Byla tak krásná

James Grippando

1

Do Ďáblova ucha nezabloudí ani jediný sluneční paprsek.

Zvláštní agentka FBI Andie Henningová,, která teď mířila do Ginnie Springs na Floridě, musela cestou vyslechnout podobné varování bezpočtukrát. Ďáblovo ucho – temný a nebezpečný vápencový labyrint vzájemně propojených jeskyní a kavern, z nichž denně vyvěrá 29 milionů kubických metrů křišťálově čisté pitné vody – patří k nejůchvatnějším úkazům, jaké nabízí severofloridská zvodeň.

„Jak daleko je to ještě?“ zeptala se Andie a snažila se překřičet hluk přívěsného lodního motoru. Člun se řítil po hladině řeky na plný plyn a zanechával za sebou zčeřenou brázdu ve tvaru písmene V, která se na konci tříštila o břehy černé jako uhel. Santa Fe je poměrně mělká řeka, která se daleko lépe hodí pro plavbu na kajaku nebo kánoi než na velkém motorovém člunu. Řídit plavidlo po proudu takovou rychlostí, navíc uprostřed noci, si mohl dovolit jen velice zkušený člověk. Kdesi ve tmě se skrývaly volavky a aligátoři, ale teď o půlnoci byl les pohroužený do spánku. Vysoké cypřiše se ve tmě rýsovaly jen jako pouhé siluety a jejich lišejníkem porosdé větve tvořily na pozadí oblohy, osvícené jen hvězdami, nevýrazné stíny. Nad hladinou se vznášel mlžný opar, který sahal posádce lodi až do výše pasu. Motorový člun ho rozrážel jako laser cukrovou vatu. Andie cítila, jak na ni útočí mrazivý vítr, a raději si dopnula bundu s nápisem FBI až ke krku.

Ještě tak dvě minuty,“ zavolal na ni muž od kormidla.

Andie se mrkla na hodinky. Doufala, že ty dvě minuty ještě vůbec mají k dispozici.

Únosce jim v pozdním nočním telefonátu potvrdil, že rodina – navzdory doporučení FBI – zaplatila výkupné. Milion dolarů mohl obyčejnému člověku připadat jako hotové jmění, ale pro Drewa Thomtona, jednoho z nejbohatších chovatelů koní z Ocaly, představoval pakatel. Hlas na záznamníku mu oznámil, že paní Thorntonovou najde pod Ďáblovým uchem. Zorientovali se během okamžiku. Šerifův úřad okamžitě vyslal na místo speciálně školené potápěče. Doprovázela je Andie a dva agenti z jacksonvillské oblastní pobočky FBI. Všichni tvořili součást týmu, který měl na starosti případ Thorntonová, a Andie byla jediný vyjednavač, který strávil na místě činu v Ocale celé tři dramatické týdny.

Motor ztichl, kotva vklouzla pod hladinu a člun se zastavil. Posádka se okamžitě pustila do práce.

„Pohněte kostrou,“ zavelel vedoucí záchranné skupiny.

Tři potápěči s dýchacími přístroji skočili do řeky. Svítilny, které přitom drželi v rukou, změnily jediným stisknutím spínače černou vodní masu v průzračnou, třpytivou tůň. Člun řídil šerif Buddy McLean, statný padesátník. On i jeho zástupce zůstali společně s Andie a dvěma agenty FBI na palubě. Zástupce šerifa dohlížel na dlouhé lano ze syntetického vlákna, které zajišťovalo kontakt mezi muži pod hladinou a člunem a představovalo pro ně jistotu bezpečného návratu. A protože se potápěči ponořili do vody i s videokamerou, jeden z techniků FBI se okamžitě chopil příslušného kabelu a druhý agent se sklonil k monitoru ve snaze naladit obraz.

Hladinu zčeřily stovky bublinek, které vypluly na povrch. Světla pod člunem postupně matněla a po chvilce řeka zase úplně potemněla. Vypadalo to, jako kdyby někdo vytáhl ze dna pomyslnou geologickou zástrčku. Obrazovka monitoru, jasně zářící ve tmě, však vypovídala

oněčem jiném.

„Tady to je,“ ozval se šerif McClean. „Ďáblovo ucho.“

Andie se zadívala na monitor. Díky svítilnám a kameře, která pořizovala záběry pod vodou, se jí objevil před očima tentýž obrázek, jaký viděli potápěči. Celý tým byl právě v jakési jeskyni pod řečištěm. Jak dobře znají vaši potápěči zdejší jeskyně, šerife?“ zeptala se.

„Dokonale,“ odpověděl McClean. „Od té doby, co jsem sem ještě jako výrostek chodil plavat, se do floridských podvodních jeskyní vypravilo a už nikdy nevyplavalo nahoru přes sto potápěčů. Přímo Ďáblovo ucho si z toho množství nešťastníků vybralo dost velkou daň. Dva z nich jsem zamlada vytáhl nahoru já sám.“

„Zdá se vám pravděpodobné, že je paní Thorntonová ještě naživu?“ zeptal se zástupce šerifa. Andie hned neodpověděla. „Pracovali jsme na případech, kdy únosci pohřbili své oběti zaživa, ale ti lidé to přesto přežili,“ řekla po krátké odmlce.

„Ano, ale pod vodou?“

„O žádném takovém případu jsem neslyšela,“ přiznala Andie. „Ale všechno je jednou poprvé.“

Na člunu zavládlo ticho, jako by se všichni báli, že jejich akce vyústí spíš ve vyzdvižení mrtvého těla než v záchranu oběti. Ale jejich mlčení neznamenalo, že by se vzdali naděje.

Co když je naživu? pomyslela si Andie. Má ta ubohá žena vůbec ponětí, kde se ocida? Někde pod touhle mnohametrovou vrstvou písku a tvrdého vápence leží a dýchá manželka a matka. Možná je uvězněná v nějakém vodotěsném kontejneru nebo bedně, v ochranném obalu, kde panuje tma a vzduch jí vystačí nanejvýš na jednu až dvě hodiny. Anebo – což by bylo ještě horší – ji její únosce hodil do vody jenom s maskou na obličeji, kyslíkovou bombou a regulátorem. Každopádně ji teď obklopuje neproniknutelná tma, takže není s to najít – ne, vlastně nahmatat – cestu z podvodního bludiště podobného plástvi. Možná že slyšela nebo cítila, jak se kolem ní valí mohutné proudy čisté pramenité vody rychlostí sto krychlových metrů za sekundu. Třeba se rozhodla, že se nechá tímto proudem unášet, anebo že s ním naopak svede boj, protože neměla tušení, jestli voda teče shora nebo vyvěrá vzhůru. Rozeklané skály byly ostré jako nože a hrozily, že se o ně pořeže. Pokud nečekaně narazila na snížený strop kaverny, mohla si o něj poškodit dýchací přístroj nebo ztratit vědomí. Ale ani v nejdivočejším záchvatu paniky ji asi nenapadlo, že se tento podvodní jeskynní systém táhne do vzdálenosti sedmadvaceti kilometrů, že ji proud vody může zavléct do hloubky několika set nebo dokonce tisíce metrů pod hladinou a že trvá až dvacet let, než se pod tímto bludištěm posbírá jediný litr podzemní vody a doputuje nahoru na hladinu.

V bezvědomí, pomyslela si Andie. Živá, ale v bezvědomí. V nejlepším případě.

„Kde jsou teď?“ zeptala se.

Šerif McClean se pozorně zadíval na obrazovku. Potápěči už dávno minuli bod, kde ještě mohli rozlišit, zdaje noc, anebo den. „Řekl bych, že už pronikli do nitra jeskyně, asi šedesát metrů daleko.“

„Jak jste na to přišel?“

„Vidíte tenhle útvar těsně před nimi?“ řekl šerif a ukázal na monitor. „Té věci, která vypadá jako obrovská otevřená velrybí tlama, se říká Ústní otvor. Je to vlastně první znatelně zúžené místo v celém Ďáblově bludišti.“

„Půjdou dovnitř?“ zeptal se technik.

„Jistě. Právě teď se ocitli v chodbě, která vede od vchodu do jeskyně k prvnímu zlomu. V tom Ústním otvoru je ještě spousta neprobádaných míst.“

Jak jsou hluboko?“ zajímala se Andie.

„Asi tak patnáct metrů. V téhle části celého systému se hlouběji ani nedostanou. Což ve mně vzbuzuje naději, že…“

Ze by paní Thomtonová mohla být naživu. Ale neodvážil se vyslovit to nahlas.

Na monitoru viděli, že v Ústním otvoru zmizel první potápěč, jako Jonáš, kterého spolkla velryba. Za ním se vydal muž, který pořizoval videozáznam. Jak se protahoval zúženým prostorem, škubl kamerou zpátky a pak zase dopředu. Obraz se opět ustálil, jakmile se celý tým shromáždil ve vnitřní části pomyslných úst. Tady už nebylo zapotřebí přejíždět kamerou shora dolů a zase nazpátek, protože se mu celá jeskyně s písčitým dnem a vápencovým stropem vešla do jediného záběru. Potápěči si sundali kyslíkové bomby zavěšené na zádech a přidržovali si je teď pod pasem, aby se jim nepoškodily o rozeklané vápencové útvary, které jim trčely nad hlavou.

Objektiv kamery pomalu přejížděl po stěnách jeskyně, vydatně ozářené výkonnými potápěčskými svítilnami. Andie se zdálo, jako by se muži pohybovali v nějaké starověké hrobce, v jakési podvodní obdobě římských katakomb. V duchu se však tomu srovnání bránila – vždyť tu visel na vlásku život jedné ženy.

„Co to je?“ zeptala se.

Kamera se zastavila na dlouhém hladkém předmětu, který čněl ze stěny.

„Vypadá to jako kost,“ poznamenal technik.

„Myslíte, že by mohla

„V žádném případě,“ ozval se šerif. „Ta tam leží už celá staletí, možná z nějaké velryby, nebo dokonce mastodonta. Našla byste v těch místech spoustu prehistorických pozůstatků. Bývalo jich tu mnohem víc, dokud se sem nenahrnuli turisti a nezačali si je odnášet domů, aby si z nich udělali těžítka.“

Kamera se posunula o kus dál a soustředila se na třetího potápěče. Také všechna světla mířila jen na něho. V ruce navlečené do rukavice držel skleněnou lahvičku. Rozbil ji a po obrazovce se rozlila modrá skvrna.

„To je barva. Prověřují, kam směřuje proud. Tam dole se dá dost obtížně zjistit, kudy voda proudí. Většinou vzhůru, jako do komína, ale hodně záleží na množství dešťových srážek, kterých jsme si v poslední době užili až až. Voda totiž mohla vymlít nějaký nový otvor do celého jeskynního systému. Viděl jsem už tůně, ze kterých voda zmizela takovým tempem, že vyvrátila na březích stromy i s kořeny. Jako když s vaničkou vyléváte i dítě. Tam dole panují ošidné podmínky. Dokonce

i zkušený potápěč může snadno ztratit orientaci.“

„Chcete říct, že zabloudili?“ zeptala se Andie.

„To ne,“ ujistil ji šerif. Jenom se ve všech těch podzemních chodbách snaží zjistit, kde mohla paní Thomtonová skončit.“

„Chcete říct – jestli je živá, anebo mrtvá?“

„Chci říct, jestli tam je,“ odpověděl šerif, který se zjevně nechtěl pouštět do žádných spekulací.

