Těžko. Škola byla zavřená a číslo domů na ní neměl.

Příbuzné žádné neznal a ani faráři zavolat nemohl, protože rodiče nechodili do kostela.

Sestra někam odešla a po chvíli se vrátila s nemocniční sociální pracovnicí, která si s ním promluvila. Moc mu ale nepomohla, ptala se na tytéž věci, na které nedokázal odpovědět. Nakonec kontaktovala sousedy, manželský pár, který jeho rodiče sotva znali. U nich ten den přespal a pak i další den. Doma nechal na dveřích vzkaz otci, aby věděl, kde ho najde.

Matka žila ještě den a půl a pak umřela. Když ji viděl naposledy, ten večer, kdy konečně přijel otec –, měla do obou kotníků zavedenou nitrožilní výživu. Na jedné ruce měla manžetu na měření tlaku a na prstu svorku kontrolující tep, do zápěstí vedla další cévka, k obličeji měla přilepenou soustavu hadiček. Přesně věděl, kdy se jí přestal zvedat hrudník, ale dál se na ni díval a namlouval si, že vidí, jak se hýbe. Nakonec mu otec řekl, že je čas jít.

Lionel je odvezl domů a další dvě hodiny strávil na telefonu, volal přátelům a příbuzným, na pojišťovnu a kdovíkam ještě. Zatímco měl otec plné ruce práce, šel Jon do matčina pokoje. Lionelova strana postele byla netknutá a

dosud pěkně ustlaná, na matčině straně byly zválené přikrývky a polštáře stále navršené do vysoké hromady. Na podlaze ležely zmuchlané papírové kapesníky.

Na nočním stolku stál talíř se zapečeným sýrovým sendvičem. Sendvič byl studený a chleba okoralý, ale Jon se posadil na kraj postele a snědl jej. Teplo jeho těla uvolňovalo z přikrývek matčin pach. Kvůli rovnátkům se nemohl pořádně najíst, pořád mu mezi drátky zalézal chleba, a proto odlamoval malé kousky a ty pomalu žvýkal. Přitom myslel na matku.

V deset večer ho v pokoji našel otec, jak tam sedí sám potmě. Lionel rozsvítil, posadil se vedle něj a položil mu ruku na ramena.

„Nemůžeš za to, Jone. Nechci, aby sis myslel, že ti někdo vyčítá, žes nezavolal pomoc včas…“

Jon se ani nepohnul. Cítil, jak jím prostupuje chlad, od hlavy směrem dolů do nohou. Přesto mu úplně hořely tváře.

Bezvýrazně vzhlédl k otci. Do té chvíle ho vůbec nenapadlo, že kdyby něco udělal jinak, mohl jí zachránit život. Bylo mu teprve třináct. Matka ho ujišťovala, že to nic není, a on jí věřil. Vzhledem k tomu, že se nemohl poradit s žádným jiným dospělým, čekal, až mu něco řekne ona. Prolétlo mu hlavou, jak pateticky se o ni staral, jak dětinský a marný byl jeho pokus se sýrovým sendvičem, jako by ji snad dokázal uzdravit nebo prodloužit život.

Až po letech Jonovi došlo, že to otec řekl jen proto, že se

sám cítil provinile, že na sebe nenechal doma žádné telefonní číslo. Ve skutečnosti, a i to se měl Jon dozvědět až o dost později, byl v tu chvíli Lionel v hotelovém pokoji a dováděl s mladou absolventkou, která přišla na jeho přednášku na Boston College.

Bratr přijel domů na pohřeb, ale hned zase odjel. Zbytek školního roku byl divný. Jon s otcem spolu žili jako dva staří mládenci. Doma měli nepořádek. Stravovali se po restauracích nebo z krabic přinesených ze stánků nebo si jídlo objednávali po telefonu. Otec platil složenky a zase začal přednášet prvákům angličtinu a historii literatury, takže trávil dost času na univerzitě. Jon si v podstatě dělal, co chtěl. Nikdo jako by neviděl, že se trápí. Věděl, že jej obestřelo cosi temného jako černý závoj. Trávil hodně času u sebe v pokoji. Jako tlouštík neměl moc opravdových kamarádů, takže spíš vyhledával samotu. Známky měl tak napůl, v angličtině a výtvarné výchově dobré, ve všem ostatním špatné. Dvakrát do týdne k nim chodila paní na úklid, jinak žádný další kontakt s ostatními lidmi Jon neměl.

Učitelé se na něj dívali soucitně, jenže on se na ně tak škaredil, že neměli odvahu ho začít utěšovat.

Na jaře Jon zjistil, že ho otec přihlásil na dva měsíce na sportovní tábor. Lionel si totiž na červen a na červenec dojednal sérii přednášek, které znamenaly přejíždění z místa na místo po celé zemi. Den po skončení školy tedy Jon putoval do Michiganu. Po názvem sportovní tábor se skrýval

ozdravný pobyt pro tlusté chlapce; každý den je tam vážili, vykládali jim o racionální výživě, nutili je několikrát denně do cvičení, při kterém občas některý z chlapců zkolaboval.

Zvláštní bylo, že se Jonovi na táboře líbilo. Samota, pocit viny, ticho v domě, dokonce i bolestná nepřítomnost matky, to vše dokázal během těch dvou měsíců pustit z hlavy. Byla to úleva, kterou potřeboval. Na táboře chlapce nabádali, ať si vyberou nějaký sport, košíkovou, fotbal, americký fotbal, hokej, lakros nebo atletiku.

Jon se rozhodl pro vytrvalostní běh. Měl rád sporty, kde šlo o výkon jednotlivce. Rád soutěžil sám se sebou. Na týmové sporty nějak neměl povahu. Neuměl spolupracovat, nesmál se kolektivní legraci. Nelákalo ho nosit dres, ve kterém bude k nerozeznání od ostatních asi padesáti chlapců

na hřišti. Dělal věci rád sám za sebe. Rád se bičoval k vyšším výkonům. Líbilo se mu, když se potil a s námahou oddechoval, když ho bolely nohy prudce dopadající na zem.

Když se vrátil z tábora domů, přišel slibovaný rychlý růst. Shodil deset kilo a z původních sto šedesáti sedmi centimetrů se vytáhl skoro na sto sedmdesát sedm. Během devátého a desátého ročníku přestal postupně nosit rovnátka a vyrostl o dalších třináct centimetrů. Navíc zhubl o dalších pět kilo. Běhání mu pomáhalo udržet štíhlou linii a současně jej naplňovalo energií. Začal chodit na golf a ve volném čase vypomáhal v klubu. S otcem žili vedle sebe, ale každý svůj vlastní život, a Jonovi to tak vyhovovalo.

V srpnu 1964 před Jonovým přestupem na střední školu, která na Climpu navazovala na základní, Lionel jednoho dne otevřel dveře do obýváku, kde se Jon díval na televizi. Jon seděl na gauči, nohy natažené pohodlně před sebe, na břiše držel skleničku dietní pepsi. Otec chodil v poslední době často někam ven, ale Jon se tím moc nezabýval.

Lionel se naklonil do dveří a řekl: „Nazdar, synu. Jak se vede?“

„Dobrý.“

„Mohl bys to, prosím tě, trochu ztlumit?“

Jon vstal a přistoupil k televizi. Ztišil zvuk a zase se vrátil na gauč, pozornost dál upřenou na obrazovku, i když

předstíral, že poslouchá otce.

Lionel povídá: „Je tu někdo, s kým bych tě rád seznámil.

Tohle je Mona Stárková.“

Jon se ohlédl, otec ustoupil stranou, a vešla ona. Byla vyšší než Lionel a zářila všemi barvami asi jako obrázky v Jonově učebnici biologie. Černé vlasy, modré oči, temně rudé rty. Její tělo by se dalo rozdělit na dvě části, nahoře prsa, dole zadek, mezi tím úzký pas. Jon ji okamžitě odhadl; byla vosa, predátor. V duchu se mu vybavila slova z knížky: Některé bodavé vosy žijí ve společenstvech, jež jsou daleko složitější než třeba kolonie včel a mravenců. Bodavé vosy si budují hnízdo, kde vykonávají mnoho činností, zejména přivádějí na svět potomstvo.

„Těší mě,“ hlesl.

„M ě těší,“ odpověděla Mona a pak laškovným tónem prohodila směrem k Lionelovi: „Ty jeden lumpíku.

Koukám, že mě tu čeká práce. Nechce se mi věřit, žes ho nenaučil, že má vstát, když vejde do místnosti dáma.“

Jon odložil sklenici, rozpačitě se zvedl na nohy a přitom zamumlal: „Promiňte. To je moje chyba, ne jeho.“

Střelil pohledem po Lionelovi. Co to znamená? Věděl, že se otec schází se ženami, ale zatím to s žádnou nevypadalo vážně. Na fakultě navázal několik krátkodobých známostí se studentkami, ale pomluvám vždy předešel, protože počkal, až dívka nebude chodit k němu do třídy.

Když Lionel odvezl Monu domů, přišel opět za Jonem do obýváku, posadil se do křesla vedle něj, odhodlaný absolvovat nevyhnutelnou rozmluvu. Bylo jasné, že je z toho nervózní. Dva roky s Jonem žili vedle sebe jako kamarádi, ne jako otec se synem, ale teď se zase měli do rolí vrátit. Lionel začal vykládat, jak si připadá osamělý a jak se mu stýská po Jonově matce. Jon většinu toho, co otec říkal, pouštěl jedním uchem dovnitř a druhým ven. Neznělo to, jako by to měl otec z vlastní hlavy. Mona ho nepochybně důkladně proškolila, kladla mu na srdce, ať nezapomene zmínit nic podstatného. Jon si představoval, že tam místo otce sedí ona a vysvětluje, že matku mu samozřejmě nikdo nenahradí, ale že člověk nemůže být sám. Ani Jon nepřijde zkrátka, slyšel ji říkat otcovými ústy. Ona ví, jak to pro něj muselo být v poslední době těžké, a chce mu nabídnout

nový domov. Mona byla rozvedená a měla tři překrásné dcery, které už Lionel znal. Těšila se, až obě rodiny spojí, a doufala, že jim to Jon pokud možno usnadní.

Lionel si Monu vzal v červenci 1965. Jelikož byli teď šestičlenná rodina, potřebovali víc pokojů. Naštěstí jí po rozvodu připadl dům v Beverly Hills, který prodala za slušné peníze, za něž obratem pořídila nový dům v Horton Ravine, takže nemusela platit daň ze zisku. Současně Lionel prodal jejich třípokojový byt, kde Jon vyrůstal. Získané peníze se měly použít na úpravy nového domu, který stál na útesu nad Pacifikem. Jonovi připadly dva pokoje s koupelnou přistavěné nad garáží, zatímco Lionel, Mona a ty tři holky se nastěhovaly do hlavního domu. Mona se rozplývala, jaké ho potkalo štěstí, že má svůj vlastní, samostatný byt, takže může odcházet a přicházet, kdy se mu zachce. Ne že by to měl dovolené. Jeho „doupátko“, jak o přístavku hovořila, mu připomínalo, že je odříznutý. Jeho potřeby, touhy a přání ustoupily těm jejím.

Od té chvíle se vše točilo kolem Mony. Chodila na tenis, na golf, věnovala se charitě; otec s ní tyhle aktivity nesdílel, protože buď učil, nebo seděl doma v pracovně a psal. Jon byl outsider, vnější pozorovatel života, který kdysi patřil jemu. Bylo to utrpení, ale nestěžoval si. Současně nechápal, jak od něj můžou čekat, že se bude chovat, jako by se vůbec nic nezměnilo. Jeho život nabral zcela jiný směr.

Rok nato v lednu, když mu bylo sedmnáct, požádal, jestli

by si nemohl udělat řidičák a mít vlastní auto. Mona byla proti, ale Lionel se výjimečně postavil na Jonovu stranu. Po značných třenicích a nekonečných diskusích to nakonec vzdala; zřejmě si uvědomila, že mít v domě řidiče a auto by se nakonec mohlo hodit i jí. Lionel Jonovi koupil ojetý chevrolet kabriolet. Mezitím začaly tři dokonalé Moniny dcery chodit do stejné soukromé školy, kam docházel Jon už

od školky. Zhruba šestkrát sedmkrát za den je potkával na chodbě. A samozřejmě je do školy vozil a po vyučování opět vyzvedával. Kromě toho na ně také dohlížel, když si Lionel s Monou vyrazili někam na večeři nebo třeba do kina. Pokud měl náhodou vlastní plány a hlídání se mu nehodilo, přestala s ním Mona mluvit a dělala, že je neviditelný. Byla mazaná a dávala si pozor, aby si toho nevšiml jeho otec. Kdyby se mu Jon svěřil, Lionel by ho odbyl, že je paranoidní a přecitlivělý, a vyklopil by všechno Moně. Ta by si to s Jonem pak vyřídila.

Nicméně Lionel by musel být hlupák, aby napětí mezi nimi nepostřehl. Protože však o tom ani Mona, ani jeho syn nemluvili, s radostí problém ignoroval. Jednou v sobotu odpoledne, když vzala Mona holky nakupovat, přišel Lionel do přístavku nad garáží a zaklepal na Jonovy dveře. Jon houkl „Je otevřeno!“ a Lionel začal ztěžka stoupat po schodech. Ve dveřích se zastavil a rozhlédl se po synově příbytku, studeném a prázdném jako cela.

„No, koukám, že ses už zabydlel. Pěkný. Všechno v

pořádku?“ prohodil.

„Jasně,“ kývl Jon. Věděl, že jeho dva pokoje jsou všechno, jen ne útulné, ale nechtěl otce zbytečně dráždit.

„Máš tu dost teplo?“

„Docela jo. Ale moc mi tu neteče teplá voda. Tak pět minut vlažnej čúrek, pak je zas studená.“

„No, to není dobře. Jsem rád, žes mi o tom řekl. Povím Moně, ať to zařídí.“

Jon se obával, že dal právě otci záminku k tomu zavést řeč na Monu. Přesně tohle nechtěl. „Nevadí, když si sednu?“

Jon odstranil hromadu oblečení ze židle u psacího stolu, aby se měl otec kam posadit. Lionel zahájil dlouhou a nesouvislou rozpravu o jejich nově vzniklé rodině. Připustil, že občas pozoruje mezi Monou a Jonem napětí, ale prý dělá, co je v jejích silách, a bylo by fér, aby jí Jon vycházel vstříc.

Jon na něho zíral a žasl, v jak obrovském sebeklamu Lionel žije.

Samozřejmě že ji otec hájil. Ona a Lionel byli spojenci.

Jon neměl zastání nikde. žádný odvolací soud pro něho neexistoval. Otec mu vlastně sděloval, že je Moně vydán na milost a nemilost. Její rozmary, její jedovatý jazyk, její nevybíravé sklony všem poroučet: to všechno jí Lionel schvaloval. Jon nechtěl věřit, že jeho otec nevidí, co se děje.

„Hele, tati,“ nadhodil opatrně, „neber si to špatně, ale podle mě je Mona manipulativní mrcha.“

Lionel reagoval, jako by dostal pár facek. „No, synu,

máš samozřejmě právo na svůj názor, ale radši si ho nech pro sebe. Ocenil bych, kdyby ses s ní snažil vycházet, aspoň kvůli mně.“

„Kvůli tobě? Jak jsi na to přišel?“

Lionel zakroutil hlavou a nasadil shovívavý tón. „Vím, že tahle situace není jednoduchá. Matku ti Mona nikdy nenahradí. Dobře si to uvědomuje a já taky. Věř mi, že je starostlivá, vážně úžasná. Až ji líp poznáš, sám uvidíš.

Zatím se k ní zkus chovat uctivě; zaslouží si to.“

Slovo „úžasná“ zůstalo Jonovi ležet v žaludku. Mona byla nepřítel, ale bohužel viděl, že bojovat s ní je marné. Od té chvíle jí říkal Úžasná Mona, ale nikdy ne před otcem a pochopitelně ne před ní. Novomanželé během prvních společných Vánoc podnikli na popud Úžasné Mony něco, co pak každý rok opakovali. Lionel dělal Santa Clause na vánoční besídce na Climpingově akademii; během besídky se od rodičů vybíraly dobrovolné příspěvky na školu. Lionel si nasadil bílou paruku, falešné vousy a knír, pak vklouzl do sametového červeného kostýmu s tlustým břichem a bílými kožešinovými lemy. Dokonce i boty měl falešné. Mona krátce nato vystavila na dětské piano v nově zařízeném obývacím pokoji fotografii ve stříbrném rámečku, která podle Jóna dokonale vystihovala vztah mezi ní a otcem. Na fotografii měla šaty od Yves Saint Laurenta s hlubokým výstřihem a seděla svůdně na klíně Santovi. Usmívala se spokojeně do objektivu, zatímco Lionel nebyl vůbec k

poznání. Podařilo se jí vybrat pro školu přes sto tisíc dolarů, a sklidila za to všeobecný obdiv.

„Je to fakt kráva. Děsná tyranka. Věř mi. Zasraná narcisistka,“ trpce si stěžoval do telefonu bratrovi.

Grant prohlásil: „Ale no tak. Za rok nebo za dva vypadneš z baráku, tak co?“

„Myslí si, že mi může poroučet a otec ji v tom ještě podporuje. Je fakt pod pantoflem.“

„No a co? To není tvoje věc.“

„Do hajzlu, tobě se to mluví. Ty s ní nemusíš žít pod jednou střechou.“

Granta téma přestalo bavit: „Prostě to vydrž. Až doděláš střední školu, můžeš se přestěhovat ke mně.“

„Nenechám tady všechny svoje kamarády!“

„Nic lepšího ti nabídnout nemůžu. Drž se, brácho.“

Jon objevil nový způsob, jak trávit volný čas. Začal se vloupávat do domů v Horton Ravine, jejichž majitelé nebyli doma. Při brigádách v golfovém klubu totiž často zaslechl, že se někdo chystá načas pryč. Muži se spolu bavili o plánovaných cestách do Evropy, o výletech do San Franciska, Chicaga a New Yorku. Vlastně se jeden před druhým vytahovali, ale také se zajímali o směnné kurzy, výhodné ceny letenek a ubytování v luxusních hotelích.

Lionel s Monou se s většinou z nich přátelili, takže si Jon vždy snadno dohledal adresu v Monině záznamníku. Pak stačilo počkat, až majitelé domů budou pryč, a vloupal se

dovnitř. Pokud padla zmínka o poplašném zařízení nebo o najatém hlídači, raději do domu nechodil. Lidé často vůbec nezamykal. Jindy Jon objevil nezajištěné okno nebo otevřené dveře do sklepa. Když nevyšlo tohle, obyčejně našel klíč od domu pod květináčem nebo okrasným kamenem.

Jakmile se ocitl uvnitř, nejprve dům obešel a nakoukl do skříní a do zásuvek. Bohatý zdroj informací představovaly domácí pracovny. Nadto ho zajímalo dámské spodní prádlo, parfémy, hygienické pomůcky. Nikdy nic neukradl, o to vůbec nešlo. Hlavní bylo vloupání, to zahánělo jeho úzkost.

Strach a zvýšená hladina adrenalinu zbavovaly Jóna napětí, vracely mu duševní rovnováhu.

Asi v polovině prvního ročníku začal chodit za školu, nejdřív jen někdy, postupně stále častěji. Pochopitelně se mu zhoršily známky. Bavilo ho, jak to za jeho zády všichni řeší.

Ve škole se konaly porady a porady se konaly i doma.

Učitelé posílali vzkazy rodičům, rodiče učitelům. Často zvonil telefon. Lionel nechtěl být za toho zlého, tak to nakonec rozetnula Mona.

Byla přísná a nešla pro výčitku daleko; Jon dělal všechno proto, aby se při jejím kázání tvářil povzneseně.

„Tvůj otec a já jsme to dlouho řešili.

Máš velký potenciál, Jone, ale málo se snažíš. Jelikož si vedeš tak špatně, myslíme si, že platit ti soukromou školu je vyhazování peněz. Jestli nemáš chuť studovat na Climpu,

měl bys podle nás přejít na běžnou střední školu.“

Jon věděl, co Mona sleduje. Myslela si, že když mu pohrozí státní střední školou, bude na něj mít páku. Pokrčil rameny. „Fajn. Státní střední škola. Tak jo.“

Mona se zamračila, neschopná uvěřit, že se jen tak podřídil a neslíbil, že se polepší. „Jsem přesvědčená, že bys radši odmaturoval se svými spolužáky z Climpu, takže jsme ochotní to s tebou znovu probrat, řekněme v pololetí, tedy pokud budeš mít lepší známky. Uvidíme, třeba se pak budeš moct vrátit. Rozhodnutí je jenom na tobě.“

„Já už se rozhod. Budu klidně chodit na státní školu.“

Na podzim roku 1966, po prvním dni stráveném na státní střední škole Santa Teresy, si Jon uklízel věci do skříňky.

Kluk, kterému patřila vedlejší skříňka, se na něj podíval a usmál se. „Ty jsi ten novej. Jsem si tě všim už ráno. Jsme ze se stejný třídy.“

„No jo. Už si vzpomínám. Já jsem Jon Corso.“

Kluk natáhla pravačku. „Walker McNally.“

Potřásli si rukama a Walker pak řekl: „Odkud jsi přestoupil?“

„Loni jsem chodil na Climp. Flákal jsem to.“

Walker se zasmál. „Dobrá práce. Vítej na státní škole.“

Otevřel svou skříňku, hodil do ní učebnice, vytáhl větrovku a navlékl si ji. „Co se takhle na uvítanou trošku vodvázat.

Máš auto?“

„Jo, na parkovišti.“

Walker zalovil v kapse bundy a vytáhl jointa. „Dáme čouda, pane šofér?“

Když si Jon prvně zakouřil trávu, poprvé po letech se zasmál. Byl to šílený, nekontrolovaný smích. Později si ani nevybavil, co mu připadalo tak vtipné, ale v tu chvíli měl pocit dokonalého štěstí; bohužel prázdný pocit, uměle navozený.

16

Středa 13. dubna 1988

Ve středu ráno nastal drobný zádrhel. Jako obvykle jsem se pracně vykopala z postele, natáhla si tepláky a nazula běžecké boty, vyčistila jsem si zuby a zamířila ke dveřím.

Krátký úsek od bytu na Cabana Boulevard jsem využila k zahřátí na provozní teplotu. Svižná chůze mi měla rozpumpovat srdce a protáhnout dlouhé svalstvo, které udržovalo nohy v pohybu. U mola na konci State Street jsem přešla do klusu a dál nabírala tempo. Někdy běhám po cyklostezce, jindy po chodníku, záleží, kolik se to které ráno vyrojí ostatních běžců, chodců či cyklistů.

Kousek přede mnou byla cyklostezka zacpaná houfem důchodců, kteří se šourali v neuvěřitelných osmi či deseti řadách, navíc nejméně po čtveřicích. Proto jsem tentokrát zvolila chodník. Minula jsem řadu automatů na noviny, ale zase jsem se vrátila. Zaujalo mě totiž jedno jméno, takže jsem zběžně přelétla hlavní titulky. Většina novin byla ještě včerejších, L. A. Times, Perdido County Record a San

Francisco Chronicle, a dodávka distribuční firmy je měla už

brzy vyměnit za čerstvé výtisky. Titulek, který přilákal mou pozornost, byl na přední straně listu Santa Teresa Dispatch, vlevo těsně nad ohybem. Hlásal:

STUDENTKA KALIFORNSKÉ UNIVERZITY

USMRCENA PODNAPILÝM ŘIDIČEM

Hned na dalším řádku stálo jméno Walkera McNallyho.

Zkusila jsem článek přečíst přes plexisklo stojanu, jenže pokračoval za přehyb. Když chodím běhat, nenosím s sebou peníze, takže jsem musela noviny ze stojanu vytáhnout podloudným trikem. Párkrát jsem zarachtala poklopem, až

se pootevřel. Vytáhla jsem jeden výtisk Dispatche a zase nechala poklop zaklapnout. Rozložila jsem si noviny a za chůze dočetla článek až do konce. Když jsem došla na autobusovou zastávku, posadila jsem se na lavičku a článek si přečetla pro jistotu ještě jednou.

V pondělí odpoledne zahynula při srážce dvou osobních automobilů na dálnici číslo 154 posluchačka druhého ročníku Kalifornské univerzity Santa Teresy, jistá Julia Riordanová. Vracela se právě domů ze San Franciska. Za volantem druhého vozu seděl Walker McNally. Podle očitých svědků nezvládl řízení a vjel s mercedesem do protisměru a čelně se srazil s vozem oběti. V době, kdy jej zadržela policie, seděl zhroucený na kraji vozovky. Převezli

jej do Svaté Terky a naměřili mu o dost vyšší než povolenou hladinu alkoholu. Utrpěl zranění, která ho nemohla ohrozit na životě, a jeho stav byl nyní stabilizovaný. Zato devatenáctiletá Julie Riordanová na místě zemřela.

Není divu, že mi Carolyn McNallyová praštila s telefonem. Když jsem k nim volala, byl Walker zřejmě pořád ještě v nemocnici. Musela si myslet, že vyšetřuju tu nehodu. A Walker, za předpokladu, že ho mezitím nešoupli do chládku –, jistě po návratu do práce nebude o nic sdílnější než jeho žena. Ani u jeho kolegů z banky se nedalo očekávat, že se se mnou podělí o informace, byť sebepodružnější. Přitom jediné, co jsem potřebovala, byla současná adresa jeho otce a pět minut jeho času. Jestli doktor McNally na toho psa už zapomněl, ocitla bych se opět ve slepé uličce, ale představa, že bydlí tady ve městě a já k němu nemůžu, mě doháněla k šílenství.

Chvilku jsem si pohrávala s myšlenkou, že zavolám Dianě Alvarezové. Byla nejspíš schopná profackovat se, kamkoli si zamanula, ale nechtěla jsem, aby se dozvěděla, že se zajímám o toho zakopaného psa. Flannagan Sanchez mi poskytl všechny informace, které měl, takže další rozhovor s ním by zřejmě už nic nepřinesl. Vykašlala jsem se na běhání a vrátila se domů.

Noviny jsem hodila na linku a pustila si televizi.

Přepnula jsem na jeden místní program v naději, že v nejbližších zprávách bude o nehodě reportáž, bohužel jsem

se dočkala jen nekonečného přívalu reklam. Se stejným výsledkem jsem zkusila další dvě stanice. Televizi jsem tedy zavrhla a šla se nahoru osprchovat. Jakmile jsem se oblékla, udělala jsem si kafe v překapávači, k němu si dala topinku a přečetla si do třetice ten článek. Walker McNally byl v pořádném průseru. A co teď?

Cestou do kanceláře jsem se stavila v tržnici, abych obnovila zásoby potravin, které jsem v pondělí vyházela kvůli molům. Nehrozilo sice, že budu vařit nebo péct, ale prázdné police v kredenci na mě působily depresivně.

Koupila jsem mouku, instantní ovesnou kaši, kukuřičné lupínky a krekry, jedny grahamové a jedny slané, jestli to vážně musíte vědět. K tomu jsem přihodila ještě jedlou sodu a balíček prášku do pečiva. Ten, co jsem vyhodila, měl podle data spotřeby vydržet do března 1985. Když už jsem byla v tom, koupila jsem ještě těstoviny ve tvaru motýlků, dlouhozrnnou rýži a konzervu loupaných rajčat, rajského protlaku a rajčatového pyré s cibulí a bazalkou. Nakupování mělo posloužit k odreagování, protože už se mi vážně trochu přehříval mozek. Potřebovala jsem nutně plán „B“, ale nemělo smysl zbytečně tlačit na pilu.

Přistoupila jsem k dalšímu regálu a přihodila do košíku krabici papírových kapesníků, roli papírových utěrek a toaletní papír. Právě když jsem brala do ruky prostředek na mytí nádobí, napadlo mě jedno řešení. Skončila jsem s nakupováním, zaplatila a naházela všechno do kufru auta.

Pak jsem si sedla za volant, vytáhla z kabelky poznámkový blok a nalistovala stránku, kam jsem si u pana Sancheze poznamenala adresu McNallyho veterinární kliniky. Bylo to na Dave Levine Street. V duchu jsem si už pohrávala s myšlenkou, že bych možná Walkerova otce dokázala najít, kdyby… za předpokladu, že… zkrátka, říkala jsem si, že třeba doktor McNally prodal zavedenou praxi jinému veterináři, a ten mohl tušit, kde pan McNally bydlí.

Nakopla jsem mustanga a vyjela z parkoviště. Dala jsem se vpravo na Chapel Street, dojela na konec, kde začíná Miracle Lane, a z té jsem odbočila vlevo. Tím jsem se ocitla na Dave Levine Street, šest křižovatek od místa, kde se odděluje od State Street. Popisné číslo, které jsem hledala, muselo být někde nalevo ode mě. Pokračovala jsem šnečím tempem dál, dokud jsem nedojela na křižovatku se Solitario Street. Na protějším nároží, v jakési administrativní budově, sídlila Městská kočičí klinika: adresa se přesně shodovala s tou od Sancheze. Vyhmátla jsem jediné volné parkovací místo široko daleko a chvilku poseděla v autě a modlila se, aby se nade mnou bohové tentokrát smilovali. Před vchodem stál dřevěný „kocour v botách“ a ukazoval prstem na dveře, na nichž stála dvě jména, MVDr. Stephanie Forbesová a MVDr. Vespa Chin.

Vystoupila jsem z auta, zamkla ho a vykročila ke kočičí klinice. Čekárnu měli malou a útulnou; napravo za přepážkou seděla sestra, za ní na zdi visely nejrůznější

naučné plakáty a tabulky hýřící barvami. Největší plakát znázorňoval rozdíl mezi zdravou a tlustou kočkou. Nástěnka hned vedle byla zaplněná fotografiemi koček, které podle mého odhadu pravidelně docházely k lékařům Forbesové a Chinovi. Za dveřmi jsem zahlédla drátěné klece s nejrůznějšími kočkami, zřejmě lůžkové oddělení či kočičí hotel.

Když jsem vešla, sestra sedící za přepážkou ke mně zvedla oči. Bylo jí kolem šedesáti. Vlasy měla v odstínu pepř a sůl, s výraznou převahou soli, a ostříhané na mikádo.

Na nose jí seděly bifokální brýle bez obrouček se zkosenými hranami a drátěnými nožičkami. Horní polovina skel byla zbarvená domodra, dolní dorůžova. Říkala jsem si, jak asi vypadá svět z jejího pohledu. „Co pro vás můžu udělat?“

zeptala se.

„Doufala jsem, že byste mi mohla poskytnout jistou informaci.“

„Pokusím se,“ řekla. Její halenu pokrývaly obrázky koček neuvěřitelných barevných kombinací a tu a tam i skutečné kočičí chlupy. Budila dojem někoho, kdo tráví přestávku na oběd mazlením s kočičkami. Až teď jsem si všimla spícího klubíčka šedých chlupů na stole před ní, které vypadalo jako živé těžítko.

„Hledám veterináře, kterému to tady dřív patřilo.“

„Doktora McNallyho?“

„Přesně tak. Nepracovala jste pro něho náhodou?“

„Ne, ale chodila jsem k němu se všemi svými zvířaty. Se dvěma psy a kdovíkolika kočkami.“

„Nevíte, kde bych doktora McNallyho zastihla?“ Sestra zaváhala. „Proč se ptáte?“

„No, mám takový menší problém, jak už to tak bývá.“

Skoro najedno nadechnutí jsem ji seznámila se svou podivnou situací, i když jsem vynechala některé detaily, zejména jsem ji nechtěla znepokojovat osudem Mary Claire Fitzhughové. Vyložila jsem jí, jak to bylo s Ulfem, zakopaným psem, s jeho známkou a bývalým majitelem, který nedovedl pochopit, proč jeho psa někdo pohřbil v Horton Ravine. „Doufám, že pan doktor McNally by o tom mohl něco vědět.“

„To je dost pravděpodobné a navíc mu návštěva udělá radost. žije teď v Osadě Údolí dubů. Jalovcová ulice číslo 17. Počkejte chviličku, najdu vám jeho telefonní číslo.“

Sestra otevřela spodní zásuvku a vytáhla adresář v kožené vazbě, který vypadal jako její vlastní. „Chcete, abych mu zavolala a řekla mu, že přijdete?“

„Víte, zatím nevím, co všechno budu muset ještě tenhle týden zařizovat, tak bych mu radši předem vědět nedávala.

Nechci, aby čekal a těšil se, že bude mít společnost, a já přišla až za dva nebo za tři dny.“

„Rozumím,“ přikývla. Napsala jeho telefonní číslo a adresu na papírek a podala mi ho.

„Mockrát vám děkuju. Opravdu si toho vážím.“ Strčila

jsem si papírek do kabelky.

Nakonec se zdráhavě zeptala: „Kočičku náhodou nesháníte, viďte? Pořád nacházíme nějaké odložené přede dveřmi. Některé jsou starší a těžko se umisťují, ale nevěřila byste, jak jsou přítulné.“

„Popřemýšlím o tom.“

*

*

*

Pod názvem Osada Údolí dubů se skrýval domov pro seniory vzniklý na místě bývalé panské usedlosti v Montebello. Líbilo se mi, že tomu říkají „osada“. Představila jsem si dřevěné sruby, plápolající ohně a zestárlé trampy, vděčné za střechu nad hlavou a společnost „kamarádů“. U

vstupu mě přivítala mapa se zakreslenými pavilony; Jalovcovou ulici číslo 17 jsem našla snadno a rychle. Projela jsem velmi pomalu branou, dbalá značky upozorňující na příčné prahy natažené co pět metrů přes vozovku. V areálu měli nádherně udržovanou zeleň. Místy tam rostly ještě původní duby. Z hlavní ulice ubíhaly do všech stran klikaté silničky, každá opatřená cedulí s názvem a čísly domů.

Několik domků mělo bezbariérový vstup pro kolečková křesla. Skrz stromy prosvítala jakási velká budova, patrně původní panské sídlo, kde dnes nejspíš budou společné prostory, jako jídelna, kulturní sál a tak dál, a staroušci zde přijímají návštěvy.

Číslo 17 v Jalovcové ulici byla malá chaloupka, jakou by

si Jeníček s Mařenkou jistě zamilovali na první pohled. Měla štukovou fasádu a střechu, která vypadala jako došková.

Vstupní dveře byly natřené nazeleno a stejnou barvu měly i okenice. Na jedné straně verandy stálo několik momentálně prázdných květináčů. Když jsem se cestou připravovala na setkání s panem McNallym, rozhodla jsem se, že pro jistotu nezmíním svou dávnou známost s jeho synem.

Předpokládala jsem, že doktor McNally asi ví o Walkerových problémech se zákonem, a nepovažovala jsem to za nijak přínosné téma. Walkerova nehoda neměla s mým šetřením co dělat. Zaparkovala jsem na malém parkovišti mezi sruby.

Zaklepala jsem na dveře a za chvilku přišel otevřít asi osmdesátiletý pán. Měl husté šedivé vlasy ostříhané nakrátko a bifokální brýle s kovovými obroučkami.

Walkerovi se moc nepodobal, ale pravda je, že jsem Walkera už léta neviděla, takže si mohli být podobnější, než

jsem myslela. McNally starší měl na sobě jen modrou mikinu s vyhrnutými rukávy a šortky, zmačkané od dlouhého sezení. Ponožky ani boty neměl, pouze pantofle, a jeho řídce ochlupené holeně připomínaly kosti na polívku.

„Doktor McNally?“

„Ano?“

„Nezlobte se, že ruším, ale doufala jsem, že byste mi mohl poskytnout informace o jednom psovi, kterého jste před lety musel utratit.“

Zabodl do mě oči a čekal, co dalšího ze mě vypadne. „A čeho se to týká? Nějak nechápu, o co vám jde.“

„Ten pes byl pohřbený na jedné zahradě v Horton Ravine. Přišlo se na to minulý týden a mně to nějak nejde do hlavy. Podle známky na obojku jsem vypátrala jeho majitele, který bydlí v Puertu, a ten z toho byl zmatený stejně jako já. Uvědomuju si, že je to už hodně dávno, ale možná byste mi dokázal říct, jak se ten pes do Horton Ravine dostal.“

„Chápu.“ Krátce se zamyslel a pak jako by mu svitlo.

„Co abyste šla dál? Na zvířata mám vážně pamatováka, na nic dalšího už moc ne. Kolik je to let?“

„Už jednadvacet.“

„No pane jo.“

Ustoupil stranou a já vešla do dřevem obložené předsíně.

Zavřel dveře a zamířil krátkou chodbou někam dozadu, já za ním. Napravo jsem zahlédla ložnici, nalevo studovnu s knihovnou. V zadní části srubu byl velký pokoj se sedací soupravou na jedné a kuchyňským koutem na druhé straně.

U velkého členitého okna s výhledem na trávník stál jídelní stůl se dvěma židlemi. Všude bylo vzorně uklizeno. Po paní McNallyové nikde ani stopa. Nechápu, proč si ženy neustále stěžují na nedostatky svobodných mužů.

Doktor McNally se posadil do čalouněného křesla, já vedle něj na pohovku stejné barvy. Složil ruce do klína a řekl: „Povězte mi ještě, proč vás to zajímá. Pořád nevím, jak

bych vám mohl pomoct.“

„Jde o tohle,“ začala jsem. „V létě 1967 za vámi do ordinace přišel pán se psem, s vlčákem jménem Ulf. Bylo mi řečeno, že jste psovi dal sedativa a udělal rentgenové vyšetření, které prokázalo rakovinu kosti. Doporučil jste utracení.“

McNally přikývl. „Vzpomínám si. Mladej pes, tak čtyři nebo pět let mu bylo.“

„Vážně? Vy si ho pamatujete?“

„Jméno bych vám sice neřekl, ale vím, o kterém zvířeti mluvíte. Byl to jediný vlčák, kterého jsem měl možnost léčit. Dneska je jich vidět už víc, ale tehdy to byla vzácnost.

Vzpomínám si, že ten pán obvolal spoustu veterinářů a nikde ho nechtěli přijmout. Bylo to krásný zvíře, opravdová šelma, něco úžasného. Měl v sobě tolik z vlka, že vypadal, jako by právě vyskočil z lesa. Občas kulhal a podle všeho se to zhoršovalo.

Na rakovinu kosti jsem získal podezření hned, jak ten pán prohlásil, že pes má nepevný kloub. Rentgen moje podezření bohužel potvrdil. Šlo o typ nádoru, který z kloubu nemetastázuje do ostatních kostí, ale postupně kost vyžírá zevnitř, což způsobuje neskutečnou bolest. Na snímcích, které jsem pořídil, to vypadalo, jako by mu kost někdo ohlodal. Psa už nešlo zachránit. Tak to zkrátka bylo. Věděl jsem, že to toho pána sebralo, ale lepší řešení jsem jako odborník neviděl. Jediná možnost byla ušetřit psa

zbytečného utrpení.“

„Ten pán se jmenoval P. F. Sanchez. Pes patřil jeho zesnulému synovi.“

„Aha. No to je opravdu smutné, když někoho potká tolik neštěstí najednou. Utratit psa je těžké už jen tak, bez ohledu na okolnosti, ale když patřil vašemu dítěti, které zemřelo…“

Odmlčel se.

„Co se dělo se psem pak, když jste ho utratil?“

„Přijeli z okresní veterinární stanice a ostatky odvezli.

My jsme tělo uložili do plátěného pytle a nechali vzadu v přístavku. To byla taková dřevěná budka, která šla otevřít z obou stran. Jak se to řeší dneska, nevím, ale myslím, že na okrese z důvodů škrtů v rozpočtu už přestali těla svážet a je na každém veterináři, aby ostatky zvířete dopravil na okresní veterinární stanici. Ať je to jak chce, zvířata se zpopelňují. To se nezměnilo. Kdybyste nepřišla, předpokládal bych, že Ulfa potkal stejný osud.“

„Přijížděli z okresu pro mrtvá zvířata denně?“

Zavrtěl hlavou. „Když jsme pro ně něco měli, tak jsme jim zavolali, a oni zpravidla dorazili před skončením pracovní doby.“

„Měl jste někdy důvod nějaké zvíře pohřbít?“

„Ne. Chápu, že někdo vykope psovi hrobeček na zahradě, ale sám bych se do toho nepustil. Ten pes nebyl můj.“

„Nevíte, jestli si na okrese o utracených zvířatech vedli

evidenci?“

„Nevedli, nebyl důvod. My měli formulář podepsaný od majitele zvířete, kterým dával k utracení souhlas. Někdy nás majitel požádal, jestli by si nemohl přijít pro popel, jindy se těla zbavili na okrese. Nedovedu si představit, proč by s tím měl někdo problém.“

„Ne, to ne. Nikdo žádný problém neměl,“ dodala jsem rychle. „Pan Sanchez říkal, že vám dal souhlas telefonicky.“

„Sice si na to nevzpomínám, ale když to říká.“

„A co vaše vlastní záznamy?“

„Ty už nemám. Když jsem odcházel do důchodu, dal jsem některé karty jiným veterinářům a zbytek jsem uložil do sklepa. Schovával jsem je deset let, ale pak jsem všechno naházel do krabic a zavolal firmu na likvidaci odpadu, aby to skartovali. Možná to nebylo nutné, ale nechtěl jsem, aby tolik osobních údajů skončilo jen tak v popelnici.“

„Nenapadá vás, proč by Ulfa neodvezli a nezpopelnili?

Nějaké mimořádné okolnosti?“

McNally opět zavrtěl hlavou. „Směrnice hovořily jasně.“

„A většina lidí si popel nechá?“

„Někdo ano, někdo ne. Proč se ptáte?“

„Jenom jsem zvědavá. Sama zvíře nemám, tak vůbec netuším, jak to chodí.“

„Lidé si k nim vytvoří pouto. Někdy pro ně pes nebo kočka znamená víc než vlastní krev.“

„Rozumím,“ řekla jsem. „No, už jsem vás zdržela dost.“

Před odchodem jsem sáhla do kabelky pro vizitku. „Tady máte pro případ, že by vás ještě něco napadlo.“

Doktor McNally vstal společně se mnou a cestou ke dveřím dál mluvil. „Je mi líto, že jsem vám moc nepomohl.“

„Dozvěděla jsem se víc, než jsem čekala. Jsem z toho sice spíš zoufalá, ale asi se s tím budu muset naučit žít.“

„A je důvod si zoufat? Na to zeptejte.“

„To nevím. Možná není.“

„Nenechte se tím v noci budit. Není to zdravé.“

„A co vy? Vy spíte dobře?“

Usmál se. „Já ano. Štěstí mi přálo. Měl jsem skvělou rodinu a práci, která mě bavila. Těším se pevnému zdraví a pořád ještě na všechno stačím, aspoň pokud vím,“ dodal sebeironicky. „Něco jsem si na stáří našetřil, takže teď záleží už jen na tom, abych zůstal aktivní. Jsou lidi, kterým takhle přáno nebylo.“

„To jste šťastnej člověk“

„To jsem.“

Když jsem se vrátila do auta, prolétlo mi hlavou, jak šťastný asi bude, až se dozví, v jakém maléru se ocitl jeho syn Walker. Jestli to už věděl, nedal to nijak znát.

*

*

*

Cestou zpátky do kanceláře jsem to vzala přes Městskou kočičí kliniku, ale tentokrát jsem zajela autem do zadní uličky. I na dveřích vzadu byly připevněné štítky se jmény

firem sídlících v budově, takže jsem poměrně snadno našla i zmiňovaný přístavek. Zaparkovala jsem a vystoupila z auta, že si ho prohlédnu zblízka. Byl menší, než bývají přístřešky na popelnice, přimáčknutý ke zdi hned napravo vedle dveří.

Měl jednoduchou dřevěnou konstrukci a dvířka zavíraná na háček a očko. Nic jiného podobného zámku jsem tam neviděla a podle všeho tam ani nic takového nikdy bylo, dokonce ani obyčejná petlice ne. Vzala jsem za dřevěný úchyt a dvířka se téměř neslyšně otevřela. Vyjma suchého listí a pavučin uvnitř nic nebylo: přístavek se zřejmě nepoužíval. V zadní stěně jsem viděla malá dvířka, která kdysi vedla do ordinace doktora McNallyho. Nyní byla zatlučená prkny.

Rozhlédla jsem se uličkou oběma směry. Naproti se táhla řada garáží s malými vrátky vedoucími dozadu na zahrádky, oddělené plotem. Bylo to veřejné místo, vlastně spíš takové technické zázemí, ale dostat se tam mohl kdokoli a odkudkoli. O pravidelných odvozech uhynulých zvířat jistě věděl leckdo, zaměstnanci a klienti veterinární kliniky, pracovníci veterinární správy, sousedé, provozovatelé okolních obchodů, popeláři, bezdomovci. Řečeno stručně a jasně, okruh osob podezřelých z odcizení mrtvého zvířete se zúžil na nějakých pár stovek úplně neznámých lidí. Otázka ale zůstávala stejná: proč by někdo kradl mrtvého psa a jel ho zakopat do Horton Ravine?

Pokud ovšem, a to napadlo Suttona, nezakopali ti dva

muži psa místo něčeho (nebo někoho), co právě pohřbívali, když je vyrušil tehdy šestiletý Sutton. Ve chvíli, kdy to nadhodil, jsem tomu nevěnovala pozornost, ale teď jsem získala jiný názor. Dospělý vlčák by byl samozřejmě o dost větší než čtyřletá holčička. Vzhledem k tomu, že jsem neměla jak zjistit, co se tehdy stalo, možná přišel čas zkusit na to jít z jiného konce: nehledat motiv, proč někdo kradl mrtvého psa a pak ho jel zakopat, ale proč si k tomu vybral právě to určité místo. Proč tam, a ne jinde?

17

Po obědě jsem se rozjela do Horton Ravine; napojila jsem se na Via Juliana a dojela až k místu, kde se od ní oddělovala Alita Lane. Zaparkovala jsem před domem Felixe Holdermana, zamkla auto a zamířila vzhůru po příjezdové cestě. Napravo ode mě, na vzdálenější straně domu, byla otevřená vrata do třímístné garáže. Parkoval v ní jeden moderní osobní automobil, zbylý prostor sloužil jako dílna. Felix stál otočený zády ke mně, ale nějak vycítil mou přítomnost. Vzhlédl a gestem mi naznačil, že se mi hned bude věnovat, a vrátil se k rozdělané práci. Na sobě měl tmavomodré džíny s ladem, košili s dlouhým rukávem, rukavice a svářečské brýle. Otevřená dvířka skříňky na zdi odhalovala tabulky různobarevného skla.

Když jsem přišla blíž, pochopila jsem, že Felix Holderman vyrábí vitráž. Na ponku ležel nákres, ornament tvořený stylizovanými stromy, listy a větvemi, to vše na bílém pozadí. Pro každý prvek měl připravenou papírovou šablonu, kterou vždy nalepil na sklo příslušné barvy.

Sledovala jsem, jak kotoučem řezačky šablonu pomalu objíždí. Radu dílků měl již vyříznutých a já čekala, až

dokončí další rovný řez. Když byl hotový, poklepal na sklo, a to se hladce odlomilo.

Nadzvedl svářečské brýle a posunul si je směrem k temeni hlavy.

„Zdravím, pane Holdermane.“ řekla jsem. „Nezlobte se, že vás ruším při práci.“

Sundal si rukavice, položil je na pracovní stůl a zakroutil hlavou. „To nic, stejně jsem už potřeboval přestávku.

Vždycky se do práce hrozně zaberu, ale občas je potřeba si trochu odpočinout. To jste vy, jak jste tu tuhle byla a ptala se, jestli se můžete podívat nahoru na kopec? Měla jste mi říct, co máte za lubem.“

„Promiňte, že jsem se nezmínila, ale nevěděla jsem, jestli z toho vůbec něco bude. Ale i tak jsem vám to asi měla říct.“

„Zapomněl jsem vaše jméno.“

„Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se. „Řekla vám policie, o co šlo?“

„Až pak. Zřejmě si mysleli, že tu fakt něco najdou.“

„Já si to taky myslela, ale co… nespletla jsem se v životě prvně. Tak už to holt chodí.“ Stočila jsem oči k rozdělané vitráži. „To vy jste dělal ty vitráže ve vstupních dveřích?“

„Ano. Tahle je trochu složitější, ale baví mě to.“

„To je olovo?“

Přikývl. „Říká se tomu profily. Já používám hlavně oblouky na orámování a kříže na středy. Konkrétně tyhle profily jsou na dvojrozměrný vitráže. Kdybyste chtěla

trojrozměrný, musela byste použít proužky mědi.“

„Co budete dělat s touhle vitráží, až bude hotová?“

„Někomu ji dám. Prakticky všichni členové mý rodiny už ode mě někdy nějakou vitráž dostali. U dcery v baráku to vypadá jak v kostele.“ Usmál se a ve tvářích se mu objevily dolíčky, které jsem předtím neměla příležitost zahlédnout.

„Co vás k nám přivádí tentokrát?“

„Zajímám se o majitele domu, na jehož zahradě se našel ten pes. Říkal jste, že tam dřív bydlel někdo jiný. Znal jste ty lidi?“

„No ovšem. Patrick a Deborah Unruhovi. Fajn lidi. Ten pes ale nebyl jejich, jestli jste se chtěla zeptat na tohle.“

„Já vím. Mluvila jsem s jeho majitelem a ten vůbec nechápal, jak se jeho pes dostal na úplně cizí zahradu.

Zřejmě pro to bude existovat nějaké jednoduché vysvětlení.“

„Celej ten svah byl tehdy úplně zarostlej. Možná ten, kdo tam toho psa zakopal, vůbec nevěděl, že je na něčí zahradě.“

„Možná jo,“ přikývla jsem. „A kdy Unruhovi dům prodali?“

„Tak teď jste mě dostala. Bude to aspoň patnáct let, možná i dvacet.“

„Koupili si jiný dům někde poblíž?“

„Ne. Odstěhovali se do luxusní rezidenční čtvrti v Los Angeles. Pan Unruh provozoval továrnu, kde se šily dresy, sportovní oděvy a bundy. Ve všední dny byl tam a domů

jezdil jenom na víkendy.“

„Myslíte, že se chtěli přestěhovat, aby nemusel dojíždět do práce?“

„Hádám že jo. Ale stěhovali se dost narychlo, což mi přišlo krapet divný. Jeden den byli tady, a druhej den už ne.

Vzpomínám, jak jsem se s nima bavil pár dní předtím při grilování a ani jeden z nich se o nějakým stěhování slovem nezmínil. A pak najednou koukám, na příjezdový cestě stojí stěhovácký auto a maníci nakládaj věci a nábytek.“

„Vzpomněl byste si, kdy přesně to bylo?“

„Nemám páru. Možná by to věděl někdo ze sousedů. Ta holka odvedle, Avis Jentová, ta je s nima snad ještě v kontaktu. Ta by vám mohla povědět víc“

„A co vy? Vy jim přání k Vánocům neposíláte?“

„Moc jsme se spolu nekamarádili, spíš jen tak ze zdvořilosti. Ale Patrick zemřel, je to pár let, při leteckým neštěstí. Slyšel jsem, že Deborah se pak snad přestěhovala zase zpátky sem, ale to nemám potvrzený. Člověk by řek, že v tak malým městě, jako je tohle, budete furt všechny potkávat, ale není to pravda.“

„Myslíte, že se znovu vdala? Ptám se, protože by mě zajímalo, jestli pořád používá jméno Unruhová.“

„Pravděpodobně jo. Co jsem je tak stačil poznat, byli dokonalej pár, stvořený jeden pro druhýho. Dokonce si byli i podobný. Oba takový vysoký a hubený a světlovlasý.“

„Měli děti?“

„Jenom jedno, kluka. Jmenoval se Greg. Ona a Patrick nakonec vychovávali jeho dceru, Bouři, takže se dá říct, že vlastně měli děti dvě.“

„A ten Greg, co byl zač?“

„Typickej produkt svý doby. Na začátku šedesátejch let odešel jako spořádanej synáček na vysokou a vrátil se jako vagabund. Myslím, že to bylo o prázdninách, když byl ve druháku. Přijel s takovou drobnou holčinou ve žlutým školním autobuse. Sjezdili takhle celou zem, což byla podle něj ta pravá svoboda, jenže pak si akorát půjčoval prachy od rodičů. Ukázalo, že holka je těhotná a že jsou švorc.

Deborah s Patrickem jim nabídli, že u nich můžou bydlet.

Ne trvale, ale dokud se dítě nenarodí. Zadarmo, nemuseli vůbec nic platit. Ta holka už jedno děcko měla, pěti nebo šestiletýho kluka. Greg parkoval s autobusem u zahradního domku, kde se taky věčně poflakovali. Často jsem zahlíd toho malýho caparta běhat úplně nahatýho po zahradě.

Patrick s Deborah z toho byli na mrtvici. A aby toho nebylo málo, tak když se to nakonec narodilo, prásknul Greg a ta jeho záhadná kráska do bot a holčičku nechali starejm na krku. Dva roky se vůbec neozývali ani peníze neposílali, tak je soud nakonec zbavil rodičovství a Unruhovi tu malou adoptovali.“

„To je jak z televizního seriálu.“

„No bodejť. Mysleli, že už mladý nikdy neuviděj, jenže pár let nato zas přijeli, zas v tom stejným žlutým školním

autobuse, akorát že teď na něm měli mírový symboly a psychedelický ornamenty. Byla z toho senzace roku. Greg si mezitím začal říkat Prorok, ona byla pro změnu Destiny. Jak se jmenovala předtím, to jsem už teda zapomněl. Tomu jejímu mrňousovi bylo jedenáct. Říkali mu Nebeskej jezdec, zkráceně Jezdec“

„Panebože,“ povzdychla jsem si. „A holčička se jmenovala Bouře, jo?“

„Patricia Lorraine. Bouře jí začali říkat, ještě než si sami změnili jména.“

„A proč se vlastně vrátili?“

„Vážně nevím. Za pár neděl zas nečekaně odjeli.

Deborah se hrozně bála, kdy biologický matce její holčičky něco přelítne přes nos a bude chtít dceru zpátky, a možná i proto se nakonec s Patrickem sbalili a odstěhovali se. Pro ty dva hipíky prostě přestali existovat.“

„A mohla biologická matka skutečně na dítě uplatnit znovu nárok?“

„Těžko říct. Soudy bejvaj v těchhle věcech někdy pěkně vrtošivý. Volání přírody je pro ně občas silnější než volání prázdnýho žaludku. Deborah s Patrickem byli senzační rodiče, tak proč to zbytečně pokoušet?“

„Kdo prásk do bot jako první? Greg, nebo jeho rodiče?“

„Jednoznačně on. I podruhý se s tou svou drahou polovičkou vypařil jako pára nad hrncem. Deborah to už

nechtěla zažít znovu.“

„A co se s ním nakonec stalo?“

„Když jsem o nich slyšel naposled, holdovali volný lásce a marihuaně. Děti květin. Tak si říkali. Pamatujete? Strkali kopretiny do hlavní pušek národní gardy, jako by to mohlo něco změnit.“

Zasmála jsem se. „Přesně tak, rok 1967, Léto lásky. Co si mysleli?“

Pan Holderman se usmál a zakroutil hlavou. „Podle toho člověk pozná, že stárne, když se začne s úsměvem ohlížet za věcma, který mu v tý době připadaly úplně nesmyslný.“

„Aspoň něčemu věřili. Dnešní mládež se už vůbec pro nic nenadchne.“

„Další věc, podle který poznáte, že stárnete. Když

začnete říkat tyhle hovadiny,“ zasmál se. „Ale o tom jsem mluvit nechtěl. Myslíte, že je ten zakopanej pes nějak důležitej?“

„Nevím, ale jedna věc mi vážně nejde do hlavy. Toho psa někdo ukradl od veterináře, který ho měl za úkol utratit.

Dává vám to smysl?“

„Moc ne.“ Pokynul hlavou směrem k vedlejšímu domu.

„Než to vzdáte, zašel bych si bejt vámi pokecat s Avis.“

„Neříkala jsem, že to chci vzdát. Myslím, že to spolu všechno nějak souvisí. Jen zatím nevím jak.“

Nechala jsem dům pana Holdermana za zády a cestou k sousedům minula své auto. Upřímně řečeno, už se mi nechtělo s nikým dalším mluvit a nejradši bych se rozjela

domů. Měla jsem hlavu jako nafukovací balon a chtěla jsem si udělat poznámky, než všechno zapomenu. Jenže ta žena bydlela jen padesát metrů daleko, takže jsem si řekla, že to zkusím, když už jsem tam. Dokud se o ní Felix nezmínil, nevěděla jsem, jak se jmenuje, ale měla jsem ji na seznamu potenciálních svědků, spolu se sousedy odnaproti. Bylo to už nějaký pátek, co jsem naposled prováděla tenhle staromódní průzkum terénu, chodila ode dveří ke dveřím a zvonila na zvonky. Takhle se to dělávalo za starých časů, kdy mě zaškolovali staří matadoři Ben Byrd a Morley Shine.

Člověk sledoval stopu, jeden po druhém sbíral drobečky zanechané na pěšině vinoucí se hlubokým lesem. Pořád jsem ještě bloudila a to, co jsem posbírala, mi hlad zahnat nepomohlo.

Přízemní dům paní Jentové byl typickou ukázkou architektury padesátých let a první silnější zemětřesení by ho nejspíš smetlo z podezdívky. Snad měla zaplacené pojištění. V okolí sice převládaly luxusní rezidence, přesto se mezi nimi sem tam krčil zapomenutý pozůstatek skromnějších dob. Kdyby se přihnala živelná pohroma, paní Jentová by jistě obdržela slušnou nabídku na prodej pozemku.

Zvenčí nebyl dům ničím zvláštní: hrubá fasáda v barvě muškátového melounu, mírně zkosená střecha pokrytá kriticky drsnou dehtovou krytinou. Naproti tomu trávník působil neuvěřitelně svěže, jeho sytá zeleň podtrhovala

vkusné rozvržení zahrady, která domu propůjčovala nebývalé kouzlo.

Když jsem zazvonila u dveří, uvědomila jsem si, že zírám na další z Felixových vitráží. Musela pocházet z nějakého raného období, protože na ní byl hrozen a vedle něj sklenička na víno, taková ta zakulacená na nožce, zpoloviny naplněná červeným vínem. Působilo to děsivě příznačně, neboť žena, která mi přišla otevřít, držela v ruce téměř stejnou skleničku s vínem, jen ji měla víc upadanou.

Ve druhé ruce třímala cigaretu. Měla hnědé oči a tmavě rezavé

vlasy,

se

zvláštním

střapatým

sestřihem

připomínajícím šlehající plameny. Odhadovala jsem ji tak na padesát, ale mohla být i mladší, opotřebovaná z letitého pití a kouření. Byla bosá a na sobě měla jasně zelené kimono.

„Paní Jentová?“

„To jsem já.“

„Felix říkal, ať si s vámi promluvím…“

Paní Jentová působila vláčně a trošku se vykláněla mým směrem. „Jasně. To se zvládne. Máte jméno?“

„Kinsey Millhoneová.“

„Jdete tak akorát na odpolední koktejl. Dáte si se mnou?“ Aniž počkala na odpověď, otočila se a kimono se kolem ní rozevlálo jako toreadorský šátek. Naštěstí byla v tu chvíli ke mně zády, takže jsem byla ušetřena pohledu na něco, co bych nechtěla vidět. Měla například spodní kalhotky? Kráčela líně chodbou a přes rameno se mnou

konverzovala. Za ní se táhl kouř a alkoholové výpary.

Kradmo jsem mrkla na hodinky. Bylo půl třetí.

„Nebuďte prudérní,“ řekla, jelikož zřejmě koutkem oka zachytila můj pohyb.

„Promiňte. Víno si dám moc ráda.“

„Bílý nebo červený?“

„Bílé.“

„Chardonnay nebo Sauvignon Blanc?“

„Chardonnay.“

Zvedla prst. „Bingo! Správná volba.“

Interiér domu byl překvapivě moderní. Stěny v obýváku byly vymalované odstínem kobaltová modř a chodbě vévodila sytě oranžová. Podlahy byly z lakovaného tvrdého dřeva a nábytek nepříjemně strohý. Obrazy byly moc velké a abstraktní, jasně červené, bílé a žluté cákance.

„Mimochodem, jsem Avis. Ta ‚paní Jentová‘ je tak akorát pro srandu králíkům. Archie Jent byl můj třetí manžel. S ním jsem byla nejdýl, ale už to taky není pravda.