Modrá barva se už z obrazovky vytratila. Vedoucí potápěčského týmu pokynul rukou a skupinka se otočila.

„Vracejí se?“ zajímala se Andie.

Jo, ale ne stejnou cestou, jakou tam přišli. Zdá se, že Ústní otvor obejdou po trase, která také ústí do přední chodby.“

Potápěči postupovali úzkou chodbou k rozšířenému ústí. Odborník by možná ocenil nejrůznější barevné odstíny vápence starého několik desítek milionů let, zkamenělé ostatky lastur a skořápek dalších mořských živočichů na bledém kameni i množství roztodivných útvarů na členitém povrchu, které vznikly během třiceti až šedesáti milionů let. Ale Andie, která nespouštěla oči z monitoru, nic z toho nevnímala a prostředí, v němž se potápěči pohybovali, jí připadalo stále stejné. Nebylo divu, že tolik odvážlivců, kteří v těchto místech kroužili kolem dokola, tu vydechlo naposledy, aniž některým z nich vůbec došlo, že cesta k záchraně vede hned za další zátočinou.

„Míří k roštu,“ ozval se šerif.

„Co to je?“ podivila se Andie.

„Kovová mříž, která brání v přístupu do hlavní podzemní chodby. Potom co v těchhle místech zahynulo více než deset potápěčů, dospělo se k řešení, které všichni považovali za rozumné – zahradit cestu, aby se už nic podobného neopakovalo.“

„Takže ta modrá barva vede vaše potápěče k hlavní podzemní chodbě, kde tolik lidí zahynulo?“

Než mohl šerif odpovědět, upoutal jejich pozornost obraz, který se ukázal na monitoru. Zprvu neviděli nic víc než barevnou skvrnu na zelenohnědém vápencovém pozadí. Měla nepravidelné obrysy a nijak nepřipomínala lidské tělo. Jenomže potom se k ní objektiv kamery přiblížil a jednotlivé části začaly tvořit celek.

„Ach, bože můj,“ vzdychla Andie bezděčně.

Naskytl se jim pohled, který je děsil a zároveň působil naprosto neskutečně. Vlasy dlouhé do poloviny zad se v křišťálově čisté vodě nadnášely tak zlehka, že budily dojem, jako kdyby patřily nějaké spící mořské víle. Žena byla v bezvědomí, pokud ještě nevydechla naposledy, a silný vodní proud zadačil její pokroucený trup na kovovou konstrukci. Pravá noha se jí zachytila mezi mřížemi, a soudě podle úhlu, jaký svírala její noha pod kolenem, měla ji zlomenou. Žena byla oblečená, ale halenku a dlouhé kalhoty měla roztrhané a na pokožce jí byla vidět spousta škrábanců a řezných ran. Andie se přitom vybavila vzpomínka na utonulou ženu, kterou kdysi viděla, jak ji vytahují z řeky Columbia, ve svém rodném státě Washingtonu. Její tělo, které voda zanesla dál po proudu, bylo celé pomlácené.

„To je Ashley Thomtonová,“ prohlásil McClean.

„Víte to určitě?“ zeptal se technik FBI.

„Kdo jiný by to asi mohl být?“ vložila se do hovoru Andie.

Potápěči pod hladinou se rychle pustili do práce. Kameraman stále natáčel, zatímco ostatní se pustili do záchranných prací. Vedoucí týmu se okamžitě sklonil k noze oběti a snažil se ji vyprostit z mřížoví. Přitom odhazoval stranou drobné, hořčicově zbarvené úhoře, kteří se hemžili kolem těla jako hejno krkavců. Další potápěč si svlékl rukavici, aby ženě zkontroloval pulz, a hned nato jí okamžitě přiložil k ústům dýchací přístroj.

„Ten dýchací přístroj je k ničemu, když má plíce plné vody,“ poznamenala Andie.

„Musí to aspoň zkusit,“ odpověděl McClean. „Naděje na přežití je v tak čisté a chladné vodě větší.“

„Ale stejně je to jen otázka minut,“ pokračovala Andie. „Voda se dostává přímo do oběhového systému. Zatímco tu spolu mluvíme, červené krvinky jí praskají. Právě teď se díváme, jak podléhá nedostatku kyslíku nebo srdeční zástavě, pokud to už nenastalo.“

S každým dalším okamžikem se kolem těla rojilo víc a víc úhořů, a doráželi už dokonce i na potápěče, jako by chtěli zjistit, jestli jsou také snadná kořist. V tu chvíli znovu zkontroloval ženin pulz i druhý potápěč. Zadíval se přímo do kamery a zavrtěl hlavou, což nevěstilo nic dobrého. Jediné, co jí ještě skýtalo aspoň mizivou naději, bylo okamžité dýchání z úst do úst a masáž srdce, jenomže to by ji museli ihned vynést na vzduch. Záchranáři si však při tom museli dávat pozor, aby se u nich neobjevila nemoc z dekomprese. Potom potápěč mávl rukou k vedoucímu týmu, který se horečně snažil vyprostit ženinu nohu z mřížoví. Kameraman odložil videokameru na dno jeskyně a plaval jim na pomoc.

Oba muži se ocitli mimo záběr, ale kamera běžela dál a posádka člunu na hladině viděla jen písečné dno jeskyně a paži oběti.

„Co to je?“ ozvala se Andie a ukázala na monitor.

Ostatní se sklonili blíž k obrazovce. Žena měla cosi omotaného kolem zápěstí. Byl to náramek, ale takový, jaký by si žádná žena dobrovolně nenavlékla. Připomínal spíš plastové identifikační náramky, které dostávají pacienti v nemocnici.

„Byla paní Thomtonová předtím, než ji unesli, hospitalizovaná?“ zeptala se Andie.

„O tom nic nevím,“ odpověděl šerif.

„Mám dojem, že je tam něco napsáno,“ pokračovala Andie.

Technik zaostřil obraz, aby si mohli náramek lépe prohlédnout. Písmena teď viděli zřetelněji.

„Přečtete to?“ zeptal se šerif.

„Stopněte to,“ zarazila ho Andie.

Technik stiskl tlačítko a obraz na monitoru zmrtvěl. „Vypadá to jako dvě slova,“ poznamenal. „Možná se mi to podaří zvětšit a ještě trochu zaostřit,“ dodal a hned se pustil do práce. Na obrazovce se objevilo první písmeno.

„CH… Y… a pak ještě něco,“ řekl. „Poslední písmeno vypadá jako A.“

„Můžete z toho vytáhnout i zbytek?“ zeptala se Andie.

Agent se znovu sklonil k monitoru. Spatřili dvě slova. Nebyl to žádný zázrak, ale viděli zřetelně každé z nich.

„CHYBNÁ CIFRA,“ přečeda je Andie nahlas.

„Chybná cifra?“ vyskočil šerif. „Ten hajzl! Dělá si z nás snad legraci nebo co?“

„To není vtip,“ podotkla Andie a odvrátila pohled od obrazovky. „To je vzkaz. A mám dojem, že vím přesně, co nám tím říká.“

2

Studium práv na univerzitě v Yale. Čtyři roky práce při Institutu pro ochranu práv a svobod, kde obhajoval zločince z cely smrti. Úctyhodný post federálního žalobce a potom soukromá praxe, během níž se úspěšně zhostil nejsledovanějšího soudního případu v Miami za několik posledních let. Po této úspěšné kariéře nastal v životě Jacka Swytecka – syna bývalého floridského guvernéra – podivuhodný obrat.

Je to sousedský spor,“ vysvětlil Jack svému nejlepšímu příteli Theovi.

„Kvůli penisu,“ poznamenal Theo Knight.

Jack sebou škubl. „Radši bych o tom mluvil jako o odlišném uměleckém pohledu,“ opravil Thea.

„Na penis,“ doplnil ho Theo.

„Tak jo, když to chceš nazývat takhle neomaleně/’ vzdychl odevzdaně Jack.

„Ne. Kdybych to chtěl pojmenovat skutečně neomaleně, mluvili bysme teď o pětatřiceticentimetrovým, jako kámen tvrdým

„Fajn, fajn. Tak pomůžeš mi nebo ne?“

Theo se usmál. Jasně že ti pomůžu, kámo. Vždyť víš, že jsem ti vždycky připravenej pomoct.“

Bylo to zvláštní, ale Theo měl neobyčejný dar – v jeho podání působil hovor o kamenném penisu, kolem něhož se točil Jackův nejnovější případ, naprosto normálně. Theo byl Jackův „vyšetřovatel“, dá-li se to tak nazvat. Kdykoliv Jack něco potřeboval, Theo zapracoval a dostal to, ať už šlo o vrtulové letadlo z Afriky, plné doznání ztroskotance, který zapálil Jackův kabriolet, anebo vysvětlení, jak se dostala nahá mrtvola k Jackovi do koupelny. Jackovi nešlo na rozum, jak to všechno Theo dokázal. Tu a tam se to od něj snažil vyzvědět, ale mnohem častěji se radši po ničem ani nepídil. Jejich vztah se nedal označit za učebnicový příklad přátelství. Absolvent prestižní univerzity a syn guvernéra a naproti němu chlapík, který pochází z Liberty City, ze střední školy ho vyhodili a v rodokmenu má smíšené předky – původně Řeky a Afroameričany, ale také jakéhosi Indiána z kmene Miccosukee. Na to, že se poznali v cele smrti – Jack v roli obhájce a Theo jako vězeň –, vycházeli spolu skvěle. Jackovi se díky nezměrné vytrvalosti podařilo oddálit Theovu popravu až do doby, kdy se shodou okolností začaly široce používat testy DNA, a na jejich základě pak prokázal, že jeho klient nikoho nezabil. A i když to původně vůbec neměl v úmyslu, stal se Jack neodmyslitelnou součástí Theova nového života – občas si spolu někam vyrazili autem a jindy mladý právník jen udiveně sledoval, jak se Theo snaží vynahradit si čas, který ztratil ve vězení.

V pátek ve čtyři hodiny odpoledne se spolu sešli v zasedací místnosti radnice v Coral Gables. Jacka tu čekal střet s vlivnou odbornou komisí architektů, většinou dobrovolníků vedených dobrými úmysly, kteří měli s konečnou platností rozhodnout, je-li sporná socha v souladu s přísnými estetickými kritérii, které razí město, a – což je ještě důležitější – zda odpovídá osobním představám nejvrtošivějších a nejarogantnějších členů tohoto odborného týmu. Jackův klient totiž umístil

na svůj pozemek v Coral Gables přesnou kopii slavné sochy Michelangelova Davida, která stojí v italské Florencii. Vlastně ne tak úplně přesnou kopii. Odborníci už dávno zaznamenali, že Michelangelo záměrně udělal svému Davidovi – jenž stál na vysokém piedestalu – pravou ruku větší než levou, aby na lidi, kteří se na něj budou dívat zdola, působil po anatomické stránce vyváženě. Z důvodů, které se jen stěží daly označit za umělecké, se Jackův klient rozhodl Davidovu anomálii přizpůsobit jednadvacatému století, posedlému viagrou a zastávajícímu názor, že na velikosti záleží. (Co říkají ženy o mužích s velkýma rukama?) Výsledkem byl David, který by se při proporcionálním srovnání s průměrně vysokým mužem mohl pyšnit penisem dlouhým pětatřicet centimetrů.

Sousedka Jackova klienta podala stížnost.

Případu se ujal Jack.

Theo si to samozřejmě vychutnával.