Byl inženýr, znáte tyhle typy. Furt do všeho šťoural a tvářil se, jako že každou chvíli vysere kouli na kuželky. Na čas jsem sekla s pitím, ale došlo mi, že mám Archieho nějak radši opilá. Rozhodla jsem se, že si jeho jméno nechám, dokud bude platit nájem. Vy jste vdaná?“

„Momentálně ne.“

„Kolikrát?“

„Dvakrát.“

„Svatá prostoto. Tak to si můžem porovnat poznámky. Já měla dva pěkný mizery. A co vy?“

„Kéž bych mohla říct, že chyba byla v nich. Ale nesu svůj díl viny.“

„Prosím vás, nehrajte si na spravedlivou, to je přežitek.“

Došly jsme do kuchyně, jejíž zářivě bílé barevné ladění podtrhovala tmavozelená mramorová pracovní deska a podlaha. Spotřebiče byly z nerez oceli, na háčcích kolem dokola visely měděné hrnce. Avis otevřela prosklená dvířka spodní skříňky kredence, do které byla zabudovaná chladnička na víno. Vysunula první zásuvku, pak tu pod ní a vytáhla láhev, na jejíž etiketě stálo: „Talbott, Diamond T.“

Natočila ji směrem ke mně. „Znáte to víno?“

„Ne.“ Podívala jsem se na ročník. 1985. Prolétlo mi hlavou, jestli byl dobrý.

„Tak ho ochutnáte. Já Diamond T kupuju po přepravkách, jedna mi vydrží čtrnáct dní. A prokládám to různejma koktejlama. Do hajzlu!“ Omylem odklepla žhavý konec z cigarety, a ten dopadl na zem těsně vedle její bosé nohy, takový oranžový brouk. „Pomůžete mi? Pod dřezem mám papírový utěrky.“

Zašlápla jsem žhavého „brouka“ a sehnula se pro roli utěrek. Jednu jsem utrhla, navlhčila ji a setřela s ní popel.

Zmuchlanou jsem ji vyhodila do koše.

Zatímco se Avis potýkala s korkovou zátkou, prohodila jsem: „Můžu si to u vás trochu prohlídnout?“

„Poslužte si.“

Obešla jsem kuchyni a nahlédla přitom do trojích dveří, zasklené verandy, samostatné jídelny a obýváku. Když jsem s tou mini-prohlídkou skončila, vytáhla Avis z kredence obří sklenku na víno a nalila do ní tolik chardonnaye, že by se v tom dala zřídit sádka na ryby.

„Jestli nemáte lepší nápad, posadíme se na verandu.“

„Jsem pro,“ přikývla jsem.

Následovala jsem ji, respektive tu její záplavu hedvábí, přes kuchyň. To, co kdysi mohla být otevřená betonová terasa, nyní uzavíraly skleněné tabule navazující na dřevěné obložení. Většinu podlahy pokrýval sisalový koberec a na oknech visely rolety, které zajišťovaly stín, když se do skel opřelo slunce a nepříjemně pálilo. Na verandě byl bílý proutěný nábytek, staromódní v porovnání s ostatním zařízením domu. Podívala jsem se ven a zjistila, že hned vedle napravo je dům, v němž kdysi bydleli Unruhovi. Na svah, kde kopali policejní technici, jsem sice přímo neviděla, ale i tak to byl zvláštní pocit, ocitnout se tak blízko místa, které mě v poslední době pořád strašilo v hlavě.

Avis se posadila do jednoho z úžasných křesílek, stojících naproti sobě u proutěného stolku. Natáhla se pro popelník, přisunula si ho blíž a zapálila si další cigaretu.

Popelník byl kovový a papírová zápalka, kterou do něj odhodila, po dopadu dutě cinkla. Avis zhluboka potáhla z cigarety a vyfoukla oblak dýmu, ne však mně do obličeje,

ale ohleduplně zaklonila hlavu. „Takže… proč vás za mnou Felix poslal? Jsem sice děsně sympatická, ale určitě budete mít konkrétnější důvod.“

„Ráda bych se zeptala na Deborah Unruhovou. Felix myslel, že byste s ní snad mohla být v kontaktu.“

„Vážně? A proč se o ní zajímáte?“

„Jsem soukromé očko.“

„Co prosím?“

„Soukromá vyšetřovatelka. Můj klient způsobil, že policie tuhle kopala za domem, kde dřív Unruhovi bydleli.“

„A jak je ten váš ‚klient‘ ukecal? Musí na to mít nějakej fígl.“

„Vzpomněl si na něco, co se stalo, když mu bylo šest let, a myslel si, že by to mohlo nějak souviset s jistým zločinem.“

„A co to bylo za zločin?“

„To bych si radši nechala pro sebe.“

„Jasně. Ode mě chcete informace, ale sama nic neřeknete.“

„Dobrá námitka. Mluvím o únosu Mary Claire Fitzhughové.“

„Co to má co dělat s Deborah? Vykopali pitomýho psa.

Nevidím tu žádnou souvislost.“

„Toho psa někdo zakopal v roce 1967, když s Patrickem ještě bydleli vedle v domě.“

„Řekla bych no, bože, ale nechci bejt nezdvořilá.“

„Bylo to zhruba v době, kdy se ztratila Mary Claire Fitzhughová.“ Avis se na mě zadívala. „Vy vůbec nepijete.“

„Na mě je ještě trochu brzy.“

„Já obvykle začínám pít kolem poledního, takže na mě je zase trochu pozdě. Ale vážně byste se měla vodvázat. Jedna malá degustace vás nezabije.“

Usrkla jsem trochu vína, které bylo asi tak stokrát lepší než ty patoky, co jsem zvyklá pít já. „Ty bláho, je vynikající.“

„Říkala jsem vám to.“ Avis se na chvilku odmlčela a uhladila si záhyb na kimonu. „Zvláštní, že mluvíte o Mary Claire.“

„Proč?“

Zadívala se na žhavý konec cigarety. „Ne abyste si myslela, že vám tady vykládám nějaký pavlačový báchorky… ale Deborah zažila něco podobnýho. Její vnučku Bouři unesli asi deset dní předtím, než zmizela Mary Claire.

Bouře se jim naštěstí bez újmy vrátila, ale Deborah byla přesvědčená, že ji použili jako ‚zkušební dítě‘, jak sama říkala. Ze to byla generálka na opravdovej únos.“

18

JON CORSO

Léto 1967

Úžasná Mona zařídila dvouměsíční pobyt ve Francii a v Itálii. Odjezd byl naplánovaný na první den po skončení školního roku, tedy na první červenec. S děvčaty už v Evropě jednou byla, ještě se svým bývalým manželem, a teď si chtěla cestování užít znovu po boku Lionela a ten zas v cestě viděl příležitost podívat se na místa, kde žili a tvořili méně známí američtí autoři meziválečného období, což

znamenalo především Paříž. Jon byl v posledním ročníku střední školy a v květnu měl tak špatné známky, že bylo jasné, že neodmaturuje. Proto se rodinné dovolené neměl zúčastnit.

Nejenže Jóna nepustili k závěrečné zkoušce, ale podařilo se mu ještě si proti sobě popudit snad všechny učitele, včetně pana Snowa, kterého měli na angličtinu. Ten s Jonem jednou po vyučování zůstal ve třídě; byl na státní střední škole Santa Teresy nový, bylo mu pětatřicet let a svůj

předmět, tedy angličtinu a tvůrčí psaní, měl doopravdy rád.

Sám vydal už dva romány a pracoval na třetím. Seděl na kraji stolu, před sebou otevřený klasifikační sešit. Dojel prstem na řádek s Jonovým jménem, za kterým následovaly téměř samé „nedostatečné“, a zakroutil hlavou. Jon se posadil do první lavice a nasadil výraz provinilého žáčka.

Pan Snow prohlásil: „Nechápu, co s tebou je, Jone.

Tenhle předmět sis sám vybral. Stačilo v něm nepropadat, ale to ty né, tys to musel flákat. Jsi chytrej kluk a umíš dobře psát, tedy když už se k tomu dostaneš. Dost možná máš na psaní i talent, jenže to bys nesměl být taková hlava dubová.

Kdybys napsal jen půlku zadaných prací, bez problému bys prolezl. Proč se k tomu takhle stavíš?“

Jon pokrčil rameny. „Nudný témata. Nemám, co bych k nim řek.“

„Tak ty nemáš, co bys k nim řek. Děláš si srandu?“

„Co chcete jako slyšet?“

„Kde se to v tobě bere? Proč na všechno kašleš? To nechápu. Na Climpu sis vedl dobře, dokud jsi nepřešel na střední. Vím to, protože jsem tam volal a ptal jsem se na tebe. A teď máš průměr, že na to skoro nestačí kalkulačka.

Přitom si nemyslím, že ti kleslo IQ_, tak v čem je problém?“

Jon opět pokrčil rameny. Dál upíral na pana Snowa oči, ale z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst. Pan Snow se na něj zadíval. „Máš snad problémy doma?“

„Ani ne.“

„Chceš si o tom promluvit?“

„Není o čem.“

Pan Snow zavřel oči a zkusil jinou taktiku. „Uvažuješ, že půjdeš na vysokou?“

„Možná na státní. Ještě jsem se nerozhod.“

„No, tak to se radši rozhodni pěkně rychle. Jestli se na žádnou nedostaneš, riskuješ, že tě odvedou na vojnu.“

„Já myslel, že povolávaj spíš starší kluky.“

„Vážně to chceš risknout? V posledních dvou letech odvádějí podle statistik pětatřicet tisíc kluků měsíčně. To je hodně.“

„Ano, pane. Jsem si toho vědom,“ prohlásil Jon zdvořile, ale pořád zatvrzele.

Pan Snow odložil klasifikační sešit. „Baví tě psát? Ptám se, protože když už něco napíšeš, není to vůbec k zahození.“

„Psaní je v pohodě. Jo, baví mě to. Ne sice vždycky, ale někdy jo.“

Pan Snow si ho dál prohlížel. „Něco bych rád zkusil.

Individuální studium, žádná třída, ale jen my dva. Začni psát a prolezeš. Za to ti ručím. A pan Albertson tě možná nechá i odmaturovat. Na konci roku dostaneš prázdné maturitní vysvědčení, a na konci léta ho možná vyplníme. Záleží na tom, jestli se na to zase nevykašleš.“

„A co jako musím udělat?“

„Víš, Jone, já učím tvůrčí psaní. Budeš tedy muset psát, i když to třeba zní uhozené. Jestli ti moje témata přijdou

nudný, můžeš si vymyslet svoje vlastní.“

„Jako jaký?“

„To je na tobě, vyber si. Buď napíšeš to, co ti zadám, nebo přineseš něco vlastního. Vždycky na konci týdne spolu projdeme všechno, cos udělal, a myslím tím doopravdy všechno, nepovedený začátky, vyškrtnutý věci, nepoužitý odstavce, zavržený nápady. Stačí, abys jednou jedinkrát nepřines nic nebo ses neukázal, a letíš. Domluveno?“

„Rozmyslím si to,“ řekl Jon.

„Nabídku už nebudu opakovat. Máš deset minut.“ Pan Snow se podíval významně na hodinky.

„Tak jo, dobře. Domluveno.“ Jon měl pocit, že to bude příjemná změna. Pan Snow se mu líbil. Byl přímočarý a průbojný a Jon mu věřil. „Kdy mám začít?“

„Hned jak skončí škola,“ odpověděl pan Snow. „Budeš se u mě hlásit vždycky v pátek v devět hodin ráno.“

Jon se zvedl a doloudal se ke dveřím. Když vyšel z místnosti, pan Snow za ním zavolal: „Není zač.“

Jon za sebou zavřel, ale na tváři měl úsměv.

*

*

*

V pátek ráno odjeli Lionel s Monou a děvčaty limuzínou na losangelské letiště. Jon se schválně tvářil zkroušeně.

Nevzali ho s sebou na dovolenou za trest, ale nesl to jako muž. Mona věděla, že zklamání jen předstírá, ale o to koneckonců šlo. Lionel ho pevně objal, jako by se měli

kdovíjak rádi, a poplácal ho po rameni. „Opatruj se,“ řekl.

„Máš všechno, co potřebuješ?“

„Teplá voda by bodla.“

Lionel se zamračil. „Myslel jsem, že ti koupíme nový bojler. Říkal jsem o to Moně, jak jsme spolu tuhle mluvili, ale to už je několik měsíců.“

„Asi zapomněla.“ Jon promluvil neutrálním tónem a v očích, které upíral na otce, nebyla jediná výčitka.

Lionel se podrážděně ohlédl na Monu a pak řekl: „Zavolej si instalatéra. Mona má číslo na něj v adresáři u telefonu. Řekni, že chceš namontovat stodvacetilitrový bojler a že mu to pak zaplatím. Domluvte se, kdy přijede, ale ať je to co nejdřív.“

„Díky.“

Ve chvíli, kdy limuzína zajela za roh, pocítil Jon nesmírnou úlevu, asi jako by ho propustili z vězení. Líbilo se mu, že má velký dům sám pro sebe, ačkoli většinu času trávil v přístavku nad garáží. V domě ze všeho dýchala Mona, její vkus, její styl, všechno drahé a přeplácané.

Prohrabal jí zásuvky, ale moc se toho nedozvěděl, jenom že používá lubrikant.

Lionel mu nechal peníze na jídlo a na benzin do skútru.

V březnu totiž Jon naboural auto, které mu otec koupil, a Mona prohlásila, že další už nedostane. Nevadilo mu to.

Začal zase jezdit na skútru, na staré vespě, kterou mu otec pořídil v prvním ročníku. Když se blížil konec školního

roku, zeptal se Jon otce, jestli si může na letní kurz psaní půjčit jeho starý psací stroj značky Olivetti. Mona však prohlásila, že ho potřebuje pro jedno z děvčat. Jon měl co dělat, aby se nesmál. Úžasná Mona byla tak předvídatelná, že by s tím mohla na olympiádu.

Obešel pár garážových výprodejů, až narazil na starý přenosný elektrický psací stroj značky Smith-Corona s ručním řádkováním. Dal za něj patnáct dolarů. Pak zašel do domácích potřeb a koupil dvě desetilitrové plechovky malbytu. Celé ty dva roky, co bydlel v přístavku nad garáží, schválně na nic nesahal, aby to tam měl co nejvíc omšelé a neútulné. Teď se na to díval jinak. Tři arkýřová okna s výhledem na oceán a strmé útesy vyvolávaly dojem, že je v jakési pevnosti, což bylo přímo ideální prostředí pro spisovatele.

Jon pokoje vymaloval tmavošedým, téměř černým odstínem; částečně proto, aby naštval Monu, ale především ho šedá barva uklidňovala, utišovala ševelení v jeho hlavě.

Vypravil se na lup do hlavního domu a ukořistil pár věcí z prádelníku a dalších úložných prostor. Dosud spal ve spacáku, který měl pohozený na holé matraci, nyní sáhl po Monině drahém bavlněném povlečení a dvou prošívaných přikrývkách, které vlastnoručně vyrobila jeho matka. Z půdy snesl opotřebovanou komodu a věšák a na zeď připevnil několik dřevěných háčků, na které si chtěl věšet oblečení.

Malou koupelnu vydrhl, až se blýskala.

Do většího pokoje sehnal velký čalouněný ušák, další úlovek z garážového výprodeje; dostal k němu zdarma i stojací lampu. Stůl přesunul pod prostřední okno, postavil na něj psací stroj a kolem rozložil papíry, náhradní karbonové pásky a korektory. Jakmile bylo všechno na svém místě, čtyři dny jen seděl, pil kávu a kochal se výhledem. Během příprav měl plnou hlavu nápadů, jenže když se měl pustit do práce, někam se vytratily.

Sem tam napsal pár řádek, ale většinu času přemýšlel o Walkerovi. Nešlo mu na rozum, jak může mít Walker takový úspěch u holek, zatímco on je tak mimo. Walker měl ve čtvrťáku hromadu přítelkyň. Dvě se Jonovi líbily, ale ani jedna o něj nestála. To bylo pořád „Walker tohle, Walker tamhleto“. S Jonem se bavily v podstatě jen proto, aby se dozvěděly, co k nim cítí Walker. A protože Walker obě dvě před Jonem dost pomlouval, říkal si Jon, že ty slečny nejspíš nemají mozek v hlavě. Walker se k holkám choval hnusně; ignoroval je nebo urážel, pak si s nimi dal na rande, vopíchal je a nechal. Jelikož potom brečely a vyváděly a pořád mu telefonovaly a dělaly scény před lidmi, byly do něj opravdu zamilované, vlastně úplně zblázněné! Jon se držel zpátky.

Nepsaná pravidla lásky, flirtu, vášně a sexu nechápal.

Aby měl pocit, že něco dělá, zašel k otci do pracovny a vytáhl z knihovny Hemingwayovo I slunce vychází. Odnesl si knížku k sobě a přepsal na stroji první dvě kapitoly. Líbil se mu prostý, okleštěný styl, ale opisovat dílo někoho jiného

nebylo příliš inspirativní. Sice vnímal autorův jazyk, ale obsah mu byl vzdálený. Slova patřila Hemingwayovi a stejně tak i představy. Jon v tom necítil žádný emocionální náboj. Kdyby něco napsal on, jak by to asi vypadalo? Jenže nedokázal na nic přijít.

Musel se sám sobě smát. Ještě nenapsal ani slovo, a už

měl autorský blok. Chtěl to ze sebe setřást a trochu se uvolnit, a tak to pro ten den zabalil a vloupal se do domu o čtyři vchody dál. Majitel byl producent z Hollywoodu, který jezdil do Horton Ravine občas na víkend s manželkou. Jon znal dokonale jejich zvyky, protože manželé u nich byli několikrát na večeři, kterou uspořádala Mona, a mluvili neustále jen o sobě. Muž měl syna asi Jonova věku, jenže Jon si s ním nerozuměl. Zato Mona z něj byla úplně vedle, protože nosil oblek a kravatu a říkal jí „madam“. O to zajímavější byl objev chlapcovy zásobárny marihuany a pornografie. Sex se zvířaty? No teda!

V ložnici manželů objevil Jon až úplně vzadu ve skříni dřevěnou krabičku. Nebyla zamčená, a tak ji otevřel. Uvnitř našel pistoli. Byl to Mauser HSc, ráže 0,38 ACP. Vytáhl ji z krabice a potěžkal v dlani. Ve víku krabice byl zastrčený propagační leták v němčině a angličtině, který si se zájmem přečetl. Pistole měla dvojčinný spoušťový mechanismus, ocelovou základní konstrukci a rýhovanou rukojeť z ořešáku. Paráda!

Podle letáku dále disponovala principem zpětného rázu

neuzamčeného závěru, páčkovou pojistkou na závěru a jednořadým zásobníkem na osm nábojů. Jon si zastrčil pistoli za opasek a k tomu přibalil krabičku nábojů. Možná napíše o nějakém padouchovi, co takovou zbraň nosil.

Prázdnou dřevěnou krabičku vrátil tam, kde ji našel.

Po návratu do své pevnosti nad garáží chvíli zvažoval, kam mausera ukryje. Nakonec šel do koupelny a odšrouboval dvířka vedoucí k rozvodům vody. Zbraň zabalil i s náboji do starého ručníku a vtlačil napravo dolů, pod vyduté dno vany. Ke stolu se vrátil s pocitem nového nadšení a síly. Ještě jednou zašel k otci do studovny a tentokrát si odnesl Srpnové světlo od Williama Faulknera.

Při přepisování prvních deseti stránek objevil, jakou sílu může mít jazyk, když jej někdo plně ovládne. Faulkner byl výstřední, Hemingway naopak střízlivý. Rozdílná stylistika přesně odpovídala tomu, co se snažili sdělit. Hemingway oholil vyprávění až na kost, Faulkner vrstvil obrazy jeden na druhý a používal dlouhé, květnaté věty. Ani jeden nebyl svým stylem vyprávění blízký Jonovi, ale alespoň si díky nim začínal uvědomovat možnosti a výrazové prostředky literatury.

Jon sbíral časopisy Playboy, měl všechny od prvního čísla z toho roku. Holky v nich měly dokonalá těla, jinak mu připadaly bezduché. Co na tom, že měly kozy jako balony, stejně to byly jen povrchní a do sebe zahleděné mrchy? Jo, přesně tak si to říkal, jako by nějakou z nich doopravdy

odmítl… Nedělal si iluze, že některou někdy v životě potká, takže klidně mohl žít dál v představě, že jsou to chtivé a smyslné davajky. Když listoval lednovým číslem, začetl se do povídky Raye Bradburyho „Ztracené město na Marsu“ a pak do druhého pokračování nového špionážního románu Lena Deightona nazvaného Drahé místo na umírání.

Seznámil se tak s dalšími vypravěčskými styly, které působily zase úplně jinak.

Jonovy první prozaické pokusy byly nejisté, jen takové plytké vyprávěnky, co nezabraly ani půl stránky. Sice toho hodně přečetl, jenže nic moc nezažil. Jediná práce, kterou kdy dělal, bylo neplacené hlídání dcer úžasné Mony. A pak ještě o víkendech vypomáhal v golfovém klubu; sice tam získal informace, ale jinak jim dělal poskoka, čistil golfové hole a tahal velké tašky na kolečkách z kopce a zase do kopce. Nikam necestoval, v atletice nevyhrával ani nepřekonával žádné jiné překážky, i když to poslední nebyla tak docela pravda. Kdysi býval tlustý a ještě teď si živě pamatoval, jak to stálo za houby. O vloupačkách psát nechtěl, protože by se mohlo ukázat, že se v tom nějak podezřele vyzná.

Napsal část povídky založenou na vlastním nápadu.

Vystupoval v ní malý kluk, který se po ozáření promění v nemrtvého, nakazí celou rodinu a nakonec ho vlastní otec zastřelí. Jonovi v polovině došla invence, protože nedokázal přijít na to, jak příběh ukončit. Pak napsal nechutně

rozbředlou esej o osamělosti, která mu druhý den přišla docela legrační, což ovšem nebyl záměr. Chtěl napsat o klukovi, kterého svede jeho trenérka tenisu, ale trochu v té oblasti tápal. V golfovém klubu mu jednou sáhla na ruku jedna profesionální tenistka, když mu ukazovala, jak pevný má být správně výplet rakety, ale dál se v sexu v praxi nedostal, takže nic moc.

Na psaní, nebo spíš na snaze o to psát, bylo nejlepší, že může být sám a poslouchat jen šum ve vlastní hlavě.

Jednou za čas ho napadla věta, která zněla jako nečekaná zpráva z druhého konce vesmíru. Zapisoval si ty krátké úryvky a přemítal, že je možná jednou rozvine. Na konci týdne toho moc neměl, ale i tak tu chabou hromádku papírů

vložil do desek a donesl panu Snowovi. „Posaď se,“ vyzval ho učitel.

Jon se posadil do první lavice a nasadil sebevědomý výraz, zatímco pan Snow pročítal jeho texty.

„Co má znamenat tohle? Okopírovals Hemingwaye?“

„Opsal jsem pár kapitol, abych se trochu rozjel. Zkoušel jsem i Faulknera. Říkal jste, že mám přinést úplně všechno.“

Pan Snow obrátil oči v sloup, ale četl dál.

Jon sledoval jeho obličej, jenže vůbec netušil, jak na pana Snowa jeho práce působí. Když Snow skončil, srovnal papíry na sebe, vrátil je do desek a zase mu je vrátil.

Nijak se nevyjádřil, proto si Jon nakonec zdráhavě odkašlal a zeptal se: „Tak co myslíte?“

„Obecně platí, že úvod, stať a závěr jsou fajn, ale to by se jich člověk musel držet. Jdi a zkus něco jiného.“

„Jako co? Víte, vážně nevím, o čem psát.“

„No jo. Něco vymysli.“

Jon šel domů a pustil se do práce. Psal za nocí, obvykle do tří do rána, kdy padl do postele. Ráno spal dlouho.

Zhruba kolem oběda se osprchoval a oblékl a vypravil se k Walkerovi, který bydlel nahoře na Bergstorm Hill, asi kilometr od něj. Kdyby jel serpentinami, byl by tam na skútru za pět minut, ale Jon objevil jinou cestu: vedla po východní hranici Horton Ravine, po jezdeckých stezkách tvořících hustě propletenou síť. Musel sice jednou přejet hlavní dvouproudovou silnici, ale tam byl málokdy rušný provoz. Na sklonku odpoledne Jon asi čtyřicet minut posiloval v Monině domácí tělocvičně a pak si šel zaběhat.

Většinou uběhl tak devět až dvanáct kilometrů, potom se osprchoval, vklouzl do bačkor a tepláků a usedl k psacímu stolu. živil se studenou ovesnou kaší nebo instantními nudlovými polévkami; na nic lepšího mu nezbyly peníze, protože je utratil za nábytek.

Walker zasvětil letní prázdniny prodávání trávy. Jeho rodiče o tom neměli ani tušení, jaksi přehlíželi, že syn podezřele často nebývá doma a že za ním přicházejí podivné existence, které jim nikdy nepředstaví. Na podzim měl Walker nastoupit na státní univerzitu v Santa Terese.

Nechtěl bydlet dál doma, jenže neměl peníze na nájem

vlastního bytu. I kdyby šel do podnájmu s pěti dalšími lidmi, neměl by na to ani s penězi vydělanými za prodej marihuany. Jon na tom byl stejně. Bylo jasné, že Mona po návratu z dovolené bude trvat na tom, aby za bydlení v přístavku platil nájem. Lionel se jistě přidá na její stranu s tím, že je to pro Jonovo vlastní dobro a že mu to bude sloužit ke cti, ne Moně k tomu, aby ho trápila. Jon už se viděl, jak si shání práci a snaží se ji skloubit s přednáškami na univerzitě. Navíc měl pan Snow pravdu v tom, že se Jon bude muset nějak vyhnout odvodu.

19

Středa 13. dubna 1988, odpoledne Deborah Unruhová souhlasila, že se sejdeme na pláži před hotelem Edgewater. Místo, které pro setkání navrhla, bylo přímo naproti vchodu do hotelu, pod betonovými schody vedoucími na jakousi místní obslužnou komunikaci.

Chodila tamtudy pravidelně každý týden na procházku, měla prý takový okruh, který začínal u jejího bytu v Montebello a zase se stáčel zpátky okolo mola v centru. Avis Jentová byla tak laskavá, že jí kvůli mně zavolala. Nejdřív spolu jen tak klábosily a pak jí Avis stručně vyložila, oč se jedná. Sama bych to nezvládla líp. Deborah ale zřejmě nebylo nutné přesvědčovat.

Na místo jsem dorazila s patnáctiminutovým předstihem.

Zaparkovala jsem v úzké uličce za hotelem, hodila jsem si tašku do kufru, zamkla auto a vzala to zkratkou přes pozemek hotelu. Přešla jsem zmiňovanou místní komunikaci a seběhla dolů po betonových schodech. Snášela se hustá mlha, v níž se zvolna ztrácely ostrovy ležící nějakých

čtyřicet padesát kilometrů od pobřeží. Mírné dubnové větry se začaly měnit, nevyzpytatelně se opíraly do vln a nasazovaly jim bílé čapky. Bylo chvilku před třetí a já měla nervy nadranc. Potřebovala jsem se zastavit a nadechnout se a doufala jsem, že mi hlavu pročistí mořský vzduch. Ranní běh mi to dneska bohužel nedopřál. Můj okruh začal a skončil u mola, které má mimochodem vcelku složitou historii plnou dobrých úmyslů, které nevyšly.

Přímořská Santa Teresa sice disponuje řadou předností, jenže postrádá přirozený přístav. Námořní obchod tu tedy nikdy nekvetl, protože loďařské společnosti nechtěly zbytečně riskovat, že přijdou o náklad, bály se otevřeného moře a skalnatých břehů. V roce 1872 bylo přesto postaveno molo, lemující břeh v délce téměř pěti set metrů, které umožnilo nákladním lodím a parníkům vykládat zboží či pasažéry.

Po dalších padesát let molo čelilo zemětřesením, zimním bouřím a žhářům, a třebaže bylo pokaždé opraveno, nestalo se nikdy bezpečným kotvištěm stále početnějších jachet a výletních člunů, které si pořizovali majetní obyvatelé města a ještě majetnější rekreanti.

Na počátku dvacátých let dvacátého století se uskutečnil neoficiální technický průzkum (spočíval v tom, že se na pláži v Horton Ravine naházely do moře prázdné sudy a pytle s pilinami a čekalo se, kam je zanesou proudy) a ukázalo se, že zbudování umělého přístavu na západ od

města by bylo bláznovství, protože mořské proudy by postupně spláchly písek z pláží a nahrnuly jej do plánovaného doku, takže by se nedalo ani vyplout ven ani zaplout dovnitř. Na podporu toho nesmyslného projektu byl vydán dluhopis ve výši dvou set tisíc dolarů a 4. května 1927 voliči opatření skutečně schválili. Z ostrovů se dopravily tuny kamení a nakupily se kousek od pobřeží, kde vznikl asi tříkilometrový vlnolam. Od té doby se na jeho vnitřní straně hromadí písek, který dokonale zneprůchodňuje vstup do přístavu, přesně jak předpověděl průzkum; písku denně přinese moře skoro osm set kubických metrů. Když to začalo, daňoví poplatníci se brzy museli složit na bagr, který stál dvě stě padesát tisíc dolarů, a na tažný člun v hodnotě sto dvaceti sedmi tisíc dolarů. Udržovat s jejich pomocí přístav otevřený stálo dalších sto tisíc dolarů ročně. Bohužel provozní náklady od té doby geometrickou řadou stoupají a skutečné řešení je v nedohlednu. To všechno ve jménu zlepšení situace.

Udělala jsem si pár cviků na protažení a přitom stále pokukovala po pláži. Za deset minut jsem uviděla zleva přicházet Deborah Unruhovou. Avis Jentová mi ji popsala, ale takovou fešandu jsem tedy nečekala. Byla naboso a vítr jí z šedých vlasů udělal lví hřívu. Muselo jí být už dost přes šedesát, ale v černých sametových kalhotách a mikině, pod níž si oblékla červené tričko, vypadala bezvadně a fit. Měla hnědé oči a mladistvý obličej, což nemohlo pokazit ani těch

pár vrásek, kterých jsem si všimla, když přišla blíž. „Vy jste Kinsey?“

„Dobrý den, Deborah.“ Natáhla jsem pravici a stiskly jsme si ruce. „Díky, že jste se se mnou sešla tak rychle.“

„Bez problému. Já jsem zase ráda, že jsem nemusela vynechat odpolední procházku. Obyčejně chodím sem k molu a pak zase zpátky, tak kdyby vám to nevadilo…“

„Ale vůbec ne. Jak je to daleko, pět šest kilometrů?“

„Tak nějak.“

Rychle jsem si zula tenisky a svlékla ponožky. Ponožky jsem strčila do kapsy a boty svázala tkaničkami k sobě a přehodila si je kolem krku na záda. Nebyla jsem sice nadšená, že mě při každém kroku bouchají mezi lopatky, ale šly jsme pískem a bylo to pořád lepší než zůstat obutá.

Ona už kráčela směrem k příboji, a to tak rychle, že kdybych nechodila každé ráno běhat, nejspíš bych jí vůbec nestačila. Desítky metrů od břehu se lámaly mořské vlny, a jakmile jsme došly na mokrý ztvrdlý písek, začala se nám přes nárty přelévat ledová zpěněná voda. Pacifik byl studený a nelítostný. V hlubších vodách obvykle plavalo pár otužilců, avšak ten den se do vody nikdo neodvážil. Směrem k ostrovům křižovaly dvě plachetnice a podél pobřeží uháněl na plný plyn motorový člun, za sebou parašutistu přivázaného na laně, které nebylo na pozadí modré oblohy téměř vidět. Létání na rogalu a jakákoli forma parašutismu figurují hned na druhém a třetím místě mého seznamu věcí,

které nechci nikdy v životě podstoupit. Na prvním je další očkování proti tetanu.

Deborah se na mě podívala: „Takže jestli to správně chápu, celá ta věc začala u Michaela Suttona. Jaký k němu máte vztah?“

„No, vztahem bych to nenazvala,“ řekla jsem. „Poznala jsem ho před týdnem, když si mě najal. Podotýkám, že na jeden den práce.“

Pak jsem stručně odvyprávěla, jak za mnou přišel do kanceláře a pověděl mi o dvou mužích, které viděl kopat v lesíku. „Tvrdili, že hledají zakopaný poklad, ale on si všiml, že kousek od nich leží nějaký uzlík. Před pár týdny narazil v novinách na zmínku o únosu malé Fitzhughové a spojilo se mu to. Uvěřil, že to, co viděl zabalené do hadru, bylo tělo Mary Claire. Problém je, že když místo ohledala policie, vykopali jen mrtvolu psa. Podle známky na obojku se jmenoval Ulf.“

Deborah to zřejmě udivilo. „No to je zvláštní. Náš určitě nebyl.“

„Já vím. Byla jsem v Puertu a mluvila s jeho majitelem.

Říkal, že Ulfa odvezl s podezřením na dysplazii kyčelního kloubu k doktoru McNallymu. Rentgen bohužel prokázal zhoubný nádor a veterinář doporučil psa utratit. Někdo ale tělo psa vzal z přístavku za klinikou, odvezl k vám na zahradu a tam zakopal.“

Deborah mi věnovala zmatený pohled. „Promiňte, že

jsem tak skeptická, ale stavíme tady na předpokladu, že to, co tehdy Sutton viděl, bylo tělo Mary Claire. Kde berete tu jistotu? Mně to přijde trochu unáhlené, spoléhat jen na jeho slovo.“

„V tom s vámi souhlasím. Vlastně ani nevím, jestli máme nějaké jeho slovo. Radši bych tomu říkala předtucha.“

„Říkejte si tomu, jak chcete, pořád je to divné. I kdyby se únoscům situace vymkla z ruky a potřebovali se zbavit těla, proč by ho zakopávali u nás na zahradě, když v Horton Ravine jsou lány lesa?“

„Na to se ptám sebe sama taky. Při troše štěstí najdeme odpověď. Když ne, nikdy se nedozvíme, co se stalo.“

„Je to vážně ironie osudu. O Michaelovi jsem léta neslyšela. Jeho rodiče, Kip a Annabelle, byli naši nejlepší kamarádi.“

To mě zaujalo. „Vážně? Michaelovi rodiče? Kdy to bylo?“

„Právě v té době. Seznámili jsme se v golfovém klubu, když byla Annabelle v šestém měsíci těhotenství a čekala Michaela. Byli to ti nejlaskavější lidi na světě. Během dvou let jsem o ně o všechny přišla, o Annabelle, o Kipa i o Patricka.“

„Avis říkala, že váš manžel zemřel při leteckém neštěstí,“ poznamenala jsem. Nechtěla jsem mluvit o jeho smrti, ale připadalo mi, že rozhovor, ke kterému se mezi námi schyluje, by měl být co možná nejotevřenější.

Skutečnost, že jsme šly a hleděly do dálky před sebe, dovolovala kupodivu důvěrnější rozmluvu, než kdybychom seděly u stolu a povídaly si nad hrnkem kafe.

„Jsou dny, kdy si myslím, že jsem se s tím vyrovnala, že jsem to utrpení překonala a že je všechno za mnou. Ale pak na mě dolehne žal, jako by se to stalo teprve včera.“

„A jak to vlastně bylo?“

„Bouře právě začala chodit na vysokou, zvolila si magisterské studium, obor sociální práce na Wisconsinské univerzitě v Milwaukee. Byl podzim, rok 1985. Patrick s ní jel jejím autem na internát, všechny její věci naložili do malého přívěsu. Plánoval, že jí pomůže zabydlet se a pak poletí do Adanty na obchodní jednání. Nejdřív jsem chtěla jet s ním, ale zdálo se rozumnější, zůstat doma. Letadlo do Adanty se zřítilo hned po startu. Selhal mu pravý motor a k tomu se přidalo poměrně dost dalších komplikací. Já byla tady v Kalifornii a neměla jsem o ničem ani potuchy.

Člověk těžko přijímá, když se mu najednou tak radikálně změní život. Když Bouře zavolala, skoro nemohla mluvit.

Myslela jsem, že je to omyl, a málem jsem zavěsila.“

„Nechápu, jak se někdo může s něčím takovým vypořádat.“

„Prostě tak. Nic jiného mu nezbývá. Musela jsem myslet na Bouři. Vlastní bolest jsem pustila z hlavy a soustředila jsem se hlavně na ni, na to jak jí pomoct.“

„A časově to bylo jak? Vím, že Michael někdy tehdy

obvinil své rodiče.“

„Soud to ukončil v roce 1981. Kip s Annabelle byli tehdy z toho vypětí úplně zničení. Celou dobu, od vydání té nechutné knihy až po absolutní citový útlum, neskutečně trpěli. Už vůbec nemluvě o tisících dolarů, které padly na soudní výlohy. Annabelle zemřela v létě 1983 a Kip šest měsíců po ní.“

„Muselo je to úplně odrovnat… to, čím si kvůli Michaelovi museli projít.“

„To si vůbec nedovedete představit. Ke konci jsme to s nimi donekonečna rozebírali a nebylo z toho úniku. Podat žalobu na tu terapeutku byla jediná možnost, jak všemu učinit přítrž. A i když to skončilo, zlou krev to nezažehnalo.

Byli lidé, co uvěřili, že byl Michael doopravdy v dětství zneužívaný, ačkoli Marty Osborneová přiznala, že mu to celé podsunula. V podstatě převládl názor, že pokud Michael Kipa s Annabelle obvinil, něco pravdy na tom být musí. Oba začali pít. Netvrdím, že byli alkoholici, ale utíkali se k flašce docela často. S Patrickem jsme na tom byli stejně. Říkali jsme, že pijeme jenom tak ‚společensky‘, ale byli jsme společenský až hrůza. Když se to stalo, mizelo v nich jedno martini za druhým, takže se dostali do řečí. V

klubu nás všechny čtyři tak pomlouvali, že jsme se museli odhlásit, takhle daleko to zašlo. Ještě dneska potkávám lidi, co přede mnou uhýbaj pohledem. Věděli, že s Patrickem stojíme na jejich straně, takže jsme v očích sousedů skončili

všichni na stejný hromadě hnoje, udělali z nás spoluviníky.“

„Diana říkala, že to Michael nakonec vzal zpátky.“

Deborah rozhořčeně pohodila hlavou. „To byla poslední kapka. Chtěla jsem toho hajzla zabít. S Patrickem nás to tak naštvalo, že jsme úplně běsnili. Ne že by to k něčemu bylo.

Kip a Annabelle byli oba po smrti a ta rána se nezahojila.“

„Diana říká, že se její matka utopila.“

Deborah pokynula směrem k příboji. „Šla plavat a byla pár set metrů od břehu, když ji stáhl spodní proud. Asi se snažila doplavat zpátky ke břehu, ale nestačily jí síly.

Nakonec si ji vzal oceán.“ Na chvilku se odmlčela, takže bylo slyšet jen křupání písku pod našima nohama. „Nevadilo by mi, kdyby si na Michaela došlápla spravedlnost, kdyby se mu to nějak vrátilo. Když se ohlídnu zpátky a vidím, kolik životů zničil, přijde mi nefér, že v klidu dýchá stejný vzduch jako my. Možná to zní krutě, ale na to já kašlu.“

„Chápu, jak vám je,“ poznamenala jsem. „Ono nejde tak ani o pomstu, jako spíš o rovnováhu. O pocit, že dobro a zlo jsou vyvážené. Chtě nechtě ale musím připustit, že mi je ten kluk sympatický. Myslím, že by měl nést zodpovědnost za to, kolika lidem ublížil, ale že už za to zaplatil jako všichni ostatní.“

„Ještě ne dost,“ přerušila mě netrpělivě Deborah. „Radši změníme téma. Nemá smysl se tím dál zabývat,“ prohlásila a otočila se ke mně. „Chtěla jste se zeptat na to, jak unesli Bouři. Kolik vám toho Avis řekla?“

„Nic. Říkala, že je to vaše věc, a proto nám ostatně domluvila tohle setkání. Vím jen, že máte syna a že jste vychovala jeho dítě.“

„Bouře je zlatá. Je to moje štěstí. Když jsme ji přijali do opatrovnictví, bylo mi čtyřiačtyřicet, takže jsem už dávno nebyla ve věku na to, abych vychovávala novorozeně, ale prostě nám spadla do klína. Porod provázely komplikace a Shelby nakonec museli udělat císařský řez. O dítě vůbec nejevila zájem. Bouře byla problematická a nechtěla se nechat kojit. Shelby zřejmě měla poporodní depresi. Ne že bych s ní necítila, ale měla jsem strach, aby dítěti neublížila.

Ukázalo se, že jsem se obávala zbytečně. S Gregem a s tím jejím klukem zmizeli jako pára nad hrncem a Bouři nám nechali na krku.“

„Jak byla stará?“

„Pět dnů. Když jsme se vzpamatovali z počátečního šoku, došlo nám, jaké je to požehnání. Pořád se musím smát, když si vzpomenu na kurzy v mateřském centru. Nakonec jsem je vedla. Všem ostatním maminkám bylo kolem dvaceti. Léta jsem předsedala různým dobročinným výborům a prostě jsem nedokázala odolat. Šlo to tam totiž

od desíti k pěti. Navíc jsme díky tomu měli zase o něco blíž

ke Kipovi a Annabelle. Starali se o čtyři malé děti a my najednou měli také jedno.“ Usmála se. „Promiňte, že to beru takhle zeširoka.“

„To je v pořádku,“ ujistila jsem ji. „Za jak dlouho se

Greg a Shelby zase vrátili?“

„Po čtyřech letech. V červnu roku 1967. Myslela jsem, že už je nikdy neuvidíme, jenže to jsem se přepočítala.“

„Proč se zase objevili?“

„No, z lásky k Bouři určitě ne, ani z lásky k nám dvěma.

Patrickův otec odkázal Gregovi čtyřicet tisíc dolarů, ale Greg je měl dostat, až mu bude třicet. A chtěl je hned.

Patrick mu odmítl vyhovět. Greg a Shelby z toho byli nepříčetní a já dostala strach, že se nám budou chtít pomstít tím, že nám vezmou Bouři.“

„A proč chtěl Greg tak moc ty peníze?“

„Osobně jsem pro to žádný skutečně pádný důvod neviděla. Řekli, že chtěj koupit nějakou farmu a založit tam komunitu. Tvrdili, že už složili tisíc dolarů zálohu a že do konce měsíce je třeba doplatit zbytek. Patrick chtěl vidět kupní smlouvu, ale Greg řekl, že žádnou nemají; že se dohodli ústně. Patrick si myslel, že lžou, a já vlastně taky.“

„A žili v nějaké komunitě?“

„Pokud já vím, tak ne, i když z nich byli fakt pravověrní hippies. Greg si říkal Prorok a ona byla Destiny. Ze Shawna udělali Nebeského jezdce. Chtěli být nezávislí, pěstovat si všechno jídlo sami. Postupně se k nim měli přidat další nadšenci, aspoň takhle si to malovali. Chtěli se dělit rovným dílem o práci a platit všechno ze společné kasy.

Mysleli si, že by jim Patrick měl ty peníze dát, ale on o tom nechtěl ani slyšet. Shelby se nám stejně od začátku nelíbila.

Byla to hrubá nevychovaná holka, arogantní a velkohubá.

Shawn byl nemanželský, stejně jako Bouře.“

„A kdy došlo k únosu Bouře?“

„V úterý 11. července. Mezitím jsme si zažili hodně scén, hodně povyku a hysterie. Situace se nakonec uklidnila a my mysleli, že ustoupili. A pak najednou, bylo to šestého, práskli do bot. Úplně stejný scénář jako posledně, bez vzkazu, bez rozloučení, bez jediného slova o tom, kde budou. Pět dní po jejich odjezdu Bouři ‚někdo unesl‘. Říkám to schválně takhle ironicky, protože vím, že to byli oni.“

„Tvrdíte, že ji unesli, aby si prosadili svou?“

„Spíš to bylo z jejich strany takové vyrovnání účtů; měli jsme trpět, protože jsme neudělali, co po nás chtěli,“ řekla.

„Neměli to moc promyšlené, ale v jednomu kuse kouřili trávu, což se muselo zákonitě někde projevit. Každopádně nepožadovali celých čtyřicet tisíc. Chtěli jen patnáct, to zřejmě považovali za rafinované. Promiňte, že všechno podávám tak jednostranně. Asi bych se měla držet skutečnosti.“

„Vlastně mi pomůže, když budu vědět, co se vám tehdy honilo hlavou. Jak únos provedli?“

„Podle mě měli jenom štěstí. Bouře byla na zahradě a hrála si na písku. Dala jsem jí formičky na cukroví a váleček na nudle, sama měla kyblíček a lopatičku. Vždycky písek polila vodou, uválela a pak vykrajovala formičkami různé tvary a zvířátka. Zazvonil telefon; nějaký muž a dělal nějaký

průzkum. Položil mi asi patnáct otázek a já mu na ně odpověděla. Nezajímalo mě to, ale zase tolik mi to nevadilo.

Když jsem se pak podívala ven, Bouře byla pryč. Později mi řekla, že přišel pán se zrzavým koťátkem, prý že se s ním může pohrát u něj doma. Nechtějte po mně, abych všechno popisovala do detailu, protože to byla jedna velká hrůza.

Dodnes je pro mě hrozné na tu věc jen pomyslet. Prvních několik hodin jsem myslela, že umřu. Nechci se k tomu vracet a prožívat celé trauma znovu. Vždycky se mi z toho rozbuší srdce. Koukněte, už se mi začínají potit ruce.“

„Chápu,“ přikývla jsem. „Předpokládám, že muž, co volal, asi nebyl Greg, protože toho byste poznala po hlase.“

„Zas tak jistá bych si nebyla. Byl už dlouho z domova a myslela jsem, že je pryč nadobro, takže bych určitě nečekala, že ho uslyším.“

„Pokud to nebyl Greg, musel do toho být zapletený ještě někdo další. Jiný muž.“

„Zřejmě. Greg ale mohl Bouři bez problému odvést, nebránila by se.“

„A kdy vám došlo, že ji unesli?“

„Když znovu zavolali.“

„Stejný hlas, nebo někdo jiný?“

„Přišlo mi, že stejný. Zavolala jsem Patrickovi do L.A.

Přijel do hodiny a půl, takže nejspíš porušil úplně všechny dopravní předpisy. Já se hroutila. Bylo mi jedno, kdo ji unesl nebo kolik po nás bude chtít, hlavně když se nám

Bouře zdravá a živá zase vrátí.“

„Zavolali jste policii?“

„Až později. Nejdřív ne.“

„Proč?“

„Protože ten muž v telefonu říkal, že Bouři zabijou, jestli to uděláme.“

„Zabijou? V množném čísle?“

„Třeba to jenom tak plácnul. Možná chtěl, abychom si mysleli, že jde o nějaký gang? Kdoví?“

„Ale uvěřila jste, že je Bouře v ohrožení života.“

„Řeknu to takhle: Nemohli jsme si dovolit moc pochybovat. Nechtěla jsem zbytečně riskovat a ani Patrick ne. Věřil, že v tom mají prsty Greg a Shelby, ale to ještě neznamenalo, že se Bouři nemůže nic stát. Vůbec jsme netušili, jak daleko by byli ochotní zajít. Patrick vybral peníze ze čtyř různých účtů. Podařilo se mu předání trochu pozdržet a zajet do podniku okopírovat bankovky. Zabralo to docela dost času, navíc to musel udělat přes noc, když

tam nebyli zaměstnanci. Přitom udělal na každou bankovku zezadu malou značku neviditelným značkovačem, který používal při inventurách. Peníze vypadaly úplně normálně, ale únosci samozřejmě mohli pojmout podezření.“

„Byly ty značky vidět?“

„Jen pod černým světlem. Jenže to si tehdy mohlo pořídit každé malé dítě. Jestli je správný můj odhad, mohli se bát pustit tolik označených bankovek do oběhu; je to

těžší, než se zdá.“

„A co když se těch peněz chystali zbavit postupně, po menších částkách? Ne třeba tady, ale někde jinde. Možná to chtěli zkusit v Los Angeles, to by se celkem nabízelo.“

„Ano, ale to by z těch patnácti tisíc moc neměli, kdyby je takhle rozházeli. Patrick na ty označené bankovky upozornil místní banky, když došlo k únosu Mary Claire. Nic z těch peněz se nikdy nepodařilo zachytit, aspoň pokud vím.“

„Avis se zmiňovala, že Bouře posloužila jako ‚zkušební dítě‘.“

„No ovšem. Na ní si to vyzkoušeli a s Mary Claire to bylo naostro. Jestli něco víte o jejím zmizení, určitě vám neuniklo, že je tu stejný… jak se tomu říká… modus operandi. Nemysleli jsme si, že Bouři něco udělají, ale báli jsme se, že nám naše dítě nevrátí. Oficiálně jsme ji adoptovali, ale kdyby s ní utekli, těžko bychom ji získali zpátky. Neměli žádné trvalé bydliště, telefon, zaměstnání.“

Povzdychla si. „Tak jsme je poslechli. Když zavolali znovu, řekli nám, kde nechat výkupné.“

„Což bylo kde?“

„U vstupní brány do Horton Ravine. Já musela zůstat na telefonu, jeden z nich mě mohl kdykoli zkontrolovat, a Patrick jel tam, peníze ve sportovní tašce. Přesně podle instrukcí ji vyhodil jen tak z okýnka. Pak přijel domů.

Peníze musel vyzvednout ten druhý únosce a hned je přepočítat, jestli je to všechno. Řekli nám, že máme hodinu

počkat a pak že Bouři najdeme v parku u Little Pony Road, a taky jsme ji tam našli. Spala na takovém kamenném stole, přikrytá dekou, takže nebyli úplně necitelní. Nevím, co by se stalo, kdyby předtím, než jsme si pro ni přijeli, přišli na to, že Patrick označil ty bankovky.“

„Byla omámená?“

„Určitě. Neuspali ji úplně, ale byla mimo. Když účinky sedativ, nebo co to bylo, odezněly, byla zase normální.

Starali se o ni dobře. Dostala najíst, to každopádně, a byla čistá. Nechali jsme ji prohlídnout a k sexuálnímu zneužití také nedošlo. Díky bohu za to!“

„A co říkala o tom, co se jí stalo?“

„Nic, co by dávalo smysl, jen takové útržky. Byly jí teprve čtyři roky, takže sotva věrohodný svědek. Trápila ji jediná věc, že si nakonec nemohla nechat to koťátko. Jinak žádné trauma neutrpěla. žádné noční můry, žádné psychické následky. Byli jsme rádi, že z toho takhle vyvázla. Patricka to ještě utvrdilo v přesvědčení, že za tím byli Greg a Shelly.“

„Ale kdyby ji unesli ti dva, neřekla by to?“

Deborah zakroutila hlavou. „Jeden z těch únosců měl falešné brýle s velkým nosem a ten druhý byl převlečený za Santa Clause. Santu viděla už dvakrát na vánoční besídce, takže věděla, kdo to je. Musela mu slíbit, že bude hodná, a to bylo všechno.“

„Jednu věc nechápu. Když už dostali od vás patnáct tisíc,

proč by unášeli další dítě?“

„Můžu vám říct, jakou na to měl teorii Patrick. Když

unesli Mary Claire, dělalo výkupné pětadvacet tisíc. K tomu připočtěte těch patnáct tisíc, co dostali za Bouři, a máte přesně čtyřicet tisíc, které chtěli Greg s Shelly původně.

Jako důkaz to sice nestačí, ale nechce se mi věřit, že to je jenom náhoda.“

„Je to zvláštní shoda. Škoda, že jim nestačilo to první výkupné,“ poznamenala jsem. Pak jsem chvíli nic neříkala, jen jsem přemýšlela o tom, co mi Deborah řekla. „Jak dlouho po tom, co unesli Bouři, zmizela Mary Claire?“

„Asi za týden nebo tak nějak. My jsme v té době už

prodávali dům a hledali si nové bydlení v nějaké bezpečnější čtvrti někde víc na jihu. Jakmile jsme se dozvěděli o Mary Claire, utíkali jsme na policii a řekli jsme detektivům všechno, co jsme věděli. Tehdy už případ vyšetřoval FBI.

Od nás dostali jména Grega s Shelby, jejich popisy, plus popis toho školního autobusu, včetně poznávací značky. Nic z toho se do novin nedostalo. Sice to rozeslali dálnopisem po všech policejních stanicích, ale po Gregovi a Shelby jako by se slehla zem.“

„Ozvali se vám pak ještě někdy?“

„Vůbec,“ řekla Deborah. „Ale když zemřel Patrick, viděla jsem Shawna. Všiml si smutečního oznámení v novinách a přijel na pohřeb.“

„Přijel odkud?“

„Z Belicie,“ jmenovala Deborah městečko vzdálené asi hodinu a půl jízdy na sever. „Říkal si zase Shawn a příjmení měl Gregovo. Vypadal skvěle. Vysoký a pohledný. Zařídil si malou truhlářskou dílnu a vyrábí nábytek, opravdu hezké věci, ukazoval mi fotky. Ten nábytek dělá i na zakázku.“

„Myslíte, že by byl ochotný se mnou mluvit?“

„Nevidím důvod, proč ne. Klidně se můžete odvolat na mě, jestli chcete, nebo mu můžu předem zavolat.“

„Když jste ho viděla na pohřbu, zeptala jste se na Grega a Shelby?“

„Jen zběžně. Odpověděl, že jsou kdovíkde. Po pravdě řečeno mi to bylo jedno. Greg pro mě přestal existovat to léto roku 1967. Rozešli jsme se ve zlém, a ať se s nimi od té doby stalo cokoli, šlo to mimo mě. Až na tu záležitost s Bouří, samozřejmě.“

Znepokojilo mě, že řada věcí, které mi Deborah svěřila, se jaksi neshodovala s tím, co mi napovídala intuice.

„Nezlobte se, že se pořád vracím k Mary Claire, ale nějak se mi nechce věřit, že ti dva unesli i ji. To by byla trochu silná káva pro dva nezkušené zločince.“

„Heleďte, vím, kam tím míříte, a souhlasím s vámi.

Nedokážu si představit, že by Greg něco takového udělal, i když byl pod vlivem Shelby.

Každopádně Patrick měl za to, že když byli tak zoufalí, že unesli Bouři, mohli to klidně zkusit zas. My bez řečí zaplatili. Když to vyšlo jednou, proč by to nevyšlo

podruhé?“

„Pořád přemýšlím, jak na Mary Claire přišli? Znali jste Fitzhughovi?“

„Od vidění. Nestýkali jsme se s nimi, ale chodili jsme do stejného golfového klubu. Horton Ravine Country Club.“

„Ale Fitzhughovi snad taky hned zaplatili, ne? Chci říct, souhlasili, že zaplatí výkupné stejně jako vy.“

„Jenže vyrozuměli policii, ačkoli jim bylo řečeno, že to nemají dělat. Únosci na to museli nějak přijít.“

„Ale jak?“

„Vůbec nevím. Možná vycítili, že je opouští štěstí. Nějak si vydedukovali, že když si ty peníze půjdou vyzvednout, tak je chytnou, tak nechali výkupné, kde bylo.“

„I kdyby se rozhodli oželet výkupné,“ uvažovala jsem nahlas, „proč prostě jenom neutekli? Proč by tu holčičku zabíjeli?“

„Nevěřím, že jí chtěli úmyslně ublížit. Greg možná byl hloupý a hamižný, ale dítěti by nikdy nezkřivil ani vlas. K

něčemu takovému by ho ani Shelby nepřemluvila. Upřímně řečeno, přemýšlela jsem, že možná ani ona by nebyla schopná něčeho tak bestiálního. Patrick měl za to, že by jí to bylo podobné. Pokud jde o toho psa na naší zahradě… ať už

se tam dostal jakkoli… to místo mohli vybrat Greg se Shelby, mohli si myslet, že je bezpečné. Osobně jsem toho názoru, že únos Bouře a Mary Claire mají příliš mnoho společných rysů, než aby nad tím šlo mávnout rukou.“

„Je tady ale i jeden rozdíl,“ uvědomila jsem si. „V

případě toho druhého únosu přišel požadavek na výkupné písemně. A jestli se nepletu, když unesli Bouři, vyřizovalo se všechno výhradně telefonicky.“

Deborah zpomalila a mě překvapilo, že jsme došly až

téměř k molu. Byla jsem tak zabraná do hovoru, že jsem vůbec nevnímala, kudy jdeme. Mlha mezitím o poznání zhoustla a vzdušná vlhkost se tak zvýšila, že jsem měla úplně mokrou mikinu. Všimla jsem si, že Deborah má ve vlasech třpytivé krůpěje, diamantový diadém.

Mlčela jsem a v duchu si přehrávala všechny nově získané informace. Měla jsem jakousi matnou předtuchu a byla jsem z toho pěkně nervózní. „Něco tady nesedí. Se Suttonovými jste byli dobří přátelé. Být Greg jedním z těch dvou mužů, co kopali u vás na zahradě, Michael by ho přece poznal.“

„To je pravda. Na druhou stranu měli Greg a Shelly ty své kamarády, co je zásobovali marjánkou. Věčně vysedávali v autobuse a kouřili toho taková kvanta, že jsem z toho byla sama málem sjetá. Dneska mi dochází, že jsme je asi měli udat na policii, ale pořád jsem doufala, že se to nějak vyřeší samo.“

„Znala jste ty jejich kamarády?“

„Nikdy jsem je neviděla. Parkovali vždycky za rohem a dál chodili pěšky, aby nemuseli přes dům a mohli rovnou do zahradního domku, u kterého stál zaparkovaný autobus.

Jeden z nich ale jezdil na skútru. Vím to, protože vždycky když odjížděl, tak jsem v ulici jasně slyšela typický zvuk jeho motoru.“

„Kéž by mi to dávalo nějaký smysl.“

„Tak to jsme dvě,“ povzdychla si. „Jo, a než na to zapomenu. Bouře přijede za pár dní z L.A. Po Patrickově smrti převzala vedení podniku. Určitě vám mileráda poví, na co si pamatuje. Není toho moc, ale možná vám něco z toho pomůže.“

„To je skvělé. Zavolám a nějak se domluvíme.“

20

Těch pět nebo šest kilometrů, které jsme s Deborah ušly, mě celkem zahřálo, ale sotva jsem vystydla, ucítila jsem chlad až v kostech. Vrátila jsem se do auta a navlékla si ponožky a sportovní boty. Měla jsem pořád trochu mokrá chodidla, navíc úplně obalená pískem, který bavlnu ponožek proměnil na smirkový papír. Když už jsem byla venku a v akční náladě, sjela jsem ještě do papírnictví a koupila si do zásoby poznámkové kartičky.

Asi v pět už jsem odemykala dveře bytu a vděčně zapadla dovnitř. Ze všeho nejdřív jsem se potřebovala zbavit vlhkého oblečení a dát si horkou sprchu. Pak jsem vklouzla do tepláků a přešla do obýváku. K večeři jsem si udělala sendvič s burákovým máslem a kyselými okurčičkami.

Usilovala jsem v poslední době o zlepšení svého jídelníčku, což znamenalo méně hranolek a méně čtvrtlibráků se sýrem, kterými jsem se dosud v podstatě živila. Sendvič s burákovým máslem a kyselými okurčičkami sice nebyl zrovna na vrcholu potravinové pyramidy, ale na nic lepšího jsem se nezmohla.

Prázdný talíř a ubrousek jsem odložila na stůl vedle

pohovky, otevřela jsem si chardonnay a nalila si sklenku.

Vrátila jsem se s ní do obýváku a příjemně zmožená, po těch asi dvaceti krocích, jsem vyhrabala propisku a uvelebila se na gauči, přes nohy přehozenou deku. Rozbalila jsem první paklík kartiček a začala si dělat poznámky.

Měla jsem toho dost, co stálo za to zapsat, a to jsem také udělala. Na každou kartičku jsem uvedla vždy jednu věc, kterou jsem se zatím dozvěděla, a oholila fakta až na kost.

Lidé totiž mají v povaze věci zhušťovat a kupit na hromadu, dávat je do souvislostí pro lepší zapamatování. Nedokážou pojmout každý detail, tudíž vezmou za vděk vším, co pochytí, a zpravidla vypouštějí to, co se jim nelíbí, a naopak se upínají k tomu, co zapadá do jejich představ. Sice to funguje, ale v praxi se pak narazí na slepá místa. Ve stresu má paměť ještě větší výpadky. V průběhu času si věci uložené v hlavě třídíme, vyhazujeme ty, které nepovažujeme za důležité, abychom uvolnili místo pro nové informace.

Vzato kolem a kolem, je div, že si vůbec něco pamatujeme.

Když už nám něco utkví, často si to pak špatně vykládáme.

Nějaká událost se může jevit jako důsledek té předešlé, jenže ve skutečnosti na pořadí nezáleží. Dvě věci spolu mohou souviset, i když jsou od sebe v čase a prostoru velmi vzdálené.

Moje taktika zapisování faktů na kartičky mi dovoluje měnit jejich vzájemné uspořádání; tím si utvářím komplexnější představu o případu. Věřila jsem, že někde

vyvstane nějaká nová souvislost, ale připomínala jsem si, že přání nesmí být otcem myšlenky. Jak říkávala moje tetička Gin: „To máš, Kinsey, jako s tím opravářem šicích strojů, jak řekl té paní: ‚Ten váš stroj nebude šít jenom proto, že si to přejete!‘“ Přiznávám, že jsem to pochopila až někdy ve třetí třídě, a navíc se říká: „Dávej si pozor na to, co si přeješ, mohlo by se to splnit,“ takže vážně nevím. Někdy je prostě psí známka jenom psí známka a dva chlapi kopající díru můžou třeba hledat žížaly, protože chtějí jít odpoledne na ryby.

Ve čtvrtek jsem většinu dne zasvětila jiné práci. Případ Mary Claire Fitzhughové mě sice fascinoval, ale měla jsem i jiné pracovní povinnosti. Například jsem dostala za úkol projít veřejně přístupné záznamy kvůli majetku, který možná zatajoval účastník jednoho škaredého rozvodového řízení.

Na dotyčného manžela padlo podezření, že vesele nakládá s jistou nemovitostí, která mu podle všeho vůbec nepatřila.

Kromě toho jsem pátrala po svědkovi dopravní nehody, řidič, který ji zavinil, ujel a neposkytl první pomoc. To si žádalo zazvonit u mnoha dveří, takže jsem skoro celý den nebyla v kanceláři. Dostala jsem se tam až ve čtyři odpoledne a asi čtyřicet minut jsem strávila přepisováním poznámek do podoby zpráv pro klienty. Tak jsem se do toho zabrala, že jsem si ani nevšimla, že mi na záznamníku bliká nový vzkaz. Stiskla jsem tlačítko pro přehrávání.

Ozvala se Tasha: „Ahoj, Kinsey. Jsem zrovna v Santa Terese kvůli schůzce s klientem, tak mě napadlo, jestli bys neměla odpoledne čas se sejít. Mám něco, co tě podle mě bude zajímat. Teď je něco k polednímu, tak se mi snad stihneš ozvat. Bydlím v hotelu Beachcomber na Cabana Boulevardu. Budu tu do zítřka.“ Nadiktovala mi telefonní číslo, ale ani jsem to neposlouchala.

Vrátila jsem se zase k sepisování zpráv, jenže jsem ztratila nit. Stiskla jsem znovu tlačítko PLAY a tentokrát si poznamenala číslo do hotelu. Tasha mě zřejmě znala líp, než

jsem si myslela, protože tajuplnému příslibu něčeho zajímavého nikdy neodolám. Nedokázala jsem si představit, s čím na mě může vyrukovat, ale ochotně jsem uvěřila, že to bude stát za to.

Vytočila jsem číslo do hotelu. Přepojili mě do pokoje, ale Tasha byla někde mimo; velmi příjemná automatická paní mě však přesvědčila, že mám nechat vzkaz, tak jsem spustila: „Ahoj, Tasho, tady Kinsey. Zrovna jsem si tě poslechla ze záznamníku a doufala jsem, že tě chytím.

Pomalu se chystám domů, ale kdybys chtěla, můžem zajít na skleničku. Budu u Rosie na Albánii Street, tak se třeba zastav. Jestli jsi zapomněla, kde to je, zeptej se recepčního.

Pořád to tam vypadá jako druhořadá putyka, ale nenech se odradit. Dorazím asi v půl šesté, snad se ti to taky bude hodit. Doufám, že se uvidíme.“

*

*

*

Z kanceláře jsem odcházela v pět hodin a doma jsem byla v pět deset. Strhala jsem ze sebe oblečení a pádila nahoru po schodech. Na někoho, komu jsou příbuzní ukradení tak jako mně, jsem si dala vážně nesmyslně záležet, abych před Tashou vypadala dobře. Vídám tyhle sestřenice a tetičky jednou za uherský rok, takže nestojím o to, aby pak zbytku příbuzenstva vykládaly, že jsem měla okopané boty nebo že mi vlasy trčely do všech stran, což

zpravidla bývá můj případ. Osprchovala jsem se a vyplácala spoustu sprchového gelu. Dokonce jsem si oholila i chlupy na nohou a v podpaží, co kdybych náhodou omdlela a bezděky je ukázala světu? Jak jsem mohla vědět, co se ten večer stane?

Zabalená do osušky jsem se postavila před šatní skříň a celou minutu zírala na oblečení uvnitř. Minuta byla opravdu hodně, protože už za deset minut jsem měla být jinde, navíc oblečená. Vytáhla jsem tedy své víceúčelové šaty. Jsou sice úžasně pohodlné, ale vypadají poněkud zašle, a ne že by to bylo od dlouhého nošení. Mrkla jsem na sako, jenže pokud jsem si dobře vzpomínala, měla jsem ho na sobě při posledním setkání s Tashou a nechtěla jsem, aby si myslela, že mám jen jedno, i když je to skoro pravda. Vybavila jsem si

Dianu

Suttonovou-Alvarezovou.

Sice

mi

byla

nesympatická, ale oblékat se tedy uměla. V čem byl její trik?

Asi v těch černých punčocháčích, napadlo mě, a rychle jsem

jedny vyštrachala z prádelníku. Vzala jsem si čisté spoďáry a nasoukala se do silonek a do sukně. Byla z tmavé vlněné látky, tak jsem si řekla, že tou snad nic nezkazím. Našla jsem mokasíny a nějaký vršek. Vyhrála bílá blůzka, jenže jsem zjistila, že jí chybí knoflík. Zastrčila jsem si ji tedy do sukně a zakryla to zeleným svetříkem. Celý můj „úbor“

(rozuměj snůška věcí, co jsem na sebe navlíkla) nevypadal vůbec špatně, ale potřebovalo to ještě něco. Rozhlédla jsem se po ložnici. No ovšem. Ten pléd, který jsem používala jako závěs, aby mi netáhlo do koupelny! Ve dveřích totiž

nebyl práh. Vzala jsem pléd, vytřepala ho a přehodila přes ramena. Pak jsem na sebe mrkla do zrcadla. No radost pohledět, jak se říká.

Popadla jsem sako, kabelku a klíče a vykročila ke dveřím.

Za tři minuty půl šesté už jsem seděla u svého oblíbeného stolu v Rosiině hospůdce, oči upřené ke dveřím, třebaže jsem se snažila působit lhostejně. Rosie se na mě jednou podívala a bylo jí jasné, že se něco děje. Těžko říct, jestli za to mohly moje vlasy, dosud ulízané a vlhké, nebo růž na tváři či řasenka, které jsem si pracně nanesla. Cítila jsem, jak jsem z toho jejího všímavého pohledu nervózní.

Když mi podávala jídelní lístek, povytáhla jedno tužkou nakreslené obočí. „Ty mívat rande?“

„Ne, schůzku se sestřenici Tashou,“ odpověděla jsem stroze.

„Sestřenici? No to jsou dobrá zprávka. To ta, jak ty nemůže vystát?“

„Rosie, jestli něco takovýho řekneš před ní, dostaneš přes držku.“

„Júú, žeru, když ty mluvíš takovýhle drsná.“

Zvedla jsem oči, právě když Tasha vešla. Zastavila se ve dveřích a rozhlédla se po lokále. Zamávala jsem na ni a ona na mě. Chvilku si svlékala kabát a nakonec ho nechala na věšáku u vchodu. Urovnala si šátek, který měla pod kabátem a volně jí splýval přes svetr na sukni. Měla boty na vysokém podpatku, já na nízkém. Jinak byl náš oděv až znepokojivě podobný, což ostatně platilo i pro nás samé.

Když přišla k mému stolu, vstala jsem, abychom si mohly dát takové ty neupřímné pusy na tváře jako dvě andulky, co se chtějí uklovat k smrti.

Objevila se Rosie a zůstala na nás civět jako tumpachová, což udělala už dřív, když nás dvě viděla pohromadě. Přeskakovala pohledem z Tashina obličeje na můj.

„Rosie, to je moje sestřenice Tasha,“ oslovila jsem ji.

„Myslím, že už jste se viděly.“

„Sestřenice. No víš, a já myslela, že ty syreček.“

„Ani ne. Rodiče mi sice umřeli, ale matka měla čtyři sestry, takže mám nějaké ty tety a sestřenice. žijou v Lompocu.“

„A taky máš babičku,“ připomněla Tasha.

„Ty má babičku?“ předstírala Rosie překvapení. „Proč ji nepozvánka na návštěvu?“

„Na to jsem se Kinsey taky už ptala,“ prohlásila Tasha, která si nenechala ujít jedinou příležitost dostat se mi pod kůži. Raději jsem nereagovala. Kdybych to těm dvěma začala vyvracet, spřáhly by se a pustily by se do mě jako hladoví psi.

Rosie se obrátila k Tashe: „Přinesu pro tebe dobrá víno.

Ne jako pije tvoje sestřenice.“

„Bezva. To budu ráda. Kuchyně je tady maďarská?“

Rosie se při zmínce o kuchyni málem rozplynula blahem. Získala očividně dojem, že je její restaurace vyhlášená. „Znáš maďarská jídlo kapr na smetana? Dnešní speciálka. Bude pochutnat.“ Směrem ke mně ucedila: „A pro tebe taky trochu dám, na počest tvoje kamarádka. Máš štěstí, ty mít někoho takový blízká. Moje vlastní sestra Klotilda mrtvý.“

„To mě mrzí,“ řekla Tasha.

„Není proč. Ke konci byla protivka. Jdu a přinesu víno.

Vy sedíte a já hned zpátečka.“

„Koukám, že jsi zabodovala,“ poznamenala jsem, když

Rosie odkvačila. Zase jsem se posadila a Tasha si sedla naproti mně. „Je roztomilá,“ podotkla.

„I tak se to dá říct.“

„Mluví dobře anglicky. Jak dlouho je v Americe?“

„Šedesát let, takže vysloveně talent na jazyky.“

Chvilku jsme si povídaly, dokud se Rosie nevrátila se zaprášenou lahví vína, která měla opravdickou korkovou zátku. Mně nalévá zásadně z lahví se šroubovacím uzávěrem, jejichž obsah má tak blízko k octu, že byste s ním klidně mohli mýt okna v kuchyni. Víno, které nalila Tashe, chutnalo jako elixír života, jemně a lahodně a vonělo po jablkách, hruškách a medu.

Výběr z jídelního lístku jsme opravdu nechaly na Rosie.

Vždycky je lepší jí to dovolit, poněvadž pak má člověk pocit, že alespoň o něčem rozhodl sám. Pokud jde o jídlo, je Rosie učiněná domina. Kapr na smetaně nicméně chutnal lahodně. Možná budu brát Tashu na večeře k Rosie častěji.

Jako vždycky, když se potkáme, neubránila jsem se a musela si sestřenici pořádně prohlídnout. Nevypadá přesně jako já; vypadá jako já, když si myslím, že mi to zrovna sluší. Máme tytéž rovné zuby a stejný nos, třebaže mně ten můj už párkrát přerazili, zatímco její si zachoval původní tvar. Já mám světle hnědé oči, ona tmavohnědé, jinak jsou víceméně stejné. Ona si podle všeho vytrhává obočí, takže jí závidím jednak šikovné ruce, jednak tu odvahu. Já to občas také zkouším, ale obyčejně u toho zavírám oči v naději, že to pak nebude bolet. Pochopitelně si vždycky vytrhnu nějaký jiný chlup, a moje obočí proto připomíná cimbuří hradu po obléhání. Vykousaná místa domalovávám tužkou, což mi většinou propůjčí děsivý vzhled herců divadla kabuki.

Když jsme dojedly a Rosie odnesla talíře, zalovila Tasha v kabelce a vytáhla napěchovanou obálku. Už jsem čekala, že mi ji podá přes stůl, ale přitiskla si ji k hrudi.

„Procházela jsem dědovy papíry, jestli nenajdu něco pro památkáře, co financují přesun našeho rodinného sídla.

Babička mi to dala na starost, protože jsou toho šílené stohy, není v tom moc pořádek a ona by neměla tu trpělivost. Chce, abych sepsala něco jako historii domu, kdy byl postavený, jak se jmenoval architekt projektu a podobně. Děda Kinsey všechno schovával, a myslím doopravdy všechno –, takže se mi nakonec podařilo najít i stavební deníky, záznamy ze schůzek se stavitelem, různé návrhy konstrukčních řešení, faktury a stvrzenky, zkrátka kompletní dokumentaci. Když

jsem se do toho pustila, narazila jsem na jisté dopisy, které by správně měly připadnout Grand. Ale neřekla jsem jí, že jsem je našla, protože kdoví, co by s nimi udělala. Nejspíš by je zničila. Napadlo mě, že bys je možná chtěla vidět.“

„Teď jsi mě zaujala.“

„To doufám,“ kývla Tasha, natáhla ruku a podala mi obálku.

Pak se dívala, jak obálku otevírám a opatrně nakukuji dovnitř. Byly tam tři nebo čtyři hlavičkové papíry a několik dopisů, přetažených dvěma tlustými gumičkami, zjevně zpuchřelými, protože mi praskly v ruce. Letmo jsem obálkami zalistovala. Některé byly adresované mně, jiné Virginii Kinseyové, čili mé tetičce Gin. Na poštovních

razítkách byla různá data: první dopis byl z června roku 1955, toho roku zahynuli mí rodiče –, ostatní přišly během dalších dvou let. Jedno psaní bylo otevřené, jinak zůstaly všechny obálky zalepené. Na každé bylo výrazným hůlkovým písmem napsáno „VRAŤTE ODESÍLATELI!!

ADRESÁT NEZNÁMY!“ a já neomylně poznala sebevědomý rukopis tetičky Gin. Jindy na dopise zářilo výmluvné poštovní razítko v podobě kárající fialové ručičky ukazující na adresu odesílatele. Člověk by si málem myslel, že došlo k nějakému poštovnímu zločinu.

Věděla jsem, na co se dívám. Narazily jsme na to při jednom z nedávných rozhovorů s Tashou, podotýkám, že docela tvrdě. Její matka, moje teta Susanna, tvrdila, že mí rodiče zemřeli cestou do Lompocu, když se jeli usmířit s babičkou a s dědou. Podle tety se babička Grand po jejich smrti dlouho pokoušela navázat se mnou kontakt, ale nakonec to vzdala. Já to všechno považovala jenom za výmysly, za marnou snahu tety Susanny vzbudit dojem, že se na mě rodina nevykašlala. S babičkou jsem v životě nemluvila a v podstatě jsem jí zazlívala hlavně to, že mě klidně nechala napospas osudu a za celých devětadvacet let, která uplynula od smrti mých rodičů, mi neposkytla jakoukoli podporu. Výchova a péče tetičky Gin byly sice v pořádku, přesto byla teta podivně odměřená až chladná.

Odtažitost si možná vypěstovala už v dětství, na studeném klíně své matky, mojí babičky Grand, ale co já o tom vím?

Ať už tu vlastnost získala kdekoli, já ji pocítila. Navzdory tomu mě naučila docela dost o životě a většina toho se mi už

nejednou hodila, ovšem útěchu, blízkost a vřelost jsem u ní nehledala. Dopisy byly důkazem, že se babička Grand ve skutečnosti snažila, ale tetička Gin její snahu zmařila.

Uvědomila jsem si, že nějak nemám co říct. Možná bych se nakonec zmohla na nějaký chabý protest, ale k čemu by to bylo? Spletla jsem se. Babička Grand mě nezavrhla, to tetička Gin jí vracela všechny dopisy, a tak znemožnila naši komunikaci. Nadechla jsem se. „To je tedy věc“

„Klidně je otevři, jestli chceš.“

„Radši bych u toho byla sama, jestli ti to nevadí. Pokud ty dopisy nebudou moc osobní nebo bolestné, okopíruju si je a pošlu ti je zase zpátky.“

„Jak budeš chtít.“

„Povíš babičce, žes je našla?“

„Zatím nevím. Jestli ty dopisy pošleš zase zpátky, asi nebudu mít na vybranou. Jakmile si Grand všimne, že jsou rozlepené, dojde jí, že je to venku.“

„A když je nevrátím?“

„Řeknu ti to takhle: ptát se na ně nebude. Možná už ani neví, že si je kdysi založila. Vlastně je tady ještě jedna věc, snad ještě důležitější.“

Zírala jsem na Tashu, neschopná si představit, čím chce přebít eso, které před chvilkou vytáhla z rukávu.

Vzala si ode mě obálku a vytáhla z ní štůsek

hlavičkových papírů. Byly to faktury, které babičce vystavil soukromý detektiv jménem Hale Brandenberg, zprávy o průběhu vyšetřování však chyběly. Ale už podle toho, co jí Brandenberg naúčtoval, se dálo usuzovat, že pro babičku pracoval déle než rok. Celkem po ní chtěl čtyři tisíce a nějaké drobné, což vzhledem k jeho sazbám nebyla malá částka. Dnes by to samozřejmě bylo hrozně málo.

Tasha prohlásila: „Děda Kinsey byl tou dobou ještě naživu, takže ho buď přitlačila ke zdi, nebo to provedla za jeho zády. V každém případě ty kroky podnikla.“

„Nikde nevidím, na co si ho najala.“

„Možná že jí faktury dával zvlášť, možná zprávy od něj zničila. Grand nerada prohrává a vysloveně nesnáší, když

někdo zpochybňuje, co udělá nebo řekne, takže to před námi ostatními klidně mohla zatajit. Když mi máma tvrdila, že se Grand pokoušela s tebou spojit, věřila jsem jí to, ale tenhle důkaz mi fakt vyrazil dech. Skoro se mi nechce věřit, že zašla tak daleko a pověřila někoho vyšetřováním, ale tady je to černé na bílém. Myslím, že když se jí vrátily všechny ty dopisy, nabízel se Hale Brandenberg jako další logický krok.“

„Hm,“ hlesla jsem.

Připadalo mi, že mě Tasha chce vzít za ruku, ale nakonec nic takového neudělala. Místo toho se na mě jen soucitně dívala, což jsem ignorovala. Pak se ozvala: „Hele, vím, že je to pro tebe těžké. Až si přečteš ty dopisy, budeš možná ještě

naštvanější, ale aspoň budeš vědět víc. Jestli jsi jako já, radši se smíříš s nepříjemnou skutečností, než aby ses dál dohadovala, jak to vlastně bylo.“

„O to mi vždycky šlo,“ utrousila jsem s chabým úsměvem.

„Nechám to tedy na tobě.“ Otočila se a začala se hrabat v kabelce, kterou měla vedle sebe, ve snaze najít peněženku.

„Já to zatáhnu,“ řekla jsem.

Tasha zaváhala. „Vážně?“

„No jasně. Přineslas mi dárek“

„No, snad ti udělá radost.“

„Jestli ne, mám u tebe večeři.“

21

DEBORAH UNRUHOVÁ

Květen 1967

Deborah vyzvedla Bouři ve školce a zavezla ji ke kamarádce, která taky měla malé děti. Získala tím několik hodin času a říkala si, že alespoň pořádně vydrhne kuchyň a koupelny. Byla půlka týdne a ona si chtěla naplánovat, co bude vařit, aby o tom nemusela přemýšlet po Patrickově příjezdu. O víkendech se věnoval rodině, takže všichni tři jezdili na výlety, chodili na dlouhé procházky. Deborah byla ráda, když měla předem všechno hotové a mohli si jen hrát a užívat si.

S Patrickem mluvila třikrát až čtyřikrát denně; po telefonu s ním řešila jeho práci, různé věci týkající se domácnosti, navzájem si radili. Zbožňoval historky o Bouři a Deborah se snažila mu toho co nejvíc tlumočit ještě zatepla. Pouze další milující rodič dokázal pochopit, co znamená, když se o dítěti řekne, že je „roztomilé“. Bouře byla moc hezounká, milá, zkrátka sluníčko. Dokonalá

nebyla pouze v jejich očích; i všichni přátelé se shodovali, že je výjimečná, zvlášť když na ně Deborah s Patrickem trochu přitlačili.

Když Deborah odbočila z Via Juliana na Alita Lane, uviděla na příjezdové cestě někoho parkovat. Stál tam Gregův žlutý školní autobus, vylepšený o neumělé červené, modré a zelené mírové symboly a protiválečné slogany.

Zajela s dodávkou ke straně a chvilku jen seděla, motor zapnutý, a říkala si: Do prdele!

Položila si čelo na volant a uvažovala, že pořád ještě může utéct. Ještě ji neviděli, takže to pořád mohla otočit, vyzvednout Bouři od kamarádky, ubytovat se v nějakém motelu a dát vědět Patrickovi, kde je najde. S Annabelle tuhle situaci několikrát rozebíraly, stále existovala možnost, že se ti tři zase vrátí a objeví se u jejich dveří. Pokud šlo o Shelby, zatím se Deborah zachovala vždycky jako slaboch.

Teď nechápala, jak se sebou mohla nechat tak zametat. Jak ji mohla Shelby takhle zastrašit? Shelby, taková hloupá nicka! Deborah byla dvakrát starší. O světě a o životě toho věděla tolik, že se o tom Shelby ani nezdálo. Jestli se jí nepostaví teď, jen to odloží na neurčito.

Zhluboka se nadechla. Musí to rozetnout, jinak se už

nikdy nedokáže sama sobě podívat do očí. A rozhodně se nedokáže podívat do očí Annabelle, od níž měla jasné instrukce. Deborah tedy šlápla na plyn, odlepila se od krajnice, ujela sto metrů, které ji dělily od domu, a nechala

auto v garáži. Do domu vešla zadními dveřmi, co vedly rovnou do kuchyně. Greg se Shelby se samozřejmě pozvali dál. Greg věděl, kde mají schovaný náhradní klíč, a i kdyby jej Deborah s Patrickem přemístili, syn by se stejně dostal dovnitř.

Když Deborah asi před hodinou odcházela, bylo bezvadně uklizeno, jenže mezitím se Greg s Shelby zařídili jako doma. U dveří do obýváku ležely jejich batohy, spacáky a pytle s věcmi. Bylo to něco na způsob značkování teritoria, stejně si pes očurá každý kout zahrady. Deborah nebylo jasné, proč si nenechali věci v autobuse… pokud ovšem neočekávali, že je ubytuje v domě. Ach bože, pomyslela si.

„Gregu?“ křikla.

„Jó!“

Deborah přešla kuchyň a nahlédla do obývacího pokoje, kde se ti tři roztahovali. Málem je nepoznala. Vypadali jako loupežníci, jako trhani z ulice. Greg měl řídký plnovous a knír. Ani Patrickovi toho na bradě nikdy moc nerostlo, takže s plnovousem vždycky vypadal jako hledaný zločinec; Greg to zdědil po něm. Nadto si nechal narůst dlouhé vlasy, měl je tmavé, kudrnaté a nemyté. Deborah prolétlo hlavou, jestli si syn uvědomuje, jak je odpudivý. Možná že právě o to mu šlo.

Shelby seděla na podlaze a opírala se o gauč, bosé nohy natažené před sebe. Kouřila cigaretu a místo popelníku

používala starožitný talířek z limogesského porcelánu. Na sobě měla oblíbený černý rolák, roztrhané černé punčocháče a dlouhou sukni. Uprostřed místnosti se válely její korkové sandály. V uších měla obrovské stříbrné kruhy, v černých zcuchaných vlasech copánky s malými barevnými korálky na koncích.

Ta tam byla drobná štíhlá dívenka, kterou kdysi bývala.

Poněkud zhrubla a dva porody se podepsaly na její váze.

Nejvíc však Deborah znepokojil pohled na chlapce, na Shawna, kterému teď bylo kolem deseti let. Měl rovněž

tmavé vlasy, střapaté a dlouhé po ramena, a tak vpadlé tváře, že vypadal jako mladý Abraham Lincoln. Po Shelby zdědil velké hnědé oči, posazené hluboko uprostřed tmavých kruhů, jež mu propůjčovaly nevyzpytatelný výraz lemura.

Na svůj věk byl dost vysoký a hlavně hubený. Flanelovou košili měl vybledlou, takže byla buď obnošená, nebo sepraná. Byly mu krátké rukávy. Měl kostnatá zápěstí a dlouhé štíhlé prsty. Kalhoty na něm doslova visely.

Uchýlil se do rohu, kde seděl s nosem zabořeným do knížky, do D uny od Franka Herberta. Deborah ji četla před dvěma roky, když kniha vyšla poprvé. Překvapilo ji, že Shawn zvládá tak náročnou četbu. Třeba nakonec Shellyina domácí výuka nebyla tak špatná. Ale možná se chlapec za knížkou jen schovával a četbu pouze předstíral, aby mohl pozorovat, co se děje kolem, a nemusel se toho přímo účastnit. Nakrátko k ní zvedl oči a pak je zase sklopil ke

knížce. Přemýšlela, jestli si ještě pamatuje, jak na něj byla přísná, když mu bylo šest. Nakonec se ho naučila mít ráda, ale její počáteční nevraživost byla skoro až krutá, takže ho jistě musela ranit. Nyní se styděla, že mu jeho chování zazlívala, a přitom z něj měla vinit spíš Shelby.

Greg k ní přistoupil a pevně ji objal. „Rád tě vidím,“

řekl. „Jsme na cestě dolů na jih, tak nás napadlo, že se zastavíme. Doufám, že ti to nevadí.“ Mluvil o jejich příjezdu, jako by to bylo něco běžného, jako by se u nich stavovali každý týden.

Deborah zdráhavě sevřela syna v náruči; i přes košili cítila jeho žebra. Přimkl se k ní jaksi toporně, zjevně odvyklý podobným projevům náklonnosti. Ona jeho city, nebo to, co předstíral, že cítí, dávno neopětovala.

O krok ustoupil. „No teda. Co je? Jsi naštvaná?“

„Překvapili jste mě. Mohls aspoň zavolat,“ podotkla a nejradši by si za hloupou odpověď nafackovala. Jako kdyby načapala zloděje a snažila se být k nim milá, aby ji na místě nezapíchli.

„Tak to se moc omlouváme,“ ucedila Shelby. „Jako bysme v autobuse měli telefon.“ Neřekla sice „zasranej telefon“, ale její tón bohatě stačil.

Deborah ji ignorovala a dál se bavila jen s Gregem. „Kdy jste dorazili?“

„Tak před patnácti dvaceti minutama. Akorát jsme si došli na záchod a přitom jsem si všim, cos tu všechno

udělala. Nový tapety a taky vymalováno, viď? Vypadá to skvěle.“

„Díky. Mrzí mě, že jsem tu nebyla, když jste přijeli.“

„Říkali jsme si, že budeš asi někde na nákupech. A stejně jsme potřebovali trochu vychladnout po tak dlouhý cestě.“

„Nechcete udělat něco k jídlu?“

Odpověděla Shelby: „žádnej stres. Už jsme se koukli do ledničky. Bída s nouzí.“

„Něco by se určitě našlo. Včera jsem byla v krámě a udělala jsem zásoby na víkend. Na co byste měli chuť?“

„Hlavně ne na nic, kvůli čemu trpěla zvířata,“ odsekla Shelby.

Greg doplnil: „Jsme teď vegani. To znamená žádný maso, žádný vejce, žádný živočišný produkty, takže ani mlíko.“

„Tak v tom případě se obávám, že asi budete muset jíst někde jinde. Pro vegany vařit neumím.“

Shelby to zřejmě rozladilo: „Jenže my nemáme peníze, abysme chodili do restaurací. Všechno, co jsme měli, jsme dali za cestu.“

„Ráno jsme vyjeli ze San Franciska,“ řekl Greg, „a sem jsme dojeli na jeden zátah.“

„Aha. Takže tam jste celou tu dobu byli? Netušila jsem, že žijete tak blízko.“

„Jo, a ještě jedna věc, když už se takhle bavíme,“

promluvila zase Shelby a ukázala na Grega, na Shawna a nakonec na sebe. „On je teď Prorok, on Nebeskej jezdec a já Destiny.“

Deborah sklopila oči a dál se tvářila neutrálně, i když se nemohla dočkat, až to poví Annabelle. Ta se jistě potrhá smíchy. „Jasně. Od kdy?“

„Od chvíle, co nám došlo, že naše jména nic neznamenaj. Vybrali jsme si proto jiný, takový, který maj budoucnost a určitej hlubší smysl. Odpovídaj tomu, jak sebe sami vidíme.“

„Hm, takže ‚Destiny‘. Snad si to zapamatuju.“

„Neboj,“ chlácholil ji Greg. „Ze začátku si to pletou všichni.“

„To si dovedu představit,“ řekla Deborah. „Najdu vám nějaké čisté ručníky. Spát budete, předpokládám, v autobuse.“

„Ale to víš, že jo, jestli si to přeješ,“ prohlásil Greg.

Evidentně očekával, že jim Deborah nabídne pokoj pro hosty a ještě je ujistí, kdovíjak nejsou vítaní a že smějí zůstat, jak dlouho chtějí. Kočovný způsob života se jim zřejmě začal zajídat. Není nad čisté povlečení a splachovací záchod, zvlášť když všechnu práci udělá někdo jiný. Shelby ji provrtávala pohledem, což dělala dřív často. Deborah cítila, jak se v ní probouzí neústupnost. Nechtěla, aby Shelby nepokrytě zneužívala její pohostinnost.

„Nechcem ti přidělávat práci,“ dodal Greg. „Třeba už

dneska pokoj pro hosty používáš na něco jinýho.“

„Ne, to ne. Ale to jste si určitě všimli, když jste si to tady prohlíželi.“

„Jo, to je pravda. Já jen, jaks říkala, že budem spát v autobuse…“

„Proroku,“ promluvila Shelby. „Je jasný, že na nějakou pohostinnost kašle, a má na to plný právo.“

Greg se podíval na matku. „Je to tak? Ty nás nechceš v domě?“

„Je to na vás,“ řekla. Věděla, že to nepřijmou. Se Shelby jedna druhou zkoušely. Mladá žena se vždycky snažila nad ní vyhrát, záludnou manipulací svázat Deborah ruce, ovšemže přitom spoléhala na to, že Deborah si je sváže sama slušností a zdvořilostí, která jí nedovolí nechat hosty čehokoli se doprošovat.

Teď se pro změnu zatvářil zmateně Greg. „No to je vážně trapas. Nechtěli jsme bejt na obtíž. Mysleli jsme, že nás rádi uvidíte. Ale asi ne, co?“

„Proroku, chlapče,“ obrátila se na něj Deborah a málem se kvůli té přezdívce zakoktala. „Před čtyřmi roky jste s Destiny odjeli a ani jste se nerozloučili. Celou tu dobu jsme nevěděli, kde jste ani co máte v plánu. Myslím, že jsi nemohl čekat, že tě přivítáme s otevřenou náručí. Takhle to prostě nejde.“

„Tak to pardon, že jsme vás líp neinformovali,“ ucedila Shelby.

Deborah na ni vyjela: „Nejsem zvědavá na ty tvoje blbý kecy, tak si je laskavě nech.“

Shelby zmlkla, ale nasadila přehnaně udivený výraz; vykulila oči a otevřela pusu, což asi mělo znamenat: Panebože, to snad ne. Slyšeli jste, co fikala?

Greg jí naznačil, ať to nechá na něm.

Aspoň se jí už naučil odporovat, prolétlo hlavou Deborah. Jak se tak na ně dívala, najednou měla pocit, že má místo očí rentgen. Vnímala drobné nuance v jejich komunikaci, všechny ty manipulativní triky a kličky, jimiž ji chtěli vyvést z rovnováhy. Bylo to jako házet si s nimi odjištěným granátem.

Greg se zeptal: „No, a kde je vlastně Bouře? Shawn se těšil, že ji uvidí.“

„Ve tři ji jedu vyzvednout. Jak dlouho se zdržíte?“

„Pár dní. Uvidíme. Ještě jsme se nerozhodli.“

Shelby si dala ruku před pusu, jako by se chystala hrát tichou poštu. „Vidíš, nechce se o Bouři bavit,“ poznamenala směrem ke Gregovi.

Deborah se nadechla a zpěvavým hlasem, jakým se mluví s malými dětmi, řekla: „Víš, Shelby, jé, promiň, vlastně Destiny. Není o čem se bavit. Mysleli jsme, že o Bouři nemáte zájem. Nenapsali jste, nezavolali a ani peníze jste na ni žádné neposlali. Teď je to naše dítě.“

„A tys ji jako porodila, jo? To je mi novinka.“

Deborah si myslela, že nikoho nemůže nenávidět tolik,

jako kdysi nenáviděla Shelby, ale teď si uvědomila, že zřejmě má v tom směru ještě rezervy. „Adoptovali jsme ji.

Schválil to i soud a vás zbavil rodičovství. Přesně to se totiž

dělá, když někdo opustí svoje pětidenní miminko.“

Shelby odsekla: „Jdi do prdele, krávo. Já taky nejsem zvědavá na tvoje blbý kecy!“ Naštvaně se zvedla a přehodila si přes ramena šátek. „Jezdce, jdem!“ Ke Gregovi ucedila: „Budem v autobuse, tak se ukaž, až skončíš s tím vlezdoprdelkováním. Panebože, mámin mazánek!“

Greg se omluvil krátce nato. Rozhovor nešlo ukončit důstojně. On zapadl do autobusu, Deborah šla nahoru do ložnice a zavolala Patrickovi, který slíbil, že přijede večer domů, i když hned brzy ráno bude muset zpátky do LA.

„Drž se od nich co nejdál,“ řekl. „Až přijedu, vyřídím to.“

„To snad ani nebude třeba. Shelby, vlastně Destiny, je tak rozhořčená, samozřejmě ‚oprávněně‘, že se možná spakujou a odjedou sami.“

Jenže to se nestalo. Deborah vyzvedla Bouři u kamarádky a tak trochu čekala, že až se vrátí, bude žlutý autobus pryč; bohužel stál pořád na stejném místě, což bylo samo o sobě divné. Jenže to byla celá Shelby, naštvaně odpochodovat, aby bylo každému jó jasné, že je dáma nespokojená.

Chvilku potom co Deborah s Bouří přijely domů, zaklepal na dveře kuchyně Shawn. „Je tady Bouře?“ zajímal se.

„Samozřejmě.“ Deborah ho pustila dovnitř. Zůstal stát na prahu a nevěděl, co se sebou. Vypadal, jako by v ruce držel klobouk, nervózně žmoulal krempu a čekal, co přijde.

Deborah se zeptala: „Posílá tě táta?“

„Greg není můj táta.“

„Promiň.“

„Oba s mámou usnuli.“

„Aha. Nechceš si sednout? Bouře je nahoře ve svém pokoji. Řeknu jí, že jsi tady. Bude ráda.“

Shawn se posadil na židli, úplně na samý kraj. Boty mu byly velké a neměl ponožky. Při pohledu na jeho kotníky se Deborah málem rozplakala; připomínal jí kolouška.

Nakonec řekla: „Ráda tě zase vidím. Opravdu.“

Nečekala na odpověď, vyšla nahoru po schodech a oznámila Bouři, že má návštěvu. „Jmenuje se Shawn, ale jeho matka mu říká Nebeský jezdec, tak by bylo slušné, kdybys mu tak také říkala.“

Vzala ji za ruku a dovedla dolů. Shawn byl sice dívčin nevlastní bratr, ale Deborah měla pocit, že pro čtyřletou holčičku by to bylo přece jen zbytečně matoucí.

Když vešly, Shawn vstal. Bouře na něho zůstala koukat, on koukal na ni. Byli si nepochybně podobní. Oba měli Shellyiny tmavohnědé vlasy a velké oříškově hnědé oči.

Bouře měla krásné lokýnky a zdravě růžové tváře, zatímco Shawn vypadal jako válečný zajatec.

„Budeme si číst, chceš?“ řekl.

„Já číst neumím.“

„Taky jsem to v tvým věku neuměl. A co písnička o abecedě. Tu znáš?“

Přikývla.

„A zazpíváš mi ji?“

„Tak jo.“ Beze studu začala zpívat, a přestože sem tam přehodila některá písmenka, zvládla to výborně.

Když dozpívala, Shawn se usmál: „Ty bláho. To bylo dobrý. A jestli neumíš číst, klidně ti něco přečtu.“

„Knížky má nahoře v pokoji,“ podotkla Deborah. „To je od tebe hezké, Shawne. Bouře má ráda, když se jí čte.“

Odešli a už za chvilku Deborah slyšela Shawna, jak nahlas předčítá. Pootevřenými dveřmi nakoukla do dětského pokoje, ale dávala si pozor, aby ji neviděli. Bouře si Shawnovi vylezla na klín a opřela si hlavu o jeho prsa stejně, jako se opírala o Patricka. O něco později je Deborah našla, jak spolu leží na podlaze a Shawn se dívá, jak Bouře tlustou červenou pastelkou zkouší psát písmenka. „Takhle se ‚B‘ nepíše,“ poučoval ji. „Počkej, já ti to ukážu.“

„Umím to sama!“

„Tak jo. Tak se předveď.“

*

*

*

Když se vrátil domů Patrick, Deborah mu pověděla, co všechno se stalo od chvíle, co mu telefonovala. „Prorok“ a „Destiny“ (nová jména vždy vyslovovala jako vložené do

uvozovek) strávili odpoledne v autobuse. Bouře přemluvila Shawna, aby s ní hrál „hady a žebříky“. Měl podle všeho nekonečnou trpělivost. Deborah si mezitím zoufala. Pomalu se blížila večeře a Prorok s Destiny nevypadali, ani že přijdou dovnitř, ani že se přesunou o dům dál. Byla v pokušení uvařit něco Shawnovi, jenže bez masa, bez vajec a mléčných výrobků neměla moc možností.

„Co myslíš, že mají za lubem?“ nadhodil Patrick.

„Podle mě na to brzy přijdeme. Třeba už je nebaví život na cestě a chtějí se nastěhovat k nám.“

Do kuchyně přišla Bouře a v závěsu za ní Shawn. „My máme hlad.“

„No, to budeme muset vyřešit,“ prohlásila Deborah.

„Shawne, tohle je Patrick. Vzpomínáš si na něj?“

Patrick natáhl pravačku a Shawn mu ji stiskl. „Ahoj, Shawne. Už je to nějaký pátek. Rád tě zase vidím. Slyšel jsem, že si prý teď necháš říkat Nebeský jezdec“

„Někdy.“

„Budem rádi, když si s námi dáš večeři, ale Deborah nějak neví, co vám udělat.“

„Stačí těstoviny s olivovým olejem. Nebo třeba s rajskou omáčkou,“ řekl Shawn. „A salát. Jím hodně zeleniny a ovoce.“

„No, tak to se tady určitě něco najde. Dík za tip.“

Deborah udělala dost jídla pro všechny, tedy i pro Proroka s Destiny. Věděla, že u ní zase vítězí pohostinnost

nad plánovanou nesmlouvavost!, ale nemohla si pomoct.

Lidé musejí něco jíst. Nežijí v zemi třetího světa, kde je běžné hladovět. Poslala proto Shawna do autobusu se vzkazem, že je jídlo na stole. Prorok i Destiny se objevili za chvilku a vypadalo to, že se mezitím i osprchovali. O

předešlé hádce nepadla ani zmínka. Šestice se sesedla ke stolu a pustili se do jídla. Bavili se jen tak povrchně, což

bylo snazší, než Deborah předpokládala. Kromě svých dogmat toho mladá dvojice o světě moc nevěděla, a podle všeho se o něj ani nezajímala.

Deborah si všimla, že si Greg při večeři tajně prohlíží svou dceru, dokonce se na ni plaše usmál. Shelby byla celou tu dobu ledově chladná. O Bouři nejevila sebemenší zájem, a kdykoli na holčičku Greg zkoušel dělat opičky, zpražila ho přísným pohledem. On pak vždycky ochladl. Naštěstí si Bouře tak zamilovala Shawna, že těm dvěma vůbec nevěnovala pozornost.

Když po večeři uložili Bouři do postele a Shawna do autobusu, přešli Prorok s Destiny konečně k věci. Z toho, co řekli, bylo jasné, proč jsou tak trpěliví. Prorok rodičům vyložil jejich záměr. „Našetřili jsme tisíc dolarů a složili je jako zálohu na jednu farmu. Už dlouho jsme o něčem podobném přemýšleli a pak jsme se doslechli o tomhle místě. Problém je, že zbytek peněz se musí zaplatit do konce měsíce.“

Patrick se podivil. „Tak farmu. Hm, i to je způsob

obživy. Nevěděl jsem, že se zajímáš o farmaření. Ty se v tom vyznáš?“

„Zatím moc ne, ale můžu se to naučit. Hlavní je, že budu pracovat se zemí.“

„A kde ta farma je?“

„Na severu, u pobřeží. Poblíž Salinas,“ odpověděl Greg.

Deborah seděla a přemýšlela, kolik na tom, co říká, může být pravdy.

„Zakládáme totiž komunitu,“ vložila se do toho Shelby.

„Každý, kdo se připojí, dá do společný pokladny všechny svoje peníze a bude na farmě pracovat. Budeme se o všechno dělit rovným dílem. I o děti se budeme starat na směny.“

Patrick pokyvoval hlavou. „A kolik akrů to má?“

„Tak asi sto?“ odhadoval Greg.

„Můžu se podívat na smlouvu?“ Patrick se tvářil, jako že je bere vážně, ale Deborah věděla, že je to jen taková jeho taktika, jak odhalit slabiny.

„žádnou smlouvu nemáme. Je to postavený na důvěře, dohodu jsme uzavřeli podáním ruky. Známe toho chlapíka a on náš projekt podporuje.“

„No dobře. Zní to slibně. A co chcete pěstovat?“

„Hlavně zeleninu. Chcem toho zasadit tolik, abysme byli soběstačný, a přebytky budem prodávat. Plánujem, že hodně z toho zavaříme. Něco prodáme na trhu, něco vyměníme za jiný zboží. Možná zasejem i pšenici nebo kukuřici nebo jiný

obilí, který se dá dobře zpeněžit. Nechcem na tom ale vydělávat, jde nám o to, abysme byli nezávislí. Byli jsme se podívat v několika komunitách na Big Sur a vážně to tam jede. Říkali, že by nám do začátku i pomohli.“

„No,“ zamyslel se Patrick, „to je skvělý nápad. Jestli je to tak, jak říkáš, máte moje požehnání. Kéž bych vám s tím mohl nějak poradit, ale zemědělství není právě moje parketa.“

Greg si upravil vousy. Prohrábl si je prsty a rozčepýřil, takže vypadal ještě víc jako loupežník. „Vzpomněl jsem si na ty peníze, co mi odkázal děda. Jednou ses mi o tom zmínil, pamatuješ?“

„Jistě. Čtyřicet tisíc dolarů, ale jsou na termínovaném účtu. Ty peníze bude možné vybrat, až ti bude třicet. Myslel jsem, že jsem to řekl jasně.“

Greg se zamračil, evidentně vyvedený z míry. „Proč? To je až za pět let.“

Deborah pochopila, že se konečně dostali k jádru věci.

Greg byl přesvědčený o svém názoru a chystal se ho hájit, pokud ovšem něčeho takového bude schopný.

Patrick trpělivě vysvětloval: „Tak to je v závěti. Deset tisíc jsi dostal, když ti bylo osmnáct, jestli si ještě pamatuješ?“

„A to byla část těch čtyřiceti tisíc?“

„Ne, to ne. Děda byl zvědavý, jak s nimi naložíš. Jestli tě to nějak utěší, tak mně udělal to samé a já ty peníze

rozfofroval stejně rychle jako ty.“

„Takže to byla jako nějaká zkouška, jo?“

„Přesně tak. Děda byl trochu kruťas. Myslel, že nás tak naučí hospodařit s penězi.“

„Mně nic takovýho neřek. Jenom, že ty peníze jsou moje a že si s nima můžu dělat, co chci.“

„Nechtěl tě předem ovlivňovat. Bylo mu jedno, jestli uděláš chybu, nebo se z tebe stane finanční génius, hlavně když to bude vycházet z tebe. Pamatuješ si, cos s těmi penězi udělal?“

„Částečně. Jel jsem do Oregonu s kámošem Rickem a půjčil jsem mu stovku, protože se mu rozbila převodovka.“

„A vrátil ti to?“

„Zatím ne, ale říkal, že jednou jo. A já mu věřím, víš. Je to dobrej týpek“

„Taky sis koupil harleye, jestli si dobře vzpomínám.“

„No jo, ale ojetýho. A splatil jsem, co jsem přečerpal z kreditek“

„To bylo rozumný. Mám pocit, že z banky po tobě tehdy tvrdě šli.“

„Fakt nechápu, co řešili. Jestli s tím měli takovej problém, proč mi tu kartu ze začátku tak cpali?“

Destiny prohlásila: „Proroku, kdy se ti konečně rozsvítí?

Tvůj táta na nás sere. Nedá ti těch čtyřicet táců. Tobě to ještě nedocvaklo?“

„Nechci, aby mi je dal. Myslel jsem, že by to byla jako

půjčka.“

„Jo, jasně, ale to taky neudělá. Panebože, ty jsi někdy tak zabedněnej. Tohle celý je na hovno. Akorát si z tebe dělá srandu. Myslí si, že co se týče peněz, jseš úplnej idiot.

Nedostaneš od něj ani halíř.“

„Nic takovýho neřek. A stejně, tohle je mezi ním a mnou, jasný?“

Destiny se zvedla. Patricka s Deborah ignorovala. „Jsi fakt dojemnej. Víš to?“

A práskla za sebou dveřmi.

„Vybral sis úžasnou ženu,“ poznamenal Patrick.

„Ne, vážně by se nám hodila nějaká pomoc,“ zabručel Greg, ale na otce se nepodíval.

„O tom nepochybuji, ale budeš muset vymyslet něco lepšího, než je tenhle záměr s farmou, Gregu. Jsem ochotný tě vyslechnout, ale snad mě znáš dost na to, abys věděl, že tohle mi nestačí. Vždyť ani nemáš obchodní plán.“

„Cože? To mám jako vlastnímu tátovi předkládat odborný posudky?“

Patrick pokračoval: „Víš vůbec, kolik stojí zemědělská technika? Když chceš farmařit, radši si nejdřív zjisti, jestli je tam vůbec voda a jaké je složení půdy –“

„Nech si ty chytrý řeči. Chci jenom, co mi patří. Děda mi odkázal čtyřicet tisíc, tak o co jde? Z tvojí kapsy to nebude.“

„Ty peníze dostaneš, až ti bude třicet. Pak si s nima třeba utři zadek.“

„Ty se na to nikdy nevykašleš, že ne? Furt jenom samý pravidla a omezení a zkurvenosti, co nikoho nezajímaj.“

„Říkej si, co chceš, synu. Peníze jsou na účtě. A já s tím nic nenadělám.“ Greg se zvedl. „Zapomeň na to. Je mi líto, že jsem o tom začal mluvit.“

*

*

*

Ve čtvrtek Patrick odjížděl hned po snídani a slíbil, že přijede zase v pátek odpoledne. Sotva byl pryč, do kuchyně nakoukl Greg. „Můžem si půjčit buicka?“ zeptal se. „Chcem se trochu projet po městě, aby ho Destiny taky viděla. A taky jsem myslel, že se zajedem mrknout na pobřeží do Calidy. Destiny tam ještě nebyla, a já jí už tolikrát vykládal, jak je to tam skvělý.“

Deborah vítala každou příležitost, kdy byli pryč, byť jen nakrátko. „Fajn, proč ne? Právě jsem natankovala plnou nádrž. Klíčky jsou na háčku u zadních dveří,“ řekla. „A co Nebeský jezdec?“

„Nechce s námi jet, takže ho necháme tady.“

„A nebude vadit, když ho s Bouří vezmeme s sebou? Jdu s ní dopoledne na plavání.“

„Nerad se zahazuje s mrňatama. Zabaví se sám.“

„Myslela jsem, že by se třeba rád trochu provětral.“

„Ale jo, klidně. Sice pochybuju, že s vámi půjde, ale jak chceš. Možná se vrátíme pozdě, tak se kvůli tomu nestresuj.

Každopádně nemá rád, když ho někdo komanduje. Dokáže

se o sebe postarat sám.“

„A kdy chodí spát?“

„Je to noční pták. Večer je přímo hyperaktivní. Neusne dřív než v jednu v noci.“

„Aha,“ kývla Deborah a dodala: „Víš, neublížilo by ti, kdyby ses pokusil trošku poznat svou dceru. Je to úžasná malá holčička. V mnoha věcech mi tě připomíná.“

„No jo, no. Jenže Shelby je na to dost háklivá.“

Deborah radši nic neřekla. Bylo jí špatně z toho, jak je syn ve vleku té ženské. „Fajn. Jenom jsem ti to chtěla říct.“

Počkala, až Greg s Shelby odjedou, a pak se vypravila do autobusu. Ten den bylo zataženo a uvnitř nebylo téměř vidět. Zaklepala na přední dveře a Shawn jí otevřel. Na sobě měl tričko a odrbané kraťasy. Ležel na futonové matraci, pod hlavou srolovaný polštář. Všude kolem na zemi se válely hromady špinavého oblečení.

„Nechceš jít radši do domu? Je tam lepší světlo.“

„A dovolila to máma?“

„Greg.“

„Jmenuje se Prorok.“

„Jasně, Prorok. Pořád na to zapomínám. Když tak si vezmi bundu.“

Shawn se odloudal do zadní části autobusu pro bundu.

Deborah stáhla povlak z polštáře a nacpala do něj špinavé prádlo. Shawn se vrátil, na sobě Gregovu mikinu, která mu sahala až ke kolenům.

„Napadlo mě, že bychom to mohli přeprat,“ prohodila jako by nic Deborah a zvedla povlak napěchovaný oblečením. „Ukážu ti, jak se pouští pračka a sušička.“

„Máma mi to ukazovala ve veřejný prádelně.“

„Ta naše může být trochu jiná. Neboj, nekouše.“

Shawn si nazul tenisky a šel za ní.

Deborah vysypala prádlo z povlaku a vysvětlila Shawnovi, jak zacházet s pračkou. Když se spustil program, řekla: „Jdeme za chvilku s Bouří na plavání do bazénu.

Nechtěl bys jít s námi? Můžem se spolu brouzdat na mělčině.“

„Nemám plavky.“

„Tak zajdeme do obchodu a nějaké koupíme. Navíc myslím, že potřebuješ i nový kartáček na zuby. Umíš plavat?“

„Moc ne.“

„Tak to spolu zkusíme, jo?“

Deborah svěřila Bouři plavčíkovi, který měl na starosti ještě dalších šest dětí, posadila se se Shawnem na kraj bazénu a jen tak se ráchali nohama ve vodě. V plavkách vypadal mladší, spíš na sedm než na deset let, měl kostnatá ramena a vystouplé klíční kosti. Bál se vody, ale předstíral, že ho plavání nezajímá. Když se k nim po půlhodince připojila Bouře, přemluvily ho, ať to zkusí aspoň na mělčině. Bouře měla speciální kroužky, těžké, a když je Deborah naházela jeden po druhém do vody, klesaly rychle

ke dnu. Bouře se pro ně potápěla jako kachnička. Shawn si nechtěl namočit obličej, ale v jejím podání to byla taková legrace, že se po hodině váhání nakonec osmělil, zacpal si nos a rychle se ponořil. S Bouří se na sebe pod vodou dívali a vypouštěli z pusy bubliny, vzápětí zas jako střely vyskakovali nad hladinu.

Když se osprchovali a oblékli, usadila je Deborah do dodávky. „Po plavání zajdem vždycky na oběd k McDonaldovi a doma už si dáme třeba jenom popcorn, jak máme chuť,“ řekla.

„Jenže u McDonalda mají hamburgery.“

„Ano, ale i jiné věci. Můžeš si dát třeba housku se salátem a s rajčetem. Neboj.“

U McDonalda nechala Deborah děti u stolu a šla objednat oběd. Vrátila se s číslem objednávky a poslala ty dva zatím pro ubrousky a pro sůl, hořčici a kečup, které byly k dispozici v malých polštářcích. Když vyvolali jejich číslo, odběhla Deborah k pultu a přinesla vrchovatě naložený plastový tác. Stála na něm sklenice vody s ledem pro Shawna a velký čokoládový koktejl, který si vždycky dávala Deborah s Bouří napůl. Deborah podala každému do papíru zabalenou housku a doprostřed stolu položila velký kornout hranolků, aby na něj každý dosáhl.

Shawn housku rozbalil. Kromě salátu a rajčete v ní byl ještě malý karbanátek s roztaveným sýrem. Chlapec složil ruce do klína a podíval se na Deborah.

„Je tam salát a rajče?“

„Jo.“

„A chceš nějaké přísady? Hořčici a kečup snad můžeš, ne?“

„No jasně.“

Bouře už si pochutnávala na svém hamburgeru a zároveň v ní rychle mizely hranolky, které si namáčela do kečupu.

Deborah se zakousla do cheeseburgeru a po chvilce i Shawn vzal do ruky ten svůj a zdráhavě ochutnal. Nikdo neřekl ani slovo a Deborah se schválně dívala jinam. Když k chlapci po chvilce stočila oči, měl oběd v břiše.

„To byla rychlost. Chceš ještě jeden?“

Přikývl.

Objednala tedy druhý cheeseburger, a když byl hotový, přinesla ho ke stolu spolu s dalším brčkem, které také podala Shawnovi. Prý že ten koktejl s Bouří samy nevypijí, že jim bude muset někdo pomoct.

Po návratu domů naházela Deborah Shawnovo prádlo do sušičky a o něco později už společně skládali jeho čisté oblečení do úhledného komínku. Potom si Shawn s Bouří četl a procvičoval s ní psaní. K večeři si dali velkou mísu popcornu, o které Deborah předtím mluvila. Na televizi se nedívali, a než si šla Bouře v osm hodin lehnout, hráli společenské hry.

Deborah se zeptala Shawna, jestli nechce spát na gauči v obýváku. Chystala se večer věnovat pletení, ale to si mohla

vzít do vedlejší místnosti.

Její návrh ho téměř vyděsil: „Radši ne. Kdyby se vrátili máma s Prorokem, nevěděli by, kde jsem.“

„Můžeš jim nechat vzkaz,“ prohlásila. „Aspoň tě nevzbudí, až přijedou. Když tu teď není Patrick, docela uvítám společnost. Nevím, jak ty, ale já se sama někdy bojím.“

„Tak dobře.“

Nechala Shawna napsat dva vzkazy, a zatímco si čistil zuby, skočila jeden nalepit na dveře autobusu a druhý nechala na dvoukřídlých vstupních dveřích. Uložila Shawna na gauč pod nadýchanou přikrývku, pod hlavu mu dala náhradní polštář a řekla, že když bude chtít, může si ho nechat. Vzala si pletení a šla si sednout vedle, ale nechala pootevřené dveře, aby škvírou pronikalo světlo.

V devět hodin se ozvalo: „Deborah?“

„Jsem tady.“

„Myslíš, že se bude máma zlobit kvůli tomu, co jsem jedl?“

„Nevidím důvod. Měls housku se salátem a s rajčetem a k tomu sklenici vody. O tom dalším jí nebudeme říkat, jo?“

„Tak jo.“

A za chvilku zase: „Deborah?“

„Ano?“

„Víš co?“

„Copak, Shawne?“

„Tohle byl nejlepší den mýho života.“

„To můj taky, broučku,“ řekla. Oči se jí zalily slzami a pletení v klíně najednou viděla rozmazaně. Musela si dát ruku na pusu, aby nezačala vzlykat a s námahou zaplašila slzy.

22

Čtvrtek 14. dubna 1988, večer V sedm hodin jsem zapadla do bytu, v podpaží obálku napěchovanou dopisy. Hodila jsem ji na stůl a šla si nalít skleničku vína. Přiznávám, potřebovala jsem se napít na kuráž. Mohl to být i první krok na cestě do alkoholové záhuby, ale o tom jsem silně pochybovala. Obálku jsem dvakrát zvedla ze stolu, dvakrát obrátila v ruce. Vybavila se mi přitom taková ta otázka, která občas padne na večírku: kdybyste věděli, že máte v horní polici šatníku papír a na něm je napsané přesné datum a hodina vaší smrti, podívali byste se tam?

Nikdy jsem nepřišla na to, jak správně odpovědět. Na tuhle otázku se asi správně odpovědět nedá, dilema je ale jasné: žili byste radši v nevědomosti, nebo byste se chtěli dozvědět něco, co by vás poznamenalo na zbytek života (jakkoli krátký)? Jelikož teta Gin poslala všechny dopisy zase zpátky, bylo zřejmé, že nestála o mírový návrh babičky Grand, protože co jiného dopisy byly? Možná jí v nich

Grand vyčítala všechny možné i nemožné nezdary a přehmaty, ale to jsem nemohla vědět, dokud si na to nesednu a dopisy si nepřečtu. Váhala jsem z následujících důvodů: Byl pomalu čas jít spát a já neměla chuť strávit příštích šest hodin babráním se v minulosti. Kdybych vlezla na tuhle emocionální houpačku, házela by se mnou nahoru a dolů a dolů a nahoru tak rychle, že by se mi z toho mohlo udělat i špatně.

Po zjištění obsahu dopisů budu jednou provždy nahraná.

Takhle nevím nic, a možné je všechno. Klidně si můžu dál hýčkat představu, že o mě babička Grand nestála, a žádná krutá pravda mi to nevyvrátí. Jenže co když jsou ty dopisy plné vroucné lásky, laskavosti a upřímných citů? Co pak?

Ještě jsem nebyla připravená odložit zbraně. Defenzivní postoj mi dával pocit síly. Vzdát se, a nepoznat nepřítele, jeho strategii a schopnosti, by bylo hloupé. Šla jsem si lehnout a spala jako nemluvně.

Ráno jsem udělala všechno jako obvykle, běhání, sprcha, hrnek kafe, cereálie. Popadla jsem tašku přes rameno, hodila do ní obálku s dopisy a dojela do kanceláře, kde jsem si uvařila další kafe a posadila se za stůl. Tam jsem si připadala v bezpečí, bylo to kolbiště, kde jsem byla já ta kompetentní. Jestli jsem měla navždy ztratit klid duše, lepší místo bych těžko hledala.

Ještě než jsem se odvážila do těch neprobádaných končin, podnikla jsem poslední úhybný manévr.

Zatelefonovala jsem Deborah, abych si domluvila schůzku s Bouří. Zavolala mi ji k telefonu a po krátké debatě jsme se dohodly, že se sejdeme v sobotu ráno v jedné kavárně na Cabana Boulevardu. Já to tam měla kousek z domova a byl to její oblíbený podnik, kam chtěla už dlouho zajít na snídani.

Poznamenala jsem si schůzku do kalendáře. Když jsem vyřídila tohle, vyhrnula jsem si rukávy a… dopisy rozdělila na dvě hromádky. Na první přišly ty adresované Virginii Kinseyové; na druhou ty pro mě. Nejstarší poštovní razítko bylo z 2. června 1955, takže dopis odešel tři dny po osudné nehodě mých rodičů. Zběžný pohled odhalil, že to byl ten jediný dopis, který teta před vrácením odesílateli otevřela.

Drahá Virginie,

píšeme Ti z těžkým srdcem, které přetéká smutkem, zajisté stejně jako to Tvé. Ztráta Rity Cynthie nám zasadila ránu, s níž nikdo z nás nepočítal a ze které se patrně nikdy nevzpamatujeme, já však vím, že se musíme vzchopit kvůli malé Kinsey. Potěšilo nás, když přišla zpráva, že ji prohlédl lékař a shledal ji zdravou a nezraněnou. Mluvila jsem s pediatrem dr. Grillem, který se vyjádřil, že vzhledem k traumatu, jež utrpěla, bude záhodno přivést ji přibližně za měsíc na další vyšetření a přezkoumat její reakce s delším časovým odstupem. Děti se vzpamatují rychleji než za stejných okolností dospělí. Dr. Grill upozorňoval na to, že se

nelze spolehnout, že je po tělesné i duševní stránce definitivně a zcela v pořádku. I když může budit dojem, že si zvykla, podvědomě může mít depresi, jež se plně projeví, jakmile si začne uvědomovat, že rodiče už nikdy neuvidí.

Kladl nám na srdce, ať tuto možnost nepodceníme.

Mrzelo nás, že jsme ji nemohli vidět, když byla přes noc tady v nemocnici. Samozřejmě byla na pozorování a lékaři s ní měli plné ruce práce. My bychom ji však v nejmenším nerušili; myslela jsem, že to bylo snad jasné. Chtěli jsme jen nakouknout k ní do pokoje, abychom na vlastní oči viděli, že je její stav stabilizovaný. Doufali jsme, že by mohla pobýt nějaký čas u nás, ale plně chápu, že ji chceš vzít co nejdřív domů, kde to zná a kde se cítí dobře. Současně bychom si s Burtonem moc přáli moci ji co nejdříve navštívit a poskytnout jí veškerou útěchu a podporu, které tak zoufale potřebuje. Jestli existuje něco, co pro ni můžeme udělat, jak po citové, tak po finanční stránce –, dej nám, prosím, vědět. Jsme tady a obě vás přijmeme s otevřenou náručí.

A ještě jedna věc, rádi bychom se setkali a probrali Kinseyinu budoucnost. Jsme přesvědčeni, že je v jejím nejlepším zájmu, aby se přestěhovala sem. S Burtonem již pracujeme na příslušném návrhu, který by měl vyhovovat jak potřebám vás dvou, tak i těm našim. Těšíme se na další zprávy o tom, jak je na tom malá Kinsey.

Tvá milující matka Grand

Zavřela jsem oči a v duchu žasla nad vyzněním dopisu.