Jack protistranu přirozeně chápal. On sám by o Davida s penisem Goliáše také nestál a ani jemu by se zřejmě nelíbilo, kdyby něco podobného stálo na sousedčině pozemku. Jenomže jeho klient nemínil ustoupit, takže bylo na Jackovi, aby přesvědčil slovutné architekty, že majitel pozemku má svaté právo vztyčit si na zahradě, co je mu libo. Přitom však dobře věděl, že nemá naději vyhrát. Takže by si aspoň mohl užít trochu legrace.

„Dámy a pánové,“ oslovil dvanáct seriózních odborníků přes architekturu. „Děkuji vám, že jste této záležitosti věnovali svůj drahocenný čas. Rád bych vás požádal, abyste projevili trochu shovívavosti a dovolili mi začít písní. Ne jen tak ledajakou písní, ale hymnou našeho státu Návrat domů, známou spíš jako Řeka Suwannee. Zazpívá vám ji můj ctěný, mimořádně hudebně nadaný asistent Theo Knight. Theo, buď tak laskav.“

Předseda komise se naklonil k mikrofonu, který stál před ním na stole, a prohlásil: „Pane Swytecku, to je velice neobvyklé.“

„Nezdržíme vás dlouho, slibuji. Theo, spusť!“

Theo si dal načas, jako kdyby se chtěl náležitě vžít do role. Byl to impozantní muž – svalnatý jako vysunutý fotbalový obránce a vysoký jako hvězda americké basketbalové ligy. Něco mezi Dwaynem Johnsonem a Samuelem Jacksonem nadopovaným steroidy. Nad jeho vězeňskou minulostí se nikdy nikdo nepozastavoval. Theo se na člověka dokázal přátelsky zazubit i zpražit ho hrozivým pohledem, ale v obou případech vyslal jasný signál, že si od nikoho nenechá nadělat na hlavu.

Pro svůj výstup Theo zvolil postoj s ohnutými zády a skloněnou hlavou, jako kdyby od úsvitu sbíral na poli bavlnu. Potom se rozezněl jeho sytý baryton a vyplnil každičký kout starobylého kamenného sálu. Píseň Stephena Fostera zpíval s typickým jižanským přízvukem:

„Tam, kde se vine řeka Suwannee, právej domov mám.

Jen tam se moje srdce vrací, kde svoje předky znám.“

„Pane Swytecku, prosím vás,“ zaúpěl předseda komise.

Jen pokračuj, Theo. Až k refrénu.“

Theo se do melodie ještě více položil a pokračoval mnohem hlasitěji a s větším prožitkem.

„Světjeplnej bídy, smutku, ať jdu sem či tam.

Ach, moje drahý černý kůže–“

„Stop,“ zarazil Thea Jack. „Slyšeli jste dobře? Prosím tě, ten poslední verš zopakuj ještě jednou.“

Jich, moje drahý černý kůže, stesk po vás v duši mám–“

„Fajn, dost.“ Jack upřel pohled na členy výboru, ale neřekl ani slovo. Nechal prostě text písně viset ve vzduchu přesně tam, kam ho Theo umístil – nad naduté hlavy členů tohoto ctihodného poradního orgánu. Rozprostíral se nad nimi jako bouřkový mrak, který v nich vyvolával nepříjemný pocit, ale protože všichni chtěli zachovat společenské dekorum, nevěděli dost dobře, jak s tím vším naložit.

Po chvíli zase promluvil Jack. „Takže černý kůže? Černý kůže? To je mi ale státní hymna! Co vy na to?“

Dvanáct párů očí vyslalo zaražený pohled ke stupínku, na kterém stál Theo. Pomyslný mrak, který se vznášel nad hlavami expertů, se nakonec rozhodl protrhnout předseda. „Pane Swytecku, co přesně máte na mysli?“ zeptal se Jacka a přitom si nervózně promnul šedivý knír.

„Děkuji vám za otázku, pane předsedo. Dnes jsme se tu sešli, abychom vyřešili spornou otázku, zda si majitel může na svém pozemku umístit sochu, jejíž originál je mimo veškerou pochybnost umělecké dílo, které stojí v muzeu a každoročně se na něj chodí dívat miliony návštěvníků. Tato roztržka vznikla kvůli tomu, že se jistá nesmírně bohatá sousedka zřejmě jednoho dne podívala skrz zadní okno své usedlosti za deset milionů dolarů a cítila se dotčená. A přitom žijeme ve státě, v jehož oficiální hymně se zpívá o černých kůžích, a nikdo proti tomu neprotestuje. Nemyslíte si, že je to možná – opravdu jenom možná – klasický příklad toho, jak fungují peníze, a jde vlastně o mnoho povyku pro nic?“

V podobném duchu Jack pokračoval ještě několik minut, během nichž svým tvořivým přístupem k případu členy komise doslova zaskočil. Ani sám Michelangelo – za pomoci kladiva a majzlíku – by nedokázal dát nový tvar jejich představám o vkusu a slušném chování lépe než Jack. Nakonec se pro stržení sochy vyslovilo všech dvanáct členů odborné komise a nikdo nehlasoval proti. Aspoň prozatím tedy Coral Gables zůstane „počestným“ městem.

O dvacet minut později už seděl Jack s Theem v útulné hospůdce Houston’s na druhém konci Miracle Mile a oba se řehtali nad sklenicemi piva. Štamgasti, kteří sem chodili na „šťastnou hodinku“, se teprve začínali trousit dovnitř, takže u barového pultu ještě zůstávalo několik stoliček prázdných. Rychle do sebe obrátili první rundu a Theo pak objednal ještě další dvě.

„Moc mě mrzí, žes ten případ projel,“ ozval se po chvíli Theo. „Stejně si myslím, že bych na ně možná udělal větší dojem, kdybych si narazil na hlavu slamák a zanotoval jim ještě něco z jinýho soudku,“ poznamenal Theo.

„Vždyť na tom stejně nijak zvlášť nesejde.“

Jo. Vždyť pro tak slavnýho právníka, jako jsi ty, je to přece úplně nicotnej případ, ne?“

Jack uchopil kousek tortilly a namočil ho do čerstvé salsy. „Poprosil mě o to William Bailey, chtěl, abych vyhověl jeho klientovi.“

Theo protáhl obličej a jeho grimasa vyzněla poněkud nesouhlasně. William Bailey byl jedním ze společníků právnické firmy Bailey, Benning a Langer, která patřila k nejstarším, největším a nejsebevědomějším na Floridě. A vědělo se, že hledá zkušeného právníka, specializovaného na trestní právo, který by se u nich ujal řízení příslušného oddělení.

„Mají na tebe políčenou zlatou klec, kamaráde. Ujmeš se několika jejich případů, seznámíš se s jejich klientama. A za chvíli zjistíš, že sedíš v útulný rohový pracovně, pod sebou máš dva tucty právnickejch zelenáčů, přesvědčenejch, že hovna pana Swytecka nesmrdí, a cvakáš jako šílenej.“

„Cvakám?“

„No přece za ten flek. Podělanou kauci, kterou musíš firmě navalit, abys měl do budoucna vystaráno a moh přijít k tomu kokotovi, co ti podepisuje šeky, a říct mu:‚Trhni si nohou, kámo!’ Člověk, co dělá pro Baileyho, Benninga a Langera, musí vypláznout jednu z nejvyšších kaucí v Miami.“

„Nejsem na prodej.“

„To říkáš teď, člověče. Ale už se v týhle branži ochomejtáš pěkně dlouho a laškuješ se všema možnejma lidma, takže nakonec to stejně dopadne tak, že se budeš dožebrávat nějakýho slušnýho koryta.“

Theo chtěl ještě pokračovat, ale vtom utkvěl pohledem na hlavních dveřích. Jack se pootočil a spatřil v nich úchvatnou brunetku, která právě přistoupila k hostesce. Nedalo se říct, že by z ní sex-appeal doslova kapal, jako z mnoha floridských chodících reklam na plastickou chirurgii. Vyzařovalo z ní mnohem působivější kouzlo. Měla na sobě černý kostýmek značky Chanel s rozhalenkou, která odkrývala jen náznak žlábku mezi ňadry. Dokonale střižené sáčko, které nenechávalo nikoho na pochybách o její dokonalé postavě, jí skvěle ladilo s krásnou tváří s klasickými rysy.

„Fajn, je tady,“ prohlásil Jack. „To je ona. Chci, abyste se spolu seznámili.“

„Tak tohle je Mia? S ní chodíš?“

‚Jo. Už přes dva měsíce.“

Poprvé za celých deset let se Theo nezmohl na slovo.

„Co se děje?“ zeptal se Jack.

„Nesvěřil ses mi, že je tak úchvatná.“

„Možná mě nenapadlo, že je to tak důležité.“

„Jo, správně. A mě možná zvolí guvernérem Utahu. Jak vůbec můžeš dva měsíce chodit s takovouhle ženskou a doteď mi ji ani neukázat?“

„Pořád ses na něco vymlouval. Napadlo mě, že o to nestojíš.“

„Prostě se mi nechtělo předstírat, že se mi líbí nějaká zkrachovalá existence, která ti nakonec stejně dá kopačky. Ale sakra, Jacku! Neměl jsem páru, že se zmůžeš na něco takovýho!“

„Zdá se mi to jenom, anebo máš takové nadání, že dokážeš najít šestatřicet způsobů, jak mě ve třech větách urazit?“

„Ne, člověče, to je poklona. Kolik jí je? Pětadvacet?“

„Je starší, než vypadá. Takže se na mě nedívej jako na ničemu, co vykrádá dětskou postýlku.“

„S vykrádáním žádnej problém nemám. Leda…“

„Leda co?“

„Jenom mě tak něco napadlo. Vypadá jako ten typ, co letí na bohatý právníky.“

„Co tím chceš říct? Ze pro ni obyčejný Jack Swyteck není dost dobrý?“

„To bych si nikdy netroufnul,“ prohlásil Theo. Potom na přítele vrhl zkoumavý pohled a dodal: „Ty snad jo?“

Jack se nadechl, ale chvilku zaváhal, než odpověděl: „Ty si vážně myslíš, že koketuju s renomovanou právnickou firmou, protože se snažím udělat dojem na Miu?“

„Vím jedině to, že starej Jack Swyteck by se k něčemu takovýmu, jako je Bailey, Benning a Langer, ani nepřiblížil. Teď prokazuješ Williamovi Baileymu osobní laskavosti – například zastupuješ jeho klienta ve všivým sporu před komisí nafoukanejch architektů z Coral Gables. A světe, div se, tahle nečekaná změna se shoduje s dobou, kdy se na scéně objevila bomba jménem Mia.“

„Náhodou ti můžu prozradit, že si potrpí na úplně obyčejné mužské,“ ujistil Thea Jack a zatvářil se naoko rozdurděně.

Jak to víš?“

„Protože to byl její nápad, abych při obhajobě toho Davida tvrdil, že pětatřiceticentimetrový penis není nijak přehnaně velký.“

Theo, který si právě dopřál další doušek piva, se málem zakuckal. „Fajn. Už jste spolu spali?“

Tohle byla mnohem složitější otázka, než si Theo zřejmě představoval. „Nejsem z těch, kdo o tom vykládá,“ prohlásil Jack.