To jako Conrelia Straith LaGrandová své dvě nejstarší dcery vůbec neznala? Osobně jsem měla podezření, byť ne jistotu, že moje maminka by nereagovala nejlíp, kdyby dostala takový dopis. O rok mladší Virginia byla bez pochyby pěkně naštvaná. Tetička Gin, kterou jsem v dětství stačila dost dobře poznat, byla totiž prchlivá, umíněná a z autorit si hlavu nedělala. Babiččiny špatně skrývané snahy o získání absolutní nadvlády ji doháněly k šílenství. Nadto muselo Virginii rozzuřit, že Grand ostentativně nikde nezmínila mého otce. Naproti tomu zmínka o „příslušném návrhu“

byla zvlášť dobře čitelná a zvlášť nechutná, jako by má budoucnost byla předmětem pečlivě vykalkulovaného obchodního plánu, který si měla teta Gin zamilovat, jakmile by pochopila všechny jeho klady a výhody.

Vrátila jsem dopis do obálky a vzala do ruky hned druhý nejstarší, na kterém bylo razítko ze 13. června 1955.

Drahá Virginie,

můj dopis ze 2. června 1955 mi přišel obratem zpátky.

Zřejmé mám nesprávnou adresu. Je-li tomu tak, doufám, že mi na to pošta upozorní a adresu příště opraví. Nadále věřím, že děláš vše, co je v Tvých silách, abys malé Kinsey pomohla vzpamatovat se z nedávných tragických událostí. S

přihlédnutím k tomu, že se jistě sama trápíš žalem nad ztrátou sestry, musí to být pro Tebe značný nápor. Doufám,

že na Tebe ani na Kinsey smutek nedoléhá přespříliš. Burton a já se snažíme přijít na to, z jakého konce začít, abychom dali životy nás všech zase do pořádku. Opravdu by nám pomohlo, kdybys nám vyšla vstříc a umožnila Kinsey strávit pár dní tady s námi.

Telefonovala jsem Ti do práce a bylo mi řečeno, že tam nejsi, takže sis zřejmě vzala krátkou dovolenou nebo volno.

Jestli vám můžeme jakkoli pomoci vše přestát, přijmi prosím skromný obnos uvedený na přiloženém šeku. Rádi vám poskytneme jakoukoli jinou podporu, cokoli budete potřebovat, cokoli vás může podržet v tomto těžkém a bolestném období. Chceme pro Tebe a pro to dítě jen to nejlepší.

Doufáme, že vážně uvažuješ o našem předešlém návrhu, že by Kinsey mohla bydlet u nás. Můžeme jí poskytnout všechny jistoty, nezbytné pro dítě v její situaci, tj. pro dítě, které náhle ztratilo ty, kdo mu byli nejdražší…

Přiložený šek byl vystavený na pětadvacet dolarů. O

zmiňovaném „návrhu“ nepadlo jediné slovo, takže si to možná Grand rozmyslela a z kalkulací sešlo. •

Další dva dopisy byly v podstatě variace na totéž téma, nabízely útěchu, pomoc a peníze (zhruba v tomto pořadí) a ve všech zaznělo, že by „malé Kinsey“ jistě prospělo, kdyby mohla využít jejich štědrost a zkušenosti s výchovou dětí.

Začala jsem přeskakovat celé odstavce, jen sem tam jsem se

do některého začetla, jestli se s postupujícím časem obsah či tón dopisů nezměnil.

V dopise odeslaném 8. srpna 1955 se Grand začala strefovat do tetina životního stylu. Blížil se začátek školního roku a babička mě zřejmě chtěla mít stůj co stůj doma v Lompocu, aby se mnou mohla jít k zápisu. Jelikož se jí ale všechny dopisy vracely zalepené zpátky, věděla, že její dobře míněné rady se míjejí účinkem. Byla proto nucená tápat ve tmě bez sebemenší odezvy. Vyvinula novou taktiku, která měla překonat nezlomný odpor tety Virginie.

S přihlédnutím k Tvým omezeným prostředkům a nedostatku zkušeností s výchovou dětí se domníváme, že toho můžeme Kinsey nabídnout víc. Možná sis už uvědomila, že sama na dítě nestačíš. Máme pocit, že naše pozice skýtá řadu výhod, a snažně Tě prosíme, abys k tomu přistupovala s otevřenou myslí, i kdyby se Ti to sebevíc příčilo. I přes nesporné rozdíly mezi námi nepřestávám věřit, že na jedné věci se shodneme, a tou je nejlepší zájem toho dítěte. Máme za to, že jí můžeme poskytnout domov plný lásky, kvalitní vzdělání a vybavit ji, jak nejlépe to půjde, pro život v dospělosti. Samozřejmě s Burtonem chceme, abys i nadále zůstala nedílnou součástí Kinseyina života, a ujišťujeme Tě, že vynaložíme veškeré úsilí na zachování a posílení pouta, které se mezi vámi utvořilo.

Ovšem, v minulých letech jsme si v některých věcech

neporozuměli. Nevím, zda by se vůbec kdo z nás dopátral příčiny těchto nedorozumění. Snad postačí, řeknu-li, že ve světle smrti Rity Cynthie bychom měli všechny tyto neshody zapomenout a zase táhnout za jeden provaz. Doufám, že předejdeme tomu, abychom v malé Kinsey vzbudili dojem, že jsme na kordy. V žádném případě bychom ji neměli do těchto sporů zatahovat, to by ji mohlo ještě více zmást a rozesmutnit. Ocenili bychom, kdyby dostala na vybranou a mohla se sama rozhodnout bez předpojatosti a nevhodného ovlivňování. Jelikož žije s Tebou, přirozeně bude inklinovat k tomu, co zná, ale budeme-li spolupracovat, ukážeme jí, že má mnoho dalších možností.

Neunikla mi jistá ironie. Celé ty roky jsem Grand nenáviděla kvůli tomu, že o mě nejevila zájem, a ona zatím dělala všechno pro to, aby mě vzala pod svá křídla. Má přání, mé potřeby a touhy moc neřešila, jedině když

poukazovala na to, že se o mě postarají lépe než tetička Gin.

O dva dopisy později prohlásila:

Tobě vždycky záleželo hlavně na kariéře a na vlastní nezávislosti, což jsou věci, kterých se jako rodič musíš do značné míry vzdát. Jelikož chodíš na plný úvazek do zaměstnání, byla by Kinsey nucená mít přes den náhradní péci, což by na ni s přihlédnutím k té ztrátě mělo katastrofální dopad…

Zbytek jsem už ani nečetla a raději jsem sáhla po dopisech s mým jménem na místě adresáta.

Moje milovaná,

jakpak se Ti daří? Vsadím se, že vůbec nevíš, kdo Ti píše tenhle dopis. Myslím, že asi ani neumíš zatím cist, a tak doufám, že mi Tvá teta Virginie prokáže tu nesmírnou laskavost a bude Ti mé myšlenky tlumočit.

Doufám, žes na mne a na dědu Kinseyho nezapomněla.

Máme Tě tolik rádi. Možná si to už nepamatuješ, ale naposledy jsme se viděli, když ti byly tři roky. Vzali jsme Tě tehdy do cirkusu. Moc se Ti líbili klauni a cvičená zvířata.

Slíbila jsem Ti, že půjdeme do cirkusu zase někdy příště, a teď snažně doufám, že nám to Tvoje teta Virgine umožní.

Možná nevíš, co by sis v našem velkém domě počala.

Máme tady pro Tebe pokoj plný krásných knížek a hraček.

Můžeme ho vymalovat, jakou barvou budeš chtít. Růžovou, modrou nebo snad žlutou? Která by se Ti líbila nejvíc?

Máme taky sad s ovocnými stromy, na kterých rostou krásná červená jablíčka a na jiných pomeranče. Před domem je velký dub s houpačkou z pneumatiky a všude kolem jsou louky, kde se můžeš prohánět do aleluja. A hádej, co ještě?

Chováme poníky a kozu, která se jmenuje Julinka a co nevidět bude mít mláďata. Těm se říká kůzlátka, víš? Už jsi někdy nějaké viděla? Tvoje sestřenice se mě pořád ptají, kdy

už přijedeš. Moc se těší, že spolu budete péci sušenky v naší velké kuchyni. Když mi napíšeš, jaké máš nejraději, upečeme jich dopředu celou fůru! Taky jsme pro Tebe přichystali překvapení, ale nedokážu ho udržet v tajnosti… máme malé štěňátko! Jmenuje se Skippy a vzkazuje „haf, haf,“ což znamená, přijeď se na nás brzy podívat.

Zbytek dopisů od Grand se nesl v podobně přeslazeném duchu, snůška prostoduchých lákadel pro vysněné dítě, nic o mně totiž nevěděla. A nemohla jsem jí to v nejmenším zazlívat. Mateřské povinnosti pověsila na hřebík před spoustou let, vychovala však pět dcer a zřejmě v tom směru odvedla skvělou práci. Teď se snažila vetřít se mi do života a teta Gin každý její pokus zmařila.

Musela jsem uznat, že s tou náhradní péčí přes den měla Grand pravdu. Nikdy mě nenapadlo, že tetička Gin, která byla celý den v práci, pro mě musela shánět nějaké hlídání.

Byla jsem si jistá, že by nic takového ani neudělala. Mé vzpomínky na tu dobu jsou přinejlepším mlhavé, ale vím jistě, že kdyby se pokusila svěřit mě do rukou cizího člověka, zemřela bych hrůzou. Teta Gin byla jediný záchytný bod v mém životě. Smrt rodičů měla za následek, že jsem byla přehnaně bázlivá, což mě provázelo celá školní léta. Kdyby se mě teta Gin pokusila někam umístit, ztropila bych takový povyk, že už by to podruhé nezkoušela. Věděla jsem také, že si tehdy nevzala ani dovolenou, ani volno, jak

se v jednom dopise domýšlela Grand. Virginia Kinseyová byla energická a nesmírně pracovitá žena, která netolerovala flákače. U kalifornské pojišťovny Fidelity pracovala od svých devatenácti let a za celou tu dobu nebyla zřejmě ani jednou na nemocenské ani na dovolené, neboť obojí považovala za projev pohodlnosti.

Když jsem ten rok na podzim nastoupila do školy, ráno mě tam vždycky odvedla a v půl jedné si pro mě zase přišla a vzala mě k sobě do kanceláře. Vedle jejího psacího stolu jsem měla malý stoleček, u kterého jsem si prohlížela obrázkové knížky, vybarvovala omalovánky a provozovala jinou tichou zábavu. Takhle zpětně mě napadlo, jak se asi v pojišťovně tvářili na to, že jim tam někdo vodí malé děti.

Když jsem tam po letech sama nastoupila a začala vyšetřovat případy žhářství a neoprávněných nároků na pojistku, fungovala už v přízemí školka, kde mohli zaměstnanci nechávat děti cestou do práce.

A najednou mi to došlo. To zařídila Virginia Kinseyová!

Když se ocitla v roli matky samoživitelky, psala se padesátá léta a pojišťovna Fidelity jistě nedostávala na provoz školky dotace ani neměla na provozování takového zařízení zájem.

Šlo o trend daleké budoucnosti, jenže s tím se má teta nehodlala smířit. Bylo by pro ni přinejmenším typické, kdyby přesvědčila vedení, že jí nemají co mluvit do toho, když si na půl dne přivede do práce dítě. A nakonec jí ještě rádi vyhověli, protože jim určitě bylo jasné, že od ní nikdy

nebudou mít pokoj, dokud nebude po jejím. Můj odhad byl takový, že jakmile zavedla tenhle precedens, připojili se i další zaměstnanci s malými dětmi, jistě uvítali příležitost mít je nablízku. Vedení nejspíš odmítlo zaplatit učitele či vychovatele s pedagogickým vzděláním, za mých dětských let tam žádný nepůsobil –, ale zajistilo alespoň proškoleného pracovníka, na jehož výplatu se skládali rodiče. Měli tak děti pod stejnou střechou, a to jim jistě muselo stát za to.

Sama pro sebe jsem se začala usmívat, když vtom zazvonil telefon.

„Co je to zase za bordel? Co má kdo hergot zapotřebí šťourat do případu nebohý Mary Claire Fitzhughový?

Nechce se mi věřit, že máš tu drzost a lezeš policii do zelí…“

Ten chlap tak strašně řval, že mi okamžitě došlo, s kým mluvím. „To je poručík Dolan?“

S poručíkem Dolanem se známe řadu let. Ze zdravotních důvodů musel odejít ze služby, ale zůstal napojený na neoficiální policejní informační kanály. Na začátku jsme se párkrát chytli, ale nakonec jsme se spolu naučili vycházet, neboť jeden druhého obdivujeme a respektujeme. Už jsem si mohla na ty jeho výlevy zvyknout, přesto mě vždycky zastihne nepřipravenou.

„Kdo jinej, hergot?“

„O jakým bordelu to mluvíš?“

„Ty moc dobře víš. Vytahuješ kostlivce ze skříní a mluví

o tom celý město.“

„No to je snad dobře, ne?“

„Ne pro paní Fitzhughovou. Bláznů, co tvrdili, že našli její dítě, potkala za ty roky víc než dost.“

„Můžeš mi aspoň říct, cos slyšel a od koho?“

„Od Cheneyho Phillipse. Říkal, že mluvil s nějakým klukem, co si myslí, že viděl, jak Mary Claire pohřbívaj.

Phillips toho mladýho poslal za tebou a tys pak zburcovala půlku policejní stanice. Všichni mysleli, jakej je to průlom, jenže z toho bylo hovno a můžeš za to ty.“

„Chceš slyšet moji verzi?“

„Ne, to nechci! Divím se, že ti vůbec volám, když

správně jsi měla zavolat ty mně. Hned jak ses o tom dozvěděla.“

„Proč bych to dělala?“

„Protože to byl můj případ,“ vyštěkl a pak zamručel: „Dokud mi ho nevzali z FBI.“

„Ale jak jsem to měla vědět?“

„Protože to věděl každej.“

„Chodila jsem na střední školu. To jsme se ještě neznali.“

„A Cheney se o mně nezmínil, když za tebou poslal toho Suttona?“

„Ne. Kdybych věděla, žes na tom pracoval, dávno jsem za tebou přišla škemrat o informace. Byla jsem na to úplně sama a pomoc bych určitě uvítala.“

„Tys nevěděla, že jsem vedl vyšetřování?“

„Cheney se o tom slovem nezmínil. Slyším to prvně.“

„A slepá nejsi? Vždyť to musí bejt všude v záznamech.“

„Záznamy jsou zapečetěný. A i kdyby nebyly, policie by mi stejně o případu nevykládala.“

„Hm.“

„Jo, hm,“ zopakovala jsem.

„Asi jsem se unáhlil.“

„To rozhodně. Měl by ses mi omluvit.“

„Jako by se stalo.“

„Chci, abys to řekl.“

Slyšela jsem, jak potáhl z cigarety. „No dobře. Tak promiň. Je to takhle dobrý?“

„Nic moc. Ale dám ti možnost mi to vynahradit.“

„Jak to?“

„Pozvi mě na skleničku. Posedíme se Staceym, zavzpomínáme trochu na starý časy a já z tebe budu tahat rozumy.“ Zase chvilku ticho, jak si dal dalšího páva. „A cos zatím zjistila?“

„Neřeknu, dokud mě nepozveš.“ Ticho jako v hrobě.

„Tak přijď ve tři,“ vypadlo z něj nakonec a zavěsil.

23

Pátek l5. dubna 1988, odpoledne Dům Cona Dolana stál v úzké uličce ve východní části města. Vážně by mě nenapadlo, že pro mě Dolan bude mít nějaké informace. Cheney o něm nemluvil, a jelikož byl Dolan v důchodu, neměla jsem jak jinak zjistit, že na případu pracoval. Zaparkovala jsem před přízemním domem s fasádou z překládaných tmavohnědých prken, s prostornou podlouhlou verandou, členěnými okny a důmyslným systémem okapů. Dolan mi přišel otevřít s cigaretou v ruce, na nohou bačkory, na sobě vytahané pláťáky a tričko, přes to flanelový župan převázaný páskem jako džudista. Vyzval mě, ať jdu dál. Vešla jsem, a protože jsem u něj nikdy nebyla, nenápadně jsem si to tam prohlížela.

„Promiň, že jsem se do tebe tak pustil,“ zamumlal.

„Nic si z toho nedělej. Jsem to tak nebrala,“ řekla jsem, což mi vysloužilo úsměv.

Dolanův spolubydlící Stacey Oliphant seděl v obýváku s příručním ventilátorem, který držel namířený na Dolanovu

čoudící cigaretu. Dolanův dům byl pravý opak bytu, kde bydlel Stacey dřív a kde jsem ho navštívila, když mu diagnostikovali rakovinu. Bylo mu řečeno, že umírá, a já ho zastihla uprostřed stěhování. Balil si a zbavoval se věcí.

Něco chtěl věnovat Armádě spásy, něco vyhodit. Načapala jsem ho, jak láduje do skartovačky staré rodinné fotografie.

Zaúpěla jsem. Připadalo mi to jako rouhačství, a tak jsem ho požádala, aby mi ty fotky příbuzných raději dal. Já většinu svých příbuzných vůbec neznala a chtěla jsem ty jeho vydávat za své. A také jsem je za své přijala, neznámé tváře z časů dávno minulých.

Stacey plánoval, že až se zbaví všech věcí, tak se zabije, než ho předstihne choroba a on už nebude mít na vybranou.

Con Dolan byl rozhodně proti, částečně i proto, že stejné řešení zvolila před léty jeho manželka Grace, která také nechtěla čekat, až ji zevnitř rozežere choroba. Jenže Stacey se z toho dostal, ze sebevraždy sešlo a místo ní jsou tady světlé zítřky. Nakonec se nastěhoval k Dolanovi, což jim oběma vyhovuje, i když si občas vjedou do vlasů.

Bude to už rok, co mě ti dva přibrali do party při řešení jednoho nevyřešeného případu. Ze zdravotních důvodů totiž

nezvládali náročnější práci v terénu. Při té příležitosti jsem Staceyho naučila na nezdravá jídla ze stánků, která nikdy v životě nejedl. Obcházeli jsme podniky jako McDonald, Kentucky Fried Chicken, Burger King, Wendy’s nebo Jack in the Box. Vrcholem mého snažení bylo, když jsem ho

zatáhla do restaurace In-N-Out Burger. Vrátil se mu apetýt, nabral zase zpátky kila ztracená při léčbě rakoviny a současně se mu vrátila i chuť do života. Doktoři se drbali na bradě.

Dolan mi pomohl ze saka a pověsil ho na věšák, kde visela pozoruhodná sbírka viktoriánských dámských klobouků. Sešli jsme po schodech do obývacího pokoje. Ten se otevíral do dalších místností, které nebyly oddělené příčkami, ale pouze jinak vysokou podlahou. Když už

někam architekt vsadil dveře, byly prosklené a posunovací, takže bylo možné různé prostory bytu libovolně propojit.

Všechno, stěny, podlahy, výklenky, okenní rámy a strop, bylo vyvedené ve dřevě namořeném do tmavého odstínu.

Zařízené to tam měl Dolan zvláštně. Vedle moderního konzolového osvětlení se na mramorových podstavcích vyjímaly krásné vitrážové lampy, možná přímo od Tiffanyho. Křesla zjevně nakoupil po bazarech. Obrazy na stěnách vypadaly na originály, ne však na díla slavných mistrů. Byla to zajímavá směska abstraktních maleb, krajinek a portrétů stylově sahajících od fotorealismu až po impresionismus á la Grandma Moses.

Cestou kolem kuchyně jsem letmo zahlídla kamna z dvacátých let s troubou a okno opatřené skleněnými policemi, na nichž stálo starožitné sklo z doby předválečné krize. Všechny ty odměrky, vázičky, svícny, misky a džbánečky vrhaly svědě zelené světlo na linoleum. Tu a tam

stály krejčovské panny ve starobylých kostýmech a vypadaly jako němí hosté, kteří přišli ještě před začátkem večírku. Všechno bylo načichlé cigaretovým kouřem. Stacey seděl obývacím pokoji v křesle, které mohlo pocházet ze Stickleyho dílny. I Stacey měl na sobě župan a na zrzavých vlasech jasně zelenou pletenou čepici. Pozvedl ventilátor, který držel v ruce. „Dělám to v sebeobraně,“ prohlásil. „Ale posaď se přece. Kams dal vychování, Dolane? Dones tý holce pivo. Musíme toho spoustu probrat.“

Položila jsem si tašku na zem a posadila se. „Bude mi stačit voda. Po pivu by se mi chtělo spát.“

Dolan zmizel v kuchyni a vrátil se s hrnkem, do kterého natočil vodu z kohoutku. Postavil mi ho na opěrku křesla, která podle něho zřejmě dostatečně nahrazovala stoleček.

Přeskočila jsem pohledem z jednoho na druhého. „Vy už

nechodíte normálně oblečení?“

Stacey se usmál. „Ale jistě. Sem tam. Když někam jdeme nebo tak, víš? Nefintíme se kvůli návštěvám. Na to už

jsme moc starý.“

„Jasně, obraťme list,“ mávla jsem nad tím rukou. „Ale máš se podle všeho dobře, ne? Vypadáš zdravě.“

„Mám se líp, než bych kdy doufal. Sice mám pocit, že mý dny už jsou sečtený, ale zatím dobrý. Jezdíme hodně na výlety. Když to jen trochu jde, sednem do auta a jedem k moři rybařit.“

„Taky pijem hodně piva a sníme hromady nezdravýho

jídla,“ přisadil si Dolan. „Stacey je na tom zdravotně pořád líp, zato mně při posledním odběru krve naměřili závratně vysokou hladinu cholesterolu. Tak jsem trochu omezil pití a kouření. Dělám, co můžu.“

„Hele, a co ten tvůj dům? Nevím, co jsem čekala, ale tohle určitě ne. Vypadá úplně jak od Franka Lloyda Wrighta.“

„To si myslí každej, ale ve skutečnosti to dělal architekt, co se jen vydával za jeho bratra. Jmenoval se Fred. Příjmení měli sice stejný, ale žádnej příbuzenskej vztah mezi nima nebyl. Lidi vždycky prolistovali jeho portfolio a mysleli si, co si chtěli myslet. On sice popíral, že by měli něco společného, ale nechal si otevřená zadní vrátka. Tvrdil, že se nepohodl se svým ‚partnerem‘, který mu ukradl některé nápady. Pak znovu padlo jméno Franka Lloyda Wrighta, prý že jeho partnerovi často volal a ptal se ho na radu.“

„Chytré,“ podotkla jsem.

„No, fungovalo mu to. Dělal to tak, že lidem řek, ať mu ukážou ten Wrightův dům, co se jim nejvíc líbí, a pak ho obšlehnul a zpracoval vlastní projekt. Jelikož byl levnej, budoucí majitelé domu rádi věřili, že získají originál za poloviční cenu.“

Stacey nás přerušil: „Hele, pojďte probrat ten únos, než

přijde moje siesta. Jsem teď jako malý dítě. Bavte se takhle ještě půl hodiny, a usnu.“

Stručně jsem jim vylíčila, co jsem až dosud podnikla.

Začala jsem tím, jak za mnou přišel Michael Sutton, a pokračovala přes doktora McNallyho a další dobré duše, se kterými jsem mluvila.

Když jsem skončila, Dolan prohlásil: „No víš, Deborah s Patrickem to docela slízli za to, že nepřišli nahlásit únos Bouře. Když nám nakonec dali popis Grega s Shelby, byli ti dva i se svým žlutým autobusem dávno pryč. Gregovi šla tou dobou po krku odvodová komise, takže se nabízí, že utek za kopečky. Do Švédska nebo do Kanady. Spíš bych se přikláněl k tomu druhýmu. V Kanadě fungovala řada poraden a azylů pro kluky, co se chtěli vyhnout vojenský službě. Students United for Peace. SDS. Navíc jim to usnadňovaly i tamní imigrační zákony.“

„A ví tohle Deborah? Předevčírem jsem s ní mluvila a ani slovem se o tom nezmínila.“

„Možná se s Patrickem styděli. Fůra konzervativních lidí si myslí, že když se někdo vyhýbá vojenský službě, je to šmejd.“

„Vyslýchali jste Bouři, když jim ji únosci vrátili?“

„Třikrát. Unruhovi chtěli být za každou cenu u toho, ale nám to nevadilo. Nechtěli jsme, aby to vypadalo, že dítěti něco podsouváme nebo že malou zastrašujeme. Každopádně už při druhým výslechu jsme věděli, že nám nic dalšího neřekne.“

„Nic, čeho byste se mohli chytit?“

„Nic, co by nás někam zavedlo. Mluvila o tom rezavým

koťátku, na který ji únosci nalákali. Říkala, že spala ve velký krabici, která byla udělaná jako domeček, byly do ní vyříznutý okna. Když se vzbudila, hrála si s kotětem nebo si malovala; měli tam pro ni papíry a pastelky.“

„Deborah mluvila o tom, že jeden z těch únosců byl převlečený za Santa Clause.“

„To nám Bouře říkala taky. Podle jejích slov byli dva a jeden byl tlustej a měl bílej plnovous. Ten druhej měl papírový brejle, včetně očí a frňáku.“

„To pro ni asi bylo zábavný.“

„Přesně tak. Ukázali jsme jí jedny z místního obchodu se žertovnými předměty a okamžitě je poznala. V tom krámě neměli záznam o tom, že by je v poslední době někdo kupoval, ale podle mě šly snadno objednat, třeba přes inzerát v nějakým komiksovým sešitě.“

„Byla vystrašená?“

Dolan zakroutil hlavou. „Říkala, že Santa Claus byla prima. Seděla mu na klíně jako už dřív. Když se ptala, kde je máma, odpověděl že se za chvilku vrátí a pak jí dal vypít limonádu a ona zase usnula. Spala vždycky chvilku a podle toho, co říkala, tam dost skotačila.“

„V té krabici?“

Dolan přikývl. „Udělali jí tam postýlku a řekli, že je to její domeček“

„A co ta deka? Deborah povídala, že Bouři našli v parku na nějakém stole, přikrytou dekou.“

„K ničemu. Byl to takovej ten běžnej typ, co najdeš v plastovým obalu na zip v letadle. Konkrétně tahle na sobě měla nášivku aerolinek Pan Am, kdyby tě to náhodou zajímalo. Dál jsme se nedostali.“

„A nezůstaly na něčem z toho otisky?“

„Jedinej otisk, co jsme dokázali sejmout, byl na zadní straně vzkazu pro rodiče Mary Claire. Prověřovali jsme ho horem dolem, ale v databázi se prostě nenašel.“

„A co podezřelí? Někoho jste přece museli vyšetřovat,“

řekla jsem.

„Pedofily a další devianty z naší evidence, pobudy, všelijaký opraváře, co si je zavolali sousedi, a další lidi, co mohli někoho vidět, jak se tam motá. Mluvili jsme s přáteli a známými obou rodin. Paní Fitzhughová říkala, že na příjezdový cestě u sousedů pracoval někdo s fukarem na listí. Myslela, že ho poslala zahradnická firma, ale ti manželé, co tam bydleli, byli přes den v práci a vypověděli, že nikoho nevolali. Pán se prej o zahradu staral sám.“

„A našli jste toho uklízeče listí?“

„Jako by se do země propad. Z garáže byla vytažená ještě benzinová sekačka, která zůstala stát na příjezdový cestě. Ale ten člověk musel mít rukavice, protože na ní nezůstaly žádný otisky.“

„A jak se dostal do garáže?“

„Domovní dveře byly sice zamčený, ale ne ty do garáže.

Většinu dní je nechávali otevřený. Nechtělo se jim

vystupovat z auta a zavírat je za sebou.“

„Neměli třeba psa?“

„Ne.“

„Zvláštní, že toho chlapa paní Fitzhughová viděla.“

„Jenom z dálky. Říkala, že měl montérky, a jelikož

slyšela hučet ten fukar, považovala ho za zahradníka.“

„A jak se únosci dostali k Mary Claire?“ zajímala jsem se. „Myslela jsem, že zahrada byla oplocená.“

„Vystřihli otvor v drátěným pletivu za altánkem. Možná se tam i schovávali a čekali, až bude holčička sama.

Nevíme, jak přesně ji pak dostali odtamtud. V okolí podle všeho nikdo nikoho s dítětem neviděl. Je možný, že použili jezdeckou stezku. V Horton Ravine jich je spousta a jsou navzájem propojený. Kdyby šli po nich, nikdo si jich nemusel všimnout. Možná někdo, kdo jel kolem na koni, ale v tom případě si to nechal pro sebe. Víme, že se Bouře nebránila, takže zřejmě ani Mary Claire. Malý holčičky bejvaj poslušný a Bouře říkala, že na ni byli moc hodný.“

„Takže Bouři nemuseli ani zacpávat pusu, ani ji jinak pacifikovat.“

„Nebylo to třeba. Ten člověk jí šoupl kotě na hraní a bylo to. Děti jsou takhle důvěřivý. Stejnej trik zřejmě použili i na Mary Claire.“

„A co jí dávali jíst?“

„Nic extra. Chleby s burákovým máslem a marmeládou.“

„A nevybavila si, že by se s některým z nich setkala už

dřív?“

„Ne. Buď byli chytřejší, než si myslíme, nebo ti hajzlové měli prostě z prdele kliku.“

„Myslíš, že byli jenom dva?“

„Dva by bylo tak akorát; jeden telefonuje s matkou, druhej unáší dítě. Kdyby jich v tom jelo víc, byla by větší šance, že je odhalíme. V případě tří nebo čtyřčlenný party by jeden dřív nebo pozdějc tutově něco vykecal nebo by začal utrácet ty prachy.“

Dalších asi dvacet minut jsme to téma převraceli ze všech stran, trochu jako když při badmintonu lítá košíček z jedné strany sítě na druhou. Když se dají hlavy dohromady, ale musí to být ty správné hlavy –, může být taková výměna docela podnětná, neřku-li zábavná.

„Deborah tvrdí, že Patrick ty bankovky okopíroval a taky označil, než jim je dal.“

„To nám říkala taky. Udělali jsme kopie jeho fotokopií a obeslali jsme banky a další finanční ústavy. I firmy, pro všechny případy.“

„Mohli peníze pustit do oběhu někde jinde.“

„Nebo z nich nemuseli utratit ani pěťák. Koneckonců

byly ty prachy radioaktivní, teda ne doslova.“

„Chápu,“ přikývla jsem. „Zatím jsem ještě nemluvila s paní Fitzhughovou, zbytečně jsem to nechtěla jitřit. Myslíš, že bych se s ní měla spojit?“

„Pravděpodobně se s tebou spojí sama. Protože přesně

tak začalo tohle. Posledních jednadvacet let mi zhruba jednou nebo dvakrát do roka zavolá a zajímá se, jestli jsme nezjistili něco novýho. Teď naposled jsem jí řek, že já na nic novýho nepřišel, ale že zavolám Cheneymu Phillipsovi a zase se jí ozvu. A tehdy jsem se doslech o Michaelu Suttonovi, co ho Cheney poslal za tebou.“

„Co je zač ten Sutton?“ zeptal se pro změnu Stacey. „Jak moc se mu dá věřit? Mně se jeví jako cvok“

Pokrčila jsem rameny. „No, není to zas tak horký. Když

byl kluk, hrál si na svahu nad pozemkem Unruhových, na zahradě jistých Kirkendallových. Jak už říkal Dolan, všude tam vedou jezdecké stezky. No a on viděl dva chlápky kopat kousek od žlabu pro koně poblíž Via Juliana.“

„Ty mu věříš?“

„Smysl to dává. Vidí dva chlápky, oni uviděj jeho, takže jim dojde, že jsou prozrazený. Nemůžou se spolehnout, že to malej kluk nikomu nevyzvoní, tak do díry místo těla holčičky hoděj psa. Kdyby to místo pak klučina někdy poznal, vypadalo by to, že se prostě splet.“

„Proč by kopali zrovna tam?“

„To mi taky nejde do hlavy,“ přikývla jsem. „Mohli to třeba chtít tímhle způsobem hodit na Grega se Shelby.

Unruhovi si mysleli, že v tom ti dva mají prsty proto, že když se sečetla výše výkupného, toho za Bouři i toho za Mary Claire –, dělalo to dohromady čtyřicet tisíc, což byla přesně částka, kterou uložil pro Grega do banky jeho děda.“

„Tahle věc mě tehdy zarazila,“ prohlásil Dolan, „a zaráží mě do dneška. Chtít patnáct tisíc výkupnýho je pěkně divný.

Dokonce i těch čtyřicet mi přijde dost pitomejch. Proč ne třeba sto tisíc? Nebo ještě líp, půl milionu? Proč riskovat elektrický křeslo za takovej pakatel? No řekni, kdo unese malý děcko a řekne si o tak málo?“

„Já vám řeknu kdo,“ vložil se do toho Stacey. „Amatéři.

A přesně proto už to nikdy potom nezkusili. Ten druhej únos jim nevyšel, tak to zabalili. Dva profíci by takhle nezjihli.

No, já to prozatím balím. Když na něco přijdete, klidně mě vzbuďte.“

„Ještě na jednu věc se chci zeptat, než odejdu,“ řekla jsem. „Nezná čistě náhodou jeden z vás soukromýho detektiva z Lompocu jménem Hale Brandenberg?“

Stacey řekl: „Hale… no jasně, toho znám. Začínal zhruba ve stejný době jako já, akorát byl o slušných pár let mladší.“

„Myslíš, že je pořád v branži?“

„Co jsem tak slyšel, tak jo. Chceš s ním mluvit?“

„Docela ráda. Ne kvůli tomuhle případu. Kvůli něčemu jinému.“

„Tak já to obvolám a uvidím, jestli se mi podaří zjistit, kde je mu konec“

„Díky. Fakt mi to pomůže.“

*

*

*

V sobotu ráno jsem spala do osmi, což je u mě luxus.

Snídani v kavárně jsem měla s Bouří domluvenou až na devátou, takže jsem si stačila ještě nad prvním ranním kafem přečíst noviny. Když jsem se osprchovala a oblékla, vyrazila jsem pěšky na Cabana Boulevard, vzdálený dvě křižovatky, a zamířila ke kavárně. Na pláži byly v písku vidět pletence mořských řas vyplavených příbojem. Byl právě odliv, vlny se natahovaly ke břehu jako chapadla a zase ustupovaly a odnášely ty šedozelené vějíře s sebou do hlubin. Foukal vítr a čeřil hladinu, nasazoval vlnám na otevřeném moři bílé čepičky, stěžně v přístavu se komíhaly ve zvláštním rytmu.

Na pláž se snesl šedý oblak tvořený bezpočtem racků a dva se přetahovali o igelitový pytlík, v němž zbylo trochu brambůrků. Plavecký bazén pro veřejnost byl ještě zavřený, dětské hřiště zelo prázdnotou.

Ve dveřích kavárny jsem se zastavila. Sama u stolu seděla jen jedna žena. Zvedla ruku a zamávala mi, zřejmě mě poznala na základě stejné vylučovací metody. Zaplula jsem za stůl naproti Bouři a pohybem ruky přivolala servírku. Přispěchala s konvicí čerstvě překapané kávy, obrátila můj překlopený šálek a nalila mi.

Bouře mi přisunula nerezovou konvičku s mlékem; nalila jsem si mléko do kávy, protože mám ráda bílou. S

Bouří jsme se navzájem představily a chvíli jen tak nezávazně tlachaly, což jí dalo příležitost si mě prohlídnout, a mně zase prohlídnout si ji. Vypadala úžasně mladě. Měla

hebkou a čistou pleť, něžné rysy. Rty měla podobné Betty Boop a vlasy jako platinové zlaté rouno, sestřižené v úrovni uší, na kterých se třpytily decentní náušnice s perlami a křišťály. Na sobě měla džíny, k nim bílou průsvitnou košili a pod ní bílý krajkový živůtek, což působilo elegantněji, než

bych předpokládala. Kousek od nás právě mladý brigádník utíral hadrem stůl a nedokázal od ní odtrhnout oči, jako by byla nějaká celebrita.

„Už jste si objednala?“ zeptala jsem se.

„Čekala jsem na vás.“

Servírka se vrátila, v ruce bloček na zapisování objednávek. Poručila jsem si jeden malý rajčatový džus, topinku ze žitného chleba a vajíčko naměkko. Bouře si objednala snídani extra speciál. Když to přinesli, dívala jsem se, jak v ní postupně mizí pomerančový džus, míchaná vejce, domácí hranolky, slanina, párky a houstičky namazané máslem a jahodovým džemem. Jedla možná stejně rychle jako já, ale já dosnídala jako první. Zbývaly jí však už jen dvě houstičky.

„Kolik vám je let?“ zeptala jsem se.

„V červenci mi bude pětadvacet. Proč?“

„Prosím vás, hlavně mi neříkejte, že takhle jíte, abyste pak šla na záchod a tam to všechno vyzvracela.“

„A vyhodila všechno to dobré jídlo? To by mě ani nenapadlo.“

„žádná projímadla? žádná dávidla? žádné prsty do

krku?“

Zasmála se. „Mám metabolismus jako ptáci.“

„Přesně to říkají i vyzáblé herečky, když se snaží zatajit anorexii.“

„To není můj případ. Já měla v pubertě migrény a mám nablito do konce života. Přiznávám, že mi to docela šlo, ale jídlo je příliš dobrý.“

„Můžu se vás zeptat na firmu vašeho otce? Deborah říkala, že jste ji po jeho smrti převzala.“

„Ano. Byl vlastně můj dědeček, jak jistě víte, ale říkala jsem mu ‚tati‘, protože tím pro mě byl. Založil malý podnik v centru L.A., kde se vyráběly dresy pro sportovce. Pak navrhl praktickou kolekci do deště, pršipláště, nepromokavé klobouky, bundy, pláštěnky, deštníky…“

Zadívala jsem se na ni. „Mluvíte o kolekci ‚Bouře v šatníku‘?“

„Jo, tak ji nazval.“

„Nekecejte. Pojmenoval ji po vás? ‚Bouře‘?“

„Jo.“

„A jak na to přišel, když v Kalifornii skoro neprší? No, jak často… tak patnáct dní do roka?“

„Myslelo mu to. Na samém začátku pracoval pro firmu, která vyráběla sportovní oděvy. Pořád někam jezdil, hodně na severozápad, do Oregonu a do Washingtonu. Všiml si díry na trhu. Lidi nosili pláštěnky a deštníky a holínky, ale chyběl tomu styl. Tak se rozhodl, že se zaměří na

celonárodní trh, kde mu konkurovaly akorát Burberry a London Fog. Teď prodáváme do všech luxusních obchodních domů; Neiman Marcus, Bloomingsdale’s, Bergdorf Goodman. Naše zboží jde na odbyt na celém světě.

V Londýně, Římě, Praze, Tokiu, Singapuru. ‚Když hrozí špatné počasí, udělejte Bouři v šatníku‘.“

„žeru vaše reklamy,“ přiznala jsem. „A vy se vyznáte v řízení firmy?“

„No, učím se,“ řekla. Slupla poslední kousek housky a otřela si prsty do ubrousku. „Když táta umřel, změnila jsem studijní obor. Přestoupila jsem ze sociální práce na obchod a management a nakonec úspěšně složila státní zkoušku. Mám k ruce tým expertů a zatím si vedeme docela dobře. Klepy klep na dřevo.“

„Já žasnu.“

„To nejste jediná,“ usmála se. „Každopádně vím, že se chcete zeptat na ten únos, nebo jak to říct.“

„Zajímá mě, co jste prožila.“

„No, bylo to v klidu. Vážně. Byly mi teprve čtyři roky.

Nevěděla jsem, co se děje, takže jsem neměla důvod to jakkoli špatně nést.“

„Nějaké nepříjemné vzpomínky?“

„Vůbec. Ti dva byli hodní. Dali mi na hraní roztomilý zrzavý koťátko. Mě pak trápila jediná věc, že jsem si ho nemohla nechat.“

„Byli dva?“

„Aspoň tolik jsem jich viděla. Jeden vypadal jako Santa a ten druhý byl takový trouba s brýlemi, co měly uvnitř namalované oči, a přilepeným umělohmotným nosem. Měl i paruku, jasně červenou jako šáša z cirkusu. Možná že tam byli i další lidi, ale tomu nevěřím.“

„Vaše matka říká, že vám udělali domeček na hraní.“

„Ten byl parádní. Dovnitř dali hromadu peřin a polštářů

a do stěn vyřízli okna, takže jsem se mohla koukat ven. V

tom domečku jsem taky spala, ale moc jsem tomu nedala.

Pořád mi dávali pít tu limonádu s něčím. Chvilku jsem byla ospalá, ale ne moc dlouho. Ať už mi do toho přimíchávali cokoli, mělo to spíš opačný účinek. Místo abych spala, tak jsem byla hrozně nabuzená. Čím víc mi toho dávali, tím čilejší jsem byla.“

„Ale trvalé následky to nemělo, ne?“

„Ne.“

„A co ta krabice? Mohla být od nějakého domácího spotřebiče?“

„Asi. Ale na ledničku nebo na sporák byla moc malá.

Byla jsem ještě mrně, ale ani mně se ta bedna nezdála moc velká. Byla asi tak velká jako tenhle stůl. Trochu delší, ale stejně široká.“

„A nestýskalo se vám po mámě?“

„Trochu, ale říkali, že máma by určitě chtěla, abych pěkně poslouchala, a že už za chvilku pojedu domů.“

„A byli celou dobu s vámi?“

„Vždycky jeden z nich. Oba skoro nikdy. Proto asi chtěli, abych spala, aby to měli jednodušší. Jeden na mě dával pozor a druhý šel někam pryč, asi volat mým rodičům.“

„Pronásledovaly vás pak zlé sny?“

„Ne. Upřímně řečeno, nešlo o traumatizující zážitek.

Sice to bude znít asi divně, ale užila jsem si spoustu legrace.“ Když si všimla, jak se tvářím, její výraz se změnil.

„Co je?“

„To, co říkáte, mi vůbec nesedí ke zmizení Mary Claire.

Je jasné, že ti dva nebyli žádní hrdlořezové ani protřelí kriminálníci. Nevěřím, že by dokázali zabít malé dítě, aspoň ve světle toho, co jste řekla. Spíš mám pocit, že potřebovali peníze, a nepotřebovali jich moc. Pak se něco zvrtlo a oni si ani nevyzvedli těch pětadvacet tisíc dolarů, což bylo o dost víc, než dostali za vás.“

„Myslíte, že se něco nepovedlo?“

„Jinak si nedovedu vysvětlit, proč by vás pustili a tu druhou holčičku nikdy nevrátili.“

„Léta se kvůli tomu trápím. Jak jste mluvila o těch následcích, tak jeden by tady byl: vědomí, že jsem z toho vyvázla živá. Ona to štěstí neměla.“

24

WALKER McNALLY

Ponděli 18. dubna 1988

Walker se posadil na sedačku v zadní části konferenčního sálu městského kulturního centra. Budova měla samostatný postranní vchod, který měl zajišťovat soukromí. Zařízení uvnitř bylo prosté, skládací židle rozestavěné do úhledných řad a pultík přesunutý z pódia na zem. Dřevěné stoly byly sesunuté do kouta, aby nepřekážely. Kromě Walkera se dostavilo nějakých dvacet lidí, kteří si většinou sedli tak, aby je od ostatních dělila aspoň jedna nebo dvě židle. Bylo to třetí sezení anonymních alkoholiků, na něž přišel. Ve vzduchu visela vůně papíru a lepidla. Děti v rámci nějakého kroužku vystříhaly papírové stromy, které teď visely na nástěnkách. TO JE MOJE

ROZVĚTVENÁ RODINA, stálo pod každým. Na stromě byly přilepené papírové listy v základních barvách a na nich hůlkovými písmeny napsaná jména. MATTHEW, JESSICA, CHRISTOPHER, ASHELY, JOSHUA, HEATHER. Walker

četl jména sourozenců na lístcích, viděl i dva lístky označené jako MÁMA a TÁTA. Nad rodiči měli své lístky prarodiče a na samém vrcholku koruny praprarodiče. Další generace předků byly už podle Walkerova mínění těmto dětem příliš vzdálené.

Za Walkera se zaručil jistý Leonard, muž, kterého poznal v místním episkopálním kostele, kam s Carolyn sporadicky docházeli. Moc dobře věděl, že Leonard nepije. Jinak měli jen pár společných známých, ačkoli se čas od času potkávali u někoho na večeři. Leonardova manželka Shannon byla prima ženská, chytrá a vtipná, a Carolyn si moc přála, aby se s nimi víc spřátelili. Walker se tomu bránil. V přítomnosti Leonarda si připadal jako vedle svatého a radši si ho držel od těla. V okamžiku, kdy Herschel vydal rozkaz, že se má Walker dát do kupy, zavolal Leonardovi a požádal ho o pomoc. Leonard souhlasil, že se za něho zaručí, a často si pak telefonovali. Walker k němu postupně získával vřelejší vztah. Chtěl zpátky svůj život a Leonard jasně chápal, v jaké je Walker situaci, dokonce chápal i jeho nerozhodnost tváří v tvář zoufalství.

Walker musel uznat, že alkoholismus je veskrze demokratický: postihoval lidi každého věku, rasy, společenského postavení i finanční situace. Své staré kamarády ještě nepotkal, ale připravoval se na to. Po propuštění z nemocnice šel s právníkem přímo na policejní stanici a svěřil se do rukou zákona. Sepisování protokolu

probíhalo věcně, za což byl neskonale vděčný. Snažil se co nejvíc spolupracovat a myslel si, že tím dává najevo, že je lepší než všichni ti ostatní, co jim projdou pod rukama. To, že mu záleželo na názoru policie, však svědčilo pouze o tom, jak hluboko klesl. Do žalovacího spisu uvedl, že je nevinen, a čekal, na kdy soud stanoví přelíčení. Když ho policie zadržela po nehodě, musel odevzdat řidičský průkaz, takže se chystal najmout si auto se šoférem, který by ho vozil po městě.

Betty Shephardová, viceprezidentka a manažerka portfolia od nich z banky, přišla s návrhem, jak jeho problém vyřešit. Její syn Brent měl jít na podzim na vysokou a teď sháněl brigádu. Bylo mu dvacet a pracoval na půl úvazku jako skladník v místním supermarketu. Další přivýdělek potřeboval a ve skladu si navíc mohl posunout pracovní dobu podle Walkerových potřeb. Walker mu platil patnáct dolarů na hodinu plus sazbu na kilometr, jak vycházela u toyoty z roku 1986, což bylo druhé auto Brentovy matky. Byla to děsná otrava, ale Walker neměl jinou možnost.

žena stojící v popředí právě mluvila o začarovaném kruhu svých alkoholových excesů, popisovala ho jako nekonečný vír vody ve spláchnutém záchodu: nejdřív na ni přitlačila rodina, což ji tak šokovalo, že šla do sebe. Rok vydržela nepít, ale pak jí zemřela matka a ona zase začala, přímo v den jejího pohřbu. Tři měsíce nato opět přísahala, že

už se alkoholu nedotkne, jenže přišly další rány osudu a s nimi pokaždé větší ostuda. Nejprve se s ní rozvedl manžel.

Pak jí soud vzal děti. Nakonec se probudila v autě zaparkovaném u supermarketu stovky kilometrů od domova.

Vůbec nevěděla, jak se tam dostala. Někdo jí ukradl peněženku a musela stopem dojet na nejbližší benzinku, kde vyžebrala peníze na to, aby mohla zavolat bývalé švagrové, ať pro ni přijede. Při čekání na švagrovou si konečně uvědomila, že na to sama nestačí. Teď už jedenapadesát dní nepila, což jí vysloužilo hlučný potlesk.

Walker měl pocit, že jeho situace je v porovnání s tím ještě dobrá. Pravda, Carolyn ho přinutila, ať se odstěhuje, ale věřil, že si to zase rozmyslí. Pořád směl vídat děti a také měl, zaplať pánbůh, práci! Jasně, dost to zvoral, přesto se jeho problémy nepodobaly tomu, co slýchal tady. U něj to bylo jen zaškobrtnutí, jasný varovný signál. Sešel z cesty a teď to zase dával do pořádku. Ale všechny ty zkazky o lidech, co přišli o všechno a skončili na ulici? Cítil s nimi, jeho situace byla však úplně jiná. Jeden muž vydržel být střízlivý pět let, dva měsíce a pět dní; Walker zatím sedm, což by mu nevyneslo ani vlažný potlesk. Připadal by si jako blbec, kdyby si měl stoupnout a všem to říct. Zatímco se v duchu kasal, úplně zapomněl na dívku, kterou zabil.

Seděl tam a démoni s ním cloumali. Nešlo mu o pití jako takové. Těžší spíš bylo odolat možnosti se napít. Strašně rád by uvěřil, že někdy v budoucnu, za pět za deset let, přesný

časový horizont neznal, si bude moci dát na večírku sklenku vína nebo třeba koktejl. Kolik společenských událostí bude muset přestát jen o limonádě či sodovce, kolik jich odzívá uzavřený ve vlastním světě? Nepít až do konce života byl příliš krutý trest. Věřil, že pokud dokáže pití dlouhodobě omezit, získá svou vysněnou možnost zase zpátky.

Carolyn by řekla, že si lže do vlastní kapsy, jenže to nebyla pravda. Čelil svému problému s alkoholem a něco s ním dělal, vlastně to nejlepší, co dokázal. Co víc od něj čekala? Měl chuť se napít. Zvlášť teď, když se přihlásila ještě ta další věc. Ta byla jako vylomený zub, na který stále naráží jazykem.

Podíval se na hodinky. Uplynulo teprve třicet minut.

Jediné, na co teď dokázal myslet, bylo břímě vlastní viny.

Vina ho za léta nahlodala a jedinou útěchou mu byly magické chvíle, kdy se napil alkoholu a ucítil v krku jeho zvláštní teplo, protože tehdy všechno napětí povolilo, a uvolnila se i oprátka, kterou cítil neustále kolem krku.

Pomalu ztrácel schopnost snášet tu tíhu, nepodléhat úzkosti, která na něj den co den doléhala. Jak jen bude žít s takovým hnisavým vředem na duši?

Uplynula snad věčnost, než sezení skončilo a místnost se za rachotu židlí, které ostatní skládali a rovnali ke stěně, začala vyprazdňovat. Někdo ho zlehka chytil za paži, takže sebou trhl. „Je zvláštní potkat tě zrovna tady.“

Otočil se. Vedle něj stála Avis Jentová s rudou sluneční září místo vlasů a šířila kolem sebe vydatný odér whisky.

Do hajzlu, pomyslel si, přišla snad na sezení opilá? Pořád ho držela za pravačku, takže jí ani nepodal ruku.

Při pohledu na jeho obličej se jí rozzářily oči. „Ty bláho, žeru tenhle odstín fialový, takovej trochu dožluta. S těma monoklama vypadáš jako mýval. Teda, zmlátili tě pěkně, jen co je pravda.“

„O té nehodě jsi už asi slyšela, viď?“

„Jo, jako ostatně každej. V Horton Ravine se to teď děsně přetřásá.“

„Dík. Hned je mi líp, když jsem si s tebou promluvil.“

Walker neviděl Avis od jejich náhodného setkání na Via Juliana, od toho přízračného sletu policejních aut, specialistů

a šeptandy o mrtvém dítěti. V novinách o té věci nenašel jediný článek, ale možná se o tom psalo zrovna v době, kdy byl u Svaté Terky a nevěděl o sobě.

Avis nevypadala dobře. Kdysi ji považoval za přitažlivou, ale neonové zářivky jí příliš nelichotily. Navíc jak byla podroušená, měla nepřítomný vodnatý pohled a nohy tak vratké, že ji musel v jedné chvíli podepřít.

„Jejda,“ vyhrkla.

„Doufám, žes v tomhle stavu nepřijela autem.“

„Vzala jsem si taxíka. Mám věčně zabavenej řidičák. To je votrava,“ prohlásila. „A ty?“

„Já si najal kluka, co mě vozí.“

„To máš štěstí. Kolikátý sezení? První?“

„Třetí.“

Usmála se. „Chytrej tah. Na oko sekat latinu, abys vypadal dobře, až půjdeš k soudu. Jako bych se viděla.“

Pronesla to napůl žertovným, napůl povýšeným tónem, čímž mu neskutečně hnula žlučí. „A jak to zvládá Carolyn?“

zeptala se s přehnaně soucitným výrazem.

„Dobře. Je mi teď velkou oporou, fakt statečná.“

Avis protáhla obličej. „Hm, to se teda divím. Mně nepřijde moc chápavá. Nechá tě bydlet doma?“

„Ne, momentálně ne. Bydlím v motelu Pelican v Montebello, dva bloky od banky, takže to mám aspoň v něčem snazší. Pořád vídám děti.“

Avis se rozhlédla po místnosti, kde kromě nich už nikdo nebyl. „Domů bys mě asi nehodil, co? Docházej mi prachy a za taxík dám dvacet babek. Mohli bysme si spolu dát skleničku.“

„Jéžiš, Avis! Ty si nedáš pokoj!?“

Zasmála se. „To byl jenom vtip.“

„Ne moc vtipnej.“

„No tak, rozvesel se trochu. Není to konec světa.“

„Díky za povzbuzení. Rád jsem tě viděl. Ať se ti v životě daří.“

„Tak ahoj, no. Kdyby sis to rozmyslel, víš, kde mě hledat. Bydlím na Alita Lane, druhej dům zprava.“

Walker zamířil ke dveřím a Avis nechal za sebou. Cítil

však v zádech její pohled. Na terase stáli čtyři muži, kouřili a v rukou měli obrovské hrnky s kafem. Tak takovýhle život ho čekal, nekonečné kafování a oblaka cigaretového dýmu.

Avis, pořád opilá, představovala druhý konec spektra, který nepůsobil o nic lákavěji než to, co viděl před sebou. Jak se dostal do takového pekla?

Brent na něj čekal naproti přes ulici. Walker mu zamával, mladík nastartoval, objel blok a zastavil před ním.

Walker si sedl dozadu. Sedět vepředu vedle Brenta bylo na jeho vkus přehnané kamarádíčkování. Naštěstí Brent věděl, kde je jeho místo, s Walkerem prohodil jen pár vět. Walker nechtěl být jeho kamarád a bylo jasné, že ani Brent se nechce kamarádit s ním. Měli spolu ryze pracovní vztah; Brent podle všeho chápal, že Walkera nezajímají jeho vtipné postřehy či názory, a proto dělal, že je neviditelný, a beze slova vozil Walkera z místo na místo.

Jeli centrem města a Walker se díval z okna. Vyhoupli se nahoru na Capillo, odkud pokračovali doprava po Palisade.

Silnice se vzápětí stočila dolů do Harleýs Beach a opět vystoupala nahoru na protilehlý kopec. Dostali se ke kamenné zadní bráně Horton Ravine. Walker během dne zavolal Carolyn a zeptal se, jestli si po sezení anonymních alkoholiků může přijet pro šaty. Zmínit anonymní alkoholiky ho napadlo dodatečně, ale věděl, že jí to neunikne a jemu možná získá nějaké body k dobru.

V motelu, kde se ubytoval, se pokud možno nezdržoval.

Býval by uvítal stylovější prostředí, třeba hotel Edgewater, ale nechtěl v Carolyn budit dojem, že si žije nad poměry. Už

tak ji štvalo, že platí Brentovi, ale co měl jako dělat, jezdit veřejnou dopravou? Už se viděl v městském autobuse.

Motel Pelican stál na vyvýšenině nad hlavní silnicí procházející částí Montebella známou jako „Dolní městečko“. Budova motelu působila nuzně, zkrátka ideální útočiště pro kajícníka. Teď už Walkerovi chyběla jen žíněná košile a důtky, kterými by se bičoval.

Brent zajel ke krajnici před jejich domem a zaparkoval.

Walker vystoupil a hlavou mu prolétlo, co asi Brent domu říká. Vypadal totiž dobře. Walker sice neměl moc rád slovo „malebný“, ale právě takový mu teď jejich dům připadal.

Jenže dokud se nepolepší, byla mu tahle malebná chaloupka zapovězená; Carolyn střežila bránu. Tušil, že jí bude muset až do konce života lézt do zadku, aby ho zase vzala na milost. Z té představy ho zmáhala únava: to nekonečné předstírání,

neustálá

sebekontrola

a

snaha

o

mravopočestnost, když jediné, po čem toužil, byl jeho starý život. A sklenička něčeho k pití.

Brent ho doprovodil ke dveřím. Walker uctivě zazvonil, jako nějaký podomní prodejce s mladým učedníkem a kufrem plným nepotřebného zboží.

Když mu Carolyn přišla otevřít, téměř se na něj nepodívala. Řekla jen: „Aha, to jsi ty,“ jako by čekala někoho jiného a jeho příchod ji zklamal. Pomyslel si, že

vlídné přijetí by neuškodilo, už kvůli dětem. Jenže děti byly ve škole, tak na to Carolyn kašlala; Brent ji už vůbec nezajímal a Walker mohl být rád, že na něj aspoň promluvila.

Otočila se, vykročila zpátky do chodby a přes rameno ucedila: „Jsem v kuchyni. Dej vědět, až to budeš mít. Na stolku jsem ti nechala poštu. Jo, a připomeň mi, že ti mám říct o jednom telefonátu, o kterém jsme zatím neměli čas mluvit.“

Walker přemýšlel, jestli vůbec má cenu snažit se získat ji zpátky. Bude ho až do konce života jen komandovat. Měla jednoznačně navrch a jemu nezbývalo než se před ní plazit, škemrat, aby směl vidět děti, doprošovat se audience u královny, žadonit o pozornost, kterou si podle ní určitě nezasloužil. Výměnou za tyhle drobky ze stolu po něm jistě bude požadovat, aby jí posílal na účet všechno, co vydělá.

Když bude hodný, dostane možná pár dolarů kapesného týdně, ne dost na to, aby se rozšoupl, spíš jen takovou almužnu, se kterou mu Carolyn milostivě dovolí dělat si, co uzná za vhodné. Walker přemýšlel, že se možná odvolá na pastora jejich církve, na křesťanskou shovívavost; to by ji mohlo dostat na kolena. Ha ha. Jako by to k něčemu bylo.

Vyšel nahoru po schodech s Brentem v závěsu. Pořád ho ještě pobolívala žebra a nesměl zvedat nic těžkého, takže za ním Brent musel běhat jako pejsek. Zamířil do šatny a chvilku posunoval ramínka na své straně. Levačkou vytáhl

pár sak, čtyři obleky, nepromokavý plášť a koženou bundu a podal je Brentovi, který oblečení položil na postel. Pak přistoupil k prádelníku a nabral si zásobu ponožek, slipů a triček. Přemítal, že si buď půjčí kufr, nebo zajde dolů do kuchyně pro papírové tašky od nákupů. Vyšel na chodbu a nakoukl do úložného prostoru pod střechou. Po chvilce štrachání objevil velký pytel a nacpal haldu osobních věcí do něj.

Bezděky mu prolétlo hlavou, co by se stalo, kdyby prostě odešel. Vzal by si auto, zrušil kreditní karty, vybral všechny peníze z účtů a odstěhoval se do jiného státu. Než

by si toho Carolyn všimla, byl by dávno pryč z jejího dosahu. Představil si ji, jak platí v obchodním domě Saks, na pultě hromadu luxusního zboží, a prodavačka se po ověření platby obrátí a se zmateným výrazem jí vrací kreditní kartu: „Promiňte, paní McNallyová, ale platba byla odmítnuta.“

„Odmítnuta? To musí být nějaký omyl.“

„Nechcete zkusit jinou kartu?“

Tak by vytáhla Visu nebo třeba MasterCard, jenže by se ztrapnila ještě víc, protože ani ty by neprošly ověřením.

Kdyby přestal dřít jak mezek a doplňovat finance na jejich účty, život by se jí zhroutil. Neměla totiž žádné vlastní peníze, byla zcela závislá na něm. Jenže kdyby ji takhle vypekl, odnesly by to i děti. A on nechtěl, aby Fletcher s Linnie trpěli, což ovšem znamenalo, že je na věky připoutaný ke Carolyn.

Brent odbíhal do auta a na etapy odnášel Walkerovo oblečení. Walker mezitím zašel do kuchyně, kde Carolyn právě uklízela nádobí z myčky, to vždycky dělali napůl. Stál a pozoroval ji, a vůbec se nesnažil pomáhat. Všimla si toho, ale nekomentovala to. Jak se tak na ni díval, okolnostmi připravený o dosavadní náklonnost, uvědomil si, že jeho žena už není moc hezká a také přibrala. Ztloustlo jí břicho a byly jí těsné kalhoty. Možná by rozvodem zase tolik neztratil. Měl bohaté klientky, a některé daly jasně najevo, že o něj mají zájem. Lichotilo mu, že se jim líbí, a kdyby byl volný, dokázal by to ocenit ještě lépe. Naproti tomu, kde by Carolyn hledala chlapa, ochotného pověsit si na krk ženskou před přechodem a dvě děti?

Opřel se o linku. „Říkalas něco o nějaký poště?“

„Jo, je na stolku v předsíni, všechno v jedné velké obálce. Šel jsi kolem.“

„Jasně. A co ten telefonát?“

„Jo, ten telefonát. Bylo to už minulý týden, takže se omlouvám. Úplně mi to vypadlo. Volala nějaká žena a ptala se po tobě. Údajně s tebou chodila na střední školu. Říkala, že je soukromá vyšetřovatelka a že shání tvýho tátu.“

„Tátu?“

„Aspoň to tvrdila. Potřebovala se s ním spojit.“

„Kvůli čemu?“

„To nevím. Něco říkala, ale moc jsem ji neposlouchala.

Nepřišlo mi to důležité.“

„A cos jí řekla?“

„Neřekla jsem nic. Zavěsila jsem.“

Přemýšlel, o co asi šlo. „Co mohla nějaká soukromá vyšetřovatelka chtít po tátovi?“

„Proč se ptáš mě? Jak to mám vědět?“

Zíral na ni a snažil se si její slova nějak přebrat. „A pověděla ti, jak se jmenuje?“

„Millhoneová. Křestní jméno jsem zapomněla. Takový divný.“

„Kinsey?“

„Ty se na ni pamatuješ? Myslela jsem, že se mi snaží něco nakecat.“

„Ve čtvrťáku jsme měli společnej jeden předmět,“

utrousil roztržitě. „Co může chtít?“

„Slyšel jsi, Walkere. Nemám ponětí. Něco o nějakým psovi. Víc neříkala.“

Walker měl pocit, že se mu pod nohama zachvěla zem, a na chvilku skutečně uvěřil, že začíná zemětřesení. Natáhl levou ruku a chytil se linky. Carolyn na něj zírala jako na definitivně ztracenou existenci.

Zamumlal nezřetelnou omluvu a odešel z domu. Ani nevěděl, jak se dostal k autu. Cítil, že jde, ale díval se někam jinam a narazil do dveří. Byl to takový šok, že se mu úplně odkrvil mozek a klesl mu i tlak. Připadal si jako hadrový panák a chtělo se mu zvracet. Venku na vzduchu se to trochu zlepšilo; stál opřený o auto a celý se klepal.

Brent přibouchl víko kufru. „Není vám něco, pane McNally?“

„Je mi fajn. Radši pojedeme, jestli můžeš.“

„Jasně.“

Walker zapadl na zadní sedadlo. Brent nastartoval a už

už se chtěl odlepit od krajnice, když na ně ode dveří zavolala Carolyn a rozběhla se k autu. Walker stáhl okénko.

„Zapomněls tady tu poštu,“ řekla a sklonila se, aby na něj viděla. „Jsi v pořádku? Zničehonic jsi odešel; myslela jsem, že vidíš ducha.“

Walker ji chtěl nějak setřít, ale slyšel by to Brent. Před ním nechtěl nic řešit. Vzal si obálku a hodil ji vedle sebe na sedadlo. „Jdi do háje,“ ucedil a stiskl tlačítko ve dveřích; okénko vyjelo zase nahoru, takže Carolyn musela ječet, aby ji přes sklo slyšel.

„Fajn. Promiň, že jsem se zeptala.“

*

*

*

Brent ujížděl po Ocean Way směrem ke kamenným sloupům zadní brány Horton Ravine.

Walker mu poklepal na rameno: „Cestou do motelu bych se rád zastavil za otcem. Bydlí v Osadě Údolí dubů. Budu tě navigovat.“

„žádnej problém.“

Walker se díval z okna a uvědomil si, že právě minul dům Jóna Corsa. Pořád bydlel v té patrové podivnosti, která

se rozvalovala na útesu jako šedivá obluda a kterou jeho otec s macechou koupili, když bylo Jonovi šestnáct. Walker poznal Jóna až v posledním ročníku na státní střední škole v Santa Terese, nicméně o Úžasné Moně a jejích třech dokonalých dceruškách toho slyšel až až. Jon se mu svěřil, že všechny tři vojel, než šly na vysokou. Dnes byly jeho nevlastní sestry vdané, žily na Východě a měly děti. Když

před dvěma lety zemřel Lionel na srdeční selhání, sbalila Mona všechny své věci a odstěhovala se do New Yorku, aby to měla blíž za děvčaty a za vnoučaty. Zdědila dům a nemalý Lionelův majetek. Jonovi otec odkázal deset tisíc dolarů a doživotní dekret na přístavek nad garáží. Po té záležitosti s Mary Claire trval Jon na tom, že se od něj má Walker držet dál, takže spolu o ničem z toho nemluvili.

Walker by však dal ruku do ohně, že je Jon na otce pořád naštvaný, že mu odkázal tak směšnou sumu. Nešlo o peníze, těch měl Jon víc než dost z prodeje svých knih, spíš to bral jako urážku. Jako by mu otec vlepil poslední facku; výměnu, set i celý zápas vyhrála Mona. Naprosto jí vyhovovalo, že Jon žije v domě. Dohodli se tak a on na ni byl tím pádem vázaný. Walker by se vsadil o cokoli, že Mona to Jonovi při každé příležitosti předhazuje. Nakonec plánovala dům prodat, ale zatím to byl úžasný letní byt, kam mohla ona nebo její tři dcery zajet, kdykoli zatoužily po dovolené na západním pobřeží.

Jeli mlčky, Brent se čas od času podíval do zpětného

zrcátka. Walker měl hlavou položenou na opěradle.

Uvědomoval si, že si ho Brent zkoumavě prohlíží, ale nereagoval na to. Proč by mu vysvětloval, jak těžký má rodinný život? A bůhví, jak se to mohlo stát; všechno bylo v pořádku, všechno bylo fajn, a pak najednou kdovíodkud přišla jedna nečekaná rána a složila ho k zemi. Přihnal se jakýsi neviditelný spodní proud a zastihl ho nepřipraveného, smetl ho na otevřené moře, odkud nebylo návratu.

Zkoušel se na to dívat rozumně, nepodléhat příliš strachu. Nebyl jediný důvod si myslet, že Kinsey Millhoneová s jeho otcem mluvila. Jak by to asi dokázala?

Carolyn jí neposkytla jedinou informaci, rozhodně ne takovou, na základě které by ho našla. A i kdyby se to Kinsey podařilo a zeptala se otce na toho psa, na co by si asi po těch letech vzpomněl? Byl už starý. Léta v důchodu.

Během své praxe viděl stovky zvířat. Jaké nebezpečí tedy hrozilo?

Když Brent odbočil do Osady Údolí dubů, naklonil se Walker malinko dopředu. „Je to tamhleta ulička vpravo.

Číslo sedmnáct. Můžeš zajet na parkovací stání a počkat v autě. Nemělo by mi to trvat víc než půl hodinky.“

Brent vypnul motor a Walker vystoupil z auta. Od nehody ještě s otcem nemluvil, a jakkoli se děsil toho, co mu řekne, musel zjistit, jestli za otcem byla Kinsey Millhoneová. Jak se blížil k domku, viděl otce koukat z okna. Pak Walter otevřel a zůstal stát jaksi obezřele ve

dveřích. Uhýbal očima, aby se nemusel dívat na Walkerovy monokly, na které McNally mladší neustále zapomínal.

„Nečekal jsem, že se objevíš.“

„Promiň, táto, měl jsem asi předem zavolat, ale byl jsem poblíž, tak jsem si řek, že zajdu. Rád bych se tě na něco zeptal.“

„Pojď dál, jen pojď.“ Walter ustoupil stranou. „Máš čas na to dát si se mnou kafe?“

„To snad zvládnu. Ale nepřidělávej si práci –“

„Mně to nevadí. Pojď, sedneme si do obýváku, tam si můžeš udělat pohodlí. A jak se má Carolyn a děti?“

„Mají se dobře, díky. Jedu zrovna z domova. A co ty?“

„Jde to. Ta kyčel už mě tolik nebolí, takže jsem zase začal chodit víc na procházky. Dneska ujdu i tři kilometry.“

Walker se posadil na gauč a sledoval, jak jeho otec připravuje kávu, plní vodu do konvice, přelévá ji do zásobníku kávovaru, do filtru vzápětí odpočítá šest lžiček mleté kávy, načež vše dvakrát překontroluje a překapávač stisknutím tlačítka uvede do chodu.

Pak se vrátil k pohovce. „Kafe bude za chviličku,“

poznamenal.

Walker nevěděl, co má říct. Přemýšlel už nějakou chvíli, jak přivést řeč na tu nehodu a všechny hrůzy s ní spojené.

Jeho otec si odkašlal. „Asi ti nemusím říkat, jaké starosti si dělám kvůli té tvé situaci. Zastavila se tu Carolyn a všechno mi pověděla. Schválně sem vážila cestu, abych se

to nedozvěděl od někoho cizího.“

„Oceňuju její péči. Řekl bych ti o tom sám, jenže jsem jaksi byl mimo provoz.“

„Ano.“

Všechno a nic obsažené v jednom slově. Walker tak trochu doufal, že mu otec nějak pomůže z té rozpačité debaty vybruslit. „Asi si umíš představit, jak jsem vyděšenej.“

„Ještě aby ne! Kdyby tady byla tvá matka, zlomilo by jí to srdce.“

„No, můžem být oba rádi, že se toho nedožila,“ podotkl Walker. Špatný tón, prolétlo mu hlavou. Zkusil to ještě jednou. „Chápu, že tě to asi muselo sebrat, ale i já si užívám svoje. Víš, jaký je pocit vědět, že ta ubohá holka umřela kvůli mně?“

„Carolyn říkala, žes to všechno vytěsnil.“

„Měl jsem otřes mozku. Byl jsem v bezvědomí. Doktoři říkali, že amnézie je v tomhle případě běžná.“

„Carolyn si myslí, žes měl okno, protože jsi pil, což je ale totéž v bledě modrém.“

„To je nesmysl. Neměl jsem okno.“

„ Možná že ne. Ale v jejím podání to dávalo smysl.“

„No, to jsem rád, že jste si o mně pěkně popovídali.“

„Má právo na svůj názor.“

„Není žádná extra kapacita na –“

„Synu, udělal bys líp, kdybys nechal toho sarkasmu. Je

to báječná ženská a ty máš štěstí, že stojí při tobě.“

„Nevím, kdes vzal dojem, že ‚při mně stojí‘. Je jenom slušná.“

„Věřím, že se přes to časem přenese. Máte děti, a na ty je třeba myslet. Byla by škoda, kdyby jim tahle tragédie zničila život a jí jakbysmet.“

Káva se uvařila a otec se zvedl a šel pro šálky a pro talířky. Na podnos k nim postavil ještě cukřenku, kalíšek se smetanou a přiložil dvě lžičky.

Walker mezitím usilovně přemýšlel, jak se zeptat na Kinsey Millhoneovou. Sotva mu to jméno přišlo na mysl, všiml si na konferenčním stolku její vizitky, opřené o kytku v květináči. Vzal ji do ruky a přečetl si adresu do kanceláře a telefonní číslo. O tom, jaké řeší případy, tam žádná zmínka nebyla.

Jeho otec se vrátil s podnosem; šálky a talířky při chůzi cinkaly. Postavil podnos na stolek a podal jeden hrníček synovi. „Zapomněl jsem, jak to piješ. Já s mlíkem.“

„Já černou,“ řekl Walker. „Co je to?“

„Co je co?“

„No, na to jsem se tě vlastně přišel zeptat. Carolyn říkala, že k nám volala nějaká soukromá vyšetřovatelka a sháněla se po tobě. Můj právník říkal, že se s nikým nemáme bavit.“

„Já už s ní mluvil a nemusíš se kvůli tomu znepokojovat.

Přišla za mnou kvůli něčemu, co s tebou vůbec nesouvisí.

Byla tu před pár dny a ptala se na jednoho psa, kterého jsem kdysi léčil.“

„Na psa?“

„Zajímalo ji, jaký je oficiální postup, když se pes nechá utratit. Řekl jsem, co jsem věděl, a ona mi tu nechala vizitku, kdybych si ještě na něco vzpomněl. Chovala se moc mile. Ještě jsme si chvilku povídali a pak odešla. Byla tu sotva třicet minut.“

„Říkala ti, že jsme spolu chodili na střední školu?“

„To mi uniklo. Přišla kvůli něčemu jinému.“

„A cos jí řekl?“

Jeho otec se zarazil, šálek na půli cesty k ústům. „Na to, abych se s někým bavil, snad ještě stačím; nepotřebuju to od tebe schvalovat.“

„Promiň. Nechtěl jsem se tě dotknout. Jenom bych nerad, aby zneužívala naší staré známosti.“

„Tvoje jméno vůbec nepadlo. Přišla za mnou sama od sebe, takže ti do toho nic není. Doporučoval bych ti, aby sis radši zamet před vlastním prahem, a mě nech oprašovat ten můj.“

Walker už se k tomu dál nevracel, ochromený otcovou příkrostí. Ještě chvíli s ním nepříliš hladce konverzoval, dokud neměl dojem, že už uplynulo dost času na to, aby se mohl omluvit a vrátit se do auta. Otec ho odmítl doprovodit ke dveřím.

Cesta domů uplynula, ani nevěděl jak. Stáhl si okénko a

nechal dovnitř proudit čerstvý vzduch, který mu ochlazoval obličej a cuchal vlasy. Rozvázal si kravatu a rozepnul knoflíček na límci u košile. Bylo mu horko. Brent loupl pohledem do zpětného zrcátka. Walker se necítil na vysvětlování, ať Brent nestrká nos do jeho věcí! Hlavou se mu honilo pořád na to samé. Kinsey se dozvěděla o psovi.

Nedokázal zaboha přijít na to, jak mohla tak rychle zaklepat u otcových dveří. Jakou ďábelskou dedukcí si spojila jeho otce s psími ostatky? Walker ji viděl na místě výkopových prací, a neuplynul ani týden a ona je jen pár kroků za ním a nepříjemně mu dýchá na záda.

Než ho Brent vysadil u motelu Pelican, dostal ho kofein kombinovaný se stresem do stavu blízkého záchvatu paniky.

Walker za sebou zamkl dveře pokoje a dopotácel se k posteli. Srdce mu bušilo tak rychle, že se zadýchával a potil.

Bylo to, jako by se předávkoval amfetaminem, což se mu za celý život, plný alkoholu a drog, stalo jen dvakrát. Seděl na kraji lůžka, držel se za prsa a bál se vstát, aby náhodou neomdlel. Umíral. Smrt se určitě blížila. Strach ho tížil tolik, že hrozilo, že ho zavalí a rozdrtí.

Sedm dní se nenapil. Teď měl pocit, že už to nevydrží ani hodinu. Kousek od motelu byl bar a konal se tam nějaký večírek. Walker to měl pár minut chůze a v duchu už viděl řady lahví nasvícených na policích za barem. K tomu příjemné příšeří a lidé, které neznal. Jeden drink by ho uklidnil, pomohl by mu přenést se do dalšího dne. A ráno je

moudřejší večera, i když ho čekal den, který se povleče jako věčnost. Stačilo se jen zvednout, dojít ke dveřím a přejít dvě křižovatky. Rozklepaly se mu ruce.

Zvedl sluchátko a zavolal Leonardovi.

25

Pondělí 18. dubna 1988

V pondělí odpoledne jsem zavolala na informace a po chvilce získala telefonní číslo do Shawnova zakázkového truhlářství v Belicii. Deborah mi sice neřekla, jaký používá obchodní název, ale ve zlatých stránkách nesly podobné firmy většinou jméno majitele, takže jsem byla připravená zkusit

Shawnovo

truhlářství,

Unruhovu

truhlárnu,

Shawnovu výrobnu nábytku a podobně. Naštěstí jsem se trefila hned napoprvé. Vytočila jsem příslušné číslo. Telefon zazvonil dvakrát, pak se ozval mužský hlas.

„Shawnovo zakázkové truhlářství.“

„To je Shawn Unruh?“

„Ano. Kdo volá?“

„Kinsey Millhoneová. Jsem soukromá vyšetřovatelka ze Santa Teresy. Odkázala mě na vás Deborah, prý že byste mi mohl povědět něco o Gregovi a Shelby. Byl byste ochotný se se mnou sejít?“

„Můžete si ušetřit cestu. Všechno, co vím, vám klidně

povím po telefonu. Moc toho totiž není.“

„Radši bych si promluvila osobně, jestli vám to nevadí.

Nezdržím vás víc, než kolik mi budete moci věnovat času.“

„Jak chcete,“ řekl.

Nadiktoval mi adresu k sobě do dílny a dodal, že tam bude celé úterý a středu. Na čtvrtek měl domluvenou montáž

u zákazníka, která se mohla protáhnout i do pátku.

Prohlásila jsem, že úterní odpoledne bude ideální. Ozval se totiž Stacey, prý že soukromý detektiv, kterého si kdysi najala Grand, pořád ještě pracuje a má dokonce kancelář na stejném místě jako tehdy. Plánovala jsem tedy sjet do Lompocu, promluvit s Halem Brandenbergem a pak to vzít těch zhruba sedmdesát kilometrů na sever do Belicie, takže bych zabila dvě mouchy jednou ranou.

V úterý ráno jsem natankovala plnou nádrž a rozjela se po sto jedničce na sever. Na sedadle vedle mě ležela obálka od Tashy se všemi dopisy a několika Brandenbergovými fakturami. Předpokládala jsem, že k nim kdysi byly přiložené i výsledné zprávy, ale pořád bylo možné, že Brandenberg o výsledcích vyšetřování zpravoval klienty ústně, aby eliminoval písemné záznamy. Párkrát jsem to udělala stejně, když šlo o příliš choulostivou záležitost a nebylo moudré ji sepisovat. Jsem schopná pracovat obojím způsobem, hlavně když je klient spokojený. O průběhu vyšetřování si vedu vlastní záznamy pro případ, že by se to nějak obrátilo proti mně, ale o tom klient nemusí vědět.

Cestou se nic zvláštního nepřihodilo. Byl nádherný den, teploty se pohybovaly kolem dvaceti stupňů a od moře vál vlahý větřík. Mustanga jsem měla před týdnem na seřízení a málem spokojeně vrněl. V únoru a březnu jsme zaznamenali občasné dešťové přeháňky, takže se svahy kolem silnice optimisticky zelenaly. Po pětašedesáti kilometrech jsem na exitu číslo 132 sjela z dálnice a pokračovala směrem na Vandenbergovu leteckou základnu.

Městečko Lompoc má kolem pětatřiceti tisíc obyvatel a rodinný dům tam pořídíte za dvě stě dvacet pět až dvě stě padesát tisíc dolarů. Mají tam malé letiště, státní věznici, úchvatnou veřejnou knihovnu, malebné parčíky, dobré školy a o tři procenta víc svobodných mužů než žen, kdybyste náhodou některá sháněla manžela. V okolí se pěstují květiny na semena, dokonce celá polovina světové produkce, takže v květnu se nedohledné lány kytek rozzáří barvami jako perské koberce.

Obchodní čtvrť nebyla moc rušná, jen pár širokých ulic a ještě méně domů s více než jedním nadzemním podlažím.

Hale Brandenberg seděl v prvním patře velké kancelářské budovy. V přízemí vpravo sídlila realitní kancelář s výlohami

vyzdobenými

fotografiemi

nabízených

nemovitostí, vlevo zprostředkovatelská agentura. Do jejich kanceláří se vcházelo prosklenými dveřmi ze společné chodby se schodištěm, v níž visela informační cedule s rozpisem firem sídlících v budově. Brandenbergova

kancelář se skrývala za dveřmi s číslem 204.

Vyšla jsem nahoru po schodech a žasla nad velkorysým pojetím prostoru. Nahoře v chodbě byla obrovská okna a stropy dobře šest metrů vysoko. Klidně se tam mohla nastěhovat rodina obrů a nebouchali by se do hlavy. Na chodbě bylo ticho a mrtvo. Napočítala jsem osm kanceláří.

Nad každými dveřmi byl malý světlík, starodávný ekvivalent dnešní klimatizace. Riskovala jsem, že Brandenberg bude někde v terénu, ale když jsem zaklepala na dveře a nakoukla dovnitř, seděl uprostřed kanceláře na zemi a drhl speciálním mýdlem na kůži jedno z kožených čalouněných křesel.

Kancelář měl zařízenou spartánsky, stůl s deskou potaženou kůží, dvě kožená křesla a baterie kartotéčních skříněk. Okna, stejně velká jako ta na chodbě, byla bez záclon, nicméně dokonale čistá. Za nimi se modrala nekonečná obloha. Kromě toho jsem zahlédla úzký pruh zeleně, koruny pučících stromů naproti přes ulici.

„Domácí práce,“ poznamenal na vysvětlenou.

„Vidím. Můžu dál?“

Byl vysoký, něco k šedesáti a měl hubený obličej s důlkem na bradě. Světlé vlasy ostříhané nakrátko mu prokvétaly šedinami. Na sobě měl seprané džíny a kovbojské boty, kovbojskou košili a kovbojskou kravatu.

Budil dojem, že by se cítil mnohem líp někde venku, ideálně v sedle koně. Jedno křeslo už měl hotové a pracoval na

druhém. Vyčištěná kůže měla tmavší barvu a působila vláčněji. „Jestli sháníte Neda, tak ten je naproti přes chodbu.“

„Sháním vás, tedy jestli jste Hale Brandenberg.“

„Něco prodáváte?“

„Ne.“

„Jste od novin?“

„Potřebuji jistou informaci.“

„Tak to se posaďte. Klidně ke mně za stůl, protože jiný použitelný místo k sezení tu stejně teď nemám. Nevadí vám, když budu dál pracovat?“

„Vůbec ne,“ ujistila jsem ho. Využila jsem jeho nabídku a sedla si ke stolu. Měl čalouněnou kancelářskou židli, na rozdíl od mě, ale vrzala úplně stejně, takže jsem si hned připadala jako doma. Jak jsem se tak na něj dívala, přišel mi najednou nějaký povědomý. „Já vás znám. Neviděli jsme se už někde?“

„To mi říká fůra lidí. Prej vypadám jako Marlboro Man.“

Zasmála jsem se. „To jo.“

Namočil si hadřík do mýdlového přípravku a začal jej krouživými pohyby vtírat do kůže. „Jmenujete se?“

„No jo, promiňte. Kinsey Millhoneová. Jsem soukromý očko ze Santa Teresy. Víte jistě, že jsme se nepotkali?

Přísahala bych, že jsem vás někde viděla. Možná v našich kruzích?“

„V těch já se moc nepohybuju. Vy s kolegy udržujete

společenský styky?“

„Já udržuju společenský styky s málokým.“

„Nápodobně. No, a jak vám tedy můžu pomoct?“

„Mé jméno vám nic neříká?“

Zavrtěl hlavou. „Možná, ale nějak si ho nemůžu zařadit.

Osvěžte mi paměť.“

„Pracoval jste kdysi pro mou babičku. Cornelii Kinseyovou.“ Brandenberg se přesunul z područky na opěradlo. Vyčištěná kůže vypadala téměř jako mokrá. „Jak jste přišla na to, že jsem pro ni pracoval?“

„Mám vaše faktury.“

„Paní Kinseyová pořád ještě žije?“

„Ano.“

„O jejím případu ale nesmím s nikým mluvit bez jejího svolení.“

„No výborně.“

„Říkala jste, že jste soukromý očko. Tím pádem se tu a tam určitě dostanete do stejné situace.“

„No, vlastně jsem se do ní dostala, není to ani dva týdny.“

„Pak vám nemusím vysvětlovat, jaké se na to vztahují etické zásady. Zaplatila za požadované informace. Jsou teď její.“

„A myslíte, že ty etické zásady je třeba dodržet, i když se ty informace týkají mé osoby?“

„Záleží na tom, co chcete vědět.“

Otevřela jsem obálku od Tashy a vysypala na stůl dopisy. „Víte, co to je?“

„Tady odsud nic nevidím. Když to zvednete, budu možná moudřejší.“

Vzala jsem pár dopisů a zamávala mu s nimi před očima.

„Některé byly pro tetičku Gin, některé pro mě. Všechny se ale vrátily k odesílateli. Teda až na ten první. Ten si zřejmě tetička Gin přečetla, a teprve pak ho poslala zpátky Grand.“

„Vy jste je ukradla?“

„Ne, ale kdybych měla příležitost, tak bych to udělala.

Přinesla mi je sestřenice, která na ně narazila náhodou, když

dělala pořádek v papírech po dědovi. A řekla bych, že mi ty dopisy stejně patří, když byly určené pro mě.“

„To byste musela probrat s právníkem. Já v zákonech o duševním vlastnictví moc kovanej nejsem,“ dodal. „A co se stalo s Virginií Kinseyovou?“

„Před patnácti roky zemřela.“

„Aha. No, tak to je mi líto.“

„Byla jsem její jediná dědička, takže i její dopisy jsou teď moje.“

„O tom se s vámi nepřu.“

„Znal jste ji?“

„Narazil jsem na ni při práci, abych tak řekl.“

„Víte, jakou mám teorii?“

„Těžko vám budu bránit, abyste mi řekla svůj názor.“

„Nějaké dva nebo tři roky po smrti mých rodičů se

babička usilovně snažila o to získat mě do opatrovnictví.

Všechno je to v těch dopisech. Hádám, že vás si najala, abyste vyhrabal nějakou špínu na tetičku Gin, takže by mě jí pak sebrali.“

Hale Brandenberg neřekl nic. Dál přejížděl hadříkem po kůži a soustředěně přitom mžoural, trochu jako člověk zvyklý pracovat s cigaretou zavěšenou v koutku úst. Typy jako on už jsem dřív potkala. Drsný, větrem ošlehaný chlap.

Suchý, nenápadný smysl pro humor a osobnost, která na člověka působí uklidňujícím dojmem.

„Bez komentáře?“ zeptala jsem se.

„Řek bych že jo. Chápu, proč se o to zajímáte, ale základní princip už jsem nastínil. Chcete-li ty informace, promluvte si s vaší babičkou.“

„Už je jí přes devadesát a podle toho, co jsem slyšela, to s ní jde z kopce. Pochybuju, že si bude pamatovat, co jste pro ni dělal.“

„To neznamená, že vám to teď s klidným srdcem vyklopím.“

„Pane Brandenbergu, ani ne za měsíc mi bude osmatřicet. Adoptovat už mě nikdo nemůže, takže co by se tak asi mohlo stát, kdybyste mi potvrdil, co jsem řekla?“

Nepatrně se usmál. „Jsem Hale. A máte pravdu. Ve vašem věku by soud zřejmě zohlednil vaše stanovisko, než

by vás někam umístil.“

„To jsem se toho dozvěděla! A co když se zeptám na

postup, ne na výsledky vyšetřování?“

„Můžete to zkusit.“

„Co se stalo s výslednou zprávou? Mám faktury, ale nic víc“

„žádnou jsem nesepsal.“

„Pročpak to?“

Usmál se. „Opět se musím odvolat na to, že je to důvěrné.“

„To jste mě jako měl popadnout a unést?“

„To ne, proboha. Na něco takovýho bych se najmout nenechal.“ Prolistovala jsem faktury. „Zaplatila vám skoro čtyři tisíce dolarů.“

„Byla to spousta hodin práce.“

„A dělal jste co?“

Zase mlčel. „Můžu vás pozvat na kafe?“

Překvapeně jsem vyhrkla: „Jasně. To bude fajn.“

Představovala jsem si hned kavárnu, ale Hale měl jiný plán. Zapadli jsme do haly kancelářské budovy o tři vchody vedle. V koutě tam měli kavárenský stánek, zásobený též

malými kalíšky se smetanou, sáčky s cukrem, plastovými míchátky, a dokonce i čerstvými skořicovými rohlíčky.

Podíval se na mě. „Už jste obědvala?“

„Je teprve deset dopoledne.“

Usmál se. „Vážně si nedáte ani jeden?“

„Ale co by ne? Ráno jsem vynechala snídani, bohužel i svůj pravidelný ranní běh.“

Ukázal na tři velké skořicové rohlíčky a paní za pultem je uchopila pomocí voskovaného papíru a vložila do sáčku.

Dál objednal dvě velké kávy s sebou, které kavárnice umístila na speciální papírový podnos. Nakonec Hale nabral plnou hrst smetánek, velikých asi jako bonbony, a přihodil pár sáčků s cukrem.

Když zaplatil, vyšli jsme společně z haly a zamířili do parčíku naproti přes ulici. Lavička, kterou vybral, stála v polostínu. Sotva jsme se posadili a on mezi nás postavil papírový podnos s kávou, slétli se k nám pestrobarevní ptáčci a seběhly veverky jako v nějaké disneyovce. Dělali si chutě na třetí rohlíček, který byl zjevně určený pro ně. Bavili jsme se jaksi útržkovitě, neboť jsme přitom usrkávali kávu a přikusovali rohlíčky, z nichž jsme odlamoval kousky pro zvířátka.

„Pochopte, že kdyby se to paní Kinseyové doneslo, mohl bych přijít o

licenci.“

„A jak by se jí to asi mohlo donést? Já si to nechám pro sebe. Čestný skautský.“

Seděl a přemýšlel o tom. „K čertu s tím! Za chvilku už

jdu do důchodu. Spolehnu se tedy na vaše slovo.“

„Prosím vás.“

„Máte pravdu s tím, co jsem dělal. Paní Kinseyová si mě najala, abych proklepnul Virginii.“

„Chtěla důkaz, že je pro mě tetička Gin jako opatrovnice nevhodná, že jo?“

„V podstatě. Vaše babička měla dost peněz, aby si mohla dovolit ty nejlepší právníky. Mimochodem, má jich dost pořád. Mohla si najmout i mě, což jí taky nevyšlo právě lacino… jak jste trefně vypíchla. Myslela si, že se jí podaří ovlivnit sociální pracovníky a soudce a málem se jí to i povedlo. Virginia Kinseyová byla dost zvláštní osoba.“

„‚Výstřední‘ je to správné slovo,“ podotkla jsem. „No, a jak to tedy bylo?“

Usmál se, jako by uznal mou námitku. „Vaši rodiče nezanechali žádné instrukce stran toho, kdo se o vás má starat, kdyby se jim něco stalo. Vaše teta neměla s dětmi žádné zkušenosti, ale toho jste si musela všimnout sama, i kdybyste byla retardovaná. Byla jediná svého druhu.

Dokázala pít jako deset chlapů a klít jako dlaždič. Mohl jsem to klidně uzavřít s tím, že vaše babička je pro péči o pětileté děcko způsobilejší.“

„A udělal jste to?“

„Ne.“

„Co se stalo?“

„K tomu se dostanu za chvilku. Nejdřív vám povím dvě věci. Vaši babičku jsem moc rád neměl a nemám ji rád ani dneska. Možná mi až moc připomíná mojí vlastní bábu, která byla podobně skrblivá a zapšklá a nenávistná, jak už

tyhle babky bejvaj. Paní Kinseyová taková je, despotická ženská. Vím to, protože potom jsem pro ni dělal ještě jednou nebo dvakrát, ale už je to řada let; proto jsem se ptal, jestli je

ještě naživu.“

„Chápu.“

„Teď ta druhá věc. Byla to jediná práce, kterou jsem vzal čistě pro peníze. Teprve jsem začínal. Vzal jsem si půjčku v bance, abych si mohl vůbec otevřít kancelář, a klienti si u mě tedy kliku zrovna nepodávali. Člověk z oddělení půjček… takový komisní ouřada… čekal, kdy to začnu splácet, jenže já neměl ani vindru. Pořád jsem to všelijak odkládal, ale nakonec mi došly výmluvy. Vůbec nevím, co by banka udělala, kdybych to nesplatil. Tušil jsem, že prázdná kancelář s pár kousky bazarového nábytku by je nedojala. Věřil jsem, že jsem si vybral dobré místo a že brzy budu mít dost zakázek, aby mě to uživilo, aspoň skromně.

Jenom jsem prostě neměl peníze v tu chvíli.

Do toho přišla paní Kinseyová a pověděla mi, co má na srdci. I když jsem byl v zoufalé situaci, nechtěl jsem to vzít, a proto jsem si řekl o vysloveně přemrštěné peníze.

Přistoupila na to a já byl namydlený. Virginii jsem sledoval s přestávkami několik týdnů, nejdřív v roce 1955, pak znovu v roce ’56 a ještě začátkem roku ’57. Po pravdě řečeno, nepůsobila na mě právě mateřsky, lásku moc najevo nedávala, aspoň co jsem si tak všimnul. Základní potřeby vám zajistila, to jo, ale jinak byla spíš odměřená.“

„To můžu dosvědčit.“

Usmál se. „Byla jste hrozně malinká a visela jste na ní jak opička. Dokonce tolik, že jsem si až říkal, jestli nejste

citově labilní. Přece jen, přijít o rodiče, to je děsná rána.

Jsou lidi, co se z toho do smrti nevzpamatujou. A Virginia nebyla zrovna utěšovací typ, i když poctivá a pevná jako skála. Taky se uměla pěkně rozohnit, když bylo potřeba vás chránit. To podle mého názoru stačilo.“

„A k tomu jste došel, zatímco jste seděl v autě zaparkovaném naproti našemu domu?“

„Ne tak docela. Nesledoval jsem vás ještě ani týden, když si mě všimla. Myslel jsem si, že jsem nenápadný, ale jí by neuniklo nic. Musela vědět, že její matka má něco za lubem. Jednoho dne přišla k mému autu a naznačila mi, že mám stáhnout okýnko, a pak mě pozvala dál. Prohlásila, že když už ji sleduju, že bych se měl možná podívat víc zblízka a vysloužit si za to čas od času aspoň hrnek kafe. Od tý doby pokaždý věděla, že ji sleduju, ale nic nepředstírala. Dělala přesně to, co vždycky. Nezajímalo ji, co si o ní budu myslet a co o tom komu řeknu.“

„Pořád tady něco postrádám,“ prohlásila jsem. „Babička byla už tehdy dost stará. Jak si mohla myslet, že jí soud přiklepne moje opatrovnictví?“

„Bylo to ještě trochu jinak. Myslela si, že má dost prostředků na to, aby vaši tetičku Gin vyřadila ze hry.

Kdyby se jí to povedlo, kdo jiný by jí stál v cestě?“

„Matka byla nejstarší z pěti dcer. Teta Gin se narodila po ní a pak Sarah, Maura a Susanna. Kterákoli z nich by asi byla přijatelnější.“

„Byly finančně závislé na Kinseyových. Všechny tři se sice dobře vdaly, nicméně jejich manželé neměli zdaleka ty peníze, co vaši prarodiče. Co jsem tak slyšel, Sarah ani Maura sňatek vaší matky neschvalovaly a ani jedna z nich nebyla ochotná se vaší babičce postavit, když si usmyslela, že vás získá.“

„Ale jakou jinou páku ještě měla? Pořád mi to nějak neštimuje.“

„Už jsem toho řekl dost“

„No tak.“

„Vy se asi nikdy nevzdáte, co?“

„Za zeptání nic nedám. Navíc si myslím, že mi stejně řeknete jen tolik, kolik budete chtít, málo, nebo hodně.“

Zakousl se do lepkavého skořicového rohlíčku a chvilku mlčky přežvykoval, načež se napil kávy. „Vaše babička byla přesvědčená, že je Virginia lesbička.“

Zůstala jsem na něj v němém úžasu zírat. „To nemyslíte vážně.“

„Ptala jste se na tu páku, tak to je ono. Doba byla taková, že stačilo člověka jen bez důkazu obvinit a už mu to nikdo neodpáral. Proto jsem taky odmít paní Kinseyové vyhotovit ty písemné zprávy. Nechtěl jsem, aby měla na Virginii něco v ruce.“

„Teta Gin byla lesba?“

„To netvrdím. Jen říkám, že jsem paní Kinseyové odmít vystavit zprávy, ať už to bylo jakkoli.“

„Jak ji to vůbec napadlo?“

„Nemám představu. Když za mnou přišla do kanceláře, sdělila mi, co chce, vyštrachat ‚nějakou špínu‘ na svou dceru. Přesně takhle to tehdy řekla. Tvrdila, že žádný soudce nesvěří dítě do rukou někomu tak ‚zvrácenému‘. Pověděl jsem jí, že výsledky svého vyšetřování rozhodně nemíním přizpůsobovat jejím představám. Prohlásila, že si tedy klidně může najmout někoho jiného, kdo pro ni udělá, za co zaplatila. Já na to, že seru na to, koho si najme. Jestli jí nejde o pravdu, může jít klidně k šípku.“

„To si od vás nechala líbit?“

„Urazila se, ale bylo jí to asi sympatický. Málokdo si jí dovolil odporovat.“

„To platí dodnes. Ale pokračujte.“

„Naštvala se, ale nakonec souhlasila. Je pravda, že sice byla chorobně egocentrická, ale měla jistou hranici, za kterou nešla. Virginia byla pořád Kinseyová. Kdyby měla vaše babička pravdu, veřejné odhalení Virginie by nepřineslo ostudu jen jí, ale celé rodině.“

„Tvrdíte, že kdyby měla pravdu, tak by ty informace nepoužila?“

„Rozhodně ne veřejně, to ne. Jenže já se bál, aby neprovedla nějakou zákeřnost. Byla ďábelsky lstivá a já jí nechtěl dát do ruky takovou zbraň.“

„Tak jste jí pověděl, že teta Gin teplá není.“

„Taky že nebyla.“

Vytřeštila jsem na něj oči. „Nekecáte?“

„Proč bych to dělal? Podle mě to byl úplný nesmysl.

Nenarazil jsem nikdy na sebemenší důkaz, který by naznačoval, že je snad Virginia Kinseyová něco jiného než

heterosexuálka. Prostě radši byla sama, ale to ještě není zvrácenost. Takových lidí je víc, sám mezi ně patřím.“

„Já taky,“ připustila jsem. „Nechápu, proč to Grand vůbec vytáhla.“

„Zřejmě to musela být ta nejhorší věc, kterou si dokázala představit, tak asi vskrytu toužila, aby to byla pravda.“

„Je přece tak staromódní a tváří se tak ctnostně, ta snad ani neví, že tyhle věci existujou.“

„Nebuďte naivní. Dokonce i viktoriánský ženy měly svoje ‚zvláštní‘ přítelkyně. Když žily dvě svobodné slečny ve společné domácnosti, budilo to pohoršení. Říkalo se tomu ‚bostonské manželství‘.“

„Tetička Gin věděla, z čeho ji Grand podezírá?“

„Já myslím, že jo.“

„Teď nějak netuším, co s tím. Léta jsem se litovala, protože jsem myslela, že jsem babičce úplně ukradená. A najednou to vypadá, že o mě stála tolik, že vydírala vlastní dceru, aby mě získala.“

„No, tak nějak by se to asi dalo shrnout. Dobrá zpráva je, že jí to nevyšlo.“

„Jo, a ta špatná, jak jsme na to doplatily. Chudák tetička Gin. Vůbec jsem netušila, čím vším si musela projít. Přede

mnou to všechno úzkostlive tajila. Léta jsem vůbec nevěděla, že mám kromě ní ještě nějaké jiné příbuzné. To jsem zjistila, až když umřela.“

„žena plná rozporů. Na jednu stranu upřímná, na druhou tajnůstkářská.“

Zadívala jsem se na něj a přemýšlela, co mi ještě uniká, jestli vůbec něco. „Nerada bych, abyste překrucoval pravdu.

Unesu ji, ať bude jakákoli.“

„Nač ta podezíravost? Někomu přece člověk věřit musí, jak se říká.“ Zasmála jsem se. „Snad. A co vy?“

„Většině lidí nevěřím, to bych byl blázen. A zase takový blázen nejsem.“

Podívala jsem se na hodinky. „Jéje. Mám domluvenou schůzku v Belicii, tak už bych asi měla jet. Cením si vaší důvěry. Mám pusu na zámek“ Gestem jsem naznačila, že si ji zamykám.

Hale zmuchlal papírový sáček a vyhodil ho do koše.

„Kdybyste se chtěla ještě na něco zeptat, nebojte se zavolat.“

Teprve v autě mi došlo, že mi vlastně neodpověděl, jak to bylo s tou pravdou.

26

Ukázalo se, že Shawn bydlí na stejné adrese, kde má dílnu. Belicia je malé městečko, spleť ulic mezi dálnicí a pláží. Hlavním zdrojem příjmů je turistický ruch, jelikož jde o pěkné místo a tamní řemeslníci vyrábějí všechno, od sýrů

přes domácí chléb až po kvalitní vína. Na hlavní třídě jsem zaznamenala sedm galerií a rovněž obchody, kde se prodávaly originální šperky, nábytek, textilie a další rukodělné výrobky. Přilehlé uličky byly plné hotýlků a penzionů, kavárniček a bister, kam chodili jednak místní, jednak lidé, kteří přijeli obdivovat krásy okolí. V téhle roční době byly ceny za ubytování rozumné a na mnoha hotelech visely cedule „volné pokoje“.

Shawn Unruh bydlel v přízemním šedě natřeném dřevěném domě s řadou prvků evokujících viktoriánskou éru, vysoké štíty, došková střecha, zdobené okenní rámy.

Zaparkovala jsem před domem, zaklepala na vstupní dveře a chvilku čekala. Říkala jsem si, jestli jsou vůbec doma.

Otevřít mi přišla sotva patnáctiletá holčina, drobná, s velkýma oříškově hnědýma očima a hustými černými kudrnatými vlasy. Byla naboso, na sobě měla ustřižené

džíny a tričko zavázané vpředu na uzel. Pravou ruku jí tížily stříbrné náramky.

„Ahoj,“ pozdravila jsem. „Doufám, že jsem tady správně. Hledám Shawna.“

„Je vzadu v dílně.“

Jelikož z ní nic dalšího nevypadlo, poděkovala jsem, sešla zase dolů po schodech a dala se vpravo po příjezdové cestě. Dílna vypadala jako zmenšenina obytného domu, s nímž ji spojoval zastřešený chodníček. Bylo otevřeno a zevnitř se linul pach klihu a čerstvého dřeva. Kromě toho jsem slyšela svištivý zvuk soustruhu. Shawn byl plně zabraný do práce, takže jsem si ho mohla v klidu prohlédnout. Montérky měl pokryté pilinami a na očích ochranné brýle.

Byl vysoký a měl krátké kudrnaté černé vlasy. Kolem ležela spousta truhlářského náčiní; sice se v tom moc nevyznám, ale hned jsem poznala leštičku, vrtačku, frézku, hoblíky, rozbrušovačku a pásovou pilu. Shawn právě potřel hrany dvou fošen lepidlem a zajistil je svěrami. U jedné stěny se kupila zásoba neopracovaného dřeva. Na praktických háčcích a v přihrádkách na stěně byly stovky vrtáků, drobného náčiní a dřevěných šablon.

Ohlédl se, a jakmile mě uviděl, vypnul soustruh. „Dobrý den.“

„Jste Shawn?“

„O tom nepochybujte. A vy budete určitě ta

vyšetřovatelka ze Santa Teresy.“

„Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se. „Ráda vás poznávám. Koukám, že jsem vás zastihla zrovna v plné práci.“

„To já mám pořád. Jsem rád, že jste mě našla.“

„Přišla mi otevřít nějaká holka a ta mi řekla, že jste tady.“

„To byla Memory.“

„Asi jo, nepředstavila se mi.“

Zatvářil se unaveně. „No jo, někdy holt zapomíná, co je vychování. Promiňte. Nemyslela to tak.“

„Nemusíte se omlouvat. Přišla jsem za vámi.“

„Snad vám nějak pomůžu. Jak se vlastně má Deborah?“

„Dobře. Minulou středu jsem s ní byla na procházce na pláži a je v lepší kondici než já.“

„Posaďte se, jestli někde najdete místo,“ řekl.

„Klidně postojím.“

Sám si sedl na dřevěnou lavici, já se opřela o ponk tak, abychom měli oči přibližně na stejné úrovni. Chvilku jsme jen tak tlachali ve snaze přejít nějak šikovně k věci.

Nakonec už to nevydržel: „Proč mi neřeknete, co se děje?“

„Zkusím být stručná,“ začala jsem a pak jsem mu bez zbytečných detailů odvyprávěla celou tu smutnou historii.

„Jde o jeden starý únos, na který jsme po létech zase narazili. Vedla k tomu spletitá cesta, kterou teď nechci

zbytečně rozebírat. V červenci 1967 se ztratila malá holčička jménem Mary Claire Fitzhughová a už se nikdy nenašla.“

„To je smutné.“

„Moc smutné, ale je přinejmenším naděje, že se nám podaří zjistit, co se s ní stalo. Jestli tomu dobře rozumím, byli jste vy s mámou a tátou to léto v Santa Terese –“

„Greg nebyl můj táta,“ připomněl Shawn. „Já jen pro přesnost, protože máma zrovna v tomhle měla jasno.“

„Omlouvám se. Detaily mi občas vypadnou, proto jsem koneckonců tady.“

„Nic se nestalo. Povídejte.“

„Vím, že jste tehdy bydleli u Unruhových. Deborah mi vyprávěla, jak na ně Greg naléhal, ať mu dají peníze, co mu odkázal děda, aby si se Shelby mohli koupit nějakou farmu…“

Shawn při mé rekapitulaci kroutil hlavou. „Slyšel jsem je, jak to plánujou, a bylo to naprosto nereálný, od začátku do konce. Blázni. Vůbec nevím, co si mysleli. Patrick jim ten jejich pitomej plán nemínil posvětit, i kdyby byl proveditelný. Peníze byly na termínovaným úctě a oni se k nim neměli jak dostat. No, možná skrz nějakou chytrou právní kličku, ale Greg nebyl v pozici, aby si to mohl dovolit.“

„A jak si to vlastně představoval? Můžete mě trochu zasvětit?“

„Ovšem. Greg ve druhým ročníku odešel z vysoký, z Berkeley. Přišel tak o odklad vojenský služby kvůli studiu a byl zařazen do kategorie 1-A, to znamená, že měl jít hned k odvodu. Taky hned dostal povolávací rozkaz, ale spálil ho. S

mámou měli úplnou paranoiu z úřadů, ona ještě horší než

on. Rozhodl se odjet do Kanady. Ona z toho moc nadšená nebyla, ale Greg tam měl pár kamarádů, co tam taky utekli před vojnou, tak si říkal, že těch kontaktů využije. Kdyby dostal peníze, co měl zdědit, nějakou dobu by s tím vystačili a mezitím by si zažádali o občanství.“

„Chápu, že to pro něj muselo být stresující.“

„No, jasně, z jeho pohledu určitě. Ale jednu věc nedomyslel. Sám jsem na to přišel teprve nedávno, ale v červenci v šedesátým sedmým Gregovi bylo pětadvacet. V

šestadvaceti by ho zprostili vojenský povinnosti, takže mu stačilo jenom počkat. Taky si nemyslím, že brali ženáče, takže kdyby s mámou byli ochotný zajít až takhle daleko, mohli v klidu zůstat doma. Tedy ne že by snad udělali něco tak přízemního. Byli hippies a na takovéhle formality byli příliš svobodomyslní. Každopádně, jakmile se ukázalo, že do toho Unruhovi nepůjdou, máma s Gregem zas vyrazili na cestu. Ostatně tímhle stylem řešili úplně všechno.“

„Proč ale odjeli tak náhle?“

„Dělali všechno z momentálního popudu, i když za tím mohlo být něco víc. Slyšel jsem, jak si vzadu v autobuse o něčem šuškali. Greg možná i panikařil.“

„Netušíte, o co mohlo jít?“

„Vůbec. Byl jsem kluk, co jsem tak moh vědět?

Vzpomínám, že máma strašně chtěla do San Franciska. Bylo tehdy Léto lásky a ji sralo, že to celý propásne. Říkala, že po nich přece žádná policie nejde. Odvodu se snažily vyhnout tisíce mladejch kluků, takže podle ní se měli dál vézt na tý vlně a všechno by dobře dopadlo. S Gregem to ale ani nehnulo. Chtěl prostě prásknout do bot, jak se říká. Ona to viděla tak, že je to jeho problém, ne její. Nakonec se mu ale podvolila, ale neobešlo se to bez drsnejch hádek. Můj osobní odhad je, že Grega někdo udal odvodový komisi.“

„Jestli ale odjeli bez peněz, čím se chtěli živit?“

„Jako obvykle, somrováním, prodejem trávy, krádežemi. To dělali vždycky, když byli bez prachů, což u nich byl prakticky setrvalej stav. Cesta nám trvala několik neděl, jak jsme furt stavěli a sháněli peníze na benzin a na jídlo. Vsadím se, že ještě dneska bych se uživil tím, že bych stál na křižovatce s dojemnou cedulí na krku.“

„Neotočili to a nerozjeli se třeba najednou zpátky do Santa Teresy?“

„To ne. Greg byl úplně paranoidní. Byli rádi, že odtamtud vypadli.“

„Patrick věřil, že měli nějaký plán, jak přijít k penězům.

Podle něj z města vůbec neodjeli.“

Shawn zavrtěl hlavou. „Já jedinej se tam od tý doby vrátil, před třemi roky, když jsem si v novinách přečetl o

Patrickově smrti. Chtěl jsem se s ním naposledy rozloučit.“

„Víte o tom, že Bouři někdo unesl zhruba v době, kdy Greg s Shelby odjeli?“

„Bouři někdo unesl?“

„Ano, ani ne týden potom, co se zdejchli. Výkupné dělalo patnáct tisíc a Patrick bez řečí zaplatil. Vrátila se v pořádku a asi deset dní nato byla unesená ta druhá holčička.

Unruhovi si mysleli, že v tom měli prsty Greg se Shelby.“

„To není pravda. Odjeli jsme ze Států, úplně. Proč je z toho Patrick vinil?“

„Protože to mělo jistou logiku. Ti dva zoufale potřebovali peníze. Unruhovi jim k nim odmítli pomoct a pak zničehonic někdo unesl Bouři a Unruhovi museli zaplatit. Byl to stupidní plán, nicméně Deborah tvrdí, že Greg se Shelby byli trochu zpitomělí, jak pořád kouřili trávu.“

„No, to je pravda. Sám jsem byl půlku času zhulenej.“

„V deseti letech?“

„Tak to tehdy chodilo. Nevykládejte si to špatně. Máma měla svoje zásady. Do šestnácti jsem se nesměl dotknout peyotlu, kokainu ani heroinu. Taky mi zakazovala LSD.

Byla v tom dost přísná. Sama tvrdý drogy vyzkoušela, ale až

o dost později.“

„Nechodil jste do školy. Učila vás doma?“

„To sice říkala, ale byly to kecy. Školy nechala v patnácti, když otěhotněla se mnou. Chodila teprve do

devítky, takže toho sama moc nevěděla, natož aby něco učila mě. Musel jsem se o sebe postarat sám. Kdybych ji sral, vybodla by se na mě stejně, jako se vybodla na Bouři.“

„Kdy jste viděl svou matku naposled?“

„Když v šestaosmdesátým umřela na AIDS. Nic pěknýho. Klidně bych se bez toho obešel.“

„A co Greg?“

„Ten zemřel na předávkování, když mi bylo čtrnáct. S

mámou jsme se tehdy vrátili do Států. Ze všeho nejdřív chtěla do San Franciska. Uháněla jako žíznivá čára.

Samosebou že Haight Ashbury už bylo dávno mrtvý, ale ona nepřestávala doufat. Nějakou dobu jsme žili v Berkeley, pak jsme se přesunuli do Santa Cruz. Osm měsíců jsme strávili v Mexiku a pak už ani nevím, kde všude jinde. Nikde jsme nezůstávali dlouho. Bylo to krušný dětství.“

„Jak dlouho už žijete v Belicii?“

„Belicia byla jedna z našich mnoha zastávek. Potkal jsem tady chlapíka, co vyráběl ručně nábytek, říkal, že jestli chci, tak mě to taky naučí. Bylo mi dvacet a života na cestě jsem měl už po krk, tak jsem se tady usadil. Naučil mě všechno, co umím.“

„Zdá se, že vám to jde.“

„To je fakt,“ připustil bez uzardění.

„A s Memory jste jak dlouho?“ Usmál se. „Není moje holka.“

„Promiňte. Tak nějak jsem předpokládala –“

„Je to moje sestra.“

„Vážně? Mám pocit, že Deborah o tom neví.“

„Ani nemůže. Ze Santa Teresy jsme odjeli v červenci.

Memory se narodila další rok v dubnu v Kanadě. Grega to pekelně nasralo. Říkal, že poslední, co potřebujeme, je další hladověj krk. Chtěl po mámě, ať ji dá k adopci, ale ta o tom nechtěla ani slyšet. Od tý doby byli jako kočka a pes. On tvrdil, že když se vybodla na Bouři, může se klidně vybodnout i na tuhletu. Máma nemínila ustoupit. Osobně si myslím, že to dítě nebylo jeho.“

„Pane jo. A čí tedy?“

„Kdoví? Každopádně, jestli jsme to už probrali, vrátil bych se zase k práci.“

„Ale ovšem. Možná vám ještě zavolám, kdybych si na něco vzpomněla, nicméně díky za váš čas. Nevadí, když

řeknu Bouři o Memory? O vás samozřejmě už ví, ale myslím, že ji bude zajímat, že má taky sestřičku. Deborah ostatně taky.“

„Povězte to, komu chcete. Bouři moc rád uvidím, kdyby se tu chtěla stavit. Nebo možná sedneme s Memory do auta a přijedeme za nimi.“

„Jestli s ní budu mluvit, vyřídím jí to.“

„Moc je ode mě obě pozdravujte.“

Cestou zpátky na jih jsem měla o čem přemýšlet. Pořád jsem ještě nestrávila, co mi řekl Hale Brandenberg o Grand.

A pokud šlo kvapný odjezd Grega se Shelby, tušila jsem, že

se podle všeho potvrdily mé domněnky. Už se nikdy neobjevili, ani aby vrátili Bouři, natož aby unášeli Mary Claire. Chápala jsem, proč si to Deborah myslí, ale její argumenty byly trochu plané, při bližším zkoumání mezi nimi chyběla příčinná souvislost. To byl pro mě nečekaný zvrat: pokud nebyli viníky Greg s Shelby, tak kdo?

Když jsem dojela ke kanceláři, zaparkovala jsem, natáhla se pro tašku, vystoupila z auta a zamkla ho. Všimla jsem si, že hned naproti parkuje elegantní bílá corvetta; za volantem seděla žena a na sedadle vedle ní muž. Od předního skla se odráželo slunce, takže jsem jim neviděla do tváře. Pokrčila jsem tedy rameny a šla si po svých. Odemkla jsem kancelář, a když jsem vcházela dovnitř, zaslechla jsem za sebou bouchnout nejdřív jedny a pak hned druhé dveře od auta.

Ohlédla jsem se přes rameno a uviděla přicházet Dianu Alvarezovou. Jejího společníka jsem neznala. No to je tedy radost, prolétlo mi hlavou. Vypadala úchvatně jako obvykle, mokasíny, černé punčochy, černé manšestrové sako a pod ním bílý rolák. Pomalu mi začínalo docházet, že téměř všechno, co si vezmete na sebe, vypadá o dost líp s černými punčochami, a proto jsem si slíbila, že si jich opatřím víc.

Jelikož jsem už byla hrdou majitelkou dvou sukní, nestálo mi nic v cestě.

Diana nesla koženou brašnu a v ní zjevně nějakou velkou knihu. „To jsem ráda, že jsme vás zastihli,“ zašvitořila. „Už

jsme chtěli odjet. Tohle je můj bratr Ryan.“

Mimoděk jsem si všimla, že jsou si podobní. Ty vážné tmavé oči byly zřejmě rodový rys. „Těší mě,“ ucedila jsem.

Ryan mi stiskl ruku. Na sobě měl šedé plátěné kalhoty, k nim klasickou košili s tenkým proužkem a navrch ležérní uhlově černé sako. Jediným barevným doplňkem jeho úboru byla červená kravata. Takhle bez přípravy jsem ho tipovala na prodavače z luxusního obchodního domu, dost možná od Searse. Vůbec jsem si nedokázala vysvětlit, proč se Diana vrátila.

„Nevadí, když půjdeme dál?“ zeptala se.

„Račte.“

Ustoupila jsem a nechala je vejít do kanceláře jako první.

Posadili se do křesílek pro hosty. Diana si nejprve uhladila sukni, pak položila na zem brašnu. Opřela ji zpředu o můj stůl. Počínala si podezřele samolibě. Tyhle typy už jsem v životě viděla a neměla jsem je ráda.

Sedla jsem si do své otočné židle. „Co pro vás můžu udělat?“

Ještě ani nepromluvila, a mně bylo jasné, že si doma předem připravila, co řekne. Hlavně aby vypadala jako někdo, kdo má situaci pod kontrolou. „Vyprávěla jsem Ryanovi, jak jsme ti tuhle povídaly –“

Skočila jsem jí do řeči v naději, že ji to trošku vyvede z míry. „Mluvily jsme spolu ve skutečnosti dvakrát, jednou na místě výkopu a pak druhý den.“

„Já myslím to, jak jsme se bavily tady. Když jste říkala, že Michael viděl v Horton Ravine ty dva muže, něco mě na tom zarazilo. Jestli si vzpomínáte, ptala jsem se, jak si může být tak jistý datem, a vy jste řekla, že díky tomu, že to bylo v den jeho šestých narozenin.“

„Jo.“

„Dokonce už tehdy mi to nesedělo a vybavuje se mi, že jsem to i řekla.“

„Víte, vážně nemusíte znovu všechno opakovat.“

„Chci jenom vypíchnout to nejdůležitější,“ prohlásila.

„Doufám, že nic nenamítáte.“

„Ale vůbec ne. Hlavně už, prosím vás, k věci. Musím taky pracovat.“

Tohle přešla bez poznámky a pokračovala. Už jsem čekala, že vytáhne ten svůj notes v kroužkové vazbě, ale naučila se přednášku zřejmě zpaměti. „Říkala jste, že Mary Claire Fitzhughovou unesli ve středu 19. července 1967.

Michael tvrdí, že ty dva muže viděl o dva dny později, v pátek jedenadvacátého.“

Mávla jsem rukou, jako že to jsou jen detaily, které není třeba neustále opakovat; o ničem z toho nebylo pochyb.

Upřela na mě pronikavý pohled a navázala: „Podle něj ho máma vysadila u Kirkendallových. Billie byl nemocný a jeho matka Michaela nechala, ať si hraje na zahradě, a tehdy narazil na ty dva. Říkám to znovu kvůli Ryanovi, protože on upozornil na Michaelovu chybu.“

„Na chybu?“

„Nehoráznou lež,“ podotkl Ryan. „A co by to jako mělo být?“

Diana zalovila v brašně a vytáhla něco mezi památníkem a deníkem, knížku se stránkami polepenými novinovými výstřižky, kulturními programy, dvojrozměrnými suvenýry a pozvánkami na večírky, které často přesahovaly přes okraj.

Šlo očividně o dílo osoby trpící obsedantně kompulzivní poruchou, která nebyla schopná nic vyhodit. Diana si založila stránku, na níž to své album nyní otevřela. Natočila je směrem ke mně, abych viděla, co je tam napsané, aniž

bych si vykroutila krk.

S pohledem namířeným dolů podotkla: „Začala jsem si to psát, když mi bylo osm. Pro jistotu připomínám, že v době, kdy bylo Michaelovi šest, bylo Davidovi deset, Ryanovi dvanáct a mně čtrnáct.“

„To vím,“ řekla jsem. Už to zase protahovala, takže jsem měla co dělat, abych nezačala zívat.

„Ale jsem si jistá, že tohle nevíte,“ řekla. „Na oslavu jeho narozenin nás máma s tátou vzali do Disneylandu.

Přesvědčte se sama.“

Ukázala na fotografii zachycující obrovského Mickey Mouse a Popelku. V popředí seděly u stolečku na zahrádce jakési cukrárny všechny čtyři Suttonovic děti a mačkaly se na sebe, aby se vešly do záběru. Michael i jeho sourozenci měli na hlavách papírové klobouky a všichni se děsně zubili.

Papírový ubrus, ubrousky a kelímky měly narozeninové dekorace a pokrývaly je rozverné nápisy „Happy Birthday“.

Před Michaelem stál narozeninový dort a na něm hořelo šest svíček.

No a co? uklouzlo mi málem. V duchu jsem si říkala: Ať jdou do prdele, narozeniny se přece nemusejí slavit v den, kdy se dotyčný narodil. Oslava se dá uspořádat klidně jindy.

Diana jako by vytušila, co se mi honí hlavou, a ukázala prstem na datum u spodního kraje fotografie. 21. červenec 1967. „Jestli vás to ještě nepřesvědčilo, koukněte na tohle.“

Obrátila stránku jako učitelka, která zná slabikář nazpaměť a nevadí jí mít ho vzhůru nohama. Na dalších stránkách byly vlepené útržky lístků na atrakce, účet z cukrárny, program na ten den a další snímky dětí na kolotočích a legračních vláčcích. Téměř na všem bylo datum dokládající její tvrzení.