Theo přikývl. „Určitě se to dělo při zhasnutým světle. Ve tmě se všechno zdá větší, když to člověk nevidí. Jako když ti něco uvízne mezi zubama – snažíš se to jazykem vyšťouchnout a připadá ti, že máš v puse kus břevna. A pak se ti to povede, a ty zjistíš, že je to jenom takovej mrňavej, nanicovatej –“

Jo, jo. Rozumím. Díky, kamaráde.“

„Není zač.“

Jack zaletěl očima k baru a zachytil Miin pohled. Nenápadně mu pokynula, usmála se a vykročila k němu. Když došla až ke stolu, Jack si mimovolně uvědomil, že s každým dalším setkáním je šťastnější, že ji vidí. Zauvažoval, co to může znamenat, ale hned vzápětí podobné myšlenky zaplašil a snažil se vychutnat si každý okamžik. Protože to byl skutečně neobyčejný zážitek.

Theo Knight už podruhé během deseti minut ztratil řeč.

3

Jack zapaloval svíčky. Čtyři na nízkém stolku, šest na krbové římse. Další tucet jich strategicky rozmístil po pokoji. Poodstoupil dozadu, aby se mohl pokochat jejich teplým svitem.

Svíčky, pomyslel si. Skutečně zapaluju svíčky. Když to dělal naposledy, řádil nad Miami hurikán a jeho kubánská babička, abuela, klečela na kolenou a nahlas se modlila ke svaté Barboře a svátému Lazarovi. Dnes večer tu abuela chyběla. Žádný výpadek elektřiny nenastal. Ani nikdo neslavil narozeniny.

Všechno to dělal kvůli Mie.

Byla skutečně úchvatná, jak už nadšeně konstatoval Theo, ale na nedostatek přízně krásných žen si Jack nikdy nemohl stěžovat. Že si mezi nimi zvolil jednu totálně vyšinutou, je už úplně jiná věc. Byl vysoký přes sto osmdesát centimetrů a měl tmavé oči, které svědčily o jeho latinskoamerickém původu z matčiny strany. Podle jeho bývalé manželky vypadal tak dobře, že by mohl z gruntu udělat díru do světa jako country zpěvák. Jenomže zpívat neuměl ani za mák, v klobouku vypadal směšně a venkovana připomínal jen o trochu méně než legendární satirik, sloupkař a fejetonista Art Buchwald. Teď, kdy už mu exmanželka zmizela ze života, byl odkázán výhradně na Theovy komplimenty, které na něm nenechávaly nit suchou.

Zhluboka se nadýchl a nasál svěží kořeněnou vůni skořice. Ty svíčky dokázaly úplný zázrak. Po jeho paelle, která po upečení vypadala jako spálená napalmem, už ve vzduchu nezůstalo skoro nic. Ano, zbyl z ní jen uhel. Kdo mohl vědět, že jedna hodina v troubě při teplotě 160 stupňů se nedá automaticky zaměnit za třicet minut při 260 stupních? Ale to ještě neznamená, že by i tak byla k jídlu. Jackovi prostě nešlo na rozum, že šéfkuchař, který vaří světovým celebritám a má vlastní pořad v televizi, nedokáže ve své nejprodávanější kuchařce člověka upozornit, aby rýži před zapékáním v té zatracené troubě uvařil.

Jacku, co je to tady cítit?“

Otočil se a uviděl v předsíni Miu. Měla na sobě jednu ze svých volných halen, které teď podle všeho tvořily nejoblíbenější součást jejího oblečení.

„Skokořice,“ odpověděl, ale okamžitě se zarazil. „Skořice. Tak je to správně. Vidíš, už můžu mluvit.“

Když se pustil do vaření, šla si na chvilku zdřímnout, a ještě se nezbavila ospalého výrazu v obličeji. Přistoupila až k němu, usmála se, ovinula mu paže kolem ramen a zadívala se mu do očí. „Vaříš?“

„Pokouším se.“

„Co to je?

„Říkám tomu smrtonosnápaella“

„Proč?“

„Nic. Je sobota večer, takže co kdybychom si trochu vyhodili z kopýtka? Vezmu tě na večeři.“

Zatvářila se zklamaně. „Na večeříi? Myslela jsem si, že vaříš oběd. Kolik je vlastně hodin?“

„Skoro šest.“

„Bože můj! Chceš mi snad říct, že jsem prospala celé odpoledne?“

Jack se zakřenil jako pyšný devatenáctiletý zelenáě. Zažili spolu východ slunce, potom se pár hodin prospali a pak si zopakovali totéž, co dělali po ránu. „Není nic lepšího, než když člověk zahájí nový den šesti nebo sedmi orgasmy.“

„Nenaparuj se, kamaráde.“

„Tak třemi nebo čtyřmi?“

„Hmm… ne.“

„To slabé brnění, skoro stejné, jako když se posadíš na pračku při ždímání?“ napovídal jí žertem.

Na tváři se jí objevil vlažný úsměv, ale hned vzápětí zvadl a vystřídal ho upjatý, zklamaný výraz. „Na večeři s tebou dneska nemůžu. Musím jít.“

„Kam?“

„Domů.“

„Proč?“

„Mám… něco v plánu.“

Ustoupil o půl kroku dozadu a opřel se o kuchyňský pult. „Co je to za plány? Něco jako‚musím si umýt hlavu’, anebo jde o něco jiného?“

„Rande to není, jestli máš na mysli tohle. Už jsem ti řekla, že o nikoho jiného nestojím.“

„Tak proč musíš odejít?“

„Kvůli svojí přítelkyni Emilii. Před měsícem se rozvedla. Už tři neděle jí slibuju, že s ní něco podniknu, takže jsme se nakonec dohodly na dnešku.“

„Nemůžeš to zrušit?“

Jacku, prosím tě. Jsi také rozvedený. Dobře víš, že ji nemůžu zklamat.“

Ano. Uvědomoval si to. „Dobrá. Máš pravdu. Vlastně bych měl nejspíš zůstat doma a seškrabat z pekáče tu připálenou paellu.“

„Věděla jsem, že to pochopíš.“ Potřásla hlavou a políbila ho na koutek úst.

Chtěl ji políbit na rty, ale potom se zarazil. „Měla bys jít. Abychom nezačali něco, co už bychom nemohli dokončit.“

„Mám ještě půl hodinky rezervu. Takže mi zbývá spousta času, abych tě lecčemus naučila.“

„Vážně? A co přesně bys mě mohla naučit?“

„Spoustu věcí.“

„Například?

„No, víš třeba, co mají společného polibky a nemovitosti? Co je na nich důležité?“

Na okamžik se zamyslel, i když emocemi nabité ovzduší chladnému uvažování příliš nepřálo. „Ne, nic mě nenapadá.“

Přitiskla se k němu, zlehka ho políbila na ústa, na bradu a na krk a pak promluvila: „Správné umístění… správné umístění… správné umístění.“

Jo. Uf. To je… určitě… totiž…“

„Jacku?“ Znenadání si stoupla na špičky a zadívala se mu do očí.

„Co je?“

„Zbývá nám už jen devětadvacet minut, ale čeká nás spousta práce, když už spolu mluvíme o tom správném umístění.“

Je to náročná práce,“ přikyvoval Jack, když ji pak vedl do ložnice. „Ale někdo se jí ujmout musí.“

Mia odešla před sedmou hodinou a už kolem osmé byl Jack na cestě do hotelu Carlton. Udělal totiž chybu, že když u něj po Miině odchodu zazvonil telefon, zvedl ho v naději, že změnila názor a vrací se k němu. Ke svému zklamání však zjistil, že na druhém konci linky je William Bailey z právnické firmy Bailey, Benning a Langer. Jeden z jeho partnerů musel narychlo odříct svou účast na slavnostním sponzorském večeru v hotelu Ritz, kam byli pozváni i zástupci firmy. William si vzpomněl na Jacka.

„Bohužel tam nemám s kým jít,“ upozornil ho Jack.

„Přijďte jenom na skleničku. V úzkém pánském kroužku.“

„Děkuj u, ale

„Jacku, jedním z mých hostů je šéf obchodní firmy Rubillo a Porter, která je shodou okolností sedmá největší v celé zemi. Čistě mezi námi, jeho ředitel se zřejmě zaplétá do nějakého účetního podvůdku, které se tak často odehrávají na Wall Street. A pravděpodobně bude potřebovat zatraceně dobrého obhájce.“

Zamyslel se nad tím. William totiž Jackovi slíbil, že pokud mu prokáže laskavost a ujme se toho případu s Davidovou sochou, přihraje mu pak i závažnější případy. V uších mu samozřejmě ještě znělo Theovo nařčení, že se vlastně nechává kupovat, ale zároveň slyšel naléhavý hlas svého domácího, jak po něm požaduje zaplacení měsíčního nájmu, který právnická kancelář Jacka Swytecka dosud neuhradila.

„No dobrá. Tak tedy jenom na tu skleničku.“

Do hotelu Ritz v Coconut Drive to z Jackova domu na ostrově Key Biscayne trvalo autem pouhých dvacet minut, ale stačilo mu to, aby si všechno pořádně promyslel. Nikdy v životě nepracoval v žádné velké firmě, s výjimkou právnické školy, kde v létě učil jako externista. Věděl však, podle jakého klíče se rozesílají pozvánky na podobné významné společenské události. Obchodní ředitel určitě nabízel vstupenky na tuhle recepci s tím, že jde o největší událost na světě, ale žádní zájemci se nehrnuli. Nakonec zřejmě rozeslal celému vedení výhružný e-mail: „No tak, vážení, to je strašný trapas! Jestli do dnešního poledne neseženu dvanáct dobrovolníků ochotných zasednout k firemnímu stolu, tak vám přísahám, že až budeme organizovat příští večírek vedení firmy, objednám obsluhu a pohoštění ve stejném pajzlu, který se stará o letní večírky pro zaměstnance. ANO, myslím to vážně!“

Když Jack na parkovišti předával auto zřízenci, aby ho zaparkoval, zazvonil mu mobilní telefon. Volal Theo.

„Ty snad máš v sobě nějaký radar,“ řekl mu Jack.‚Anebo se už všude na internetu objevují zprávy, že lezu do zlaté klece?“

„Znamená to, že jsi zase s Miou?“

„Ne. Dneska večer něco má.“

„Promiň, kámo. Potřebuješ nějaký prášky na uklidnění?“

„Ne, žádné prášky na uklidnění nepotřebuju.“

‚A striptérku?“

„Ne.“

„Děvku?“

„To sotva.“

„Tak co chceš, Jacku?“

„Co tím chceš říct? Voláš ty mně, nevzpomínáš si?“

„No jo. Máš pravdu. Jen si chci zkontrolovat staiýho kamaráda. Nic víc. Od tý doby, co se zaláskoval, se mi skoro neozejvá.“ Slovo „zaláskoval“ vyslovil stejným tónem jako některý z nočních dýdžejů, kteří pouštějí ve tři hodiny ráno skladby Barryho Whitea.

Jack se už nadechoval, aby to popřel, ale vtom se zarazil. Naposledy nechal svůj milostný vztah zajít až takhle daleko v době, kdy byl prezidentem George Bush starší. A i když si s Miou ještě žádné láskyplné vyznání nevyměnil, dokonce i člověk postrádající jakýkoliv smysl pro romantiku by se dovtípil, že je jen otázkou času, kdo z nich a kdy tahle slůvka vysloví jako první. Alespoň on to tak cítil. A doufal, že Mia je na tom stejně.