Ozval se Ryan, jako by tohle byla jeho narážka. „Je tu ještě něco.“

„Nemůžu se dočkat.“

„Týká se to Kirkendallových.“

Doufal, že ho pobídnu, ale už mě ta jejich rozvláčnost nebavila. Mlčela jsem tedy a on musel začít sám bez pomoci. Polkl a jednou si odkašlal. „Promiňte. Keith Kirkendall byl účetní, který zpronevěřil jeden a půl milionu firmě, pro niž pracoval. Přišlo se na to při nezávislém auditu a případ převzaly příslušné úřady. Sebral se a s rodinou ze

dne na den zmizel.“

„To jsem už slyšela.“

„Dobře. Tak já přejdu k věci. Zpráva o Kirkendallově zločinu se v novinách objevila 17. července, kdy už celá jeho rodina byla pryč. V pátek jednadvacátého byl jejich dům prázdný, včetně nábytku. Michael tam být nemohl, i kdyby neodjel do Disneylandu.“

Chvilku jsem mlčela a v duchu všechno přepočítávala.

„Třeba to bylo ten týden předtím. Čtrnáctého července, ne jednadvacátého.“ Musela jsem něco říct, musela jsem zachránit Michaelovu verzi, která zněla tak přesvědčivě.

Diana ale zvedla ukazovák. „Ne, ne, ne,“ řekla, jako by kárala nezvedené dítě. „Mary Claire unesli devatenáctého.

Kdyby je Michael viděl týden předtím, tak i kdyby si správně vyložil, co dělají, nemohlo v tom uzlíčku být její tělo. Byla v tu chvíli ještě živá a zdravá.“

Zavřela jsem pusu a zírala na ně.

Dianě Alvarezové se vítězoslavně rozzářily oči a já cítila, jak mi rudnou tváře. Nevzpomínala jsem si, kdy jsem se v životě cítila naposledy tak ponížená… pominu-li jistou epizodku z první třídy. Uvěřila jsem Suttonovi. A přesvědčila jsem o jeho pravdě i ostatní. Teď jsem tady seděla a připadala si jako blbec. A vem čert, jak tím utrpělo mé ego. Mrzelo mě, že jsme s případem Mary Claire skončili zase tam, kde jsme byli na začátku. Ztratili jsme její stopu, byť třeba nejasnou.

Diana opět sáhla do kabely. Tentokrát vyndala nějaké desky, které mi přisunula po stole. „Okopírovala jsem vám ty fotografie z Disneylandu. A k tomu ještě výstřižky z novin, kde se psalo o Keithu Kirkendallovi, abyste si to mohla všechno ještě jednou v klidu pročíst. Bylo mi jasné, že jenom naše slovo vám stačit nebude.“

Desky jsem jí šoupla přes stůl zase zpátky. „Díky za nabídku, ale schovejte si to do dalšího památníčku.“

Nechala je ležet. „Mám to dvakrát. Tyhle jsou pro vás. A jedny jsme před chvilkou dali detektivu Phillipsovi od policie.“

Ryan na mě upřel velké hnědé oči s neupřímně lítostivým pohledem. Měla jsem sto chutí vrhnout se na něj přes stůl a do krve ho pokousat jako vzteklý pes.

„Mrzí nás, co jste musela podstoupit,“ prohlásil. „To je pro Michaela typické, bohužel to člověka nenaštve o nic míň.“

„Mluvili jste s ním o tom?“

Odpověděla Diana: „Ne. Jak víte, moc spolu nevycházíme. Mysleli jsme si, že ve vašem podání by ho to nemuselo tak ranit.“

„Jinak řečeno, chcete, abych mu to místo vás řekla já.“

„Neberte si to osobně,“ řekl Ryan. „Chtěli jsme předejít nedorozumění. Jestli myslíte, že mu ty kopie máme poslat poštou, uděláme to.“

„Já to zařídím.“

Sáhl do náprsní kapsy toho svého ležérního saka a vytáhl šekovou knížku. „Předpokládáme, že Michael asi neměl peníze, aby vám za vaše služby zaplatil.“

„To je ostatně další důvod, proč jsme přišli,“ doplnila Diana. „Nemám vůbec představu, kolik vás tenhle planý poplach stál času a energie, ale jsme připravení zaplatit v plné výši, co vám dluží.“

Ryan se předklonil a otevřel na stole šekovou knížku.

„Michael za všechno zaplatil.“

Dianě zvadl úsměv na rtech. „Opravdu? To se mi nechce věřit.“

„život je plný překvapení, Diano. Potřebovali jste ještě něco?“

Ryan zastrčil šekovou knížku zpátky do kapsy a se sestrou se na sebe podívali, jako by si nebyli jistí, co přijde teď. Pravděpodobně doufali, že začnu běsnit a nadávat, jaký je Michael cvok, co nedokáže rozeznat pravdu od lži, ale to bych si radši ukousla jazyk, než bych jim dopřála to potěšení. Jejich odchod byl rozpačitý, ztížený mou neochotou jim to jakkoli usnadnit. Ani jsem je nedoprovodila ke dveřím, jen jsem se zvedla a vpíjela se jim pohledem do zad.

Když odešli, zamkla jsem dveře a vrátila se ke stolu; seděla jsem tam dobře hodinu a dusila se ve vlastní šťávě.

27

JON CORSO

Červen 1967

Týden po odjezdu rodiny do Evropy přijel Jon na skútru k Walkerovi. Walker právě vyjížděl z garáže s ojetým Buickem Skylark, rok výroby 1963, auto dostal od otce za to, že ho přijali na univerzitu v Santa Terese. Nebylo nové, ale o dost lepší než laciný chevrolet, kterého koupil Jonovi Lionel. Walker se nahnul přes sedadlo spolujezdce a stáhl okénko. „Musím něco vyřídit. Hoď si skútra do garáže a nasedni.“

Jon vytlačil skútr nahoru po příjezdové cestě, zaparkoval a rychle spěchal zpátky na ulici, kde už na něj Walker čekal.

Zaplul na sedadlo vedle něj a zabouchl za sebou dveře.

„Kam se jede?“

„Na Alita Lane, za jednou fakt ujetou dvojkou. Bydlej ve školním autobuse. Prorok a Destiny. On je debil, ale ona je prostě fantastická. Poflakovali se kolem střední školy a sháněli trávu, tak je Chapman přihrál mně.“

„Solidní tah.“

Když přijeli na Alita Lane, zaparkoval Walker za rohem a vrátili se kousek pěšky. Jestliže Walker někomu vezl trávu, rozhodně nemínil potkat jeho rodiče. Když šli kolem domu, Walker jen tak mimochodem prohodil, že patří Deborah a Patrickovi Unruhovým, které Jon znal od vidění z golfového klubu. Mona byla zvlášť unešena z Deborah a při každé příležitosti o ní básnila. Jon se už těšil, jak se Moně pochlubí, že byl u Deborah doma, ale vzápětí si to rozmyslel. Tuhle maličkost si chtěl nechat pro sebe. Byly věci, které se Mona nemusela dozvědět, a většina z nich se začala odvíjet právě toho dne.

Jon následoval Walkera za dům, k zahradnímu domku s bazénem, kde parkoval zmiňovaný školní autobus. V bazénu se cachtal asi desetiletý nahatý kluk, který zřejmě čural do vody, kdy se mu zachtělo. Školní autobus byl zvenčí obouchaný, ale když se Jonovi konečně poštěstilo podívat se dovnitř, uznal, že je vážně v pohodě, na zemi ležely matrace, byl tam kempingový vařič a bedny na nejrůznější věci. Soukromí zajišťoval závěs s indickým potiskem, který rozděloval vůz na dvě části. Ti dva spali na letišti vzadu, kluk na futonu v přední části.

Dveře autobusu byly otevřené a Prorok dělal něco uvnitř.

Ona seděla v tureckém sedu na trávě a uzlovala z konopných provázků něco jako tapiserii nebo podobný nesmysl, v autobuse neměli nic jako stěny. Když Walker s Jonem

přicházeli, zvedla hlavu. „Hej, Proroku! Máme návštěvu.“

Prorok vylezl z autobusu a Walker je představil. Obešlo se to bez potřásání rukou Destiny bylo kolem pětadvaceti, byla o šest nebo sedm let starší než Jon, a jemu blesklo hlavou, že ještě nikdy v životě nepotkal nikoho tak odvázaného. Měla okousané nehty až do masa a záplavu kudrnatých vlasů. V uších se jí houpaly obrovské stříbrné kruhy. Na sobě měla vyšívanou blůzku, sukni až na zem a korkové sandály. Byla malinko při těle a lehce zatuchle páchla ze vší marihuany a cigaret, co vykouřila, jemu však tím pachem připomněla matku. Destiny byla chodící důkaz neblahého vlivu nevyvážené stravy a konzumace omamných látek na lidské zdraví. Okamžitě jim oznámila, že s Prorokem nejsou manželé.

Jon se zeptal: „A to dítě v bazénu je vaše?“

Zasmála se. „Moje jo, jeho ne. Jmenuje se Nebeskej jezdec. Jeho táta může bejt kterejkoli z asi šesti chlapů.“

Nezdála se mu? Jon nevěřil, že to doopravdy řekla.

Nejdřív se jen tak nezávazně bavili, pak Prorok vtiskl Walkerovi do dlaně několik zmuchlaných bankovek výměnou za paklík kuřiva. Destiny odložila drhání a pozvala je na „dýmku míru“, jak to nazvala, načež ubalila nejnapěchovanějšího jointa, jakého kdy Jon viděl. Byl tenký jako vlásenka. S ním se všichni čtyři uvelebili na matraci vzadu v autobuse, kouřili a povídali si. Smála se nakřáplým smíchem a dělala vtipy, které podle Jóna dělali spíš kluci. Po

chvíli si uvědomil, že se na něj dívá. Prorok si toho také musel všimnout, přestože byl trochu natvrdlý, a zjevně ho to netrápilo.

Jon býval po trávě paranoidní a začal se strachovat o toho kluka, který si hrál bez dozoru v bazénu. Proto si čas od času našel záminku, aby mohl jít ven a chlapce zkontrolovat.

Nebyla to jeho starost, ale jeho matka to zjevně neřešila. V

jedné chvíli, když se klučina brouzdal na mělčině, vyšla ven a přitočila se k Jonovi nějak blíž, než bylo nutné. Ze žáru sálajícího z její kůže oněměl. Když promluvila, obličejem obrácená k němu, připomnělo mu to takové ty filmové scény, kdy se milenci mají co chvíli políbit. Proč to na něj zkoušela, když byl Prorok pár kroků od nich?

Jon se zaměřil na malého kluka, který skákal do bazénu, kolena přitažená k bradě. Všude kolem stříkala voda.

„Hej, Jezdce, přišel jsi kurva vo rozum?!“ vyštěkla Destiny. „Co to s tebou je? Chceš si rozflákat hlavu a utopit se? Padej sem, než se zabiješ!“

Kluk se chytil kraje bazénu a brodil se vodou směrem k ní. Popadla ho za ruku a vytáhla ho ven z vody. Zůstal sedět schoulený vedle ní a celý se klepal.

Jon se na ni podíval. „ Jak že se to jmenuje?“

„Nebeskej jezdec. Má to duchovní význam, stejně jako Destiny. Proč, přijde ti to ujetý?“

„To ne. Jenom jsem si nebyl jistý.“

Něco si pro sebe zamumlala a pak se na něj obrátila a

čekala, co řekne. „Promiň, nerozuměl jsem.“

„Ale jo, rozuměl,“ řekla a pak se omluvila a vrátila se do autobusu. Co to s ním hrála za hru?

Od toho dne pak Jon a Walker trávili s Prorokem a Destiny většinu odpolední. V její společnosti býval Jon odtažitý, málokdy se na ni přímo podíval. Nenápadně ji však pozoroval, všímal si jejích gest, poslouchal její drsný smích a opájel se její sebedůvěrou. Neholila si nohy ani podpaží a šířila kolem sebe specifický živočišný pach, který ho zvláštním způsobem zneklidňoval. Nevěnovala mu pozornost, ale on věděl, že si je vědoma jeho blízkosti, stejně jako si byl on vědom té její. Byla pravým opakem modelek z prostřední dvojstránky časopisu Playboy a stala se námětem jeho snění.

Když vezl Walker kuřivo někomu jinému, jezdil Jon na skútru, aby se mohl svobodně pohybovat po městě. Později si nedokázal vzpomenout, jak ta debata o penězích vlastně začala. Walker přijel ten den asi patnáct minut po něm. Oni tři, Jon, Prorok a Destiny, seděli jako vždycky v autobuse a hulili trávu a Prorok nadával a stěžoval si na svoje rodiče.

Walker se natáhl na matraci a vzal si jointa, kterého mu poslali.

Jon se na Walkera podíval a pak se obrátil k Prorokovi: „Pověz mu to ještě jednou. Má hlavu na peníze.“

A Prorok začal: „Jak jsem před chvilkou říkal Jonovi, děda mi odkázal nějaký prachy a rodiče mi je odmítaj dát.

Oháněj se tím, že na ně mám podle závěti nárok, až mi bude třicet. Co je to do prdele za kravinu?“

Destiny prohlásila: „Jeho táta je děsně upjatej. Prorok má na ty prachy právo, tak proč mu do toho táta kecá?“

„A o kolik vlastně jde?“ zeptal se Walker.

Jon se ušklíbl: „O čtyřicet hadrů.“

„Hustý,“ reagoval Walker. „No a v čem je problém? Je to snad termínovanej vklad?“

„Vlastně jo, ale na to jim seru. Táta by to moh zařídit.

Má peněz jako šlupek.“

„A na co potřebujete čtyřicet tisíc, chcete snad obeplout svět?“ zeptal se Jon tiše.

Prorok s Destiny se na sebe podívali. „Kupujem farmu,“

řekl nakonec Prorok. „Už jsme složili tisíc dolarů zálohy a zbytek je třeba doplatit do konce měsíce.“

Jon se zasmál. „Farmu? To si děláte prdel.“

Prorok se zamračil. „Co je na tom špatnýho? Chceme pěstovat zeleninu, chovat kuřata a kozy a ovce a tak.“

„Já se naučím dělat mejdlo,“ přidala se Destiny, „a taky bych mohla prodávat svoje drhaný tapiserie a kabelky.

Budem úplně soběstačný. Fakt v pohodě.“

„žádnou farmu nekupujete,“ prohlásil najednou Jon. „Co to blábolíte za nesmysly? Jak chcete něco pěstovat, když vo nějakým pěstování a všem ostatním víte prdlajs?“ O

Prorokovi měl dost ubohé mínění a děsně rád se do něj strefoval. Destiny se svého přítele někdy zastávala, jindy si z

něj střílela stejně jako Jon. Dneska stála při Prorokovi.

„Zakládáme komunitu, blbečku,“ řekla. „Nech si svoje kecy. Každej přiloží ruku k dílu.“

Jon měl co dělat, aby se nesmál. „Tak to pardon.

Komunitu, hmm! Jo, to je pak jasný.“

Destiny se na něj utrhla: „Panebože, Jone, kdo se tě kurva na něco ptá? Proč nás od toho odrazuješ? Strč si svý názory někam.“

„No tak, Des, nevzrušuj se. Proč jim neřekneme pravdu?“ ozval se Prorok.

„Protože jim do toho nic není!“

„Do čeho nám nic není?“ zajímal se Walker.

„Do ničeho. Neřeš to,“ odsekla.

Prorok na ni nedbal: „Chceme emigrovat.“

„Nech toho, Proroku. Už jsi řekl dost.“

„A kam?“ chtěl vědět Jon.

„Do Kanady.“

Destiny si vzala Proroka stranou. „Víš, v čem je tvůj problém? že neumíš kurva držet tu svou klapačku.“

„Hoď se do pohody, lásko. Prostě klid. Tohle jsou naši kámoši, jasný?“ Prorok se obrátil na Jóna. „Před třema nedělema mi přišel povolávák. Nechali jsme si poštu posílat do poštovní schránky v Oaklandu a tam jsme ho našli. Věděl jsem, že je jen otázka času, kdy mě vyhmátnou. Palec si asi neustřelím, papíry na hlavu taky nemám, takže jsem jedním slovem v prdeli. Bude ze mě maso do kanónu. Bezva.“

„Takže jedete do Kanady, jo?“ poznamenal Walker. „To je daleko.“

„Já myslel, že se jezdí do Švédska,“ připomněl Jon.

„Ne, v Kanadě je to jednodušší. Nakopnem náš starej žlutej koráb a vyrazíme na sever. Ani nebudem potřebovat pasy.“

„Těch čtyřicet klacků by nám mělo stačit do začátku, než

si vyřídíme občanství,“ rezignovala nakonec Destiny.

Jon se na ni podíval. „Co když vás chytěj?“

Destiny po něm střelila pohledem. „Hele, netrap mě. Co proti tomu máš? Co to tady šíříš za negativní vibrace?“

„Nechci tě moc trápit, jenom se ptám, co budete dělat, když vás chytěj,“ řekl.

„Nepotřebujem, abys nám radil, chytrolíne. Je ti teprv osmnáct.“

„Myslíš, že Prorokova máma s tátou vám na tu pohádku o farmě skočej, jo?“

„A dost, Jone. Vypadni odsud. Nemusíme poslouchat tvoje zasraný kecy,“ obořila se na něj.

Usmál se. „Tak jo, nemusíte mě poslouchat, ale mám pravdu. Prorokovi rodiče nejsou blbí. Vybalíte to na ně s komunitou a vysmějou se vám.“

„To už udělali,“ posmutněl Prorok, „když jsme jim o tom prvně řekli.“

„Nedostanete z nich ani cent, dokud nevymyslíte něco lepšího.“

„Možná už se stalo. Něco nás napadlo.“

„Proroku!“

„Čemu bude vadit, když jim to řeknu?“

„Paráda. Aby nás naprášili? Ještě to tak“

Walkera se to trochu dotklo: „Hele, nechte si to. Nejsme skety.“

„Jasně, tomu tak věřím.“

Jon se na ni se zájmem podíval. „Tak teď jsem ale opravdu zvědavej.“

Prorok dvakrát potáhl z jointa a poslal ho Jonovi.

„Destiny to vymyslela. Mohli bysme zařídit, aby to vypadalo, jako že Bouři někdo unes a požaduje za ni výkupný. Táta by byl šílenej a navalil by prachy.“

„A kolik by bylo to výkupný? Čtyřicet tisíc? To by jim bylo podezřelý,“ uvažoval Jon.

„Do hajzlu, Jone,“ vyštěkla Destiny. „Buď už taky pozitivní. Pořád vychytáváme detaily, jasný? Jenom o tom přemýšlíme. Říkali jsme si, že když je naše dcera, nepácháme snad nic hroznýho.“

Jon si dal práska a pořádně jointa rozkouřil, než ho poslal Destiny. „Já myslel, že jeho rodiče Bouři adoptovali.“

„Jasně, úředně jo, ale prakticky je to pořád naše dítě,“

prohlásila.

Prorok navázal: „Jo, Jone. Asi to furt nechápeš.

Kurevsky je vyděsíme, pár dní počkáme a pak to na ně vybalíme. Zaplaťte a vrátí se vám v pořádku. Nezaplatíte, je

mrtvá. Přiběhnou na první zapískání a na nic se nebudou ptát.“

Destiny se při té představě celá rozzářila. „Bude to vypadat, jako že ji někdo unes, ale ve skutečnosti jí nebude hrozit žádný nebezpečí.“

„No, tohle taky docela smrdí,“ nechal se slyšet Jon.

„Ježiši…“

„No, nekoukejte na mě tak. Prostě jsem ďáblův advokát, no. Co když zavolaj policajty nebo FBI? Já bych to spolehlivě udělal. Fízlové se na vás sesypou jak mouchy.“

„Ne, když to správně navlíknem.“

„Což znamená jak?“ zeptal se Jon.

„Zatím pořád zvažujem různý možnosti. Úplně všechno jsme ještě nepodchytili,“ řekla Destiny. „Nepodchytili jste vůbec nic“

„Kde ji třeba chcete držet?“ vložil se do toho Walker.

Destiny se zamyslela a nejistě pokrčila rameny. „Nevím. Asi v nějakým motelu.“

„A kdo ji bude hlídat, zatímco budete tady předstírat, jak jste nevinný?“

„Třeba už budem dávno za kopečkama.“

„Hm, a kdo potom vyzvedne ty prachy?“

„Nějak se to zvládne,“ odsekla, podrážděná jeho neodbytností.

„A proč neuděláte, co se vysloveně nabízí?“ nadhodil Jon. „Řekněte jim, že ji máte někde schovanou a že jim ji

nevrátíte, dokud vám neslíbej sladkou odměnu. Nezaplatěj?

Víckrát už ji neuviděj.“

„Myslím, že na to by můj táta nepřistoupil,“ prohlásil Prorok. „Zatím nás vždycky bez problému odmít.“

„Tak nechtějte čtyřicet. Řekněte si o patnáct. To by vám na vycestování ze země mělo stačit.“

„Jo, ale co když ucuknou?“ zeptala se. „Jakože, co když

nám řeknou, ať si ji necháme a vypadneme odsud?“

„No, tak v tom případě získáte zpátky svou dceru,“

ušklíbl se Jon.

*

*

*

Následující víkend se jejich vztah změnil. Walker odjel na poslední dva týdny v červnu na rodinnou dovolenou na Havaj. Když byl pryč, Jon nějak nevěděl, co dělat. První dva dny byl doma a díval se na televizi. Třetí den ho to přestalo bavit a řekl si, že je nejvyšší čas někam vyrazit. Sedl proto na skútr a rozjel se k Unruhovým, kam přijel přesně ve chvíli, kdy rodina odjížděla pryč. Měl pocit, že zahlédl za volantem Patricka, vedle něj Deborah a na zadních sedadlech Proroka s Bouří a Nebeským jezdcem. Nevěděl jistě, jestli s nimi byla i Destiny.

Zaparkoval skútr a nakoukl do žlutého školního autobusu, ale nikde nikdo. V trávě zahlédl rozdělanou provázkovou tapiserii. „Haló, Destiny? Jsi tady?“ žádná odpověď.

Pokrčil rameny a zamířil okolo domu k zahradnímu domku, překvapený vlastní zklamáním. „To jsi ty, Jone?“

Šel za zvukem jejího hlasu a našel ji sedět na kraji bazénu s vykasanou sukní, jak si máchá nohy ve vodě. Na sobě měla bílý přiléhavý nátělník a on si všiml, že má pihovatá ramena a dekolt. „To je od sluníčka,“ řekla, když

postřehla, kam se kouká.

„Kam všichni jeli? Viděl jsem Proroka s dětma a rodičema v autě.“

„Nebeskej jezdec má dneska narozeniny a chtěl jít na koncert jedný kapely, co hraje v tom parčíku na kopci.

Deborah zabalila věci na piknik. Budou pryč několik hodin.“

„A proč jsi nejela taky?“

„Protože jsem doufala, že tě uvidím. Chceš ty vidět mě?“

S těmi slovy si zvedla sukni, snad aby viděl, že pod ní nic nemá. Roztáhla trochu nohy a ukázala se mu ještě víc.

Jon podrážděně řekl: „Co to s tebou je? Nech toho.“

Zasmála se. „Nebuď labuť. Jsme tu sami.“

Rozhlédl se a uvědomil si, jak dobře je přístřešek chráněný před očima sousedů. Křížový laťkový plot obklopující zahradní domek byl hustě obrostlý vistárií, takže k Unruhovým za dům nebylo odnikud vidět.

„To je hodně špatnej nápad,“ podotkl.

„Podle mě výbornej.“

Strčil si ruce do kapes a roztržitě těkal pohledem kolem.

Vzduch doslova žhnul a Jon slyšel zpívat ptáky. O dva

domy dál hučela sekačka a i na tu dálku cítil čerstvě posečenou trávu.

Destiny si sjela rukama po břiše do rozkroku. „Co bys dal za tohle?“

„Nehodlám ti platit.“

„Nemyslela jsem peníze, blbečku. Chtěla jsem vědět, jakou to pro tebe má cenu.“

„A co Prorok?“

„Vyznáváme volnou lásku.“

„On ví, že tyhle věci děláš?“

„Má o tom pravděpodobně dost slušnou představu.

Dokud mu to nenaservírujem pod nos, co je mu po tom?

Nejsem Prorokův majetek a ani on mi nepatří.“

„Může někdo přijít,“ připomněl Jon. „Třeba pošťák nebo někdo od UPS s balíkem.“

„Jestli se tak moc bojíš, že nás někdo uvidí, můžem zapadnout tady do toho domku, kde si budem moct v klidu popovídat a trochu líp se poznat. Jestli je ti to nepříjemný, stačí říct. Nebacím tě po hlavě ani ti nezpřerážím všechny kosti v těle.“

Natáhla k němu ruku, aby jí pomohl na nohy.

Jon si jí nevšímal.

„Ty to jako chceš dělat tady?“

„Ne.“

„Tak mi pomoz vstát.“

Jon ji chytil za ruku a vytáhl ji z vody. Upejpavě si

skasala sukni. „Pěkně ve vší počestnosti,“ poznamenala.

Vykročila směrem k domku. Jon šel za ní a stále víc a víc se divil. To nemohla být pravda. Když Destiny prošla dveřmi, ladným pohybem si přetáhla přes hlavu nátělník.

Uvnitř byly nastlané přikrývky. Na popelníku čekaly připravené dva jointy, vedle ležely zápalky a pinzeta na přidržování špačka. Destiny si rozepnula sukni a nechala ji spadnout na zem. Měla velmi ženskou postavu, velký zadek, malá prsa a hnědé bradavky, velké a ploché jako pěticenty.

Chloupky v rozkroku měla černé a husté. Klekla si na jednu z přikrývek, vzala do ruky jointa a zapálila ho.

Dvakrát nebo třikrát rychle potáhla a zadržela kouř v plicích.

Zavřela oči, ještě jednou vzala jointa do pusy a pak zvolna vyfoukla průzračný obláček. „Jone, zbytečně ztrácíš čas.

Nestůj tam jako pitomec. Shoď ze sebe šaty, můžem dělat lepší věci.“

Váhal, oči sklopené; díval se na ni jako někdo, kdo se kouká dolů z desetimetrového skokanského můstku.

Nakonec si svlékl tričko a pak kalhoty. Když odhodil i trenýrky, všiml si, jak se výraz v jejím obličeji změnil.

„Panebože, ty jsi překrásnej. Neuvěřitelnej. Úplně jsem zapomněla, jak vypadá osmnáctiletý mužský tělo.“ Po kolenou se přesunula na kraj přikrývky, pohladila ho rukou po tříslech a zvedla k němu oči. Sklonil se a políbil ji na dychtivá ústa.

28

Středa 20. dubna 1988, odpoledne Ve středu odpoledne jsem zamířila po Cabana Boulevardu nahoru do parku Seashore, což je pruh obecní zeleně s několika palmami a výhledem na Pacifik. Ráno jsem volala Michaelovi a poprosila ho, jestli bychom se tam nemohli sejít. V tašce přes rameno jsem měla desky s výstřižky z novin, kde se psalo o Keithu Kirkendallovi, a kopie fotografií, které jsem den předtím dostala od Michaelovy sestry. Svíral se mi žaludek, jak jsem byla nervózní, ale rozhovoru s Michaelem se prostě nedalo vyhnout. Nelíbilo se mi, že mu mám zrovna já vykládat co a jak, ale nedalo se nic dělat.

Byl slunný den, příjemný vzdoušek a skoro nefoukalo.

Zatímco jsem čekala, procházela jsem se podél řetězového plotu, který měl bránit občanům v pádu z útesů. Moře burácelo dobře dvacet metrů pode mnou. Za přílivu se vlny tříštily o skály, odliv skaliska obnažoval, ovšem pád dolů by byl v obou případech smrtelný. Při pohledu z útesu jsem si

všimla zrádného bahnitého valu v místě, kde se hromadil písek; vlny se tam lámaly jinak než stovky mil okolo.

Většina lidí má za to, že je tam zkrátka hodně silný proud, ale ve skutečnosti je to takzvaný zpětný proud. Příliv a odliv se mění vlivem gravitační síly Měsíce. Zpětný proud je nebezpečné proudění vody v úzkém pásu směrem kolmo od pobřeží a může zasahovat až osmdesát metrů daleko. Lidé mu někdy říkají spodní proud, ale i tohle označení je nesprávné. Zpětný proud se vyskytuje u hladiny a je reakcí na různé skryté útvary u pobřeží. Tento zpětný proud, stejně jako ten, jehož vinou utonula Suttonova matka, vznikl tam, kde se město pokusilo zbudovat bezpečný přístav, i když tam žádný předtím nebyl a živly to prokazatelně znemožňovaly. Jak už to tak v životě bývá, dobré úmysly mívají často nečekané následky.

MG jsem slyšela dřív, než jsem Suttona uviděla zajíždět na malé parkoviště. Měl staženou střechu, takže mu vítr rozcuchal vlasy, a on si je při vystupování z auta uhlazoval dlaní. Na sobě měl mikinu a kraťasy a pohled na jeho kostnatá kolena mi málem zlomil srdce. Nevím po kolikáté už jsem postřehla, jak mladistvě působí. Zřejmě bude v padesáti vypadat stejně jako teď v šestadvaceti; tlustého a plešatého jsem si ho prostě nedokázala představit a stejně tak mi k němu neseděl podbradek. Na Michaelovi se stárnutí projeví tak maximálně vpadlými tvářemi a několika vráskami navíc, jinak si uchová chlapecké rysy.

Do telefonu jsem mu nevysvětlovala, proč se s ním chci sejít. Teď jsem z toho měla špatný pocit, protože nečekal nic zlého, a o to byl zranitelnější. Tušila jsem, ačkoli přesné psychologické příčiny mi zde unikaly –, že jakmile seslal zkázu na svou rodinu, přestal zlobit a stylizoval se do role oběti. Dotčenost měla být správně doménou jeho příbuzných, místo toho se tvářil ublíženě on.

Napůl cesty mezi námi byla lavička. Zatímco se Sutton zvolna blížil směrem od parkoviště, přešla jsem trávník, posadila se na ni a vedle sebe položila desky. „Zdravím vás, Michaele,“ houkla jsem. „Fajn, že se vám to hodilo.“

Sedl si vedle mě. „Měl jsem beztak cestu do města, takže žádný problém. Jak se vede?“

„Jde to,“ řekla jsem. „Jak se má Madaline?“

„Dobře. Vlastně pro ni zrovna jedu.“

„Dobře? Slyšela jsem, že ji zatkli za pití na veřejnosti.“

„To jo, ale soudce slíbil, že když půjde do sebe, dá jí jenom podmínku.“

„Aha. A co to obnáší, jít do sebe?“

„Dvakrát týdně sezení anonymních alkoholiků. Nemá auto, tak ji tam vozím a zase ji vyzvedávám.“

„Nenapadlo vás, že vás třeba jenom využívá?“

„Je to jenom na čas, než se postaví na vlastní nohy.

Zkouší si hledat práci, ale v jejím oboru se toho moc nenabízí.“

„A co dělá?“

„Je modelka.“

„A u vás má byt i stravu, navíc ji vozíte, platíte za ni kauce, kupujete žrádlo pro Goldie Hawnovou, je to tak?“

„Udělala by to pro mě taky.“

„O tom tak přesvědčená nejsem, ale doufejme.“

Přestal se usmívat. „Jste nějaká podrážděná. Co se děje?“

„Nevím, kde začít,“ řekla jsem. Zhluboka jsem se nadechla a rychle si srovnala myšlenky. Ačkoli jsem se snažila, nenapadalo mě, jak to co nejlíp navlíknout. „Včera za mnou do kanceláře přišli Ryan s Dianou. Ona přinesla takový památník, a v něm byly různý výstřižky a cetky, co si schovala na památku z oslavy vašich šestých narozenin.“

„Výstřižky?“

„No jo, různý fotky, útržky vstupenek a tak, znáte to.“

„Útržky vstupenek? O čem to mluvíte?“

„Toho 21. července jste byli celá rodina v Disneylandu.

Vaše máma, táta, Ryan, David, Diana i vy.“ Obličej mu úplně pohasl. „To nemůže být pravda.“

„To jsem jí taky říkala.“

„Vymyslela si to, aby mě shodila.“

Ukázala jsem na desky ležící na lavičce. „Okopírovala nějaké fotografie. Můžete se na ně podívat.“

„Tak se plete. Musí se plést.“

„Nemyslím. Je novinářka. Možná je protivná, ale článek napsat umí a dobře ví, že každou informaci si musí ověřit.

Koukněte se sám.“

„Nepotřebuju se na to dívat. Byl jsem u Billieho. Matka mě tam nechala.“

„Kirkendallovi už tam tou dobou nebydleli. Billieho táta zpronevěřil fůru prachů, vzal rodinu a zdekoval se. Dům byl tehdy prázdný.“

„Myslíte, že jsem lhal?“

„Myslím, že jste se spletl“

„Viděl jsem ty piráty ten den. Byli dva a kopali díru.

Mollo se to stát předtím nebo potom, co jsme jeli do toho Disneylandu.“

„Nesedí to časově. Ať už jste viděl cokoli, muselo to být týden předtím. A jak správně podotkla Diana, jestli jste ty muže viděl 14. července, a ne 21., nemohl zakopávat tělo Mary Claire. Ta byla unesena až o pět dní později.“

Zadíval se na oblohu a rozkýval se na lavičce ze strany na stranu. Byl to pohyb nejistého dítěte, které matka zapomněla o hodinu déle ve školce. Zvolna propadal beznaději.

„Podívejte, Michaele, nikdo vás z ničeho neviní,“ řekla jsem.

Když se člověk ocitne vedle někoho takhle rozhozeného, je nutné odhlédnout od toho, jak velké neštěstí ho potkalo.

Na skutečnosti to nic nezmění, ale situaci to výrazně usnadní… přinejmenším tomu vnějšímu pozorovateli.

„To myslíte vážně? Musela se skvěle pobavit na můj účet. A Ryan taky. Vždycky byli jedna ruka.“

Do prdele. Ještě ke všemu vytáhl konspirační teorii.

Mlčela jsem. Nějaká ta slova útěchy už ode mě slyšel, a na lepší jsem se stejně nezmohla.

„A co detektiv Phillips? Ten to ví?“

Podívala jsem se radši jinam, takže pochopil, že uhádl.

„Ona to řekla i jemu?“

„Nechte toho, Michaele. Ovšem že mu to řekla. Musela.

U něho to všechno začalo. Dala mu stejné desky jako mně, a co na tom?“

Zatvářil se zoufale, chytil se pravou rukou za hlavu a zvolna s ní sklouzl na ústa. „Ty piráty jsem viděl. Vím, že jsem je přistihl při činu.“

„Tak dobře, fajn, ale jindy, než jste si myslel. Protože 21. července jste byl i s celou svou rodinou stovky mil daleko.“

„Zakopávali do země ten uzlíček…“

„Věřím vám, že jste něco viděl, ale Mary Claire to nebyla.“

Zakroutil hlavou. „Ne. Její tělo vzali někam jinam a místo toho hodili do té díry psa. Bylo to přesně tam, jak jsem vám ukázal.“

„Navrhuju přestat se zbytečně dohadovat a radši se zaměřit na to, co víme, že je pravda, a ne vaše sny.“

Zvedl ruku. „Nemá to cenu. Máte pravdu. Zbytečně jsem vás připravil o čas a policii jsem zavedl na falešnou stopu.

Všichni, koho se to týkalo, už to vědí. Já nemám, co bych k

tomu dál řekl.“

„Nechal byste laskavě těch kravin? Těžko pro vás najdu pochopení, když se budete dál takhle litovat. Chápu, že je vám trapně, ale prostě zatněte zuby a berte to, jak to je.“

Zničehonic vstal a odešel.

Dívala jsem se za ním a bylo mi jasné, že hraje na efekt.

V jeho představách jsem se měla rychle zvednout a utíkat za ním a začít ho utěšovat. Čekal, že zasáhnu jako boží ruka a pomůžu mu napravit si reputaci. Jenže já nemohla. Nebylo proč. Pátrání po Mary Claire skončilo a on to věděl stejně dobře jako já. Možná že byla pohřbená někde jinde, ale s ním to nemělo co dělat. Sice mi bylo jasné, že ho to ponížilo, ale nechtěla jsem podlehnout jeho kalkulu. Byl jako vakuum. A já se měla stát vzduchem, který ho rozproudí. Tvrdošíjně jsem zůstala sedět na lavičce.

Slyšela jsem bouchnout dveře od auta. Naskočil motor.

Ohlédla jsem se a uviděla Michaela velkým obloukem vycouvávat za parkoviště. Vzápětí zařadil jedničku a se svištěním pneumatik odjel.

Sama pro sebe jsem si povzdychla: „Mrzí mě to. Ráda bych ti nějak pomohla, ale nemůžu.“

Vzala jsem do ruky desky a vrátila se k autu. Vklouzla jsem za volant a chvilku tam jen tak seděla a pozorovala racky zobající cosi v trávě. Byla jsem jen pět bloků od domova a měla jsem chuť se tam jet zašít. Co mě potkalo, nebylo nic nového. V minulosti se mi už nejednou

vyšetřování rozpadlo pod rukama a také jsem se z toho nesesypala. Jsem optimistka. Vycházím z předpokladu, že na smysluplnou otázku musí někde existovat odpověď, i když nikde není psáno, že ji musím najít právě já. A přestože tahle prohra nebyla moje, nemohla jsem se pořád zbavit dojmu, že jsem někde něco zvorala.

Byla už půlka odpoledne a nejspíš jsem to mohla pro ten den zabalit, ale to nejde dělat moc často, jinak se z toho stane zvyk a člověk se začne chovat neprofesionálně.

Flákání ještě nikoho ze zklamání nevyléčilo. Práce ano.

Měla jsem zavedenou firmu a potřebovala jsem se vrátit do procesu. To se snáz řekne, než udělá.

*

*

*

Po příchodu do kanceláře jsem dala vařit kafe do překapávače, sedla jsem si ke stolu a nic jsem nedělala.

Suttonovi jsem vynadala, proč se lituje, ale zase tak špatný nápad to nebyl. Když člověku osud zasadí ránu, sebelítost, stejně jako rozumové odůvodnění, je jedna z možností, jak se s tím vypořádat.

Uvědomila jsem si, že slyším nějaký zvuk, a došlo mi, že někdo klepe na dveře. Mrkla jsem do kalendáře. Neměla jsem tam poznamenanou žádnou schůzku a nikoho jsem nečekala. Na okamžik se mě zmocnil šílený pocit, že jsem se přesunula zpátky v čase. Viděla jsem se, jak vstávám ze židle a dívám se oknem ke vstupním dveřím. Před nimi stojí

Michael Sutton. Je zase 6. duben a všechno, co se stalo, je teprve přede mnou.

Zvedla jsem se od stolu doopravdy, došla jsem ke dveřím a nakoukla do chodby. Za skleněnou výplní vstupních dveří stála nějaká žena a marně lomcovala klikou.

Po druhé za poslední dva týdny jsem za sebou bezděčně zamkla. Napravila jsem to a otevřela dveře. „Promiňte.

Můžu vám nějak pomoct?“

„Napadlo mě, jestli bychom si nemohly promluvit.“

„Ale jistě. Já jsem Kinsey Millhoneová. Už jsme se někde potkaly?“

„Ne tak docela. Jsem Joanne Fitzhughová. Matka Mary Claire. Můžu dál?“

„Samozřejmě.“

Ohromeně jsem ustoupila, jako by se mi zjevil duch.

Mohlo jí být tak pětapadesát a měla takový ten neuvěřitelně laskavý výraz, jako mívají svatí v katolických kalendářích.

Byla o půl hlavy menší než já, blond vlasy jí sahaly po ramena a měly vytočené konečky, jako jsem to chtěla nosit na střední škole. Na sobě měla tmavou sukni a sako do pasu, pod ním zelenou hedvábnou halenku. Navzdory tomu, jak často jsem na ni v poslední době myslela, jsem na setkání vůbec nebyla připravená. Co jsem jí měla říct? Nic mě nenapadalo. Jak jsem měla vysvětlit, kde mé vyšetřování začalo a kam mě nakonec zavedlo?

„Nedáte si šálek kávy?“

„Děkuji, ale ne. Nedělejte si se mnou starost.“

Posadila se na jednu ze židlí pro klienty, druhou vysunula a poklepala na ni, jako by chtěla, ať si sednu vedle ní, a ne jako vždycky za stůl. Měla situaci pevně v rukou.

Když jsem se na židli posadila, téměř jsme se dotýkaly koleny.

Měla jemné rysy: malé modré oči, světlé řasy a obočí, rovný nos a rty tenké věkem. Krasavice si většinou představuji takové bujné, vystouplé lícní kosti, velké oči, plné rty. Ona byla krásná jinak, něžně, nenásilně. Voněla jako francouzské mýdlo a nalíčená byla velmi decentně, jestli vůbec. Nedokážu společensky konverzovat s někým, komu unesli a zabili dítě, takže jsem hovor nechala na ní.

„Mluvila jsem dopoledne s poručíkem Dolanem. Je moc hodný, udržuje se mnou kontakt, i když už je v důchodu.

Zavolal mi, prý že jste se snad nějak zapojila do případu Mary Claire. Říkal, že za vámi přišel nějaký mladík, jistý Michael Sutton, a poskytl vám údajně slibnou informaci.“

„Nevím, co říct. Smím vám říkat Joanne?“

„Ovšem.“

„Michael si spletl datum. Přišlo se na to teprve včera a ještě jsem se z toho zklamání nevzpamatovala. Byl ještě dítě, šest let, a ta věc, na kterou si vzpomněl, se zřejmě stala o týden dřív, tedy jestli se vůbec stala.“

„To nechápu. Poručík Dolan říkal, že ten mladík snad dva dny po zmizení Mary Claire viděl nějaké dva muže

kopat jámu, podle všeho hrob. Tvrdíte, že si to vymyslel?“

„Spletl se. Nemyslel to špatně. Přečetl si v novinách článek a jméno Mary Claire v něm vyvolalo zasutou vzpomínku. To, s čím přišel, dávalo vcelku smysl. Detektiv Phillips získal dojem, že by se to mělo prověřit, tak jsem to prověřila.“

„Jenže včera za mnou přišla Michaelova sestra a přinesla důkaz, který bohužel prokázal, že Michael ten den vůbec nebyl v Santa Terese ani nikde poblíž, takže to z jeho strany byla jen konstrukce. Ať už viděl cokoli, s Mary Claire to nesouviselo. Přála bych si, abych vám toho mohla povědět víc, ale nic víc nemáme.“

„Hm.“ Joanne se zadívala na ruce.

„Vím, že je to pro vás těžké, a je mi to moc líto.“

„Za to nemůžete. Mohla jsem si už zvyknout. Dávno jsem si měla vytvořit odstup, jenže to jsem nikdy nedokázala. Vždycky někde něco vyplave… střípek informace… a já si proti vlastní vůli dělám naději. Ani nedokážu říct, kolik lidí se už za těch dvacet let přihlásilo s tím, že mají ‚stopu‘. Píšou mi, telefonují, zastavují mě na ulici, a všichni do jednoho tvrdí, že vědí, kde Mary Claire je.

Jak se objeví sebemenší zmínka v novinách, vyrojí se zase další. Někdo chce peníze, někomu jde o pocit vlastní důležitosti.“

„Michael to nedělal pro vlastní prospěch, to mi věřte.

Dlouho váhal, jestli s tím vůbec jít na policii, a i tady u mě

byl celý nervózní. Jeho výpověď byla sice hodně zvláštní, ale něco pravdy na ní aspoň podle mě být muselo. Jenže nakonec to do sebe nezapadlo.“

„Já se na nikoho nezlobím. Jen to nebere konce.“

„Podívejte, vím, že mi do toho nic není, ale můžete mi říct, co se stalo po tom únosu? Nedokážu si představit, jakou paseku vám to nadělalo v osobním životě.“

„Bylo to jednoduché. S manželem jsme se rozvedli. Asi by nebylo fér zazlívat Barrymu, jak se v té situaci zachoval, ale během těch tří dnů jsem se o něm dozvěděla věci, které jsem si do té doby neuvědomovala. Převzal velení. O všem rozhodoval. Já mohla jen přihlížet, jak on jedná, s policií, s FBI. Moje názory a reakce pro něj nic neznamenaly. Poprvé v životě jsem doopravdy viděla, koho jsem si vzala.“

„A co byste udělala, kdyby to bylo jen na vás?“

„Přesně to, co chtěli únosci. Zachovala bych mlčení, žádnou policii bych nevolala. Bez váhání bych zaplatila výkupné. Přesně tak to udělali Unruhovi a jejich holčička přežila. Agenti FBI by to určitě zavrhli jako nejhorší možnou taktiku, ale oni nic neriskovali, že? A pro nás nebylo pětadvacet tisíc zas tolik. Později jsem dokonce zjistila, že Barry měl na tajném účtu dvojnásobek, peníze, ze kterých si chtěl zařídit nový život, až se rozejdeme.

Pokud vím, tak to nějaký čas plánoval, a šetřil si, aby mohl odejít. Dostala jsem se do stavu, kdy mi to bylo fuk. Myslím ale, že kdyby se Mary Claire podařilo zachránit… kdyby se

nám živá a zdravá vrátila… možná by se to mezi námi urovnalo a žili bychom jako dřív.“

„On zůstal tady ve městě?“

„Přestěhoval se do Maine. Myslím, že se chtěl usadit někde, kde mu to bude co nejmíň připomínat Kalifornii.

Znovu se oženil a založil novou rodinu. Tak takhle jsme dopadli.“

„Máte nějakou představu, proč si únosci vybrali zrovna vás?“

„Barrymu patří úspěšná manažerská firma. Založil ji před mnoha lety a vždycky prosperovala. Měl dojem, že kvůli tomu jsme se dostali na mušku. A zřejmě i proto, že Mary Claire byla naše jediné dítě.“

„Jak dlouho jste byli manželé?“

„Osm a půl roku.“ Joanne se zarazila. „Připouštím, že když mě opustil, chtěla jsem se mu pomstít a také jsem to udělala. Podle předmanželské smlouvy mi měl v případě, že se rozvedeme, vyplácet po dobu deseti let rentu. Byl starší než já, navíc už dvakrát ženatý. Věděla jsem, že riskuju, a tak jsem se snažila myslet i na sebe, ačkoli ta renta nebyla nijak vysoká. Když se nám manželství rozpadlo, doufal, že rozvod vyřídíme rychle a bezbolestně. Můj právník ale navrhl, aby se od manželské smlouvy odstoupilo, protože jsem ji podepsala pod nátlakem. Rozvodové řízení skončilo tím, že mi musel vyplatit šest milionů a další milion ho stály soudní výlohy. Takže takhle jsme dopadli. Dokud nás smrt

nerozdělí, v dobrém i zlém, ve zdraví i nemoci, navěky věků

amen.“

„Pracujete?“

„Zaměstnání nemám, jestli se ptáte na tohle. Ale na půl úvazku docházím do muzea výtvarného umění a dvakrát týdně vypomáhám jako dobrovolnice na kojeneckém oddělení Svaté Terky.“

„Neměla vaše dcera náhodou zdravotní problémy?

Nějakou alergii, astma, cokoli? Snažím se přijít na to, co se jí mohlo stát.“

„Občas mívala epileptické záchvaty a na doporučení pediatra užívala dilantin. Ptáte se asi proto, že si myslíte, že udělali něco, co ani neměli v úmyslu. Nějakou botu.“

„Přesně tak. Já totiž nevěřím, že únosci byli ostřílení kriminálníci. Bouře mi říkala, že se k ní chovali hezky. Má za to, že jí dávali do pití prášky na spaní, ale místo aby byla ospalá, měla spoustu energie a spala naopak míň. Co když

třeba zvýšili dávku, aby dítě opravdu uspali? Jestli Mary Claire užívala léky na epilepsii, mohla to pro ni být smrtelná kombinace.“

„Chápu, kam tím míříte, a zní to logicky. Chudinka moje malá,“ hlesla Joanne a nakrátko si zakryla si oči, jako by se snažila tu představu zahnat. Dívala jsem se, jak se pracně zase sbírá, až si nakonec povzdychla. „A co teď? To je konec?“

„Nevím, co vám mám říct. Nemám žádnou novou stopu.

Na druhou stranu na to musím pořád myslet. Mám pocit, že jsem neudělala všechno úplně správně.“

Předklonila se a chytila mě za ruce. „Prosím vás, nevzdávejte to. Jeden z důvodů, proč jsem přišla, je, že jsem vám chtěla říct, jak moc si vážím toho, co jste udělala. I když teď nemáte žádnou stopu, nepřestávejte Mary Claire hledat. Prosím.“

„Udělám, co budu moci. Nic víc vám slíbit nemůžu.“

29

WALKER McNALLY

Středa 20. dubna 1988, odpoledne Walker si nenápadně vyhrnul manžetu a podíval se na hodinky. Přestal nosit závěs na paži a byl rád, že má pravačku zase volnou. Sedm minut zbývalo do konce dalšího vleklého sezení anonymních alkoholiků, kterých se dnes sešlo pomálu, a tak jeho nechuť svěřovat se byla o to víc vidět. Dorazilo pár známých tváří: starý paprika jménem Fritz, kterému chyběla půlka zubů; žena, co si říkala Phoebe, i když by Walker přísahal, že mu ji v klubu představili jinak.

Jediný člověk v místnosti mladší čtyřiceti let byla mladá tmavovláska, hubená jako žížala, s očima obtaženýma černou linkou. Nehty měla ostříhané a nalakované tmavočervené. Kouřila a nic neříkala, za což jí v duchu tleskal, protože přesně to měl v úmyslu dělat i on. Vypadala, že jí ještě není ani tolik, aby jí prodali alkohol, a tak Walker přemítal, co ji asi na tohle politováníhodné místo přivedlo.

Po Avis Jentové se slehla zem, a on tomu byl rád. Byl devět

dní střízlivý, což byl v podstatě zázrak. Když přestával pít dřív, nebo to aspoň tvrdil, nevydržel bez alkoholu déle než

dva dny, a pak se vždy něčeho napil.

Když sezení skončilo, oželel špatnou kávu a zamířil rovnou ke dveřím, přestože se snažil budit dojem, že nespěchá pryč. Ta holka byla pár kroků před ním a on si pohrával s myšlenkou, že by směrem k ní utrousil ironickou poznámku, aby navázal kontakt. Bylo by fajn sdělit si dojmy s někým, kdo je na stejné lodi. Pomalu začínal chápat, proč abstinenti drží spolu, neštěstí nechodí rádo samo.

Venku svítilo slunce jasněji, než očekával, a tak si zastínil oči dlaní. Blížila se třetí hodina odpolední, zbývalo nekonečných pět hodin, než zavřou hospody a padne tma.

Během té doby drásala Walkera touha po pití nejvíc a odhodlání polevovalo. Bez koktejlů jako Mimosa a Bloody Mary se dokázal obejít, přestože s láskou vzpomínal na rána, kdy jej na dovolené někdo pozval do restaurace či na jachtu, kde i džentlmeni pili před polednem. Ani pivo či víno po obědě mu nechybělo. Obojího by se ochotně vzdal výměnou za jediný koktejl v podvečer. Každý den hrál sám se sebou stejnou záludnou hru. Teoreticky… a vlastně i prakticky…

se mohl napít, kdy chtěl. Nepodepsal žádnou svatou přísahu.

Stejně tak mu pití nezakázal doktor z důvodu vážné nemoci.

Ani to neměl nařízené soudem, i když mu bylo jasné, že kdyby ho sebrali a on byl opilý, škaredě by na to doplatil.

Přesto přese všechno měl na vybranou. Kdyby chtěl, mohl

se napít, zvlášť pokud by na to nikdo nepřišel. Devět dní sekal dobrotu a měl z toho dobrý pocit. Teď se blížila „šťastná hodinka“ a spolu s ní vyvstaly tyhle úvahy. Má, nebo nemá? Udělá to, nebo neudělá?

Rozhlédl se po parkovišti, jestli někde neuvidí Brenta, který ho radši nabíral tam než na ulici. Během Walkerova odpoledního programu, si Brent vyřizoval vlastní věci a vracel se většinou přesně ve chvíli, kdy Walker vycházel z budovy. Dívka se zastavila; zjevně čekala na odvoz. V

minutě před ní zastavilo tyrkysové MG, ona zaplula na sedadlo spolujezdce, kde už se rozvaloval velký zlatý retrívr.

Walker sledoval, jak se potýká se psem, který si přední sedadlo jasně nárokoval. Nakonec se pes zvedl, uvelebil se v dívčině klíně a tvářil se, jako by jí prokazoval kdovíjakou laskavost.

Walker se na ně dál díval a usmíval se. Auto se nerozjelo a on postřehl, že na něj řidič, takový mladý kluk, upřeně zírá. Zahlédl ho jen krátce, ale okamžitě poznal, kdo to je: Michael Sutton. Jeho obličej se mu navždy vryl do paměti.

Bylo k nevíře, že se člověk i po tolika letech při pohledu na něco tak prchavého, jako je tvar obličeje či zakřivení brady, takhle rozpomene. Naposledy ho viděl, když bylo Michaelovi šest let, navíc jen krátce. Walker už dávno čekal, že na Suttona narazí, přesto mu to vyrazilo dech.

Uhnul pohledem a s předstíranou bezstarostností vykročil přes parkoviště. Věděl, že se od toho kluka musí

držet pěkně daleko. Ohlédl se a uviděl, že i Michael se otočil a dál na něj upírá oči. I ta holka se obrátila a také na něj civěla, zřejmě zvědavá, co Michaela tak zaujalo. Walker se podíval vlevo na parkoviště, kam právě zajížděl Brent. S

úlevou zamířil k autu, které zpomalilo. Otevřel levé zadní dveře a zaplul na sedadlo. „Zdravím, tak jak to jde?“ poptal se Brenta, když zabouchl dveře.

Brent se podíval do zpětného zrcátka. „Dobrý. A co vy?“

„Fajn.“ Walker odvrátil obličej, neboť Brent cestou do vedlejší ulice projel kolem Michaelova MG. V duchu už

viděl, jak se Michaelova hlava pomalu obrací za Brentovou toyotou odbočující do Santa Teresa Street. Walker se pootočil a zadíval se na výjezd z parkoviště. Do zorného pole mu pomalu vjelo tyrkysové MG a pověsilo se za ně. Do prdele.

Walker položil ruku na opěradlo předního sedadla.

„Mám nějakou schůzku a jedu pozdě, tak jestli by to šlo rychle. Vezmi to po Court Street a pak zadem kolem bloku.“

„Po magistrále je to rychlejší.“

„Lepší to bude zadem. Prostě tak jeď, jo?“

Walker si všiml, jak se Brent zatvářil: nasadil takový ten výraz „jasně, vy jste tu šéf“ a zabočil za roh přesně podle instrukcí. Walker se rychle ohlédl, jestli je MG stále za nimi.

Nikde nic. Proto začal uvažovat, jestli se přece jen nespletl.

Možná ho ten kluk nakonec nepoznal. Možná to byla taková ta situace, kdy je vám někdo povědomý a vy si ho

nedokážete zařadit, třeba proto na něj tak zíral. Když Brent zpomalil před křižovatkou, zahlédl Walker MG zas.

Přijíždělo zprava.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Brent. „Vy toho týpka znáte?“

„Jednou mi vyhrožoval.“

„A kvůli čemu?“

„To je moc složité, abych to teď vysvětloval. Je to cvok.“

„Chcete, abych ho setřás?“

„Jestli to dokážeš, tak jo, ale nějak nenápadně. Nechci, aby si myslel, že z něj mám vítr.“

Brent sešlápl plyn a začal zrychlovat, pět kilometrů v hodině, pak deset. Bohužel ulice ve městě byly samý semafor a přednost v jízdě, takže se jich MG dál drželo.

„Normálně mi najíždí na vejfuk,“ nechal se slyšet Brent.

„Kdybych viděl fízla, mám ho naprášit?“

„Ne, to nedělej. Prostě dojedeme k bance, ty to vezmeš dozadu a vyhodíš mě na rohu Center Road. Já odtamtud půjdu pěšky a snad ho setřesu.“

„Ví, kde pracujete?“

„To pochybuju, ale přijít na to tedy nemusí.“

Brent pokračoval po Montebello Street a vzápětí se připojil na hlavní. MG v závěsu za nimi. Na křižovatce byly jen značky STOP a řidiči si ohleduplně dávali přednost.

Brent na to šlápl, profičel dalšími třemi křižovatkami a

rychle odbočil doleva na Center Road, kde zastavil na přípojném pruhu před malou tělocvičnou. Walker honem vystoupil a Brentovi zamával. Motel Pelican byl hned na dalším rohu. Walker zamířil přes parkoviště před motelem; když půjde zadním vchodem, nebude aspoň tolik na očích.

Na poslední chvíli si to ale rozmyslel a dal se po Redbird Road, což byla vedlejší ulička souběžná s Old Coast Road.

Strčil si ruce do kapes a ušel ten úsek cesty, jak nejrychleji dokázal. Ten kluk na něj nic neměl. Nahodilé setkání před jednadvaceti lety přece nic nedokazovalo, no ne? Walker si nedokázal vysvětlit, proč policie kopala v tom lesíku. Kinsey Millhoneová nějak, těžko říct jakou pekelnou dedukcí, vyhmátla jeho otce, ale mezi Walkerem a tím mrtvým psem ve skutečnosti neexistovalo žádné pojítko. Možná že mluvila s více veterináři, kteří tehdy ordinovali, a jeho otec byl jen jedním z nich.

Odbočil na Monarch Lane, postranní ulici protínající Old Coast Road. Banka stála na rohu před ním a kancelář měl v zadním traktu. Přeběhl parkoviště, a když vstupoval prosklenými dveřmi do recepce, nenápadně se rozhlédl kolem. Když se ohlížel za sebe, nakrátko se zastavil a tehdy uviděl ulicí projíždět Suttonovo MG. Hubená holka se dívala jeho směrem a Walker si všiml, jak poklepala Suttonovi na rameno, aby ho na něj upozornila. MG

zpomalilo a Michael se zadíval na průčelí banky. Walker ustoupil ze dveří, otočil se a pádil po chodbě k sobě do

kanceláře, kde za sebou rychle zavřel.

V šest hodin večer odešel z banky a zamířil do motelu o dvě ulice dál. Chtěl zajít na večeři do bistra u parkoviště, ale nějak se nedokázal přimět k tomu tam vejít. Zůstal stát ve dveřích, omráčený pachem whisky a piva. Cigaretový kouř mu tolik nevadil, daleko horší bylo cinkání příborů a nádobí, lidé sklánějící se nad talíři a ukrajující z libových steaků a vepřových řízků. Devět dní se nenapil a teď se v něm zase probouzela chuť, jiskra zažehla plamen jako vždy, když byla nablízku možnost se napít. Ale ne, dnes ne. Než aby si objednal jídlo a zvykal si na to, že červené maso se dá jíst i bez červeného vína, raději se otočil na patě a vrátil se do pokoje v motelu. Chvíli se díval na televizi, ale jen přepínal z programu na program.

Ve čtvrt na deset pokoj opustil, došel k nonstop benzince naproti přes ulici a zapadl do telefonní budky s dveřmi, jaké mívaly staré autobusy. Naházel pár drobných do otvoru na mince a vytočil číslo Jóna Corsa. Ulicí projelo nějaké auto, zpomalilo a odbočilo k pumpě, a Walker sklonil hlavu a odvrátil obličej. Začínal se chovat jako štvanec.

Jon zvedl sluchátko na čtvrté zazvonění. Působil příkře.

Zřejmě pracoval na nové knize a vyrušení ho podráždilo.

„Haló?“

„Musíme si promluvit.“

Chvilku bylo ticho. „O čem?“

„To bych do telefonu radši neříkal.“

„A to jako proč?“

„Do prdele, Jone. Tys byl vždycky ten paranoidní.

Naučil jsem se to od tebe.“

„Kde jsi?“

„U pumpy naproti bance. Volám z automatu.“

„Jsem tam za půl hodiny,“ řekl Jon a zavěsil.

Walker se podíval na hodinky a přemýšlel, jak se zabaví, než Jon přijede. Zapadl do obchodu na benzince, kde se téměř nesvítilo. Kromě chlapíka u pokladny, který si četl nějaký komiks, tam nikdo jiný nebyl. Walker bloumal mezi regály plnými pytlíků s brambůrky, křupkami, buráčky, tortillami, preclíky a tyčinkami, vedle nichž stály podezřelé sklenice se salsou a sýrovými omáčkami konzistence lepidla. Krekry, sušenky, čokoládové tyčinky, piškoty, košíčky obalené kokosem. V prosklených skříních se chladilo levné pivo, limonády v plechovkách a lahvích, laciná stolní vína. Přistoupil k úhledné řadě sendvičů a začetl se do nabídky. S tuňákem, se šunkou a sýrem, s boloňskou masovou pastou a majonézou, vše v bílém pečivu. Vybral si ten s boloňskou masovou pastou, už ho neměl roky, u pokladny přihodil ještě čtyři čokoládové tyčinky a zaplatil. Pokladní mu nákup naskládal do papírové tašky, kterou si Walker strčil pod ruku. Vypadl ven a došel k zídce ohraničující chodník. Když se na ní usadil, došlo mu, že si nekoupil limonádu, ale už se nechtěl vracet.

Rozbalil sendvič a zakousl se do něj. žvýkal pomalu, aby vychutnal jemnou chuť boloňské masové pasty se sladkou příměsí majonézy. Montebello Bank and Trust byla přímo naproti. Všiml si, že v hale svítí tlumené světlo, což

bylo úsporné opatření proti zlodějům. Aut moc nejezdilo, i když o ulici dál, kde byla spousta barů a restaurací, měli garážmistři nejspíš plné ruce práce.

Konečně uviděl Jonova jaguára; jel zvolna a Walkerovi prolétlo hlavou, že Jon to možná nevzal po magistrále, ale radši podél pláže. To by se mu ostatně podobalo, dát si na čas a nechat Walkera čekat na rohu jako tvrdé „y“. Jon zastavil, Walker otevřel dveře u spolujezdce a naskočil si.

„Ty vole,“ řekl, „to je, jako bych měl rande s milenkou.“

„Jsem nevěděl, že chodíš za milenkama.“

„Jednou za dva měsíce. Děsnej zážitek. Přísahám.“

„Načapala tě Carolyn, jo?“

„Něco tuší, ale nikdy na nic konkrétního nepřišla.“

„Tak to buď rád. Takže, kam to bude?“

„To nechám na tobě. Mně už se navigování pěkně zajídá.“

Jon udělal velkorysou otočku a rozjel se směrem k nájezdu na sto jedničku. Po ní se dali na sever. Auto jelo tiše a jako po másle. Nemluvili. Walker seděl, měl zavřené oči a uvolnil se do té míry, že málem usnul. Přespávání v motelu Pelican nestálo za nic, kužely předních světel aut zajíždějících na parkoviště v nekřesťanské hodiny, štrachání

ve vodovodních trubkách. Walkera často probouzel šramot a kroky za dveřmi jeho pokoje. Přitom motel nebyl levný, stál přímo v centru Montebella, ale stavitel zjevně rád ušetřil.

Sprchový kout byl laminátový a toaletní skříňka v koupelně vypadala jako z laciného zásilkového katalogu. Kuchyňka disponovala jednou plotýnkou, topinkovačem a tak mrňavou ledničkou, že se do ní nevešla ani krabice s pizzou.

Jon sjel ze sto jedničky. Walker otevřel jedno oko a zjistil, že jsou na Little Pony Road. Za okamžik ucítil, jak auto zpomaluje, odbočuje vlevo a vzápětí zůstává stát. Jon vystoupil, ale motor nechal běžet. Walker se probral z polospánku a podíval se ven. Byli na důvěrně známém místě, u parčíku kdysi přezdívaného Vrchol vášně. Jon vyhákl řetěz natažený mezi dvěma sloupky přes silnici, zábranu proti vjezdu vozidel, zase se vrátil do auta a pokračoval v cestě vzhůru. Po dvou serpentinách se ocitli na parkovišti, kde zastavil s čumákem namáčknutým ke zpevňujícímu tarasu. Vypnul motor. Oba vystoupili a začali šplhat vzhůru do kopce. Byli vysoko nad městem, a když

vystoupali až nahoru nad hřeben, připomínaly ulice pod nimi třpytivý náhrdelník. Walker si s sebou nesl papírovou tašku. Nahoře je čekal palouk a na něm asi šest piknikových stolů.

Jon se posadil k jednomu z nich na lavičku. Walker se vyhoupl na stůl, nohy spustil volně dolů. K zemi se snášel průsvitný bělavý závoj mlhy. Palouk ze tří stran

obklopovaly stromy, čtvrtá strana se otevírala do prostoru s výhledem na město. Za jejich zády se přízračně černalo ohořelé pódium. Když chodili na střední školu, vodili si sem holky, kterých bylo víc, než aby se všechny daly pamatovat.

Walker měl obvykle ty pěkné a na Jóna zbývaly jejich uťápnuté nejlepší kamarádky. Walker zalovil v papírové tašce a vytáhl čtyři čokoládové tyčinky; jednu nabídl Jonovi, zbylé tři si nechal.

„Jsem nevěděl, že jsi na sladký,“ poznamenal Jon.

„Je to šílený. Jak nepiju, dopuju se cukrem.“

Jon tyčinku rozbalil a zakousl se do ní. „Takže, nač ten poplach?“

„Odpoledne jsem viděl Michaela Suttona a on viděl mě.

Šel jsem zrovna ze sezení anonymních alkoholiků a on čekal na parkovišti na jednu holku. Když mě pak Brent vezl do práce, jel za náma.“

„No a?“

„Proč mě sleduje? Co když půjde na policii?“

„A řekne jim co? Před dvaceti rokama jsme kopali díru.

To je toho.“

„Nelíbí se mi to.“

„Pro boha živýho. Zburcuješ mě uprostřed noci jenom kvůli tomuhle? Tos mi klidně moh říct do telefonu. Ten kluk je magor. Nikdo ho nebude brát vážně. A navíc, když budu chtít, můžu si na něj kdykoli došlápnout. Nepředstavuje vůbec problém.“

„Došlápnout si na něj? Co si pod tím mám představit?“

„Vím, kde bydlí. Léta ho sleduju, znám celej jeho pohnutej osud. Nic nám od něj nehrozí. Je to zoufalec a troska. Je, dalo by se říct, ‚snadno ovlivnitelný‘. Můžeš mu nakecat, co chceš. Všichni to o něm vědí.“

„Ještě jedna věc,“ navázal Walker a na okamžik se odmlčel. „Uvažuju, že se půjdu udat.“

Ta věta zůstala viset ve vzduchu mezi nimi.

Walker nedokázal uvěřit, že to řekl, ale jakmile mu ta slova vyšla z úst, uvědomil si, že přesně na to už myslí pár týdnů. Jon se dál tvářil neutrálně. „Jak tě to napadlo?“

Walker zakroutil hlavou. „Mám úzkostný stavy a těžce to nezvládám. Už mě zmáhá bejt zmoženej. Ta pekelná úzkost mě děsně drásá. Když jsem pil, tak to tolik nevadilo, ale teď…“

„Tak si nech od doktora předepsat nějaký sedativa. Jo chemie, s tou se hned líp žije.“

„To nepomůže. Podívej se na mě. Můj život šel do hajzlu. Carolyn mě vykopla z domova, děti už skoro nevídám. Zabil jsem holku, pro Kristovy rány! Už takhle dál nemůžu.“

„Kterej bod to je?“ uchechtl se Jon.

„Cože?“

„No přece slavnejch dvanáct bodů anonymních alkoholiků. Tak kterej? Ze by ‚zpytování svědomí beze strachu‘, co? Nemám pravdu?“

„Hele, Jone, víš co? Nepotřebuju tvoje přechytralý zasraný rady. Myslím to vážně.“

„O tom nepochybuju. Jenže k čemu to bude?“

„To zatím nevím. Měls mě ale vidět dneska. Plížil jsem se ulicema, aby mě Sutton neviděl a nepřišel na to, kde pracuju. Vrací se nám to. A nechybí tu jistá ironie: léta jsem chlastal, abych zahnal výčitky svědomí, a výsledek je, že jsem akorát zabil někoho dalšího.“

„Jon kroutil hlavou. Ježíš, Walkere. V jakým bludu to žiješ? Nechlastáš proto, že máš černý svědomí. Chlastáš proto, že jsi alkoholik. Pochop to. Přiznáním ničeho nedosáhneš.“

„To se moc pleteš. Vím, že jsem alkoholik, a chci s tím něco dělat. Tohle je něco jinýho. Chci se postavit k životu čelem. Chci se polepšit. Ty ses s tím, co jsme udělali, naučil žít. Já to nedokážu. Nechci, aby mě to dál tížilo.“

„Ty jsi dobrej. No bezvadný. Jenže to tvoje polepšení mě pošle přímo do pekel.“

„Ne nutně,“ řekl Walker.

„Nevidíš si do huby. Jak se chceš přiznat k tomu, cos udělal, a mě z toho vynechat?“

„Poradím si. Tebe se to netýká.“

Jon se tvářil pobaveně. „Jak si to představuješ? Půjdeš na policii a udáš se. Povíš jim, cos udělal, že tě to děsně mrzí a chceš to napravit?“ Odmlčel se a podíval se na Walkera, co na to řekne. „Nikdy to nenapravíš. To prostě nejde. Posrali

jsme to. Ta malá holka je mrtvá.“

Walker namítl: „Moh sis přečíst příbalovej leták.“

„Vyser si voko. Přečet jsem si ho. Říkal jsem ti to snad tisíckrát. Valium bere kdekdo. Desetimiligramová tableta je normálka.“

„Aha, normálka.“

„Fajn. Můžeš to zahrnout do svýho přiznání.“

„To udělám.“

„Takže ještě jednou. Proč přesně jsi najednou celej říčnej zbavit dušičku břemene?“

„Musím se naučit žít sám se sebou. Nic víc. Chci uklidit ten nepořádek, co jsme nadělali.“

„žít se sebou? To si teda toho života moc neužiješ. Řeč je o hrdelním zločinu, kurva, o vraždě prvního stupně, a za to tě odsouděj k smrti. To chceš?“

„Samozřejmě že ne. Myslíš, že kdybych měl jinou možnost, že bych po ní neskočil?“

„Jak si chceš, do prdele, poradit s policajtama? Namířej ti na ksicht lampičku a do příštího tejdne tě tak rozložej, že jim vyzváníš i to, co nevíš. Na to, aby si domysleli, žes v tom nejel sám, ani nemusej bejt geniální. Budou chtít vědět jména, bohužel na seznamu spolupachatelů figuruje jenom to moje.“

„Říkám ti, že tebe se to netýká.“

„Ale to víš, že týká, kreténe. Týká se mě to, a jakmile otevřeš tu svou zasranou hubu, jsem v prdeli. Tak to laskavě

nedělej.“

„Třeba se s nima dohodnu. Řeknu jim, co vím, jen pod podmínkou, že nebudu muset jmenovat nikoho dalšího.

Budu mluvit jenom o sobě.“

„Bezva. To je nápad. Už to vidím. Jémináčku, pane agente FBI, chtěl bych se udat, ale nechci podrazit svýho komplice! Takhle to nechodí. Ne v těchhle kruzích. Nemáš na ně žádnou páku. Já jsem to jediný, co jim bude chybět, aby to měli kompletní. Jak udáš sebe, napráskáš i mě.“

Walker nasadil jiný tón: „Zapomínáš, že to byl tvůj nápad.“

„Můj nápad? Hovno. Celou tu píčovinu vymyslela Destiny.“

„Ale nešla do toho, ani Prorok. To rys promyslel všechny detaily a –“

„A tys jako nedělal nic, jo?“

„Jen to, cos mi řek. Tys byl vždycky pan šéf. Od začátku bylo všechno ve tvý režii. A teď za to zaplatíme. Víš, není to pro mě jednoduchý. Mám ženu a děti. Co myslíš, že se s nima stane, až se přiznám?“

„Oprava. Měls ženu a děti, teď máš leda hovno. Bydlíš v podělaným motelu a živíš se čokoládovejma tyčinkama.

Carolyn tě vykopla na dlažbu.“ Jon netrpělivě mávl rukou.

„Necháme toho. Koho to zajímá? Kolik toho Carolyn ví, teda jestli se můžu zeptat?“

„Nic. Nikdy jsem jí o tom neřekl.“

„No, to se mi ulevilo. Hele, Walkere, poslouchej. Já tě prosím, aby sis to ještě jednou rozmyslel, a pořádně. Je vážně ušlechtilý a taky pochopitelný, že se chceš očistit, ale jak jednou promluvíš, spadneš do pořádnýho průseru a už se z něj nikdy nevyhrabeš. Nemůžeš mě stáhnout s sebou ke dnu jenom pro klid svědomí.“

„Lepší bude, když se přiznám dřív, než mě udá Michael Sutton. Dejchá mi taky na záda jedna soukromá vyšetřovatelka. Už si pár věcí spojila, hlavně to s tím psem.

Nenapadlo mě, že by na to mohla přijít, každopádně je teď o to jasnější, že v tom jedu.“

„Tak si tě spojila s mrtvým psem, no a co? Proč by kvůli tomu chodila za policajtama? To není, jako když jsme byli malý a rodiče nám furt opakovali: ‚Musíš mluvit pravdu, synu, nic než pravdu. Kdo lže, ten krade, a přijde do pekla!‘“

Walker zakroutil hlavou. „Je jen otázka času, než to na nás praskne. Cejtím to v kostech.“

„Když to přestaneš řešit a budeš držet hubu, nepraskne nic“

„Nemyslím, že to dokážu.“

„Asi jsem se nevyjádřil dost jasně. Mám rád svůj život.

Mám rád i sebe. Nechci umřít. Jsem váženej člen společnosti a nehodlám se vzdát bez boje.“

* „Hm, tak to budeš muset přijít s nějakou jinou alternativou. Já tě férově varoval. Nic lepšího nevymyslím.“

30

Středa 20. dubna 1988, večer Když jsem přišla domů z práce, hodila jsem na linku poštu, rozsvítila jsem a posadila se ke stolu. Potřebovala jsem si utřídit myšlenky. Vzhledem k tomu, že vyšetřování krachlo, považovala jsem za nutné vše shrnout a rozepsat detaily na poznámkové kartičky. Musely spolu nějak souviset, muselo existovat nějaké soukolí, do něhož by všechny zapadly. Bylo to jako se dívat na optický klam, čekat, až se něco někde pohne a obraz se přeskupí do nečekaného celku.

Na základní i na střední škole mi dělalo problémy soustředit se na předměty, které mi nešly, a nejslabší jsem byla v matice. Když jsem měla řešit nějakou „logickou“

úlohu, dřív nebo později jsem začala myslet na něco jiného.

Spolužáci geniální na matematiku přitom řešení viděli na první pohled. Nejen že dokázali ten dovedně skrytý princip odhalit, ale už brousili tužky a smolili řešení, zatímco já se pořád bezradně vrtěla na židli. Ne že bych snad byla hloupá.

Spíš jsem se snadno nechala rozptýlit a začala se zabývat nějakým nepodstatným detailem.

Vlak jede z Chicaga do Bostonu a pohybuje se rychlostí šedesát mil za hodinu, zatímco druhý vlak jede z Bostonu a k Chicagu směřuje rychlostí osmdesát mil za hodinu. Mezi oběma vlaky poletuje tam a zpátky pták, který…

A dál jsem se většinou nedostala. Začala jsem přemýšlet, proč se ten pták chová tak nesmyslně, jestli ho třeba nenapadl nějaký virus a nenarušil mu vnitřní smysl pro orientaci. Představovala jsem si, kdo byl v tom vlaku a proč jel zrovna z Chicaga do Bostonu. Pak jsem se zděsila, co se asi přihodilo v Bostonu, že tamní obyvatelé naskákali do nejrychlejšího vlaku, co jel, a hurá pryč. V Bostonu jsem nikdy nebyla a najednou jsem si ho musela škrtnout ze seznamu.

Při zapisování svých postřehů na kartičky jsem vlastně dělala totéž. Ani zde jsem nebyla schopná odhalit „dovedně skrytý princip“. Nechápala jsem, co se stalo, a přemítala jsem o věcech, které s tím patrně nijak nesouvisely. Tak například jsem uvažovala, co asi přisypali Bouři do limonády, aby ji uspali. Zřejmě nějaké prášky na spaní volně prodejné v lékárně, akorát že neodhadli dávkování.

Představila jsem si únosce v mikulášském převleku a zajímalo mě, jak asi na začátku července sehnal kostým Santa Clause. Pokud jste totiž nepracovali na vánočních trzích nebo jste nestáli o Vánocích před supermarketem a

nevybírali příspěvky pro Armádu spásy, sháněl by se vám uprostřed léta takový převlek dost těžko. Ptát se po místních půjčovnách kostýmů nemělo cenu, protože tak staré záznamy určitě neexistovaly. Mohla jsem to udělat, ale po jednadvaceti letech by to bylo spíš plané vykazování činnosti, ne skutečné vyšetřování s nadějí na úspěch.

Odložila jsem tužku. Nemělo to smysl. Obvykle se do práce s kartičkami ponořím a nechám myšlenky volně plynout. Je to něco jako hra s vlastním mozkem, jehož

analytickou část psaním poznámek dočasně vyřadím z provozu, jenže momentálně moje myšlenkové pochody brzdila frustrace. Bylo krajně nepříjemné probírat se dokola stále stejnými fakty bez vyhlídky, že se dozvím něco nového. Mohla jsem to poskládat, jak jsem chtěla, a vždycky mi vyšlo to samé. Michael Sutton se spletl. Udělal chybu.

Všechno, co stálo na jeho tvrzení, přišlo vniveč.

Podrážděně jsem kartičky posbírala, přetáhla přes ně gumičku a hodila je do šuplíku. Dost. Potřebovala jsem vidět Henryho, potřebovala jsem jeho radu. Otevřela jsem dveře svého bytu a podívala se přes terasu k němu do kuchyně. Nesvítilo se tam. Vzala jsem tedy sako, hodila si tašku přes rameno, zamkla za sebou a vyrazila do hospůdky k Rosie. Henryho jsem uviděla, jakmile jsem vešla do dveří.

Vzala jsem si židli a přisedla si, oči upřené na talíř, který před něj Rosie právě postavila.

Zvedl k ní hlavu a povídá: „Díky, holka zlatá. Vypadá to

úžasně.“ S úsměvem se díval, jak se Rosie vzdaluje.

„To je dnešní specialita?“

Zakroutil hlavou. „Kdepak, tu si určitě nedávej.“ Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že je Rosie bezpečně z doslechu. Naštěstí už se dávno bavila s Williamem na baru, i když z nás nespouštěla oči.

Henry si nenápadně zakryl ústa dlaní, kdyby náhodou uměla odezírat. „Dneska je v nabídce nákyp z telecích jater se sardelovou omáčkou. Podává k tomu nějakou kyselou polívku ze zelí.“ Na chvilku se odmlčel, z legrace zašilhal a ukázal na svůj talíř. „Tohle jsou závitky ze zelných listů a není to vůbec špatné.“

„Tak to si dám,“ řekla jsem.

Zamyšleně se na mě podíval. „Jak se vede? Několik dní jsem tě neviděl.“

„Pusť se do večeře. Já si skočím pro víno a pak ti všechno povím.“

„Už se nemůžu dočkat,“ prohlásil.

Než jsem stačila dojít k baru, Rosie už zase někam zmizela, a víno mi nalil William. „Díky,“ řekla jsem. „A prosím tě, vyřiď Rosie, že si dám taky ty zelný závitky.

Vypadají úžasně.“

„Spolehni se.“

Se skleničkou vína v ruce jsem se vrátila ke stolu.

Vzápětí se objevila Rosie s mou večeří. Pak jsme asi pět minut s Henrym mlčeli a pochutnávali si na zelných

závitcích. Když přijde na jídlo, neztrácíme ani on, ani já čas.

Talíře jsme div nevylízali, tak nám Rosie přinesla každému jako pozornost čokoládový dortík, po kterém jsme už jen spokojeně odfukovali.

Henry nakonec povídá: „No, a teď mi pověz, co se děje.

Když jsi přišla, tvářila ses tak zbědovaně, že jsem se bál zeptat. Problémy v práci, nebo v rodině?“

„V práci.“

„No, tak na ty kašlem. Radši mi poreferuj, jak se vyvíjí vaše rodinná sága.“

„Nevzpomínám si, kdy jsme spolu mluvili naposled. Víš o večeři s Tashou? Ta byla před týdnem.“

„Tak o té jsem ještě neslyšel.“

„Ty bláho, jsi fakt pozadu.“

„Nevadí,“ řekl vlídně. „Co chtěla?“

„Nic. Měla pro mě překvapení. Přinesla mi haldu dopisů, na které narazila, když dělala pořádek v papírech dědy Kinseyho. Byly od Grand, posílala je tetičce Gin a taky mně.

Ani jsem je všechny nečetla, většinu jsem jen prolítla, ale přesto jsem pochytila, že se Grand usilovně snažila připravit tetu Gin o poručnictví. Teta si podle všeho přečetla jen první dopis a zbytek posílala zpátky nerozlepený. Grand se pomstila tím, že si na nás najala soukromého detektiva.“

Zarazila jsem se a dodala: „No, ‚pomstila‘ je asi příliš silné slovo. Chtěla důkaz, že Gin není na opatrovnictví vhodná.“

„Šla na to poctivě, nebo záludně?“

„No právě. Usmyslela si, že je tetička Gin lesba, a doufala, že když se to podaří prokázat, bude mít v ruce trumf, kterým ji vyřadí ze hry. Jenže z toho sešlo.“

„A to všechno je v těch dopisech? Nevěřím, že by to napsala.“

„Na to byla moc chytrá. Tasha ale kromě dopisů našla ještě faktury od toho soukromého detektiva, co si ho Grand najala. Včera jsem proto jela do Lompocu a promluvila si s ním. Je to sympaťák, i když tedy svěřovat se moc nechtěl.

Peklo. Musela jsem to z něj doslova páčit, ale nakonec mi pověděl, co měla Grand v plánu. Nějak ji přesvědčil, že tetička Gin lesba není, což by mě tedy fakt nenapadlo.

Grand to nechala být a tím to skončilo.“ Zvedla jsem prst.

„Jenže je tu taková malá pochybnost. Jako bych měla předtuchu, zeptala jsem se ho, jestli mi nelhal. Napadlo mě, jestli třeba krapet neučesal pravdu, aby byl vůči tetě Gin šetrnější. Neodpověděl a zamluvil to. Netvrdím, že lhal, ale něco mi podle mě neřekl. Třeba o nic nejde, ale stoprocentně jistá si nejsem.“

„V životě není nic stoprocentně jisté.“

„To máš pravdu.“

„A co teď? Předpokládám, že tě teď o to míň láká vypravit se koncem května na tu velkou rodinu oslavu.“

„No jo. Ale ještě jsem se nerozhodla.“

U našeho stolu se objevila Rosie, že odnese prázdné dezertní talířky, a než zmizela i s podnosem v kuchyni, na

chvilku jsme se s Henrym odmlčeli.

„A teď mi pověz o tom tvém případu. Vím, že sis od Williama půjčovala hadr, abys s ním vypucovala psí známku, která prý smrděla jak chcíplá krysa, ale víc už nic“

„Jé, tak to jsi tedy vážně sto let za opicema; moc se omlouvám. Nechci si stěžovat, ale vzato kolem a kolem jsem se dostala do slepé uličky.“

Nejdřív jsem Henrymu pověděla, jak mi Diana s Ryanem přišli říct, jak to bylo s oslavou Michaelových narozenin v Disneylandu, a pak jsem se trochu vrátila v čase a pohovořila o cestě do Peephole a o rozmluvě s P. F.

Sanchezem, který mě nakonec navedl na veterináře, co utratil toho psa. Zmínila jsem i přístavek za veterinární klinikou, kam se odkládala utracená zvířata, než si pro ně přijeli z okresní veterinární správy. Kromě toho jsem Henrymu řekla o Deborah Unruhové a o čtyřleté Bouři, která posloužila jako „zkušební dítě“. Pokračovala jsem příběhem Grega a Shelby, rozhovorem s jejich synem Shawnem, který mě ujistil, že ti dva v únosu nemohli mít prsty, protože byli tou dobou už za hranicemi státu, na cestě do Kanady. Celý výklad mi trval dobře patnáct minut, ale měla jsem pocit, že jsem shrnula to podstatné, i když to tak mohlo připadat jen mně.

Jenže jak jsem se poslouchala, uvědomila jsem si, že to má jistou logiku. Výchozí předpoklad byl sice úplně mimo, ale některé věci té teorii pořád nahrávaly, dokonce i takhle s

odstupem. Vlčák Ulf. Podobnost obou únosů. Celková výše výkupného, tedy čtyřicet tisíc. Těžko říct, jak to spolu souviselo, ale nějak určitě.

Henry to všechno vnímal, i když tedy nechápu, že se mu všichni ti lidé nepletli. Občas mě zastavil a na něco se zeptal, jinak ale vyprávění sledoval podle všeho bez problémů. Když jsem domluvila, nakrátko se zamyslel a pak povídá: „Vraťme se zpátky k té tvé debatě se Staceym Oliphantem. Proč si myslí, že únosci byli amatéři?“

„Protože si řekli o pakatel, mám-li použít Dolanova slova. Oba dva se shodli, že chtít patnáct tisíc je pitomost.

Stacey měl za to, že kdyby šlo o profíky, chtěli by výkupný o dost vyšší.“

„Zřejmě to pro ně pakatel nebyl. Pro nějaký mlaďochy mohl být patnáct tisíc balík.“

„Ne že by z těch peněz něco měli. Patrick všechny bankovky prohnal kopírkou a označil…“ Henry se zamračil.

„Jak?“

„Nějakým fluorescenčním fixem, který používal ve firmě. Od Deborah vím, že to bylo vidět akorát pod černým světlem, ale prý ho tehdy mělo každé dítě. Kromě toho tvrdí, že ty peníze se nikdy nenašly, aspoň podle toho, co slyšela.“

„Tak na to museli přijít.“

„Taky bych myslela.“

„Což byl nejspíš důvod, proč to zkusili znovu,“ dodal Henry. „Jestli zjistili, že jsou peníze označené, nemohli

riskovat a pouštět je do oběhu, tak se jich zbavili a všechno rozjeli nanovo. Jen tentokrát unesli Mary Claire, a ne Bouři.“

„Do prdele. Doufám, že to není pravda. To by totiž

znamenalo, že Patrick dal podnět k tomu dalšímu únosu.

Kdyby ty peníze byly čisté, možná by se spokojili s tím, co měli, a už by nic nepodnikali.“

„Řeknu ti, co mě ještě napadlo,“ nadhodil Henry.

„Předpokládejme, že když Sutton narazil v lesíku na ty dva, vůbec nekopali hrob. Co když kopali díru, do které chtěli zahrabat ty znehodnocené peníze?“

Zadívala jsem se na něj. „A místo toho do ní najednou hodili psa? Jak by to asi udělali?“

„Jednoduše. Jeden by zůstal na místě a hlídal, druhý by se sebral, zajel pro psí mrtvolu a zase se vrátil. Pes by skončil v díře a peníze by schovali někde jinde.“

„Jak by se ale o tom psovi dozvěděli?“

„Nemám ponětí,“ připustil. „Ale o tom přístavku za veterinární klinikou a o jeho pravidelném vybírání mohly podle tvých slov vědět stovky lidí.“

„To všechno kvůli tomu, že se báli, aby to někde nevyzvonil malej kluk?“

„Co by ne? Jenom tak uvažuju nahlas, ale smysl to dává.

Neříkalas, že Patrick dal ty peníze do sportovní tašky a pohodil ji u cesty?“

„Správně.“

„Tak si to představ takhle. Bouři nechají spát v parku.

Spočítají peníze, jestli něco nechybí. Doma ale přijdou na to, že peníze světélkují jak fosforové kuličky. Takže se jich buď můžou zbavit, nebo je někam uklidit a počkat, až přijde vhodnější doba na to začít je utrácet. Když se objevil ten klučina, zkonstatovali, že by bylo příliš nebezpečné nechávat je na tom místě.“

„Ale s tím mrtvým psem je to trochu moc dramatický, nemyslíš? Proč tu díru prostě jen nezahrnuli hlínou?“

„Chtěli mít nějakou zástěrku, proč na tom místě vůbec kopali. V nejhorším policie vykope psa a tím to hasne.

žádná záhada se nekoná. Někdo prostě pohřbil domácího mazlíčka. Je to sice už jednadvacet let, ale aspoň vidíš, jak byli ti dva vypočítaví.“

„‚Byli‘? Hezká představa. Jako že už jsou třeba mrtví nebo ve vězení.“

„To můžeme jen doufat,“ vzdychl Henry.

*

*

*

Když jsem se vrátila domů, rozhodla jsem se, že Henryho podnětné připomínky nechám uležet přes noc. Už

jsem na ten případ myslela moc a spíš mě to mátlo, než že bych v něčem měla jasněji. Napadlo mě něco jiného, totiž

jak si ověřit, jestli mi Hale Brandenberg nelhal o sexuální orientaci tetičky Gin. Bylo mi jedno, jestli byla tetička taková nebo maková, jenom jsem zkrátka posedlá pravdou

(tedy když zrovna někomu samá nelžu). A možná jsem měla doma důkaz.

Vyběhla jsem po točitých schodech nahoru do patra. V

nohou postele mám starou truhlu, kam ukládám různé věci.

Sklidila jsem, co leželo navrchu, odklopila víko a vytáhla pečlivě poskládané zimní oblečení prošpikované kuličkami naftalínu. Úplně na dně byla krabice od bot a v ní staré fotografie, které jsem vysypala na postel. Jestli měla tetička Gin nějakou „zvláštní přítelkyni“, kterou mi Hale zatajil, mohla se mihnout na některém snímku z té doby. Tetička Gin se stýkala s několika manželskými páry, ale měla i kamarádky.

Fotografie vyprávějí příběhy, ne sice každá zvlášť, ale když jich je víc pohromadě, tak ano. Tváře mizejí a zase se objevují. Vztahy vznikají a zase zanikají. Fotografie zaznamenávají historii naší společnosti. Co když někdo pořídil nějakou momentku, která k té věci bude mít co říct?

Posadila jsem se na postel, probírala se snímky a hleděla do tváří lidí, které jsem sotva poznávala. Jiné jsem si zase pamatovala jménem. Stanley, Edgar a Mildred. Jméno Stanleyho manželky jsem si nevybavila, ale věděla jsem, že spolu tahle pětice hrávala karty, kanastu a bezik. Na kuchyňském stole stála hromada popelníků a skleniček na víno a oni se smáli, až se za břicha popadali.

Našla jsem fotografie dvou svobodných žen, které jsem znala, jedna byla Delpha Pragerová a ta druhá se jmenovala

nějak jako Prinny Rose nevím-jak-dál. Věděla jsem, že Delpha pracovala s tetičkou Gin v pojišťovně Fidelity, i když jsem neměla zdání, odkud se tetička znala s Prinny Rose. Dívala jsem se na jejich fotografie, kde byly buď s tetičkou nebo bez ní, popřípadě ve skupince jiných lidí.

Jestli se na sebe tajně usmívaly nebo po sobě pokradmu pokukovaly, objektiv fotoaparátu to nezachytil. Myslím, že jsem si představovala něco jako paže ovinuté kolem ramen, ruce položené příliš blízko sebe na stole, důvěrné pohledy, které měly zůstat utajeny. Ve skutečnosti jsem nenarazila na jedinou fotografii, na které by tetička Gin měla s někým fyzický kontakt, což potvrdilo jinou mou domněnku. že nebyla právě vřelý typ.

žasla jsem, jak vypadala mladě. Během mého dospívání se přehoupla nejprve přes třicítku a pak přes čtyřicítku. Až

teď mi došlo, jak hezká vlastně byla. Štíhlá. Nosila brýle v drátěných obroučkách, vlasy sčesané do drdolu, který měl možná vypadat staromódně, ale ve skutečnosti působil elegantně. Měla výrazné lícní kosti, pěkné zuby a laskavý pohled. Vždycky mi připadala jako učitelka, ale tu jsem v ní teď vůbec neviděla.

Narazila jsem na obálku, která byla zalepená izolepou, tak starou a zažloutlou, že už ani nelepila. Na obálce bylo výrazným šikmým písmem, které jsem ihned poznala, napsáno RůZNÉ, 1955. Zaujalo mě to. Vytáhla jsem hromádku fotografií. Na prvních několika jsem byla já asi v

pěti letech. Tvářila jsem se zoufale. Na svůj věk jsem byla docela malá a měla jsem vyčouhlé hubené ruce a nohy. Dvě sponky mi držely vlasy, aby mi nepadaly do očí. Na sobě jsem měla zplihlou sukni a hnědé polobotky se shrnutými bílými ponožkami. Tehdy na Vánoce jsem s tetou Gin žila už nějakých šest měsíců a podle všeho mi nebylo do smíchu.

Nad další fotkou jsem překvapeně zalapala po dechu.

Nemohla jsem tomu uvěřit. Byla na ní tetička Gin a objímal ji muž, jehož jsem poznala na první pohled, třebas byl o třicet let mladší. Hale Brandenberg. Opírala se o něj zády, hlavu malinko pootočenou, a usmívala se. On se k ní také skláněl. Byli i na dalších pěti fotografiích, většinou v rozverné náladě. Na jednom snímku hráli minigolf a dělali legrační pózy pro fotografa, kterým jsem dost dobře mohla být i já, jelikož měli useknuté hlavy a část snímku zakrýval rozmazaný palec. Na další fotografii stáli na vyhlídkové terase v parku nad městem, který se těšil takové oblibě mezi mými spolužáky ze střední školy. Dál zde byly dva snímky, zachycující nás všechny tři pohromadě. Já seděla Haleovi na klíně s úsměvem, který odhaloval zuby jako noty na buben.

Bylo mi asi šest, čili jsem chodila do první třídy, a zřejmě mi vypadávaly mlíčňáky. Vlasy jsem měla ostříhané nakrátko nejspíš proto, že tetičku Gin přestalo bavit se s nimi zabývat. Hale vypadal jako filmová hvězda z kovbojky, hladce oholený, vysoký a svalnatý, na sobě flanelovou košili, modré džíny a boty zvané „koně“. Nepamatovala

jsem si, že nám vstoupil do života, ale bylo to tak. Mimoděk jsem postřehla, že tetička Gin tuhle pozdní lásku poznala, když byla asi v mém věku, tedy někdy kolem osmatřiceti.

Pochopila jsem, jak si mohl být tak jistý její sexuální orientací a jak mohl tak přesně odhadnout její přístup k rodičovství. Napadaly mě stovky otázek, na které jsem se v souvislostí s nimi chtěla zeptat, ale teď nebyla ta pravá chvíle. Možná později, říkala jsem si, možná ho pozvu na skleničku a povím mu, na co jsem přišla. Fotografie jsem zatím vrátila do potrhané obálky a odložila stranou. Ostatní snímky jsem naházela zpátky do krabice od bot a uklidila do truhly. Nevěděla jsem, co si o tom objevu myslet. Kdyby zůstali spolu, mohl mi Hale dělat náhradního tatínka. Jenže tetička Gin se do manželství nijak nehrnula a na dlouhodobý vztah také nebyla stavěná. Nějakou dobu však byla šťastná a těch několik fotek ukazovalo, že jsem spolu s ní byla šťastná i já.

31

JON CORSO

Léto 1967

Románek s Destiny trval tři a půl týdne a skončil zničehonic, když to Jon nejméně čekal. Destiny byla jako dar, u něhož si člověk není jistý, jestli si ho vůbec zasloužil.

Přitahovala jej tak silně a neodolatelně, že si myslel, že ho ta touha nikdy v životě neopustí. Destiny byla smyslná, vulgární a zcela bez zábran. Dva porody se na ní sice podepsaly, ale nebyly to žádné vady na kráse. Pihy, bradavičky, pajizévky, malá povadlá prsa, mírně vytahané břicho a oplácaná stehna, nic z toho nevadilo. Sex si užívala naplno a s chutí. Později spal Jon se spoustou žen, jejichž těla neměla daleko k dokonalosti, ale většina se styděla a nevěřila si, trápila se kvůli velikosti prsou či tvaru zadku, poukazovala na nedostatky, které on považoval za nicotné. Podle něj byly ty ženy krásné, jenže o tom potřebovaly neustále ujišťovat.

S Destiny byl oslněný, novic, jehož nadšení bezmála

překonávalo její. Tvrdila sice, že s Prorokem vyznávají volnou lásku, ale nepřicházelo v úvahu, aby se scházeli u Unruhových, kde se kolem žlutého autobusu motali Shawn s Prorokem. V domě byla zase pořád Deborah. Bouře chodila ke kamarádkám, na plavání a na gymnastiku. Neustále přijížděla a zase odjížděla nějaká auta; děti byly odváženy a zase vyzvedávány. Zbývala jediná možnost, scházet se u Jóna. Destiny k němu přijížděla půjčeným buickem Unruhových, kdykoli se jen utrhla.

Walker si užíval na rodinné dovolené a Jon se zatím ve společnosti Proroka a Destiny choval striktně neutrálně; dával si pozor, aby se ani z náznaku nedalo vyčíst, že se jejich vztah změnil. Destiny to přirozeně dělala napínavější.

Ráda zavdávala příčinu ke konfliktu, a existuje snad lepší důvod, než když dva muži touží po jedné ženě? Zvlášť když

tou ženou byla ona! Stali se hrdiny její ságy. Soupeření mezi nimi jí mělo vynést vyšší status. Byla odměnou, o niž měli bojovat, dokud jeden neutrpí porážku. Jenže Jon na to kašlal.

Proroka si vůbec nevážil a nechápal, proč by se měl ponižovat jenom kvůli její zálibě v dramatických romantických zápletkách.

Když na ni čekal u sebe doma, připadal si jako bez života, počítal každou minutu. Probouzel se časně a převaloval se v posteli, myslel na to, co dělali, a představoval si, co budou dělat příště. Nikdy nevěděl jistě, kdy přijde a jestli se jí to vůbec podaří. Netušil, na co se při

odchodu vymlouvá, a ani se jí neptal. Vždy bez varování zaklepala dole na dveře, a než stačil nahoře otevřít, brala už

schody po dvou. Vrhla se mu kolem krku, rozesmátá a zadýchaná. Zapadli do pokoje a bláznivě se milovali, hlučně a upoceně. Naučila ho, jak si užívat rozkoše, probudila v něm smyslné choutky. O přestávkách mezi sexem si posílali jointy. Jeho „doupátko“ se utápělo v kouři z marihuany a tabáku. Čas od času seběhli dolů, většinou nazí, a zamířili do hlavního domu, kde podnikli nájezd na Lionelův vinný sklep a vyprázdnili několik lahví kvalitního chardonnaye. Po trávě měli hlad a snědli pak všechno, co našli, většinou samé nezdravé věci, protože Jon neměl na nic lepšího peníze.

Koblihy, brambůrky, čokoládové tyčinky, sušenky s burákovým máslem, improvizované hostiny stejně opojné jako jejich milování.

Z postele se Jon vykopal obvykle v osm, aby si stačil jít zaběhat, což ho pořád bavilo. Posilování trochu flákal a některé dny úplně vynechal. Odpoledne se občas viděl s Destiny a po jejím odchodu si zpravidla zdříml. Narychlo splácal večeři a pak, obvykle kolem deváté, usedal k psacímu stolu. Pracoval často do rána a nespal. Jinak to nešlo. Tráva, únava a alkohol si vybíraly svou daň, cítil se po nich otupělý a nemohl se soustředit. To býval problém hlavně v pátek, kdy pan Snow očekával jeho slohové práce.

Druhý týden tohoto období ho páteční termín málem předstihl, takže musel psát celou noc až do svítání.

Dostal docela dobrý nápad o klukovi, který se přidal ke psí smečce; odehrávalo se to někde hodně na Jihu, v Georgii, v Alabamě nebo na nějakém takovém místě. V

Jonových představách žil chlapec pod verandou polorozpadlé chatrče a živil se zbytky. Jon téměř cítil jeho živočišný pach, v nose ho div neštípal prach. Psal o dusných letních nocích, kdy panovalo bezvětří a v dálce vyli psi a chlapce volali. Jon vůbec netušil, jak se bude příběh dál vyvíjet, ale začátek se mu docela povedl, celkem patnáct stránek s dvojitým řádkováním.

To, co napsal, odevzdal panu Snowovi a čekal, co na to řekne. Jako vždy se tvářil, že je mu to lhostejné. Tentokrát si učitel dvakrát po sobě přečetl několik prvních stránek a zbytek letmo prolistoval. Zamračil se.

„Vám se to nelíbí?“ zeptal se Jon.

„O to nejde. Nevím, co na to říct. Ve skutečnosti to není přímo špatně. Je to ucházející próza. Snažíš se vzbudit senzaci, ale nefunguje to, protože je to moc vykonstruované.

Možná ti to připadá drsné, ale je to spíš rozplizlé. Víš vůbec něco o Jihu? Byls tam vůbec někdy?“

„Používal jsem představivost. Nebo o to nejde?“

„Ale proč zrovna tohle? Píšeš tady o pěti nebo šesti psech, jenže já nerozeznám jednoho od druhého. Jasně, jeden má žluté oči a druhý hrubý kožich. Popisuješ je, ale kde jsou jejich charaktery? I když jsou to psi, musíš je od sebe odlišit. Od toho se odvíjejí konflikty. Ovšem, ještě je

tady ten kluk, ale ani on nemá žádnou osobnost, což je přinejmenším zvláštní vzhledem k tomu, do jaké jsi ho zasadil situace. Kde je Jon Corso? Protože podle mě to, co popisuješ, nemá vůbec nic společného s tvým životem, neodrážejí se v tom žádné tvé sny ani naděje. Počkat, možná na to jsem se měl zeptat nejdřív. Přidal ses někdy ke smečce psů?“

„Poslední dobou ne,“ odpověděl Jon ve snaze být vtipný.

Kritika ho zasáhla. Pan Snow to řekl bez obalu a nešetřil ho.

Jon měl pocit, že je najednou maličký, jenže učitel ještě neskončil.

„Píšeš, co se ti vylíhne v hlavě. Chybí tomu srdce.

Chápeš, jak to myslím? Je to hra se slovy, věty jsou prázdné.

Bla, bla, bla, nic to neznamená, ani pro tebe, ani sakra pro mě.“

„A šlo by to nějak opravit?“

„Ale jistě. Snadno. Vyhoď to a začni znovu, jinak.

Udržuješ si od čtenáře odstup, zatímco bys mu měl otevřít srdce. To je alfa a omega psaní, vztah čtenáře a autora.

Tohle je o ničem. Sice se ti podařilo načrtnout nějaký příběh, ale je to jenom mechanické. Já bych chtěl vidět svět tvýma očima. Protože tohle by sesmolila i opice.“

„Tak jo, tak je to blábol. Říkáte, ať píšu, co chci, ale pak to strháte.“

Pan Snow svěsil hlavu. „Fajn. Dobrá připomínka. Je to moje chyba. Téma nechme plavat a promluvme si radši o

tvůrčím procesu. Schováváš se. Nedáváš do toho vůbec nic ze sebe. Máváš rukama ve vzduchu a myslíš si, že si čtenář nevšimne, jak moc se snažíš být nenápadný. Musíš být vidět.

Musíš se otevřít a prožít to. Vztek, smutek, radost, zlost.

Sám si vyber. Neříkám, že máš psát autobiografii, ale do toho, co píšeš, byl se měl nějak promítnout tvůj život a tvoje zkušenosti. Pověz mi, jak vypadá svět z tvého pohledu!

Musíš proniknout pod povrch reality a přetvořit ji, rozebrat ji a zase složit dohromady.“

„Vůbec netuším, o čem mluvíte.“

„Už jsi někdy někoho nenáviděl? Nestalo se ti, že ti závist nebo strach zatemnily mozek? Umřel ti pejsek, a tys ani nestačil doběhnout do pokoje, a rozbrečel ses?“

Jon se nad tím zamyslel a pak pokrčil rameny. „Já věci takhle neprožívám, nemám takový pocity.“

„Ale ovšem že máš. Je ti osmnáct, hormony a pocity v tobě jen vřou, všechen ten testosteron a naštvanost. Jediná věc, která je horší než kluk v pubertě, je holka v pubertě.

Nechci, abys při psaní používal tohle,“ poklepal si na hlavu.

Pak si položil ruku na prsa. „Chci, abys používal tohle.

Psaní je řehole. Je to dovednost, kterou se musíš naučit.

Dobrou věc nenapíšeš jen tak ve volným čase. Nejde to dělat polovičaté. Trvá to dlouho. Když chceš hrát dobře na piano, taky se nenaučíš pět základních etud a nečekáš, že tě hned pozvou do Carnegie Hall. Musíš nad tím prosedět hodiny a psát a psát a psát. Co nejvíc to půjde. Každý den, celý život.

Chápeš to?“

Jon se usmál. „Moc ne.“

„Nevadí, to přijde.“ Pan Snow mu zamával před očima popsanými stránkami. „Povím ti to takhle: i když je to zatím těžkopádné, tuším, že někde v té hromadě popela doutná jiskra. Máš na to. Něco v tobě je. Fígl je v tom, že se musíš oprostit sám od sebe a pustit dovnitř světlo. A teď už běž.

Uvidíme se za týden, ano?“

„Dobře.“

„Musíš psát každý den, Jone. Myslím to vážně. žádný flákání, žádný podvádění, žádný dohánění na poslední chvíli.“

Když se Walker vrátil z Havaje a poprvé zase všichni čtyři zapadli do autobusu, stačil mu jediný pohled na Jóna a věděl, co se děje. Destiny byla pro změnu v pohodě.

Udržovala si odstup, chovala se veskrze věcně. Zatímco Jon s Prorokem a Walkerem kouřili trávu a bavili se o nesmyslech, ona seděla v tureckém sedu v trávě a vykládala si tarot. Jon si myslel, že na nich nemůže být nic poznat, ale sotva se s Walkerem vzdálili z doslechu, kamarád se ho zdrceně zeptal: „Co to do prdele děláš, vole? Tys úplně přišel o rozum?“

„Nevzpomínám si, že bych se tě ptal na názor.“

„To je jedno, tady ho máš. Je to děvka a ještě k tomu blbá.“

„Hele, co se holek týče, ani ty nejsi zrovna vybírávej.“

„Protože ty moje jsou všechny slušný a čistý. Tahle je nechutná.“

„Nechci poslouchat tyhle kecy, jasný?“

„Co když vás přistihne? Nebo jako myslíš, že mu ji můžeš šoustat přímo pod nosem?“

„Vyznávaj volnou lásku.“

„Jasně. Jestli tomuhle věříš, tak jsi debil.“ Walker zakroutil hlavou. „Budeš toho litovat, kamaráde. Pukám ti, to nedopadne dobře.“

„Díky. Tvoje péče mě dojímá.“

*

*

*

Soboty měl jen pro sebe a pocit svobody byl povznášející. Destiny, Prorok a Nebeský jezdec se vždycky brzy ráno vypravili na trh ve městě a po zbytek dne si hráli na rodinu a řešili obživu. Destiny se chtěla naučit batikovat, takže zašla k Searsovi a nakoupila tam výhodná balení bílých bavlněných triček, která chtěla originálně obarvit a prodávat na pláži. Jon byl rád, že má tolik času, který může využít dle libosti. V noci z pátku na sobotu spal dobře. Ráno vstal a hodil na sebe tričko a kraťasy. Připravil si hrnek čerstvé kávy a donesl si ho ke stolu. Znovu si přečetl povídku o chlapci, který se přidal ke psí smečce, a zhnuseně proškrtal plytké fráze, které mu předtím připadaly lyrické.

„Nabubřelé“, říkal si v duchu při té autocenzuře. Prošel text řádek po řádku, škrtal těžkopádné nebo příliš okázalé obraty.

Nakonec mu zbylo asi půl odstavce, který stál za záchranu; vzal si k srdci radu pana Snowa a zbytek hodil do koše.

Chvilku jen tak seděl, usrkával kávu, díval se z okna a přemýšlel o Snowově přednášce. Když učitel mluvil o závisti a o vzteku, když se Jóna ptal, jestli někdy někoho nenáviděl, nic ho nenapadalo. Stejné to bylo i se smutkem.

Co o tom asi tak do prdele moh věděl? Chápal, že smrt domácího mazlíčka může někomu zasadit ránu, ale on zvíře nikdy neměl. Jako kluk ho mít ani nemohl kvůli matčině astmatu. Naděje mu svitla, když otec přivedl domů Monu.

Tehdy si Jon říkal, že by možná nějaké zvíře mít mohl, jenže se té představy zase rychle vzdal, jako ostatně všech dalších snů. Mona měla alergii na kočky a se psem prý je moc práce. Mona rozkazovala. A oni byli od toho, aby poslouchali.

Úžasná Mona. Dokázal by toho o ní říct spoustu a nic hezkého.

Zvedl se od psacího stroje, vzal si linkovaný blok a udělal si pohodlí na rozválené posteli. Zmuchlal si pod sebe polštář a z ložního prádla k němu zavanula vůně dva dny vyčpělého sexu. Nebyla zdaleka tak inspirativní, jak mu připadalo dřív. Myslel na Monu a klepal si tužkou o spodní ret. Nevěděl, odkud začít. Sice ji opravdu upřímně nenáviděl, ale neměl představu, jak o ní psát, aniž by ohrozil svůj vztah s otcem. V horším případě ho mohli i vyhodit z domova. Samozřejmě že by Jon svou slohovou práci nikomu

neukazoval, ale nedivil by se, kdyby mu Mona v jeho nepřítomnosti prohrabala věci.

Uslyšel bouchání na dveře. Podrážděně odložil papír a tužku. Jestli to je Walker, pošle ho pryč. Jenomže když

otevřel dveře, stála za nimi Destiny. Právě vyběhla schody, překypovala energií, objímala ho a líbala a se smíchem vykládala, jak nechala Proroka s Jezdcem dohlížet na hrnce s barvou na textil. Namluvila jim, že musí pro další trička, má tedy jen hodinu. Na nic nečekala a začala se svlékat, ale pak postřehla Jonovu náladu. „Něco se děje?“

„Potřebuju dneska celej den psát. Mám pár nápadů a chtěl bych si je v klidu promyslet.“

„Nebudu tady dlouho. Můžeš psát, až odejdu. Myslela jsem, že budeš rád, že mě vidíš.“

„Jsem rád. Jenom prostě mám teď v hlavě něco jinýho, chápeš?“

Destiny se mezitím vysvlékla a přitiskla se k němu.

Přejížděla mu dlaní zpředu po rozkroku. Měl samozřejmě erekci, jak jinak? Stáhla mu kraťasy, políbila ho horkými a dychtivými rty a pak si klekla a vzala ho do pusy. Popadl ji za ruce a zase ji zvedl. Líbal ji přitom s náruživostí, kterou v něm vždy vyvolávala. Usmála se, přišlápla mu bosýma nohama nárty a on s ní došel k posteli.

Sex byl dobrý. Vždycky byl, jenže tentokrát už to Jon chtěl mít za sebou, chtěl se Destiny zbavit. Rozptylovala ho.

Byla naléhavá, byla jako hadry namočené do horké vody,

které mu někdo přimáčkl na obličej. Těžce se mu dýchalo.

Musela jeho odtažitost vycítit, protože ho objímala jako chobotnice, tiskla se k němu nohama i rukama, jako by na nich měla přísavky. Chtěla ho mít celého jen pro sebe a všemožně se snažila ho ještě jednou vzrušit.

Odstrčil ji. „Už dost. Už nemůžu.“

„Nebuď trapnej. Dřív jsi mě neodmítal.“

„Přece jsem tě neodmít. Co bys chtěla? Zrovna jsme se pomilovali.“ Převalila se na bok a podepřela si hlavu dlaní.

„Víš, co ti řeknu? Patříme k sobě. Jsme pro sebe stvořený.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Měla jsem ten pocit, už když jsem tě uviděla poprvé.

Jako bysme se potkali v minulým životě.“

„Jo, jasně.“

„Ne, myslím to vážně. Mám pocit, že si tě pamatuju.“

„A co Prorok? Kolik inkarnací jste spolu prožili?“

„Hele, nech si to. Prorok je nudnej. Věčně zpruzenej a negativní. Z něj a z jeho rodičů už mi je na blití, a stejně tak i z tohodle pitomýho města. Mám sto chutí to tady zabalit, jakože definitivně.“

„Já myslel, že autobus je jeho.“

„Kdo mluví o autobuse? Od čeho jsou palce? Než jsem potkala Proroka, projezdila jsem celou zem stopem. Těhotná a pak s miminem. Vždycky se najde nějakej týpek, co tě sveze. Jedeš, kam zrovna fouká vítr.“

„Tak si běž a Bůh tě opatruj, ale mě z toho vynech.“

„Kam se poděl tvůj smysl pro dobrodružství? Ty nechceš žít ‚na cestě‘?“

„Ani ne. A co tvůj syn? Ten třeba taky nebude skákat nadšením, že se má kvůli máminejm rozmarům vláčet od čerta k ďáblu.“

„Toho nechám tady s Prorokem. Je celej vedle z Deborah. Bude tu spokojenej.“

„To přece nemůžeš udělat. Říkalas, že ani není Gregův.“

„No a? Ty myslíš, že děti jako někomu patřej? Mně, tobě, jemu? Jezdec je dítě nebes. Najde si svou vlastní cestu životem, mě k tomu nepotřebuje.“

„Je mu jedenáct. Nemůžeš ho jen tak nechat ve štychu a spakovat se.“

„Nenechám ho ve štychu. Uvažuju, co by pro něj bylo nejlepší. Deborah si myslí, že jako matka stojím za hovno, a možná že má pravdu. S ní by aspoň měl normální život, ať to stojí, co to stojí. A my bysme to mohli rozjet, jen ty a já.

Mohli bysme jet kamkoli. Co třeba Nova Scotia? Byls tam někdy? Líbí se mi ten latinskej název. Nova znamená ‚nový‘, ale co znamená scotia…?“ Položila Jonovi hlavu na hrudník a ovinula kolem něj jednu nohu.

Její tělo bylo horké a tížilo ho. Cítil na stehně její stydké ochlupení, které připomínalo drátěnku na nádobí. „Bezva nápad, ale nefungovalo by to.“

„Proč ne?“

„Pár důvodů by se našlo. Je mi osmnáct. Bydlím u

rodičů. Za dva měsíce jdu na vysokou. A nemám práci.“

„Já taky ne. Kdo by řešil práci, když se dá somrovat?

Měl bys to vidět na Haightu. Turisti stojej a zíraj na hipíky a všechny ty týpky, jako by byli v zoo. Stačí natáhnout ruku a už ti dávaj prachy. Děsně se nás bojej.“

„Hele, nechci bejt žebrák.“

Ovinula mu ruku kolem ramen a útrpně se na něj podívala. „No tak. Ty starej zápecníku. Je Léto lásky. A my přicházíme o spoustu legrace.“

Jon zíral do stropu a přemýšlel, jak dlouho ji ještě bude muset poslouchat, než mu dá svátek.

Políbila ho na krk a vydala přitom takový hrdelní vzrušený sten. „Miluju tě.“

„Přestaň.“

„Myslím to vážně.“ Přejela mu jazykem po šíji. Kousala ho do ramene a třela se o něho, rozvášněně navzdory jeho netečnosti. „Nech toho.“

„Pán je upjatej. Protivo! To mě ani trochu nemiluješ?“

Přitiskla mu rty na ucho a olízla mu lalůček.

„Sakra. Vykašli se na to.“ Vymanil se z jejího objetí a odkulil se. Našel kraťasy, oblékl se, prohrábl si rukama vlasy a trochu je uhladil.

Destiny se naštvaně posadila. „Co to s tebou je? Od chvíle, co jsem přišla, se ke mně chováš jak ke kusu hadru.“

„Přece jsem ti říkal, že mám práci.“

„Jenže kecáš! žádnou práci nemáš. To je kravina. Psaní

není práce.“

„Co ty o tom víš? Tys ani nevychodila základku.“

„Jsi hajzl, víš to?“

„Fajn. Tak jsem hajzl. No a co?“

Destiny si klekla a po čtyřech se svůdně sunula po posteli. „Co když se o nás dozví Prorok? Myslíš, že si tě nepodá?“

„Říkalas, že vyznáváte volnou lásku.“

Přitáhla si ho a smyslným hlasem zaševelila: „Jenže co ty víš, jestli je to pravda? Mohla jsem si to vymyslet.“

„Jon se sesul na postel. Jéžiš, to mi ani neříkej.“

Ona se usmála. „Proč? Bojíš se, co by ti udělal, kdybych mu o nás pověděla?“ Objímala ho zezadu, paže ovinuté kolem jeho krku. Pokusil se jí vyvléci, ale zasmála se a přitiskla si ho k sobě ještě pevněji, jako by ho chtěla osedlat.

Zapřel se o postel a vstal. Sevřela ho nohama kolem pasu jako do kleští, a jak byla těžká, převážil se. Spadli na podlahu. Držela ho ve spárech jako démon, nehty se mu zarývala do kůže na hrudníku. Prudce do ní šťouchl loktem ve snaze dostat se z těch spárů. Zlostně ho popadla za vlasy a škubnutím mu zvrátila hlavou dozadu. Překotil se a vypnul se vzhůru, ona na něm však dál visela. Dokonce se i postavil, jenže ho držela pevně kolem krku, div se neudusil.

Předklonil se ve snaze ji setřást. Zachroptěla a obtočila mu nohu okolo stehna; ohnula mu koleno a on zase upadl. Byl silnější než ona, jenže ona měla výhodu v tom, jak se na něj

dokázala přimáčknout a pevně ho svírat. Nebyl s to ji shodit, a jak se potácel, znovu ho čapla. Rychle se naklonil na stranu, shodil ji na zem a vzápětí ležela pod ním a on ji držel pod krkem. Škrtil ji a uvědomil si to, až když postřehl její výraz. Tvářila se vítězoslavně. Ujížděla si na adrenalinu a jeho vztek pro ni byl stejně vzrušující jako milostná vášeň.

Cítil, jak se zachvěla a pustil ji. Převalila se na bok a rukama se chytila za krk. Oba zrychleně dýchali. Zasténala a jemu došlo, že dosáhla orgasmu.

Chvilku na ni nevěřícně zíral. Co byla za zrůdu, že na ni násilí účinkovalo jako afrodisiakum? Vrcholem vzrušení by pro ni podle všeho bylo, kdyby ji zabil, ale co by z toho měl? Ani jeden z nich už nic neřekl. Destiny se rychle oblékla. Brečela, a když si zapínala sukni, klepaly se jí ruce.

Jon seděl zničeně na posteli, hlavu v dlaních.

Když odešla, posadil se za stůl a založil čistý papír do psacího stroje. Psal čtyři hodiny, pak si udělal přestávku, a pak psal ještě další dvě. Slova z něj přímo tryskala. Cítil, jak se mu v hlavě sestavují věty, tvořily se tak rychle, že je málem nestačil přepisovat na papír. Bylo to jako psát diktát.

Odstavců přibývalo, vynořily se z nějaké vnitřní části jeho vědomí a zhmotňovaly se na papíře. Jon nemyslel.

Neanalyzoval. Neváhal. Psal o Moně. Psal o matčině smrti.

Psal o slabošství svého otce a o své vlastní osamělosti. Psal o tom, jaké to je trčet zavřený v přístavku nad garáží, zatímco ostatní si užívají domácí pohody a tepla rodinného

krbu. Psal o tom, jak byl tlustý kluk a jaký to je pocit běžet sedm mil v dešti. Psal, a na pana Snowa přitom ani nepomyslel.

V deset hodin skončil. Sešel dolů a venku se nechal omývat chladivým nočním vánkem. Ze zahrady byl výhled na oceán; na hladině mezi ostrovy daleko od pobřeží se odrážel měsíční svit. Jon byl vyčerpaný a plný energie zároveň. Myslel si, že snad už nikdy nebude spát, ale nakonec usnul. Ráno si přečetl, co napsal. Něco z toho bylo podivné a něco vysloveně komické. Něco působilo rozbředlé a sentimentálně. Na tom ale nezáleželo. Poznal, jaké to je psát srdcem, a úplně ho to vzalo. I kdyby mu mělo trvat léta naladit se zase na tu vlnu, bylo mu jasné, že každý nevydařený pokus bude stát za to.

V osm si vyčistil zuby, osprchoval se, oblékl a dojel na skútru k Walkerovi. Vzal to po jezdeckých stezkách stoupajících zvolna po vrstevnicích. Jednou musel přejet hlavní silnici, ale nebyl žádný provoz. Walker teprve vstal a seděl v kuchyni, na sobě trenýrky, vlasy rozcuchané, obličej pomačkaný.

Jon se pozval dál jako vždycky, nalil si hrnek kávy a posadil se. „Musím odsud vypadnout dřív, než se vrátí Úžasná Mona a její prima parta. Vysaje všechen kyslík ze vzduchu a já to už tentokrát fakt nevydejchám. Myslel jsem, že bysme si mohli splašit nějaký bydlení někde poblíž

univerzity nebo kolejí, jak bys chtěl.“

„Já jsem pro,“ řekl Walker. „Jenže z čeho budeme platit nájem, vykrademe banku?“

„Myslel jsem, že bysme si mohli na chvilku půjčit Bouři, den dva si s ní hrát na schovku a na slepou bábu, a zase ji vrátit, ovšem výměnou za pytel prachů. Nalákáme jí na kotě, z toho bude u vytržení. Pak jí dáme vypít červenou limošku s práškama na spaní. Mona jich má solidní zásobu, tak padesát balení. Ani si nevšimne, že jich pár chybí. Ty bydlíš s rodičema, takže holku vezmem ke mně, hlavně ale dokud jsou ještě naši pryč. Maj mi přijít namontovat bojler, tak uděláme z krabice od něj Bouři domeček na hraní. Bude v něm pěkně chrnět a nebude nás otravovat, a my budem mít dost času na vyjednávání.“

„Hele, až sem dobrý,“ prohlásil Walker.