„S Miou je všechno v pohodě. Měl bys mi to přát.“

„Přeju. Tak si pojď někam vyrazit a oslavíme to.“

„Nemůžu. Mám jednu takovou záležitost.“

„Záležitost?“

Jackovi se to neříkalo snadno. „Záležitost, na kterou mě pozval William Bailey, rozumíš? Která mi pomůže získat práci.“

V telefonu se rozhostilo ticho. Když Theo nakonec promluvil, z každého slova mu čišel nesouhlas. „Člověče, vzal jsi to za špatnej konec,“ prohlásil a zavěsil dřív, než mu Jack mohl odpovědět.

Jack mu chtěl v první chvíli zavolat nazpátek, ale potom si uvědomil, že to nemá smysl. Bude lepší, když nechá Thea na pokoji, aby si mohl dát pár skleniček na uklidněnou a přitom hloubat nad zásadními problémy svého života, jako například co si počne, až mu počítačovou poštu zaplaví reklamní e-maily na viagru. Mobil zase schoval a vešel do hotelu Ritz.

Koktejly se podávaly ve velkém tanečním sále. Jack vyjel dvě podlaží na eskalátoru, ocid se na úrovni terasy a zjistil, že zábava je už v plném proudu. Spatřil záplavu modelů z dílen předních návrhářů a šperků od klenotnické firmy Van Cleef & Arpels. Kolem sebe slyšel útržky bezpočtu debat, ale Theův hlas mu z hlavy vytěsnit nedokázaly. Je to se mnou opravdu tak zlé? ptal se sám sebe v duchu. Ale proč vlastně? Mia má pravdu. Co je na tom špatného, když člověk chce, aby ho někdo platil podle toho, na kolik si ho cení? Jack už vykonal spoustu veřejně prospěšné práce a má za sebou zaměstnání, která mu nevynesla ani tolik, aby mohl splatit půjčku na studia. Po rozvodu mu nezůstalo prakticky nic kromě auta, které mu později stejně někdo zapálil. Nemínil skočit Williamovi Baileymu do náruče. Ale pokud by mohl

pracovat tak, aby byl i nadále svým vlastním pánem, potřeboval získat důvěru takového člověka, jako byl Bailey – šaman, který nemá dost silný žaludek na to, aby se ujímal trestních kauz, a jehož klienti jsou ochotni zaplatit všechno na světě, jen aby neputovali přímou cestou do vězení.

Jacku, jsem rád, že jste si to zařídil,“ oslovil ho William Bailey s úsměvem.

„Nemohl jsem zřejmě odolat představě bohatě zásobeného baru.“

„S tím barem je to vlastně tak, že každý drink stojí deset dolarů.“

Tisíc dolarů za osobu, a k tomu ještě placené pití! Všechno ale na bohulibé účely – například nový mercedes pro ředitele nějakého „neziskového“ zdravotnického projektu.

Bailey vytáhl z kapsy srolované poukázky, asi šest z nich odtrhl a podal je Jackovi. „Tohle máte ode mě jako pozornost. Ale nejdřív mi dovolte, abych vám představil pár přátel.“

Bailey ho vzal za loket a Jack si uvědomil, že s ním poslušně míří pryč od baru. Během následujících dvaceti minut se seznámil asi s tuctem lidí, kteří z jeho jména Jack Swyteck usoudili, že touží slyšet nejrůznější barvité historky, jejichž hrdinou byl jeho slavný otec. Takže předstíral, že se baví při vyprávění o tom, jak dotyční s guvernérem Swyteckem hráli golf, rybařili, popíjeli nebo se podíleli na jeho volební kampani, přestože neměl nejmenší náladu poslouchat tenhle výkvět lidí, jejichž jména okamžitě zapomněl a kteří znali skutečného Harryho Swytecka zhruba stejně jako skutečného Elvise Presleyho.

Uprostřed všech podobných ohlupujících blábolů Jackovu pozornost upoutalo cosi na opačném konci sálu. Stála k němu otočená zády a na sobě měla černé koktejlové šaty s uzoučkými ramínky. Vlasy měla vyčesané a svinuté do uzlu a na pozadí nádherné křivky její šíje a olivové pleti skvěle vynikaly třpytící se diamantové náušnice. Nechtěl na ni civět, ale z neznámého důvodu od ní nemohl odtrhnout oči.

Hlas Williama Baileyho ho vrátil do přítomnosti. Jacku, rád bych vám představil Ernesta Salazara. Jednoho z mých nejlepších a nejstarších klientů.“

Jack se usmál a potřásl si s dotyčným mužem pravicí, ale Salazarovu žertem pronesenou poznámku Takže já jsem pro tebe starý? už slyšel jenom na půl ucha. Nenápadně zalétal pohledem na druhý konec místnosti, na stejné místo u baru, a pátral po té okouzlující ženě v černé toaletě.

„Ernesto se dnes odpoledne vrátil z Argentiny. Posledních devět týdnů strávil v Buenos Aires a připravoval tam rozsáhlý obchod s provozovatelem mobilních telefonů,“ vysvědoval Jackovi Bailey.

„Deset týdnů,“ opravil ho Ernesto.

Jack cosi poznamenal, jen aby řeč nestála, ale hledal skulinku v davu, aby měl ničím nerušený výhled k baru. Nevěděl proč, ale cosi – vlastně všechno – uvnitř mu říkalo, že tu ženu v černých šatech musí najít. Nakonec zahlédl třpytící se diamantové náušnice a na okamžik zachytil i její profil. Jenomže dav se v tu chvíli pohnul, a k Jackovi navíc přistoupil číšník, aby mu nabídl sklenku šampaňského. Než se mu výhled k baru znovu otevřel, černé šaty zmizely.

„Támhle je,“ ozval se Ernesto.

„Kdo?“ zeptal se Jack. Najednou si připadal jako malý školák přistižený s výtiskem Playboye v ruce.

„Ernestova manželka,“ vysvětlil mu Bailey.

„Dovolte, abych vás seznámil,“ řekl Ernesto. V hluku, který panoval v sále, by na ni volal marně, takže jen zvedl paži, aby upoutal její pozornost. Buď manžela neviděla, anebo jeho gesto ignorovala, jisté bylo to, že mu stále ukazovala jen jemnou křivku zad. Ernesto se omluvil a strategicky zavedl hovor ještě na několik témat.

Bailey položil Jackovi ruku na rameno. „Připadáte mi trochu nesoustředěný,“ řekl tiše, ale hlas mu zněl podrážděně. „Stalo se něco?“

„Nic mi není,“ ujistil ho Jack a pohledem sledoval Ernesta, jak přistupuje k ženě v černých šatech a bere ji za ruku. Otočila se, ale shluk lidí opět zhousd, takže jí Jack poprvé pohlédl do tváře, až když si Ernesto a jeho mnohem mladší žena zase proklestili cestu davem usmívajících se a debatujících hostů.

Zůstal stát jako přimražený.

„Pane Swytecku, tohle je moje manželka Mia.“

Jack měl pocit, jako by mu nohy vrostiy do země. V hlavě mu nepřestávala znít ozvěna Ernestových slov… moje manželka Mia… moje manželka Mia. Jako kdyby pod podlahou někdo zapnul nesmírně výkonný vysavač a snažil se z Jacka přes parket vytáhnout duši. Jenom se na ni díval, ona zase na něj a v očích měla úpěnlivou prosbu: Nic neříkej!

Bailey do něj dloubl a prohlásil: „Takže už chápete, proč je Ernesto tak šťastný, že je po deseti týdnech v Jižní Americe zase doma.“

Jack zpočátku nebyl schopen slova, ale nakonec ze sebe přece jen vysoukal: „Ano, teď už to chápu.“

Mia mu podala ruku. Skvělá herečka. „Velice mě těší, že vás poznávám, pane Swytecku.“

Jack musel vynaložit veškeré úsilí, aby jí dokázal stisknout pravici, a když se jejich ruce dotkly, ta její mu připadala podivně chladná.‚Ano,“ hlesl. „Mě také.“

4

Velice mě těší, že vás poznávám, pane Swytecku. Ano, opravdu. A mě zase moc potěšilo, že jsem vás viděl nahou a přiměl vás vášnivě vykřikovat. A taky poslouchat vaše ujišťování, že nestojíte o nikoho jiného než o mne, zatímco jste mě zapomněla informovat, že váš manžel je přes tři tisíce kilometrů daleko, na služební cestě v Jižní Americe.

Mě také velice těší, že jsem vás poznal. Paní Salazarová.

Byl pondělní večer – celých osmačtyřicet hodin po té katastrofě – a v Jackovi se ještě pořád všechno vařilo. Mia se důkladně postarala o to, aby jí její plán vyšel. Životní styl obyvatel Miami Beach, celý okruh přátel i usedlost na pobřeží nechala za sebou, necelých sto padesát kilometrů severně od Miami. Její manžel vlastnil nemovitosti po celém světě, takže se přestěhovala do jejich usedlosti v South Beach a deset týdnů žila jen sexem jako svobodná dívka. Snubní prstýnek odložila do šperkovnice. Přátelům namluvila, že bude „cestovat“. Jackovi nalhala, že studuje na zkoušku, aby dostala licenci, a poohlíží se po práci realitní agentky – odtud zřejmě pramenilo její vtipkování

olíbání a nemovitostech… správné umístění, správné umístění, správné umístění. Jack jí na to skočil jako na špek, nechal se zlákat tím úchvatným, nádherným, klamným obalem.

„Věděl jsem, že se mi na ní něco nezdá,“ prohlásil Theo. Seděl u Jacka na pohovce, televizní ovladač v ruce, oči přikované k obrazovce.

„Fajn,“ zabručel Jack. „Nezdálo se ti na ní jedině to, že by nesouhlasila se skupinovým sexem.“

„Mám pocit, že by se nebránila ani tomu.“

Jacka napadlo, jestli vůbec existuje ještě něco, s čím by mohl Theo vyrukovat ve své nepolevující snaze přilévat oleje do ohně. Vykročil do kuchyně a sáhl po vychlazeném pivu.

Když se v duchu podíval zpátky, uvědomil si, že ho mohlo leccos varovat. Jakmile se jejich hovor stočil na ryze osobní téma – když se jí třeba Jack svěřoval s chybami, které v minulosti udělal, se svým ztroskotaným manželstvím nebo nevydařenými známostmi nikdy mu na oplátku neřekla nic konkrétního o své vlastní minulosti, jak očekával. Nepoznal žádného z jejích přátel. Občas z neznámých důvodů zavrhovala jeho návrhy, že si spolu zajdou do té či oné konkrétní restaurace. Jako typický muž nijak neprotestoval, když se vlastně neustále chtěla bavit jenom o něm. Přirozeně ne proto, že by jí na něm tolik záleželo. Jenom jí to pomáhalo zůstat v utajení.

„Idiote, idiote, idiote,“ zahučel do otevřené lednice.

„Zapomněl jsi to zopakovat ještě počtvrtý,“ zahalekal na něj Theo z pohovky.