„Jedinej háček je, co provedem s těma třema ze žlutýho autobusu. Musíme je odsud nějak vyštípat.“

Walker se potutelně usmál. „Zajímavý, že to říkáš. Taky jsem nad tím totiž uvažoval… samozřejmě s ohledem na tebe. Možná jseš do tý ženský zaláskovanej, ale nic dobrýho z toho nekouká. Buď rád, žes nechytil muňky nebo tripla.

Nechci ti nic podsouvat, Jone. Jenom konstatuju fakta. Jestli chceš, aby tu zůstala, pochopím to; jestli souhlasíš, že se jí zbavíme, a těch dvou jakbysmet –, není problém to zařídit, leda bych se nějak šeredně přepočítal. Stačí říct, a večer to můžeme smést ze stolu.“

„Jak?“

„Nejdřív zavolám na odvodovou komisi a poradím jim, kde najdou našeho kamaráda Grega. Pak zajdu do autobusu a nenápadně se před ním zmíním, že po něm jdou. Počítám, že tak do patnácti minut maximálně budou mít sbaleno a ‚pá pá‘. To s Bouří nemůžem provést dřív, než se vyřídí tohle.

Tak co myslíš?“

„No paráda. Jsi génius. Beru zpátky všechny hnusárny, co jsem o tobě kdy řek. Do smrti dobrý.“

„Do smrti.“

32

Čtvrtek 21. dubna 1988

D o kanceláře jsem přijela v osm hodin ráno a malovala jsem si, kolik toho ten den stihnu. Sotva jsem otevřela dveře, praštil mě do nosu pach připálené kávy. Došlo mi, že jsem ve středu odpoledne zapomněla vypnout kávovar. Celá rozladěná jsem doběhla do kuchyňky a stiskla zpropadené tlačítko. Pak jsem vzala konvici a postavila ji na utěrku, aby vychladla. Na dně měla černou vyprahlou sedlinu, patrně neodstranitelnou.

Vytáhla jsem svůj vetchý psací stroj značky Smith-Corona, sundala kryt a postavila ho na stůl. Kolem jsem si rozložila poznámkové kartičky a sepsala shrnující zprávu k Suttonovu případu, do které jsem zanesla, co jsem až dosud zjistila. Nevynechala jsem ani Henryho teorii o možném vývoji událostí, se kterou mi svitla zase naděje. Když jsem zprávu dopsala, založila jsem ji do složky. Kartičky jsem zase přetáhla gumičkou, přihodila je do desek ke zprávě a zavřela do šuplíku. Udělala jsem, co se dalo, a potřebovala

jsem přestávku. Během víkendu jsem chtěla znovu zamíchat kartami, dát si vše do nových souvislostí, podívat se, kde jsem co přehlédla. Jinak bylo nádherné dubnové ráno, jasné a slunečné, i když kapánek chladné. Mělo se ale začít oteplovat, takže fajn.

Uklidila jsem psací stroj zpátky pod stůl a všimla si, že kontrolka na záznamníku signalizuje nový vzkaz. Otočila jsem se na židli jako na obrtlíku a stiskla tlačítko PLAY.

„Kinsey? Tady Michael Sutton.“ V pozadí bylo slyšet nějaký lomoz. „Musím s vámi co nejdřív mluvit. Když jsme se rozešli, jel jsem vyzvednout Madaline na sezení anonymních alkoholiků a tam jsem natrefil na toho chlápka, co jsem ho zahlíd při kopání. Měl na každým oku monokl a dost potlučený obličej, což byl vlastně důvod, proč jsem si ho tentokrát všiml. Jeli jsme za ním až k Montebello Bank and Trust na rohu Monarch and Old Coast Road. Volám z automatu na benzince hned naproti. Čekáme tady už asi půl hodiny a ještě nevyšel, takže v bance možná pracuje.

Problém je, že Madaline už chce jet domů, tak jsem si řek, jestli byste mě třeba nepřijela vystřídat. Asi ne, co? No nic, můžete mi aspoň, až si poslechnete tenhle vzkaz, zavolat?

Kdybych nebyl doma, budu tady. Počkám, dokud banka nezavře. Už musím jít. Díky.“

Nevěděla jsem, v kolik hodin přesně volal, protože mám na záznamníku rozštelované datum a čas, takže pořád ukazuje 1. ledna. Telefonát zřejmě proběhl někdy v době,

kdy jsem si povídala s Joanne Fitzhughovou, protože jsem z kanceláře odešla spolu s ní. Měla jsem nějaké zařizování a pak už byl čas jít domů. Jenže Sutton mluvil dost vyděšeně, a to jsem si netroufala ignorovat.

Zamkla jsem tedy kancelář, sedla do mustanga a v několika minutách prolétla těch pár křižovatek, které mě dělily od Hermosa Street. Zajela jsem na příjezdovou cestu, zabouchla auto a vyběhla po schodech na zápraží. Zaklepala jsem na vstupní dveře a nakoukla oknem do předsíně. Svítilo se v obýváku, ale jinak nikde ani stopy po tom, že je někdo doma. Vytáhla jsem notes a naškrábala v rychlosti vzkaz, že jsem tu byla v tolik a tolik hodin a aby mi Sutton zavolal.

Pod to jsem pro jistotu připsala číslo na sebe domů i do kanceláře a lísteček jsem zastrčila za rám dveří. Nerozhodně jsem tam postávala a rozhlížela se ulicí. Vzápětí se jako mávnutím kouzelného proutku na rohu objevila Madaline s Goldie Hawnovou na vodítku. Čekala jsem.

Když odbočila na příjezdovou cestu, zeptala se: „Kde je Michael?“

Aj vaj. Slečinka vypadala nějak rozmrzele a nervózně.

Pokrčila jsem rameny. „Nemám vůbec ponětí. Zrovna jsem se vás na to chtěla zeptat.“

„Dopoledne odešel na schůzku s nějakým člověkem.

Neříkal, kdy se vrátí.“

„A nezmínil se, jak se ten člověk jmenuje?“

„To ne. Docela spěchal a choval se úplně vyšinutě.

Říkal, že mu bdi konečně možná uvěřej, že si to nevymyslel.“

Došlo mi, co to asi znamená, a zkonstatovala jsem, že nemá cenu se Madaline dál vyptávat. Nic z ní nekoukalo, byla příliš zahlcená vlastními problémy. „Nechala jsem mu na dveřích vzkaz,“ řekla jsem. „Kdybyste ho potkala dřív než já, vyřiďte mu, že jsem tu byla.“

„No paráda. A jsem nahraná. Jel autem a já mám někde bejt.“

„Vážně?“

„Jo, vážně,“ odsekla. „Mám pracovní pohovor v centru.

Je absolutně nezbytný, abych tam přišla včas. Michael mi slíbil, že mě tam hodí. Co teď?“

„Asi budete muset jít pěšky.“

„Na podpatcích? To tam dorazím úplně zpocená a zadejchaná.“ Podívala jsem se na hodinky. „A kdy máte ten pohovor?“

„V deset třicet.“

„Když vyrazíte teď hned, můžete jít klidně pomalu. Máte pořád dost času.“

„Jděte do hajzlu.“

S úsměvem jsem se vrátila k autu a vycouvala do ulice.

Stále jsem doufala, že Suttona najdu u svého bytu. Bohužel.

Vrátila jsem se tedy několik ulic zpátky, pár jsem jich přejela a nakonec jsem se napojila na jižní magistrálu. Jestli měl schůzku odbytou, mohl se vrátit zase na svou

pozorovatelnu naproti bance. Tak trochu jsem spoléhala, že poblíž bude parkovat jeho auto. Ze sto jedničky jsem sjela na Old Coast Road, projela kolem Montebello Bank and Trust a dívala se, jestli někde neuvidím Suttonovo tyrkysové MG. Nestálo ani na parkovišti před bankou, ani u benzinové pumpy naproti. Objela jsem dvakrát blok, ale bezvýsledně.

Nakonec jsem zastavila na parkovacím pruhu před bankou, že Michaela tedy aspoň vystřídám na hlídce.

Vystoupila jsem z auta a zamířila k proskleným vstupním dveřím. Zatlačila jsem na ně, ale byly zamčené.

Všimla jsem si, že banka otevírá až v deset hodin, zbývalo pětačtyřicet minut. Zamkla jsem auto a rozhodla se zajít do kavárny, kolem které jsem před chvilkou projížděla. U

vchodu stály automaty na noviny; do jednoho jsem hodila čtvrťák a vytáhla místní plátek. Pak jsem si koupila velkou kávu a přilila do ní docela hodně mléka. Říkala jsem si, že pokud mi po tom kafi nepraskne močák, možná mi vydrží, než otevřou v bance. Pro jistotu jsem přisypala ještě cukr, kdyby se z kafe stal i oběd.

S kelímkem v ruce jsem se vrátila k bance a posadila se do zaparkovaného auta. Četla jsem si noviny a po očku sledovala, jestli se neobjeví Michael Sutton nebo někdo další ze zaměstnanců banky, kteří se měli co nevidět začít trousit do práce. Z novin jsem se toho moc nového nedozvěděla, byly plné sloupků převzatých z agenturních zpráv, které jsem den předtím četla v L. A. Times. Přeskočila

jsem zábavnou rubriku, a naopak se zasekla u smutečních oznámení. Co když umřel někdo zajímavý, na nějakou zajímavou nemoc, a uniklo to Williamovi? Mrzelo by ho, že mu nemohl jít na pohřeb.

V 9.54 se před vchodem do banky zhmotnila žena ve slušivém kostýmku, punčocháčích a botách na podpatku.

Působila docela sympaticky a já se na okamžik zasnila, že až

jednou budu uvažovat o půjčce, budu ji vyřizovat právě s ní.

žena odemkla prosklené dveře a zadala kód do poplašného zařízení napravo u vstupu. Pak mi zmizela z očí. Pět minut nato se kolem mého auta mihla jiná žena a zašla do banky.

Jestli měl Michael pravdu a ten muž pracoval tady v bance, musel se co nejdřív také objevit.

Jako na zavolanou jsem na chodníku za sebou zaslechla kroky, a když jsem se ohlédla, uviděla jsem silnějšího plešatějícího muže. Šel, jako by ho bolelo celé tělo.

Bezděčně se na mě otočil a já si všimla, že má na pravé tváři blednoucí modřiny, fialové, žluté a zelené, skutečně pestrou škálu barev. Pořádně jsem mu neviděla do obličeje, takže těžko říct, jestli měl i monokly. Dalo se ale vcelku rozumně předpokládat, že ať už to napálil do čehokoli, byl to náraz tak prudký, že na monokly také došlo. Počkala jsem, až mě mine, složila jsem noviny, přiklopila kávu víčkem a postavila ji na podlahu u spolujezdce.

Vešla jsem do banky. Před sebou jsem uviděla dvě příčky a mezi nimi širokou uličku. Z recepce vedla doprava i

doleva chodba. V jedné jsem napočítala patery dveře, ve druhé dvoje. Všude panovalo ticho, dokonce ani nehrála žádná uhozená hudba. V dohledu nebyl jediný zaměstnanec.

Zřejmě byli ještě zalezlí v kuchyňkách a kancelářích a připravovali se na den plný práce. Klienty ani bankovní lupiče nikdo podle všeho v tuhle hodinu neočekával. Byla jsem v pokušení to tam omrknout a naplánovat loupež

století, ale nevypadalo to, že mají vůbec nějaké peníze. Dala bych stovku za záchod!

Konečně se vpravo vedle mě vynořila drobná černovláska. „Jé, pardon. Nevěděla jsem, že jste tady. Můžu vám nějak pomoct?“

„Před chvilkou vešel do budovy takový muž s modřinami na obličeji. Mám za to, že tu pracuje. Nevíte náhodou, koho myslím?“

„Jistě. To je Walker McNally, viceprezident oddělení pro styk s klienty. Dnes má celé dopoledne nějaká jednání, ale jestli s ním potřebujete mluvit, můžu se vám podívat, třeba by si na vás našel chvilku.“

„To není třeba. Zdál se mi povědomý, ale to jméno slyším prvně, takže jsem si ho musela s někým splést.“

„Jste si jistá?“

„Určitě.“

Sice jsem se k autu přímo nerozeběhla, ale šla jsem docela svižně a srdce mi bušilo. Opravdu jsem nestála o to, aby mě tam Walker McNally viděl. Vypadala jsem totiž

pořád víceméně stejně jako na střední škole, a to si nechci lichotit –, zatímco z něho se stal pán ve středních letech.

Odemkla jsem auto, zaplula za volant, otočila klíčkem v zapalování a vyjela z parkoviště. Na první křižovatce jsem odbočila do vedlejší ulice a zaparkovala. Do prdele. Walker McNally. Chybějící dílek skládačky konečně zapadl na místo! Walker měl přístup do přístavku za veterinární klinikou, protože tam ordinoval jeho otec. V posledním ročníku střední školy se o něm říkalo, že prodává trávu, což

by znamenalo, že mohl zásobovat kuřivem i Proroka s Destiny, toho času kempující na zahradě Unruhových. Bylo by to sice trochu komplikované, ale ne nemožné. Pokud byl Walker jedním ze dvou „pirátů“, existoval dokonce i kandidát na jeho komplice. Kámošil se totiž s jistým Jonem Corsem. Vážně dvojka. Oba osmnáctiletí, arogantní, z prominentních rodin, věčně zhulení a znudění. Nebylo těžké si představit, že vymysleli nějaký zvrhlý plán, jak přijít k penězům. Sice jsem tak úplně nechápala, proč by peníze tak nutně potřebovali, ale jejich rodiče klidně mohli být skrblíci.

Vrátila jsem se do kanceláře a vytočila číslo na Michaela Suttona. Nikdo to nezvedal. Kde sakra vězel? Madaline už

pravděpodobně pajdala do centra. Tutově mě chtěla stáhnout o prachy na taxík nebo využít jako šoférku, a vsadím se s vámi, že by mě ještě nechala čekat, než se osprchuje a udělá si vlasy.

Přišla chvíle zavolat Cheneymu Phillipsovi. Toužila

jsem, abych měla po ruce Michaela a jeho nejnovější poznatky. Jasně, Suttonovy postřehy sice vždycky zněly podezřele, ale měli jsme snad k dispozici něco lepšího?

Nechtěla jsem zbytečně lelkovat, tak jsem popadla tašku a zamířila k autu. Záhy už jsem vjížděla do garáží pro návštěvníky veřejné knihovny. Volné místo jsem našla až

úplně nahoře, na střeše. Zašátrala jsem pod sedadlem spolujezdce a vytáhla odtamtud Thomasova průvodce pro okresy Santa Teresa a Perdido. S ním v podpaží jsem seběhla dolů ze schodů a zamířila po chodníčku k hlavnímu vchodu do knihovny.

Nohy mě téměř samy zanesly do referenčního oddělení.

U mého stolu drze seděla nějaká cizí osoba, tak jsem musela vzít zavděk jiným. Hodila jsem tašku na židli a napochodovala k regálům s Polkovými a Hainesovými seznamy. Vytáhla jsem ty z let 1966 a 1977, k nim přihodila staré i nové telefonní seznamy, a všechno si to donesla ke stolu. Posadila jsem se, rozložila si bichle kolem sebe a v Thomasově průvodci nalistovala část věnovanou Horton Ravine. Pak jsem si našla jméno Corso v Polkově i Hainesově seznamu z let 1966 a 1967. Byl tam jen jeden, jistý Lionel M. bydlící na Ocean Way. Opsala jsem si jeho adresu a vzala si k ruce současný telefonní seznam. Lionel Corso bydlel stále na stejné adrese. Měla jsem dojem, že zemřel. Matně jsem si vzpomínala, že jsem jeho jméno zahlédla mezi úmrtními oznámeními, ale třeba dům patřil

jeho vdově, tedy jestli po něm nějaká zbyla.

Dohledala jsem si někdejší adresu Waltera McNallyho.

V roce 1967 vlastnil McNally starší dům na Bergstorm Hill, což bylo těsně vedle Horton Ravine; obě místa propojovala úzká silnička jménem Crescent Road, po které to bylo ke Corsovi kousek. Když se Walter přestěhoval do Jalovcové ulice č. 17 v seniorské Osadě Údolí dubů, musel dům prodat. Vytáhla jsem obyčejnou tužku a poznačila si v Thomasově průvodci místa, kde v roce 1967 bydleli Kirkendallovi (Ramona Road), Unruhovi (Alita Lane), Fitzhughovi (Via Dulcinela), McNallyovi (Bergstorm Hill Road) a Corsovi (Ocean Way). Neřešila jsem, kde v té době bydleli Suttonovi, někde na západní straně Ravine –, protože Michaela nechala jeho matka u Kirkendallových, jejichž pozemek dole pod kopcem sousedil se zahradou Unruhových.

Vrátila jsem seznamy do regálů, opustila jsem knihovnu a rozjela se do sídla Sdružení vlastníků domů v Horton Ravine. Tam jsem zapůsobila na dvě ochotné paní v kanceláři, které mi věnovaly roztomilou mapu místních jezdeckých stezek. Sedla jsem si do auta, rozložila mapu na volantu a zadívala se na spleť jezdeckých stezek vedoucích mezi pozemky jednotlivých aktérů. Kdybych si mapu pověsila na zeď a zapíchala špendlíky do míst, kde ti lidé bydleli, vyšel by mi z toho pěkný malý kroužek.

Takže už jen zbývalo přesvědčit Cheneyho Phillipse, že

jsem na správné stopě. Vrátila jsem se do kanceláře a zavolala mu. „Detektiv Phillips.“

„Nazdar, Cheney. Tady Kinsey. Máš chvilku?“

„V nejbližších dvaceti minutách jsem se nemínil zvedat od stolu. Co se děje?“

„Myslíš, že bych se mohla stavit? Mám něco, co bych ti chtěla ukázat.“

„Nemůžu se dočkat,“ řekl. „Jsem tam hned.“

Moje kancelář je dva bloky od policejní stanice, čili jsem šla pěšky, samozřejmě vyzbrojená mapami. Samou nervozitou se mi svíral žaludek. Striktně vzato, vařila jsem z vody. Stavělo mě to do stejné pozice jako Michaela Suttona, operovala jsem na stejně nejisté půdě. Sice do sebe všechno zapadalo, ale kde bylo pojítko? Michaelovi jeho domněnku vyvrátili, ani nemrkl, a já také křísila pravdu bez hmatatelného důkazu.

Vstoupila jsem do vestibulu policejní stanice a počkala, až si pro mě Cheney přijde a odvede si mě do kanceláře. Ten den mu to zrovna náramně slušelo, luxusní mokasíny, tmavé plátěné kalhoty, bílá košile s ohrnutými rukávy. Být to kdokoli jiný, řeknu, že se zkrátka oblíkl normálně do práce, jenže Cheney pochází z nóbl rodiny a já vím, kolik za to „normální“ oblečení utratí peněz.

Nabídl mi židli, a protože neměl moc času, musela jsem přejít rychle k věci. Byla jsem sotva v polovině, když jsem si všimla, jak se tváří, a došlo mi, že mi to nechrupe. Dál

poslouchal, jenže já s každým slovem ztrácela sebedůvěru.

Máloco je horší, než když zaníceně vypravujete podle vás napínavou historku a váš posluchač se tváří skepticky.

„Zajímavé,“ podotkl. „Chápu, kam tím míříš, ale co mám podle tebe dělat?“

„Já nevím, Cheney. Asi se nad tím zamyslet. Chodila jsem s těmi dvěma na střední školu…“ Zvedl ruku.

„Netvrdím, že se pleteš. Jenom říkám, že se nemáme od čeho odpíchnout. Ani jednoho z těch dvou sem nemůžu předvolat. Protože, na základě čeho? Na základě spekulací a dohadů, ještě k tomu takhle nahodilých? Je vůbec nějaký důvod si myslet, že Corso nebo McNally znali Fitzhughovi nebo Unruhovi?“

„Deborah říkala, že Greg a Shelby v jednom kuse kouřili trávu. Ví, že za nimi jezdili přinejmenším dva maníci, co je zásobovali kuřivem a hulili tam s nimi. Nikdy je sice pořádně neviděla, ale někdo jim trávu dodávat musel a Walker ji prodával, nebo jsem to aspoň slyšela.“

„Jenže trávu tenkrát prodávala půlka národa. A co Greg se Shelby? Nemůžou to dosvědčit? Co já vím, tak se zdejchli a nikdo o nich už víckrát neslyšel.“

„Oba jsou mrtví. V úterý jsem mluvila se Shellyiným synem, se Shawnem, a od něj vím, že Greg zemřel na předávkování v Kanadě, Shawnova matka zase na AIDS,“

prohlásila jsem. „Shawn by ty dva ale mohl poznat. Byl sice ještě kluk, ale není hloupej a obličeje zůstávaj.“

„I kdyby Walker prodával trávu Shawnovým rodičům, nic to neznamená.“

„Ale Michael poznal ve Walkerovi jednoho z těch dvou kopáčů. Co kdyby při policejní identifikaci označil i Corsa, “

„Při policejní identifikaci?“

„No dobře, tak ne. Ale nějak to přece musí jít. Nemůžu na něj jen tak vybafnout Corsovo jméno. Sutton je hrozně snadno ovlivnitelný, takže bych z pohledu soudu zmanipulovala jeho svědeckou výpověď, tedy jestli na něco takového kdy dojde.“

„Doufejme, že ne. Je to ten nejhorší svědek, jakého si dovedu představit. I kdyby na někoho ukázal prstem, nepomůže to.“

„A co kdyby identifikoval ty dva on i Shawn?“

„Jako koho? Jako dva hipíky, co chodili pokuřovat s kamarádama? Vážně trefa do černýho. Jak bys z nich asi udělala únosce malý holčičky? Kde je tady souvislost?

Nevidím nic, co by jednoho nebo druhého spojovalo s tím zločinem.“

„Fitzhughovi a Unruhovi byli členy golfového klubu Horton Ravine. Jestli do toho klubu patřili i Corsovi a McNallyovi, mohly se jejich cesty protnout.“

„Trochu překombinované.“

„A co ten otisk na vzkazu od únosců?“

„Na ten zapomeň. Za celých těch jednadvacet let jsme ho

nikomu nepřiřadili.“

„Možná že jste to naposled prověřovali ještě předtím, než Walkera poprvé dopadli za řízení pod vlivem alkoholu.

Teď už určitě bude v evidenci. Nevím, jakej trestní rejstřík má Corso, ale i jemu mohl někdo v posledních letech sejmout otisky. Já myslím, že to stojí za pokus.“

„Možná.“ Cheney se podíval na hodinky. „Někoho tím pověřím, ale nebude to hned. Nevzdávej se naděje.“

„Jaký naděje?“ řekla jsem.

Zazvonil telefon a Cheney zvedl sluchátko. „Detektiv Phillips.“ Slyšela jsem, jak někdo něco říká. Cheney po mně loupl okem a řekl: „Zavolám za chvilku. Někoho tu mám.“

Zavěsil. „Omluv mě.“

„Jasně. Mám odejít?“

„To není nutné. Klidně tu zůstaň sedět.“

Vyběhl z kanceláře a zapadl do vedlejších dveří, že si zatelefonuje odtamtud. Sice jsem ho slyšela, ale nerozuměla jsem mu jediné slovo. Zatracená práce! Musela jsem se spokojit s okukováním jeho kanceláře. Zklamalo mě, jaký tam měl pořádek. Doma se mu všude válely věci, pozůstatky smělých projektů, do kterých se pouštěl a které nikdy nedotáhl do konce. Přestože jsem zvědavá, zotvírat mu šuplata pracovního stolu by mě ani ve snu nenapadlo. Tušila jsem totiž, že na stanici mají všude nenápadné kamerky, takže by mě okamžitě chytili při činu. Připouštím, že během našeho krátkého románku jsem u Cheneyho doma stačila

prohrabat všechny zásuvky a skříně.

Složila jsem mapu jezdeckých stezek a zastrčila ji do Thomasova průvodce. Tak strašně jsem se nudila, že jsem si málem začala uklízet v kabelce. Pak jsem ale slyšela, že Cheney zavěsil. Ohlédla jsem se ke dveřím a čekala, kdy se v nich objeví.

Objevil se v mžiku, na tváři výraz, ze kterého se nedalo nic vyčíst. „Michael Sutton je mrtvý.“

„Cože?“

„Střelili ho do hlavy v jeho autě, na parkovišti u Seashore Parku.“

Nedokázala jsem nic říct, jen jsem nevěřícně zírala.

Cheney pokračoval, zřejmě v naději, že mě probere ze šoku. „Policista, kterého přivolali na místo, říká, že ho našla nějaká paní při procházce se psem. Prý slyšela výstřel a viděla z parkoviště ujíždět černý sporťák, ale auto zahlédla jen letmo a podle všeho nerozezná corvettu od tanku Sherman. Tou ‚černou‘ si je jistá, pokud to ovšem nebyla tmavě modrá. Nic z toho bych ti správně neměl říkat, ale dobře se známe a já věřím, že to nikde nevykecáš.“ Seděla jsem a nedokázala to pobrat.

Stiskl mi konejšivě paži. „Jedem teď na místo činu, kam tě nemůžu pustit. Promluvíme si o tom později, až budu vědět víc“

33

Čtvrtek 21. dubna, 1988

Jon zajel autem na příjezdovou cestu, vytáhl revolver zpod sedadla a vystoupil. Se zbraní jen tak v ruce došel k zadním dveřím a vešel do domu. Alkohol byl uskladněný ve spižírně, malé komůrce mezi kuchyní a jídelnou. Jon odložil revolver na linku, otevřel dveře spižírny a vytáhl láhev skotské whisky Cutty Sark. Našel sklenici s tlustým dnem a nalil si pořádného panáka, kterého do sebe vděčně obrátil.

Sklenici postavil na linku a natáhl ruce před sebe. Čekal, že se mu budou klepat, ale ani se nehnuly. Trochu mu možná bušilo srdce, ale jinak se cítil dobře.

Měl naivní představy o tom, jaké to je někoho zastřelit.

V jeho posledním thrilleru vystupoval muž, který zastřelil pobudu. Šlo o náhodnou vraždu, bez motivu, kdy na místě činu nezůstala zbraň a vraha s obětí nic nespojovalo.

Policejní vyšetřování v knize skončilo ve slepé uličce a případ málem smetli ze stolu jako dokonalý zločin.

Pochopitelně vrah udělal chybu, takovou maličkost.

Nakonec ho sice nedopadli, ale potkal ho krutý osud, jaký si může vymyslet jen romanopisec. Jenže Jon si nyní uvědomil, že vůbec nepochopil, jaké to je připravit někoho o život. Bylo to prosté, bez přímé dohry. Jediné, co jej překvapilo, byl zvuk, který Michael Sutton vydal, když mu došlo, co se děje. Jon musel vynaložit hodně úsilí, aby jeho zakňourání vymazal z paměti.

Zastrčil si revolver za opasek, nalil si další skotskou a se sklenicí v ruce zamířil do garáže, odkud vyšel po schodech nahoru k sobě. Ještě mu zbývalo zabalit pár věcí, jinak už

byl v podstatě připravený prásknout do bot. V posledních dvou letech postupně převedl všechny své peníze na účet do zahraničí, prvním vkladem bylo deset tisíc, které mu odkázal otec. Lionel mu však zanechal víc, než zamýšlel. Ve zmatku, který po otcově osudovém infarktu zavládl, měl Jon dost prozíravosti na to, aby ze zásuvky psacího stolu sebral Lionelův pas. Mona si nikdy nevšimla, že se ztratil. Jon ho měl schovaný a čekal, až mu vyprší platnost, a pak zažádal o vydání pasu nového, avšak k formuláři přiložil dvě vlastní fotografie. Nechal se vyfotit v Lionelových brýlích a dosáhl téměř dokonalé podobnosti. Fakt, že si přisvojil otcovu totožnost, mu přinesl jisté zadostiučinění.

Jako chlapec otce uznával, byl hrdý na to, že je vysokoškolský profesor. Mnohokrát seděl v posluchárně a žasl, jak je otec vzdělaný. Studenti jím byli také okouzleni, smáli se jeho vtipným postřehům, zapisovali si jeho

duchaplné poznámky a zajímavé informace, jimiž jeho přednášky překypovaly. Otec napsal dvě knihy, které vyšly u prestižního univerzitního nakladatelství. Na večírcích se malý Jon motal kolem lidí popíjejících koktejly a poslouchal, jak jeho otec vypravuje veselé historky ze života slavných literátů.

Když zemřela Jonova matka a Lionel se oženil s Monou, přestal být autorsky plodný. Napsal dvě další knihy, které se moc dobře neprodávaly, a třetí v pořadí si musel vydat sám.

Zájem o jeho přednášky v následujících letech sice nepolevoval, byl i dobře placený za články a veřejná vystoupení, jenže Jon od něj slýchal stále totéž, tytéž

odmlky na stejných místech, kde se posluchači ze slušnosti zasmáli nepříliš vydařeným vtipům. V době, kdy Lionel zemřel, už ho Jon vnímal jako poraženého slabocha. Mona z něj vysála všechnu energii.

Jon se dál pečlivě připravoval na útěk. S sebou si bral necelých sto tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách; peníze dokázal nacpat do dvou náprsních tašek, které nebyly pod kabátem skoro vidět. Za dva tisíce pořídil letenku první třídou do Caracasu ve Venezuele. Po příletu měl v plánu sehnat falešné doklady, řidičský průkaz, pas a rodný list, a Jóna i Lionela Corsovi poslat do výslužby. Jakmile by se někde usadil, napsal by zase knihu a nabídl ji literární agentce z New Yorku, samozřejmě pod smyšleným jménem. Věděl přesně, na koho se obrátit: na ženu, která ho

odmítla na začátku kariéry, kdy zoufale hledal někoho, kdo by ho zastupoval. Autora píšícího stylem Jóna Corsa by nyní brala všemi deseti, když odmítnutím toho skutečného prodělala miliony.

Vklouzl do bundy a revolver strčil do kapsy. Bylo hezké, že ho ta věcička, ukradená před jednadvaceti lety u sousedů, nyní osvobodila. Než si to dá policie dohromady, jestli se jim to vůbec podaří, on bude dávno pryč a, jak doufal, beze stopy. Složil oblíbené sportovní sako, pršiplášť a šest košil, které právě vyzvedl z čistírny, a vše přibalil do zavazadla. Přešel do koupelny, posbíral pár základních toaletních potřeb, hodil je do koženého pouzdra a pak do kufru. Dole pod schody měl ještě jednu tašku, už zabalenou a zapnutou na zip. Posadil se ke stolu a vytočil číslo na Walkera do práce.

Když to Walker zvedl, Jon prohlásil: „Právě volal Michael Sutton. Chce se sejít.“

„Sejít se, s námi? Proč?“

„Jak to mám vědět? Třeba se chce dohodnout. Zaplatíme mu a on bude mlčet.“

„Vydírá nás?“

Jon zachoval věcný tón. „No, teď když ví, kde pracuješ, by to nebylo úplně nepochopitelný.“

„Do prdele. Říkal jsem ti, že s ním budou problémy.“

„To zatím nevíme. Třeba se vážně nějak dohodneme.“

„Dohodneme? Prosím tě, jak dlouho taková dohoda

může vydržet? Jak mu jednou dáme peníze, je jenom otázka času, kdy si řekne o další.“

„To je fakt, ale tys přece mluvil o tom, že se půjdeš udat, takže ti to může bejt fuk. Až si přijde pro další prachy, budeš dávno bručet.“

„Říkal jsem, že uvažuju o přiznání. Ještě jsem v tom směru nic nepodnikl.“

„Aha, tak promiň. Mně přišlo, že v tom máš docela jasno, jak jsme spolu o tom mluvili.“

„Protože jsem neviděl jinou možnost.“

„Osobně se na to dívám tak,“ navázal Jon, „že když mu zaplatíme, získáme pár měsíců k dobru, a ty si to budeš moct ještě rozmyslet. Ale asi bych měl připomenout, že jestli se na policii dostane dřív než ty, ztrácí tvoje přiznání jaksi váhu.“

„Tak proč se s ním vůbec bavit?“

„Rád bych si poslech, co má na srdci.“

Walker chvilku nic neříkal a přemýšlel. „Kde se s námi chce sejít?“

„Mluvil o kavárně kousek od tvý banky. Asi si myslí, že na veřejnosti mu nic nehrozí.“

„Co když bude mít štěnici? Protože pak stačí slovo, a jsme oba v prdeli. Myslel jsem, že bude rozumnější vymyslet, jak to navlíknu na policajty, abych tě neshodil.“

„To bylo předtím, než se stalo tohle.“

„Mně se to nelíbí.“

„Mně taky ne, Walkere. Ale když ho odmítnem, půjde rovnou na policii, na to vem jed.“

„Říkals, že na nás nic nemá. Ze jsme jen dva chlápci, co pohřbívali psa. No neříkals to?“

„Co když má v rukávu nějaký eso? To mi dělá starost.

Nemám rád překvapení. Lepší, když se dozvíme, o co mu jde.“

„Do prdele.“

„Podle mě to líp nevymyslíme,“ pokračoval Jon. „Možná je ten maník neškodnej, což by bylo samozřejmě štěstí.“

„Já myslím, že bysme se neměli objevovat nikde pohromadě. Dneska je to všude samá bezpečnostní kamera.

Nechcem, aby někde natočili, jak sedíme ve třech u stolu a pijeme kafe. To by nevypadalo dobře.“

„Vždycky mu můžu ještě zavolat a navrhnout jiný místo, jestli máš nějakej nápad.“

„Co třeba Vrchol vášně? Tam nahoru chodíme akorát my dva. A jestli se bojíš štěnice, můžeš ho prošacovat.“

„Kvůli štěnici jsi plašil ty, ale když o tom mluvíš, menší tělesná prohlídka není špatnej nápad. Když nebude mít co skrejvat, nebude nic namítat.“

„Kdy se chce sejít?“

„No, to je právě to. Říkal, že brzy. Připadal mi krapet nervózní, takže asi čím dřív, tím líp. Myslíš, že se dokážeš tak na hodinku utrhnout?“

„Ví, kde ten park je?“

„Jestli ne, tak já mu to vysvětlím. Vyhovuje ti to?“

„To je těžký. Něco mi na tom nesedí. Jak vůbec zjistil tvoje jméno? Viděl přece mě.“

„Na to se ho taky chci zeptat. Zjevně ví víc, než jsme si mysleli.“

„Když já pořád nevím.“

„Dobře. Stačí říct, a já mu povím, že má smůlu.“

„No, poslechnout bysme si ho asi měli.“

„Dohodnuto. Taky si myslím. Kdyby mu nevyhovovalo to místo, ještě se ti ozvu. Tak zatím.“

*

*

*

Vrátila jsem se do kanceláře jako ve snu. Suttonova smrt pro mě byla zcela nepochopitelná. Ani jsem v té chvíli necítila smutek, jen zděšení. Odjel na nějakou schůzku a stálo ho to život. Neuvěřitelné. Walker McNally to udělat nemohl. V 10.00 jsem ho viděla v bance. Celé dopoledne měl různá jednání. Teď bylo 11.30. Nedokázala jsem si představit, že by mezitím stačil nenápadně vyklouznout z banky, dojet do Seashore Parku, zastřelit Suttona a zase se honem vrátit. Předpokládala jsem také, že mu po nehodě zabavili řidičák, takže by si musel vzít taxík nebo někoho stopnout. Pochopitelně, vrazi dopravní předpisy nejspíš neřeší.

Ovšem pokud jsem se nemýlila a Walkerovým komplicem byl Jon Corso, mohl klidně střílet on. Bydlel

nedaleko vjezdu do Horton Ravine. K Seashore Parku to měl kousek, maximálně čtyři a půl kilometru. Mohl tam dojet, zastřelit Suttona a zase se vrátit domů, a my jsme byli kde?

Otevřela jsem Thomasova průvodce a našla si Jonovo popisné číslo. Napadlo mě zajet se podívat, jestli je doma; rozhodně jsem neměla v úmyslu na něj zvonit, ale omrknutím situace člověk nic nezkazí.

Došla jsem si pro mustanga, nastartovala jsem, a než

jsem se odpíchla od obrubníku, v duchu jsem si rychle naplánovala trasu. Nejkratší to bylo asi přes Capillo a pak nahoru do kopce na křižovatku s Palisade. Když jsem začátkem roku vyšetřovala jeden případ, pohybovala jsem se v těch končinách docela často; stačilo odbočit z Palisade Road doleva a ujet ani ne dva kilometry, a byla jsem v Seashore Parku. Dát se vpravo, dojela bych na Little Pony Road, kde se stačilo přehoupnout přes kopec a byla jsem v Horton Ravine.

Doprava trochu vázla kvůli stavbě nové silnice, takže mi to do Horton Ravine trvalo déle, než jsem předpokládala.

Jakmile jsem projela mezi kamennými sloupy tamní brány, začal být můj jasně modrý mustang z roku 1970, nápadný i za normálních okolností, ještě nápadnější, neboť tahle čtvrť byla plná nejnovějších modelů luxusních aut (pominu-li vozidla řemeslníků a údržbářů).

Když jsem projížděla kolem Corsova domu, uviděla jsem Jona vycházet předními dveřmi. V každé ruce nesl

cestovní zavazadlo. Na příjezdové cestě stál frajerský černý jaguár. Odolala jsem pokušení zůstat na něj zírat a radši jsem se soustředila na cestu před sebou. Na nejbližším rohu jsem odbočila doprava, dojela k prvnímu vjezdu, otočila to a pomalu se rozjela směrem k oceánu. Jon se vrátil pro kufr.

Na zápraží se na chvilku zastavil, zamkl, pak došel k autu a přerovnal zavazadla. Když vklouzl za volant, byla jsem už

tak blízko, že jsem téměř slyšela tichý běh motoru. Jon vyjel z příjezdové cesty a zamířil doprava směrem na Harley‘s Beach a zpátky po Palisade. Dala jsem mu asi dvacet vteřin náskok a pověsila se za něj.

Když jsme dojeli na křižovatku Capillo a Palisade, myslela jsem, že se dá doprava, jenže on pokračoval kolem státní univerzity a úplně se vyhnul Seashore Parku. Napojil se na magistrálu, po níž se dal na jih, já za ním. Moc jsem na to nešlapala, aby se mezi nás vešlo vždycky aspoň jedno auto. U sjezdu na Old Coast Road už mezi námi byla auta dvě, takže jsem měla pocit, že mám optimální krytí, aby mě nezpozoroval. V poklidu odbočil z dálnice vlevo a podjel ji.

Musel mířit k bance. Nedokázala jsem odhadnout, co zamýšlí, jedině kdyby se na scéně objevil Walker, také s kufry v rukou; pak by bylo jasné, že chtějí pláchnout. Corso zastavil na parkovacím pruhu před bankou, já pokračovala dál. Zapamatovala jsem si jeho poznávací značku:

THRILLR

Rychle jsem odbočila na Center Road, zacouvala na parkoviště před motelem a otočila to zase zpátky na hlavní, kde právě Walker nastupoval do Corsova auta. Corso se odlepil od chodníku. Nespouštěla jsem z nich oči. Projeli křižovatkou a z Old Coast Road se napojili na dálnici, tentokrát ve směru na sever. Přemýšlela jsem, co chystají.

Věděl Walker, že je Michael Sutton mrtvý? Takhle se dohodli? že Corso bude vraždit a Walker si obstará neprůstřelné alibi? Jenže proč by Jon riskoval, že na místě činu někdo uvidí jeho auto? Walker se podle všeho z města odjet nechystal, alespoň ne v nejbližší půlhodině. Tím pádem se možná chtěli sejít proto, aby Jon Walkera seznámil s novinkami a vzal roha sám.

Nedávalo to smysl. Jestli měl pravdu Henry a oni tehdy zakopávali ty označené bankovky, nechápala jsem, z čeho by měli mít vítr. Jediný důkaz proti nim byla rozpačitá výpověď šestiletého kluka, který ale neviděl nic inkriminujícího. Pokud se Walker domákl, že čmuchám kolem, mohl se začít ptát, co tím sleduji, ale těžko by to vyprovokovalo nějakou radikální akci. Zastřelení Michaela Suttona byl omyl, od začátku do konce zbytečný. Možná nepostřehli, že Suttonovi nikdo nevěří, a že je tím pádem neškodný.

Můj kurz byl teď jasný, sledovala jsem ty dva. Kdyby mě nenapadlo jet se podívat, jestli je Corso doma, nebyla

bych jim teď v patách a ani bych nespekulovala, proč jsou spolu a kam jedou. A hádejte, co jsem zjistila. Jon za chvilku sjel z magistrály na Little Pony Road a odbočil vlevo. Na kopci zastavil na červenou. Já byla tři auta za ním.

Jestli si mě všiml, nedal to na sobě znát. Než odbočil vlevo a rozjel se směrem k plážím, trochu zpomalil a dál pokračoval opatrně.

Hledali místo, kde budou mít soukromí? To jediné mě totiž napadlo, když jsem viděla, kudy jedou. K čemu ale potřebovali hledat soukromí tady, když mohli všechno probrat po telefonu? Přece si nemysleli, že jsou odposlouchávaní. Nebo snad byli tak paranoidní? Postřehla jsem, že jaguár přibrzdil a dal se vlevo, po neudržované bezejmenné silničce, co jsem znala z dob minulých. Mířili na Vrchol vášně, do parčíku, který před léty zachvátil požár a který byl od té doby zavřený.

A pak mě něco napadlo: Co když po sobě Jon zametal stopy, co když se zbavoval všech, kdo pro něj představovali hrozbu? Byl připravený okamžitě odjet, destinace neznámá. Sutton už mu nepřekážel. Byla snad řada na Walkerovi?

Zajela jsem ke krajnici a vystoupila z auta, ale pro jistotu jsem nechala běžet motor. Opatrně jsem zamířila k odbočce.

Vstup do parku zakrývala houština buganvílií. Postavila jsem se na špičky a nakoukla přes ni. Po jaguáru nikde ani stopy. Řetěz sloužící jako závora ležel na zemi. Vrátila jsem

se k autu a chvilku počkala. Cesta vzhůru neměla ani dva jízdní pruhy a bylo na ní tolik serpentin, že by to zpomalilo i formuli jedna. Nechtěla jsem riskovat, že Jonova jaguára doženu a přilepím se mu na nárazník. Jestli měli v úmyslu se tam zdržet, musela jsem jim dát tak deset minut na zaparkování a zdolání posledního úseku pěšky. Jestli měl Jon v plánu Walkera odbouchnout, byla jsem jediný člověk, který o tom měl povědomí, byť matné. Než abych nečinně čekala, otevřela jsem kufr mustanga a vytáhla si z diplomatky s číselným kódem pistoli Heckler & Koch.

*

*

*

Walker stoupal nahoru do kopce pár kroků za Jonem.

Vstával ten den brzy a poprvé po dlouhých týdnech s pocitem klidu. Cítil se dobře. Nechyběla mu energie ani optimismus. Najednou u něho nastal zvrat. Vůbec netušil, proč nebo kdy ta změna přišla. Když ten den ráno v motelu Pelican otevřel oči a rozhlédl se po pokoji, nevyvolalo to u něj kupodivu depresi, připadalo mu to celkem v pořádku.

Radši by byl doma s Carolyn a dětmi, ale zvládal i tohle.

Došlo mu, že být střízlivý je daleko lepší než nejlepší alkoholové opojení. Nechtěl už žít tak, jak žil, od zavíračky do zavíračky, od skleničky ke skleničce, probírat se z jedné kocoviny do druhé. Bylo to, jako by z něj spadla těžká ocelová pouta. Démoni ho zvolna pouštěli ze spárů a on si připadal lehký jako pírko. Bitva byla dobojována. Až uhodí

pátá, nejspíš zase dostane chuť se napít, ale věděl, co bude muset udělat, to, co dělal posledních deset dní. Nepít.

Nepodlehnout. Zkrátka myslet na něco jiného, dokud ta chuť nepřejde. Byl střízlivý deset dní a nezabilo ho to. To, že nepil, bylo třeba oslavit, ne však drinkem ani cigaretou ani práškem ani ničím jiným, co by mu zamlžilo okno do vlastní duše. Pokud by měl tenhle lepší pocit ze sebe sama něčemu připsat, pak asi rozhodnutí jít se přiznat na policii. Jonovi před chvílí sice naznačil, že pořád váhá, ale nebyla to pravda. Napadlo ho, jestli je tohle ta euforie, kterou prý pocítí lidé, když páchají sebevraždu. Jít se udat by znamenalo konec života, jaký dosud znal, ale to mu úplně vyhovovalo. Byl odhodlaný tomu čelit, všemu, ostudě, ponížení, veřejnému odsouzení. Svůj osud zpečetil před jednadvaceti lety. Nemohl mu uniknout a teď to konečně přijal. Pitím se udržoval v iluzi, že mu to prošlo, jenže svědomí stejně nedokázal umlčet. Přiznat se a přijmout zodpovědnost, to bylo řešení.

Na vrcholu kopce se zastavil, aby se pokochal výhledem.

Jižní Kalifornie byla stejně nejlepší v dubnu. Na louce kvetlo plané kvítí, vysoká tráva ševelila ve větru. Nahoře panovalo ticho, dokonce i přes slabý ruch dopravy doléhající zdola. Jon došel ke stolu, zastavil se, založil ruce na prsou a opřel se o hranu. Začátkem března se přehnala vichřice s deštěm, která pocuchala koruny stromů, a tak se teď všude válely ulámané větve. Walker se sklonil a jednu sebral.

Hodil ji jako bumerang, jenže se nevrátila.

„Asi bysme si měli promluvit, dokud to jde,“ nadhodil Jon.

Walker se posadil na lavičku vedle stolu, opřel se lokty o kolena a zaklesl do sebe prsty. „Cestou jsem o tom hodně přemýšlel. Ta dohoda se Suttonem je nesmysl. Nechci si ho pověsit na krk, chápeš? Věčně čekat, kdy se zase objeví, co zas bude chtít. To je na hovno. Když se přiznám, nebudu se muset ničím stresovat. Bude to vyřízený jednou provždy.“

„Pro tebe. Jenže pořád je tu problém, jak to navlíknout, abys mě do toho nenamočil.“

„Už jsme to snad řešili –“

„Já vím. Jenže nevyřešili. Furt jsem doufal, že na něco přijdeš, ale zatím jsem od tebe nic kloudnýho neslyšel.

Vynech mě z toho. Nic víc po tobě nechci.“

„Pořád nad tím přemýšlím.“ Walker se podíval na hodinky. „V kolik hodin jsi mu říkal? Neměl by tu už bejt?“

„Říkal jsem mu za půl hodiny.“

„Tak kde teda ten sráč je? Mně jsi volal v poledne.“

„To je teprv pětadvacet minut. Nezamlouvej to.“

„Co jako? Jak tě z toho vynechat?“

„Přesně. Rád si poslechnu, cos zatím vymyslel.“

„Tyjó, já už myslím v podstatě jen na to, jak zůstat střízlivěj a nepít. A to zvládnu, jedině když budu sám k sobě a ke všem ostatním úplně upřímnej, s čímž už jsem se tak nějak smířil.“

„To už jsi říkal. Máš nějakou představu, co z toho kouká pro mě? Protože já už si ji udělal. Padlo, že se přiznáš, pokud to nikomu jinýmu neublíží. Vážně myslíš, že mi ‚neublíží‘, když nás napráskáš?“

„Podle mě tyhle ohledy nejsou na místě, když se jedná o těžkej zločin,“ odpověděl Walker. „Je mi to blbý, Jone. Fakt jo. Byli jsme dobrý kamarádi, nejlepší. Pak se stalo tohle a vrazilo to mezi nás klín, a mně to mrzí. Nemůžem spolu nikam chodit, nemůžem se spolu ukazovat před lidma.

Dokonce ti ani nemůžu zavolat.“

„To je tvoje pravidlo, ne moje,“ ohradil se Jon mírně.

„Hovno. Ten rozkaz jsi vydal ty hned na začátku. Za posledních jednadvacet let jsem ti volal jenom dvakrát, navíc až před pár dny. A tys mě poslal do prdele.“

„Co se stalo, stalo se. Já jenom chci, abys mě chránil.

Dlužíš mi to.“

„Nemůžu tě chránit. Teď, když sem jede Michael Sutton? Zbláznil ses? Budem mu vydaný na milost a nemilost. Jednou dostane peníze a do konce života se ho nezbavíme. Nechce se mi věřit, žes mu to vůbec nabíd.“

„Ten nápad se ti přece musel trochu pozdávat, jinak bys tu nebyl.“

„Přijel jsem, protože jsi mě ukecal. Nechci se s ním sejít a už vůbec mu nechci dávat peníze. Všechno by mohlo jít tak jednoduše, Jone. Když půjdu na policii, jednou provždy to skončí. Nic na nás nemá.“

„Nic na nás nemá teď.“

„Tak proč tady sedíme a čekáme na něj?“

„Nic takovýho neděláme. Vůbec nepřijede. Něco ho zdrželo.“

„Nechápu.“

„Nechal jsem si to projít hlavou a máš pravdu.

Dohodnout se s ním je blbej nápad. Změnil jsem názor. A tebe teď prosím, abys ho změnil taky.“

„Ohledně toho přiznání? Na tom nehodlám nic měnit.

Rád bych pro tebe něco udělal, Jone, ale jsi v tom sám.

Dělej si, co chceš.“

Jon se zamračil. „Jako kurva co?“

„Co takhle vzít roha? Vypařit se. Neudělal snad to samý padouch ve tvý poslední knížce?“

„V předposlední. A dík, žes mě pasoval do role ‚padoucha‘. Ve skutečnosti už jsem na útěk taky pomýšlel.

Ty se vyzpovídáš ze svejch hříchů, a mně stejně nebude zbejvat nic jinýho. Musím se ale zdekovat dřív, než se ten průser stane. Dávám ti poslední šanci… poslední a jedinou… abys udělal něco jinýho, než navrhuješ.“

„Chceš, abych byl zticha.“

„Správně. Jinak přebírám kontrolu, a to nedopadne dobře ani pro jednoho z nás.“

Walker kroutil hlavou. „To nemůžu. Ne. Mrzí mě, jestli je to pro tebe problém.“

„Můj problém… a je fakt těžkej, Walkere… fakt že jo…

je, že si tuhle taškařici nemůžu dovolit. Tvoje zpytování svědomí mě bude stát víc, než jsem ochotnej zaplatit. Půjdeš na policajty, a co jim povíš? Ze jsem já ta svině. Nebo se tomu snad ubráníš? Už jednou ti uklouzlo, že to byl můj nápad, že já jsem to celý zosnoval, a tys jen poslouchal moje rozkazy. Co je to za bláboly? Do jakýho myslíš, že mě to staví světla? Jakej prostor to asi tak dává mýmu případnýmu právníkovi, ha? Prozradíš mě, ze sebe uděláš hrdinu a na mě padne všechna špína. To ti jako přijde fér, jo? Zamysli se nad tím. Jsme v tom spolu, od začátku až do konce. Nikdy jsi nic neřekl. Nikdy jsi neměl žádný výhrady, až teď.“

„Doba se mění, Jone. Já se změnil.“

„Ale já ne.“ Jon natáhl ruku před sebe. „Koukni. Ani se nehne, pevná jako skála. Já neváhám. Netápu ani nefňukám.

To ty jsi ten slabej kus, co odpadne; promiň mi tu frázi.“

Walker se zděsil. „A co jako hodláš udělat: Utratit mě?“

„Tak něco.“

Walker se zmohl na chabý úsměv. „To nemůžeš myslet vážně. Fakt věříš, že když mě umlčíš, že tě to zachrání?“

„Nevidím důvod, proč by nemělo.“

„A co Sutton?“ Jon se na něj dál díval. Walker zbledl.

„Do prdele, cos mu udělal?“

„Zastřelil ho,“ promluvila jsem důrazně. Právě jsem se vyhoupla na kopec, kde se nebylo za co schovat. Jelikož si mě nemohli nevšimnout, usoudila jsem, že se radši ozvu.

Walkerovi ve vteřině došlo, kdo jsem. Jonovi to trvalo déle.

Podíval se na Walkera. „Kdo to je?“

Vykročila jsem přes trávník směrem k nim. „Kinsey Millhoneová. Vaše spolužačka ze střední školy. Vy si mě asi nepamatujete, ale já si pamatuju vás.“

Držela jsem v ruce pistoli. Na nikoho jsem s ní nemířila, ale i tak to podle mě působilo přesvědčivě. Jon ucedil: „To se vás netýká.“

„Ale ano, týká. Michael Sutton byl můj přítel.“

Teprve teď si všiml, že mám zbraň, a pokýval hlavou.

„Je ta věc nabitá?“

„No, kdyby nebyla, mohla bych si ještě připadat jako blbec.“

Jako by mimochodem vytáhl z kapsy bundy revolver a namířil ho na mě. „Pukám vám, koukejte zase padat dolů z toho kopce, nebo to do vás napálím.“

Nasadila jsem výraz, který měl být zároveň skromný i lítostivý. „Nezlobte se, že kolem toho tak nadělám, ale víte, jak to vidím já? Podle mě byl Sutton první a poslední člověk, kterého jste kdy chladnokrevně zabil. Já naproti tomu zabila už víc než jednoho. Nechce se mi to teď počítat.

Dokonce se snažím na to nemyslet, protože si nechci připadat jako někdo, kdo bere spravedlnost do vlastních rukou.“

„Na to seru.“

„Nechci, aby to vyznělo nějak rasisticky, ale myslím, že tohle je ukázkovej ‚mexickej pat‘.“

Jon se usmál. „Přesně tak. Takže je otázka, kdo z nás vystřelí jako první.“

„Přesně.“ Vystřelila jsem a zasáhla ho do pravé ruky.

Zbraň mu vypadla a přistála v trávě. Walker nadskočil, zatímco Jon zakňučel bolestí a skácel se na zem. Musela jsem vypadat jako ostrostřelkyně, ale pravda byla, že jsem nestála ani pět metrů od něj, takže to nevyžadovalo žádné zvláštní schopnosti. Jenom zamířit a stisknout spoušť, nic víc.

„Ježiši Kriste,“ vyhrkl Walker. „Vy jste ho, kurva, fakt střelila?“

„Vykřikoval, že má někdo z nás vystřelit jako první,“

podotkla jsem.

Vytáhla jsem z tašky kapesník, sehnula se pro Jonův revolver a opatrně ho zabalila, aby zůstaly zachované otisky.

Jon se překulil a klekl si. Předklonil se, hlavu téměř u země, a vzal postřelenou pravou ruku do levé. Díval se, jak krvácí.

Měl bledý obličej a dýchal přerývaně.

„Nic to není,“ řekla jsem a obrátila se na Walkera.

„Dejte mi kravatu, zaškrtím mu to.“

Walker byl tak rozklepaný, že si kravatu málem nerozvázal, ale nakonec mi ji přece jen podal. Když jsem Jonovi vázala kolem předloktí klouzavý uzel a zaškrcovala mu ruku, nekladl vůbec odpor, jenom skuhral. To jen ve filmech padouši dál střílejí. Ve skutečném životě zůstanou sedět a klopí zraky.

„Nevěřím, že jste to udělala,“ vyhrkl Walker rozrušeně.

„Ani já ne.“

„Přece ho tady nemůžeme nechat jen tak bez pomoci.“

„To samozřejmě ne.“ Podala jsem mu klíčky od svého auta. „Dole mám zaparkovaného mustanga. Dojeďte na nejbližší benzinku, zavolejte policajty a řekněte jim, kde jsme. A když už budete v tom, vytočte i číslo na záchranku.

Já počkám u vašeho kamaráda, než se vrátíte.“

Vzal si klíčky a pak se zarazil a zadíval se na mě.

„Zachránila jste mi právě život?“

„Více méně,“ přikývla jsem. „No, a jak zvládáte nechlastat? Není to jednoduchý, co? Myslíte, že to vydržíte?“

Rozpačitě si odkašlal: „Je to dobrý. Bezvadný. Úplně jsem tomu propad. Už deset dní.“

Natáhla jsem se a stiskla mu povzbudivě paži. „To se počítá!“

Epilog

V době, kdy píšu tuhle zprávu, má už Jon Corso najatého ostříleného pětihvězdičkového právníka specializujícího se na trestní právo, který se naplno věnuje jeho případu, tahá za nitky tu i onde, roztrubuje v novinách, že je jeho mandant ochotný vypovídat před soudem v zájmu očištění svého jména. Velkou šanci tedy nemá. Až se případ dostane k soudu, Jonův právník určitě obviní Walkera, že on byl hlavním mozkem a že svou svědeckou výpověď poskytl jen proto, aby si zachránil krk. Případ se potáhne léta. Soudní přelíčení bude trvat několik týdnů a bude stát daňové poplatníky balík prachů. A kdoví, možná vyvstanou nějaké komplikace a porota bude oddalovat rozhodnutí ve prospěch obhajoby. Stává se to pořád.

Pokud jde o Walkera, otisk na vzkazu od únosců patřil jemu. Herschel Rhodes teď vypracovává dohodu v tom smyslu, že se Walker přizná k únosu a k vraždě druhého stupně, plus k několika dalším podružným proviněním.

Výměnou za poskytnuté svědectví mu s nejvyšší pravděpodobností bude prominut trest smrti. Přesto vzhledem k tomu, že v jeho přiznání figurují prohřešky jako

usmrcení při řízení motorového vozidla, řízení pod vlivem omamné látky a útěk z místa nehody a neposkytnutí první pomoci studentce Julii Riordanové, vyvázne asi s nepříjemně vysokým trestem, tak pětadvacet let až

doživotí, ovšem s nepatrnou možností podmínky… velmi nepatrnou.

Walker prohlásil, že se nikdy nedozvěděl, kde Jon Corso nakonec Mary Claire zakopal, a Jon samozřejmě všechno popřel. Tři týdny po „mexické přestřelce“ v parku vydal soudce oficiální příkaz k domovní prohlídce. Seržant Pettigrew tedy vzal svého psa, Belle, a vypravil se k Jonovi.

Fena s čenichem přilepeným k zemi běhala tam a sem po trávníku, kolem dokola domu, až se nakonec zastavila u kotle na teplou vodu za garáží. Bojler visel na betonovém soklu, chráněný ztrouchnivělým plotem s malými vrátky. Ze strany na něm byl připevněný štítek se jménem instalatéra a datem uvedení do provozu: 23. ČERVENCE 1967. Když

policejní technici s pomocí sbíječky odstranili sokl a začali kopat pod ním, našli v hloubce jednoho a půl metru pod zemí tělo maličké Mary Claire, schoulené a spící věčným spánkem. Spolu s ní Jon na místě zakopal i těch označených patnáct tisíc dolarů. Za ta léta se z bankovek působením vlhkosti stala papírová drť.

Na pohřeb Mary Claire přišla půlka Santa Teresy, včetně Henryho a mě.

Co se týče rodinné oslavy o víkendu na Den obětí války,

i toho jsem se nakonec zúčastnila. I tentokrát jsem s sebou vzala Henryho, aby mi dělal psychickou oporu. Grand seděla v kolečkovém křesle v čele uvítacího rodinného výboru. Už z dálky jsem viděla, jak je vetchá. Zestárla, ale ne jako Henry a jeho přízeň, jinak. Zeslábla a seschla se, byla lehká a kostnatá jako stará kočka.

Počkala jsem, až na mě přijde řada, a když jsem před ni předstoupila, vodnaté modré oči se jí rozzářily překvapením, její rty získaly tvar dokonalého „O“ a vzápětí se roztáhly v úsměvu. Netrpělivě pokynula mým sestřenicím, Tashe a Lize, aby jí pomohly vstát. Roztřeseně se postavila, podívala se na mě a oči se jí zalily slzami. Natáhla hubenou ruku a poplácala mě něžně po tváři. „Ach, Rito, můj andílku, díky, žes přišla. Celé ty roky jsem čekala a modlila se, aby ses vrátila. Měla jsem takový strach, že umřu a už tě nikdy neuvidím.“

Pohladila mě po vlasech. „No podívej se na sebe, krásná jako vždycky! Ale co sis to udělala s vlasama?“

Usmála jsem se. „Nebavilo mě pořád se o ně starat, tak jsem se nechala ostříhat.“

Šťouchla mě zlehka do ruky. „Vypadá to dobře, jsem ráda, žes to udělala. Chtěla ses ostříhat už tehdy, jak jsi šla prvně do společnosti; strašně jsme se kvůli tomu pohádaly.

Pamatuješ?“

Zakroutila jsem hlavou. „Vůbec ne.“

„To je teď jedno. Takhle jak jsi, jsi dokonalá.“

Opřela se o mě a pátrala očima mezi hosty, lehce zmatená. „Nikde nevidím tvou malou holčičku. Co se s ní stalo?“

„Kinsey? Ta už je dneska velká,“ řekla jsem.

„No vidíš. A přitom to bylo takový škvrně. Schovávám tu pro ni nějaké tvoje korále. Myslíš, že za mnou někdy přijde na návštěvu? Udělalo by mi to radost.“

Vzala jsem babičku za ruku. „Nepřekvapilo by mě, kdyby přišla.“