Jack zalomil kroužek na plechovce s pivem a vrátil se do obývacího pokoje. „Proč si ze všech mužských na světě vybrala právě mě, co myslíš?“

„Tom Cruise je chytrej, hned by ji prokouk.“

„Myslím to vážně. Co jsem jí proboha provedl?“

„Nic. Tak to ve světě občas chodí.“

„Tomu nevěřím.“

„Čtyřiaosmdesát procent lidí na světě by s tebou nesouhlasilo.“

Jak to víš?“

Je to statisticky dokázanej fakt. Jenomže jednašedesát celejch a sedm desetin procenta statistickejch údajů je vycucanejch z prstu, takže člověk vlastně nikdy neví.“

Dokud Theo držel v ruce dálkový ovladač a přepínal programy z jednoho basketbalového zápasu na druhý, nedalo se s ním vážně mluvit. Jack se vrátil do kuchyně a chvilku jen zíral z okna. Rád by dospěl k nějakému vysvětlení a jenom litoval, že když se u něj dnes dopoledne bez pozvání objevila, pořádně si s ní nepromluvil. Ty nervy drásající telefonáty vlastně začaly někdy kolem sobotní půlnoci a pokračovaly až do neděle večer. Jack všechny její vzkazy, které nechávala na záznamníku, ignoroval. Počkala si do pondělního rána a bez ohlášení se objevila před jeho kanceláří. Skoro měl chuť projít kolem ní, ani se nezastavit, a jenom jí říct, aby zmizela. Ale cosi – něco víc než pouhá zvědavost – ho přinutilo zastavit se a vyslechnout si, co měla na srdci.

„Moc mě to mrzí, Jacku. Vážně.“

„To mi moc nepomůže,“ odpověděl.

Stáli na chodníku, vedle jednoho z ubohých malých olivovníků, které rostou ze čtvercové díry v dlažbě jako důkaz, že radnice pečuje o městskou zeleň. Kolem nich proudil čilý dopravní ruch. Mia měla ve tváři unavený, žalostný výraz, jako kdyby od soboty nespala. Každou chvíli zalétala pohledem na protější stranu ulice, k nějakému starci, který předstíral, že ji nevidí, zatímco kolie, kterou držel na vodítku, skrápěla se zvednutou nožkou další z ubohých olivovníků.

„Tehdy večer, před tou recepcí, když jsem byla u tebe doma..začala. „Chci, abys věděl, že všechno, co jsem ti řekla před odchodem, jsem myslela vážně. Opravdu o nikoho jiného nestojím.“

„Myslíš tím kromě svého manžela?“

Jestli si představuješ, že žiju ve šťastném manželství, tak jsi na omylu. Nikdy šťastné nebylo. Ernesto mi tohle dělá celá léta. Chci říct, že mě podvádí.“

„Vážně? A jak dlouho to děláš ty jemu?“

Její oči připomínaly dva lasery. Teď je upřela přímo na Jacka.

„Taková nejsem. Je to pro mě úplně nová zkušenost. Začala a skončila s tebou.“

„Aha. Jeden trouba s právnickým diplomem vyrovná skóre za celý zástup Ernestových nanynek – tak to myslíš?“

„Nech toho,“ zarazila ho zlomeným hlasem. „Nešlo mi o žádné vyrovnání skóre. Naše manželství se rozpadlo už předtím, než odjel na tu služební cestu.“

„Na té recepci to tak nevypadalo.“

„Ernesto Salazar se svých věcí tak snadno nevzdává.“

„Ty nejsi žádná věc.“

„Ty nejsi Ernesto.“

„Řekla jsi mu, že se chceš rozvést?“

„Řekla, už před několika měsíci. Odpověděl mi – vlastně mě důrazně varoval –, abych si dala načas a důkladně si všechno promyslela, než něco podobného podniknu. Znělo to jako výhrůžka. Vystrašil mě natolik, že jsem to na nějakou dobu nechala být. Potom jsem se seznámila s tebou a uvědomila si, že to musím udělat.“

„Takže je to nakonec moje vina, ne?“

„Ne. Ty jsi ten poslední, koho bych obviňovala. Byl jsi…“

„Co?“

„Nic. Zapomeň na to.“

„Ne, jen mi to pověz, prosím tě. Vážně bych moc rád věděl, co jsem zač.“

Odvrátila pohled stranou a potom se na něj znovu zadívala. „Byl jsi první muž, s kterým jsem se po dvou letech zase milovala.“

Takovou odpověď nečekal. „Takže ty s Ernestem…“

„Už jsem ti to vysvědovala. Naše manželství bylo v troskách dávno předtím, než jsem tě poznala.“

Jack si přirozeně uvědomoval, jak může krachující manželství poznamenat sexuální život, bez ohledu na to, jak úžasné chvíle takovému konci předcházely. Ale dva roky byly dlouhá doba, zvláště pro dva lidi, kteří spolu stále ještě žijí v jednom domě. „Mio, opravdu mi nemusíš nic vysvědovat.“

„Mám pocit, že aspoň tohle ti dlužím.“

„Věř mi, že tím se ale mezi námi nic nezmění. Lhala jsi mi tím nejhorším možným způsobem. Tečka.“

„Nemám ti za zlé, jestli mě teď nenávidíš. Ale ničí mě pocit, že jsem k tobě nebyla – nemohla být – upřímná. Jsem z toho úplně zdrcená. A chci ti vysvětlit, jak se věci mají doopravdy.“

„Už to nepotřebuju slyšet.“

„Myslíš to vážně?“

Samozřejmě že to vážně nemyslel. Chtěl to slyšet, strávit to, důkladně to rozebrat – stejně jako každý jiný dobrý právník. Potom by si to v duchu neustále přehrával, dokud by mu z toho nepraskla hlava a srdce neměl rozbodané jako jehelníček – stejně jako každý jiný zhrzený milenec. Jenomže mozek mu naprosto ovládl chromozom Y a nekompromisně zavelel, že pravý muž by nikdy v životě nepřipustil, aby ulehčila svému svědomí pochybnou psychoanalytickou výmluvou, která by určitě vyzněla jako blábol odposlechnutý z nějakého televizního diskusního pořadu.

„Promiň, ale mám práci. Sbohem, Mio.“ Než mohla odpovědět, zmizel za hlavními dveřmi do budovy. Zůstal stát v liduprázdné neosvědené vstupní hale, opřený zevnitř o neprůhledné dveře z kouřového skla, a doufal, že na ně Mia nezaklepe, a zároveň doufal, že zaklepe. Měl ji nechat mluvit? Co když měla ke lhaní důvod, a to natolik pádný, že by jí zase mohl začít věřit?

Nebo mě jen dráždí?

Připadalo mu, že přede dveřmi vládne nezvyklé ticho. Nakonec ale uslyšel na chodníku klapot podpatků. Dva váhavé kroky – a ticho. Dva další – a zase ticho. Potom podpatky znovu zaklapaly, pak zase, ještě jednou, dokud se – stejně jako jejich vztah – nevytratily do nicoty.

Mia byla pryč.

5

Zvláštní agentka FBI Andie Henningová sledovala rozvážným pohledem vyškoleného profesionála, jak asistent soudního patologa zkoumá pravou plíci Ashley Thorntonové.

Z klimatizace ve stropě vál ledový chlad, který vzduch v pitevně ochlazoval natolik, že si Andie musela v duchu připomenout, že je stále ještě na Floridě. Připadala si spíš jako v zimních měsících v rodném Seattlu, kde před odjezdem do Miami pracovala v přísném utajení. Její skvělé výsledky pak neunikly pozornosti útvaru pro krizové případy FBI. A protože kromě právnického vzdělání měla diplom

i z psychologie, byla zařazena jako rezerva mezi analytiky FBI, nasazované na zvláště složité případy jako koordinátoři a vyjednavači. Její domovská pobočka v Seatdu jí však zatím nemohla nabídnout dostatečné uplatnění, takže potom co Andie absolvovala na policejní akademii intenzivní přípravu pro vyjednavače v krizových případech, nastoupila do pobočky FBI v Miami. V tomto městě, kde dochází k bezpočtu únosů a dalších zločinů, při nichž pachatelé zadržují rukojmí, si policejní psycholog nemůže až do konce života stěžovat na nedostatek práce. Miami jí kromě toho nabízelo ještě další výhodu – leželo přes tři tisíce kilometrů od jejího bývalého snoubence. Ale to je už na jiné vyprávění.

Od běloskvoucích sterilních stěn a nablýskaných dlaždiček na podlaze se odráželo jasné svědo. Nahé šedorůžové mrtvé tělo leželo obrácené tváří vzhůru na stole z nerezavějící oceli uprostřed místnosti. Jeden hluboký řez se táhl od pravého ramene k levému a druhý v oblasti hrudníku. Další typický dlouhý řez, který v těchto případech automaticky provádějí soudní lékaři, vedl od hrudní kosti k tříslům a tvořil písmeno Y. Játra, slezina, ledviny a střeva byly pečlivě uložené na malém pitevním stolku, stojícím na úrovni odhalených žeber mrtvé ženy. Z někdejší lidské bytosti tu zbyla jenom schránka, která podivně připomínala polovinu vydlabaného melounu na stole s předkrmy.

Andie si přitiskla k nosu další parfémovaný kapesníček, aby zapudila zápach, který se vznášel ve vzduchu. Návštěva pitevny nepatřila v životě agenta FBI k běžným událostem. Drtivá většina vražd totiž spadala do působnosti státní a místní policie. Unos se však považoval za federální zločin a Andiina specializace vyjednavačky přiváděla mladou ženu na soudní lékařství mnohem častěji, než by si sama přála.

„Nesmírně zajímavé/’ ozval se doktor Feinstein.

Patolog stále ještě zkoumal pravou plíci u dalšího malého stolku na druhé straně mrtvého těla. O lékařově naprostém soustředění svědčilo jeho svraštělé husté šedivé obočí, nad nímž se mu vytvořila hluboká vráska. Odložil stranou skalpel, vzal do ruky digitální fotoaparatát a stiskl spoušť. Andie se při tom udělalo mdlo. Lékař se ničím neprovinil, ale agentce FBI v tu chvíli připadalo, že oběť je vystavena potupě dokonce i po smrti.

„Co jste zjistil?“ zeptala se Andie.

Patolog poodstoupil dozadu a pousmál se. Andie pochopila, že se chystá k poněkud obšírnějšímu vysvětlení.

„Především si musíte uvědomit,“ začal doktor Feinstein, „že při pitvě nelze dokázat, jestli se obět utopila. K této diagnóze lze dospět vylučovací metodou založenou na okolnostech úmrtí.“

„Okolnosti smrti Ashley Thorntonové jsou dost chmurné.“

„Ano, jistě. Ale to ještě neznamená, že se člověk, jehož tělo bylo nalezeno pod vodou, utopil. Viděl jsem oběti, které vrah uškrtil a potom hodil do bazénu. Viděl jsem oběti, které vrah udeřil do hlavy kladivem a potom hodil do jezera.“

„Chcete tím naznačit, že se něco podobného stalo i v tomhle případě?“

„Právě naopak. Jistě, má po těle nějaké šrámy a také jednoduchou zlomeninu kosti holenní v místě, kde se jí noha zachytila o kovovou mříž v jeskyni. Pohybují se tam mohutné proudy vody, a tak se nedá očekávat, že se tělo zachová v dokonalém stavu. Ale podstatné je to, že nevidím žádné známky nějakého smrtelného zranění.“

„Takže pokud byste měl stanovit diagnózu, z čeho byste vycházel?“

„Z tohohle,“ odpověděl soudní lékař a vrátil se ke stolku. Uchopil tužkovou kapesní svítilnu a pokynul Andie, aby šla k němu. Světelný paprsek mířil na horní lalok pravé plíce.

„Vidíte to?“ zeptal se doktor Feinstein.

„Vypadá to jako nějaká nečistota.“

„Písek. V případě podezření, že se oběť utopila, je tohle ten nejlepší důkaz, jaký si dovedete představit.“

„Takže má v plicích písek?“ zeptala se Andie.

„Ano. Teď je nesmírně důležité, abyste si uvědomila, co se děje, když se někdo topí. Člověk, který se dostane pod vodu, normálně zareaguje tak, že zadrží dech. Potom to ale nemůže vydržet, a tak zalapá po vzduchu. Což je ale obrovský problém, pokud se nedostane hlavou nad hladinu.“

„Nebo pokud je uvězněný v podzemní jeskyni plné vody.“

„Přesně tak. Oběť začne vodu polykat a přitom ji zároveň vdechuje do plic. To v ní pochopitelně vyvolá další vlnu paniky, takže zápasí s živlem ještě zoufaleji. Pokud se jí okamžitě nepodaří vyplavat nad hladinu, plíce se stále víc plní vodou. Bojuje proto o život ještě zběsileji, jenomže tím víc vody se jí zase dostává do plic. A tento hrůzný cyklus trvá několik minut, dokud oběť nevydechne naposledy.“

‚A přitom si nabere do plic písek?“

„Ne vždycky. Pokud proud vody zanese už mrtvé tělo ke dnu, může se písek usadit jen v ústech nebo v krku. Tahle žena byla prakticky přikována k té kovové mříži a písek jí pronikl nejen do úst a krku, ale i do plic. Uvědomte si, jak ta žena bojovala o život.“

„V zatopené podzemní jeskyni.“

„V jeskyni s písčitým dnem. Smrt utopením je pomalá a mučivá.

V posledních minutách člověk propadá panice a zažívá nesmírnou hrůzu. Tahle žena byla v pasti – v úplně zatopené jeskyni s nízkým stropem. Čím víc se v té tmě zmítala ve snaze dostat se nad hladinu a nadýchnout se, tím víc písku kolem sebe vířila. A vzhledem k poloze té jeskyně nemohl písek unikat nikam jinam než do jejích plic.“

Andie znovu zaletěla pohledem k vyjmuté plíci. „Takže jste přesvědčený, že příčinou její smrti bylo utonutí?“

„Řekl bych, že stoprocentně.“

Andie se na okamžik mlčky zamyslela.

„Není vám nic?“ zeptal se jí doktor Feinstein.

Jsem v pořádku,“ ujistila ho Andie. „Určitě je to tím pachem, kterého jsem se tu nadýchala.“

Ráda by mu přiznala, že si zpočátku připadala trapně a jakoby ochromeně, když si uvědomila, že kvůli svému povolání musí stát vedle mrtvého těla a nakonec neudělat nic jiného než konstatovat, že jde o „smrt utonutím“. Takhle neosobně se ještě nikdy necítila.

„Zřejmě chcete říct, doktore, že nějaký odporný mizera zatáhl ještě živou Ashley Thorntonovou do té podzemní jeskyně, přivázal ji ke kovové mříži a potom odplaval a nechal ji tam ve tmě, bez jakéhokoliv dýchacího přístroje pomalu umírat.“

Doktor Feinstein se zadíval Andie do očí. „Bohužel ano.“

„Děkuji vám, doktore,“ řekla, a když pak vycházela z pitevny, ještě jí v uších opakovaně zněla doktorova slova, že „smrt utonutím je pomalá a mučivá“.

6

Vzhledem k osobním problémům, v jakých se ocid, byl Jack rád, že zase sedí u soudu. Právník v soudní síni je něco jako žena zavalená domácí prací. Většinou od ní nikdo nečeká, že když zazvoní telefon, okamžitě všeho nechá a požene se k němu.

Haló, tady je Pánbůh. Je tam pan Swyteck?

Bohužel sedí v soudní síni.

Ach, tak ho tedy neobtěžujte. Potřebujeme s ním jenom probrat takový drobný problém ohledně lidské smrtelnosti. Vyřiďte mu prosím, aby mi zavolal, až jednání skončí.

O Williamu Baileym se často říkalo, že má víc peněz než sám bůh. Zřejmě dostal do vínku i větší schopnost domáhat se svého cíle. Jack stál právě před soudní síní a dopřával si doušek vody z pitka, když se vedle něj objevil jeden z Baileyho osobních tajemníků.

„Pane Swytecku, pan Bailey s vámi musí okamžitě mluvit.“

Jack se narovnal a setřel si kapku vody, která mu ulpěla na bradě. Jeho sekretářka zřejmě do telefonu oznámila „Pan Swyteck je u soudu!“, jak bylo obvyklé, takže Bailey tam okamžitě vyslal svého poskoka.

„Vyřiďte panu Baileymu, že probíhá soudní proces a že pracuji i přes poledne.“

„Omlouvám se, pane, ale pan Bailey mi uložil, abych se s takovouto odpovědí nespokojil. On i pan Salazar vás očekávají. Souvisí to s paní Salazarovou.“

S paní Salazarovou. Jack by kupodivu přísahal, že v té spleti dlouhých chodeb, kterými byla protkána soudní budova, zaslechl zpěv nějaké obtloustlé zpěvačky. „Tak dobrá,“ vzdychl odevzdaně. „Ale v jednu hodinu už zase musím být tady.“

Živ a zdráv.

Deset minut po poledni seděl jednapadesát pater nad centrem Miami, ale nádherný výhled na přístav a lodě křižující po moři, který se mu otevíral z kanceláře ředitele firmy BB&L, pořádně nevnímal.

William Bailey stál za psacím stolem, dlaně položené na stařičkém globusu, který ještě znázorňoval Prusko jako samostatný stát. Jeho nejvýznamnější klient seděl na kožené pohovce v protějším rohu místnosti, naproti Jackovi, který se ponořil do křesla se širokými opěrkami. Ernesto Salazar byl elegantní Latinoameričan s lesklými černými vlasy (samozřejmě obarvenými) a ostřížíma očima bystrého vyjednavače. Na sobě měl oblek od Armaniho a boty od Gucciho, na ruce rolexky a v obličeji zachmuřený výraz, určený speciálně pro Jacka, jak mladý právník usoudil.

„Moje žena je nezvěstná,“ oznámil Salazar ponurým hlasem.

Jack zaletěl pohledem k Baileymu a pak zase zpátky k Salazarovi. Ode dne, kdy se Jack setkal s Miiným manželem poprvé, uplynulo deset dní a doteď neměl tušení, jestli se náhodou oba muži o jejich vztahu nedozvěděli. Než se hovor nepochybně stočí i na tuto otázku, chtěl se dozvědět pár podrobností. „Co myslíte tím nezvěstná?“

„Byla unesena,“ odpověděl Bailey.

To slovo jím doslova otřáslo. Podle všech pravidel obsažených v pomyslné knize lásky a nenávisti, jejímž autorem by mohl být sám bůh lásky Amor (edice pro idioty), mu to mohlo být srdečně jedno, ale nebylo. „Unesena? Kdo ji unesl?“

„Nemáme tušení,“ přiznal Bailey.

„Volali jste na policii?“ zajímal se Jack.

„Ne,“ odpověděl Salazar. „Podobně jako mnoho dalších bohatých rodin pocházejících z Jižní Ameriky jsou i Salazarové terčem vyděračů. Většinou vůbec nemá smysl zatahovat do podobných situací policii.“

„Chápu, že máte na svůj názor právo. Ale většinou existují dobré důvody, proč by se na ni měl člověk obrátit.“

„Právě proto jsme zavolali vám,“ vysvětlil Salazar. „Abyste nám poradil.“

„Pomůžu vám ze všech sil,“ ujistil ho Jack a odmlčel se, aby si rozmyslel, jak bude pokračovat. Zdálo se mu, že nazrál čas, aby vyčistil vzduch a vyjádřil se ke svému nevědomému cizoložství. „Pane Salazare, měl bych vám asi něco –“

„Nezapomeňte, co jste chtěl říct,“ zarazil ho Bailey. „Vím, že v jednu hodinu už zase musíte sedět v soudní síni, takže nechte pana Salazara, aby vám vyložil fakta. Potřebujeme vědět, co si myslíte jako odborník na trestní právo o jednom konkrétním problému. Souhlasíte?“

‚Jistě,“ přikývl Jack.

„Děkuji,“ ozval se Salazar. „Především zatím nemám skoro žádné spolehlivé informace. Včera večer si moje žena vyšla do města s jednou přítelkyní. Já jsem byl k smrti unavený. Kolem půl jedenácté jsem si šel lehnout. Když jsem se ráno probudil, zjistil jsem, že si už šla zaběhat.“

„V kolik to bylo hodin?“ zeptal se Jack.

„Asi v sedm.“

„Co jste udělal potom?“

„Tehdy ještě nic. Ale ani po třech hodinách se domů nevrátila. Zavolal jsem jí na.mobil – když chodí běhat, bere si ho pokaždé s sebou ale nikdo se mi neozval. Zatelefonoval jsem tedy její přítelkyni Emilii, ale ta o ničem nevěděla. V tu chvíli jsem si začal dělat starosti.“

Jack si nemohl nevšimnout, že Ernestův hlas je prost jakýchkoliv emocí. Někteří lidé v krizových situacích reagují podobně, ale v Salazarově případě si tím Jack moc jistý nebyl. „Co jste udělal potom?“

„Prohledal jsem celý dům i zahradu a podíval se do garáže. Nic jsem neviděl. Potom mě napadlo, že se podívám do počítače.“

„Do počítače?“

‚Ano. Na e-maily. Měl jsem takové tušení. Zdálo se mi, že by mi někdo mohl nechat vzkaz ve schránce.“

„Myslíte tím žádost o výkupné?“

„Samozřejmě. Jak jsem vám řekl, moje rodina už jeden únos zažila. Abych byl konkrétní, šlo o mého strýce, který odjel na služební cestu do Brazílie.“

„To je mi líto,“ řekl Jack. „V té e-mailové schránce jste něco našel?“

„Tohle,“ řekl Bailey, přistoupil k Jackovi a podal mu vytištěný e-mail. „Už jsme se snažili vypátrat, odkud to přišlo. Je to vlastně textová zpráva poslaná prostřednictvím ukradeného mobilu. Žádnou konkrétní osobu není možné odhalit.“

Jack to ani neočekával. Vzkaz si důkladně přečetl. Byl stručný a věcný:

ZAPLAŤTE TOLIK, NA KOLIK SI JI CENÍTE.

Další pokyny budou následovat.

„Nic jiného?“

„Tohle je celý vzlcaz,“ řekl Salazar. „Setkal jste se někdy s něčím podobným?“

Jack položil papír před sebe na stolek. Znovu si ho přečed a prohlásil: „Bohužel ne. Ale na federálním státním zastupitelství jsem řešil jenom dva případy únosu. A když jsem pak pracoval jako obhájce, zastupoval jsem únosce, kteří skončili v cele smrti, ale ti tehdy nešli po penězích.“

„A slyšel jste. aspoň o takovém případu?“

„Ne. Únoscům většinou nějakou dobu trvá, než zformulují svůj požadavek, zvlášť pokud sledují nějaké politické cíle. Ale jde-li jim jenom

openíze, rozhodně si stanoví konkrétní částku. Někdy naprosto přemrštěnou, ale pokaždé je to přesně stanovená cifra.“

„Připadá mi to jako podvod,“ ozval se Bailey.

„I to je možné,“ připustil Jack.‚Ale dokud to nepotvrdíme nebo nevyvrátíme, musíme učinit několik zásadních opatření. Za prvé – míníte to oznámit na policii?“

„Žádnou policii.“

„Pak se tedy musíte rozhodnout pro nějakého člověka, kterému to dáte na starost. V té zprávě se píše, že další pokyny budou následovat. Takže nejlépe někoho, kdo by s únosci vyjednával vaším jménem.“

„Myslím, že by se toho měl ujmout William,“ prohlásil Salazar.

„Váš právník je dobrá volba, pokud s tím bude souhlasit.“

„Zvolil jsem si ho jako přítele, ne jako právníka,“ upozornil Jacka Salazar a v jeho tónu zazněl poněkud ostrý podtón.

„To je ještě lepší,“ řekl Jack. „Další věc je výkupné. Ten požadavek je otevřený, takže byste měl začít zvažovat, jakou částku jste ochoten zaplatit.“

„To je snadné,“ odpověděl Salazar. „Píše se tam, že mám zaplatit tolik, na kolik si ji cením. Nezaplatím nic.“

„Chcete tím zřejmě říct, že žádné výkupné platit nechcete. Rodiny to tak dělávají. Ale jen aby bylo jasno – neznamená to, že vaše žena nemá žádnou hodnotu. Znamená to, že

„Ne, myslel jsem to přesně tak, jak jsem to řekl,“ zarazil ho Salazar.

Jack se na něj nechápavě zadíval. „Myslíte tím, že vaše žena pro vás nic neznamená?“

„Máte snad problémy se sluchem, pane Swytecku?“

»Ne.“

„Tak proč to nemůžete pochopit? Zaplatím tolik, na kolik si ji cením.“ Salazar se posunul na okraj pohovky, naklonil se k Jackovi a chraplavě zašeptal: „Mia mě podváděla. Nestojí za nic.“

Tmavé oči mu hořely jako dva žhnoucí uhlíky. Zlost sálala i z právníkovy tváře. V tom okamžiku Jackovi došlo, že vědí všechno.

Bailey znechuceně zavrtěl hlavou. „Jak jste to mohl udělat, Jacku?“

„Přísahám, že jsem netušil –“

„Ušetřete si námahu,“ zarazil ho Salazar. „Urazil jste mě už dost.“

Jack jim chtěl všechno vysvětlit, ale kdo by mu věřil? Stejně to teď už bylo vedlejší. Připadalo mu prapodivné, že by se měl všeho ujmout právě on, ale někdo se přece musí pokusit Miu zachránit. „Uvědomuju si, že jsem teď v situaci, kdy nemám právo žádat o nějakou laskavost, ale vyslechněte mě. Nelze vyloučit, že pokud nesplníte únoscovy požadavky, může ji zabít. Pokud nechcete zaplatit výkupné, nic se neděje. Ale v tom případě to aspoň musíte oznámit na policii.“

„Proč?“ zeptal se Salazar. „Existuje nějaký zákon, který manželovi nařizuje, aby jim oznámil, že mu někdo unesl ženu?“

Jack hned neodpověděl. Ne kvůli tomu, že by to nevěděl, ale protože se mu nezdál způsob, jakým se k celé záležitosti oba muži stavěli, jak si s ním pohrávali. „Tohle je tedy ten takzvaný odborný názor, který jste ode mě chtěli slyšet?“

‚Já bych od vás rád slyšel jen odpověď na jednu otázku, pane Swytecku. Mám jako manžel zákonnou povinnost informovat policii?“

„Ne, ale pokud nechcete podniknout nic, co by ji pomohlo zachránit, měl byste jim zavolat. Je to morální –“

„Morální?“ zeptal se Salazar zvýšeným hlasem. „Právě vy mi tady budete kázat o morálce?“

Jack se s ním nechtěl pouštět do křížku. Zaletěl pohledem k Baileymu a řekl: „Williame, vy víte, že mám pravdu.“

„Myslím, že byste měl raději jít.“

Rozhovor sice ještě k žádnému závěru nedospěl, ale Jack věděl, že dokud se Salazar neuklidní, celý konflikt by se mohl ještě víc vyhrotit. „Williame, zavolám vám, až mi to dnešní jednání u soudu skončí.“

„Neobtěžujte se,“ usadil ho Bailey.

„Máme to pod kontrolou,“ dodal Salazar.

Jack by nejradši oběma jednu vrazil a zakřičel na ně, že si pohrávají s lidským životem. Ale usoudil, že by to nemělo smysl. Vstal a zamířil ke dveřím.

„Seňore, nezapomněl jste něco?“ zeptal se Salazar.

Jack se zastavil a viděl, že Latinoameričan ukazuje prstem na list papíru s vytištěným e-mailem, který Jack předtím odložil na stolek.

„Chci vědět…“ ozval se zase Salazar.

„Vědět co?“ zeptal se Jack.

Salazar Jackovi podal papír a přitom se zdálo, jako by mu koutky úst zkřivil úsměv. „Na kolik si Miu ceníte vy}u

Jack ho provrtal pohledem a neodpověděl. Zasunul si papír do kapsy saka, otočil se a vyšel z kanceláře.

7

Je to úplnej magnet na kočky,“ prohlásil Theo.

Jeli spolu po Coconut Drive a míjeli přístav. Jack seděl za volantem a Theo se rozvaloval na sedadle pro spolujezdce. Celé měsíce se Jack snažil najít náhradu za hromadu spáleného plechu, která kdysi bývala kabrioletem značky Mustang. Theo si teď zálibně prohlížel vůz Rambler Martin z roku 1966, už proto, že jeho sportovně založený majitel nechal přestříkat karoserii navlas stejným odstínem tyrkysové barvy, jakou měl ve znaku baseballový tým Florida Marlins.

„Tak magnet na kočky, jo?“ ozval se Jack.

Jasně. A už jsem ti říkal, že lidem, co řídí auto pravidelně, hrozí menší nebezpečí, že je sklátí infarkt, a dokonce se u nich zpomaluje proces stárnutí? A to všechno za mizerný čtyři tácy a čtyři stovky.“

„Ne za moje mizerný čtyři tácy a čtyři stovky.“

Zastavili se na ledovou ovocnou tříšť v Kennedyho parku – pruhu zeleně porostiého stromy, který se vinul kolem Biscayneského zálivu a s oblibou ho vyhledávali lidé všeho druhu, od triatlonistů až po děti na tříkolkách. Parkoviště přiléhalo ke stezce pro zdraví. Jack s Theem zůstali sedět ve starém rambleru, s nohama zapřenýma o chromované blatníky, odkud měli z první ruky krásný výhled na všechny, kdo tady běhali. Bohužel zjistili, že je zřejmě seniorské úterý, protože jim před očima defilovaly nemotorné rosolovité hroudy, které na sebe vzaly lidskou postavu jen díky zázračné pružné tkanině, ze které měli ušité sportovní oblečení.

Jack souhlasil s testovací projížďkou v tomhle legračním vozítku jedině pod podmínkou, že Theo použije svůj selský rozum a provede psychoanalytickou sondu do nitra Ernesta Salazara. Theo měl totiž ze záhadných důvodů schopnost proniknout do těch nejčernějších záhybů lidské duše.

„To je jasný,“ prohlásil Theo.

„Ven s tím,“ vybídl ho Jack.

Je to jednoduchý. Pan Salivar nevěří, že jeho drahou polovičku unesli.“

„Salazar, ne Salivar. To zní jako ta značka pivních klobásek.“

„Chceš znát můj názor, tak sklapni a poslouchej.“ Theo postavil kelímek s ovocnou tříští na tyrkysovou kapotu a otevřel si sáček s chipsy. Je to takhle. Máme tady nádhernou mladou ženskou, vdanou za víc než pětapadesátiletýho multimilionáře. Budeme předpokládat, že Mia nelhala, když ti tvrdila, že už s ním nespí. A teď si představ, jak toho chlápka asi rozhodí, když zjistí, že si jeho žena vyráží z kopýtka s nějakým štramákem s právnickým diplomem v kapse. Stařík jí řekne:‚Tak si to užij, ty děvko, ale kliď se odsud. Jí určitě dojde, že když se s ní starej rozvede, nezůstane jí ani vindra. A tak se rozhodne předstírat vlastní únos, aby z něj vyrazila prachy za výkupný.“

„Vážně si myslíš, že se to takhle stalo?“

„Na tom nesejde. Mluvím jenom o tom, co se teď honí v hlavě tomu Salámovi.“

„Salazarovi, ty vrtáku.“

Jo, máš pravdu. Podle toho, jak chladně se podle tebe tvářil na tý schůzce u Baileyho, je každopádně přesvědčenej, že unesená nebyla. Zádnej normální člověk by se nezachoval tak chladnokrevně.“

„Ale co když to Salazar dokáže? Co když má na svou ženu takovou zlost – kvůli tomu, jak ho podváděla –, že by mu vůbec nevadilo, kdyby jí ten únosce podřízl krk?“

„No, to je takovej hlavolam. Podobnej, jako když se zeptáš na kapelu Joumey.“

‚Joumey} Co to je?“

Jedna z nejlepších, anebo naopak nejhorších – podle toho, s kým mluvíš – skupin osmdesátejch let. Něco jinýho ti poví Sting, a něco jinýho lidi z Air Supply,“ vysvětlil Jackovi Theo a začal si zpívat písničku All out of Love.

Jack nechápavě vytřeštil oči a zamrkal. Jak to spolu sakra souvisí?“

„Ty a Salazar stojíte před stejným problémem – vdaná ženská, která podváděla svýho manžela, zmizí. Ty v ní vidíš oběť znásilnění, který hrozí nebezpečí. On zase vyčůranou děvku, co na něj ušila boudu. S kapelou Journey to je podobný. Prostě je to takovej hlavolam s tajenkou.“

„To zní jako špatný název nějakého Ludlumova románu. Ale teď se, prosím tě, na chvíli soustřeď, jo? Neuniká nám nějaká třetí možnost?“

Theo přikývl. „Když Alcazar zjistil, že s jeho ženou pácháš nepravosti, zastřelil ji, a teď se to snaží zaonačit tak, aby to vypadalo, jako že ji někdo unesl.“

„Tím Alcazarem zřejmě myslíš Salazara.“

‚Alcazar, Salazar, to je úplně fuk. I mužskej s úplně jiným jménem by v tu chvíli myslel pérem.“

Jacka už napadlo totéž, ale když teď slyšel, jak „poeticky“ to vystihl Theo, jen se v tom utvrdil. „To je naprosto logický názor. Jak jsi říkal, nikdo není tak chladnokrevný.“

„Ledaže by se snažil zachránit si prděl.“

„Přesně tohle mě na Salazarovi zaráží. Ta jeho reakce. Pokud se někdo rozhodne nevolat policii, udělá to obvykle kvůli tomu, že mu únosce vyhrožuje, anebo ze strachu, aby jim třeba vyšetřovatelé neznemožnili zaplatit výkupné. Tenhle Salazar klidně dělá na únosce dlouhý nos, ale vytočit devětsetjedničku a zavolat na policii nechce. Kdybys byl v kůži oběti, vypadalo by to pro tebe dost nebezpečně.“

„Jenomže když svou ženu zastřelíš a chceš to zaonačit jako únos, je to docela fikanej taneček.“

Jack vyškrábl lžičkou poslední zbytek ovocné tříště. „Takže kdybys byl na mém místě, šel bys s tím na policii? Tohle mi chceš naznačit?“

„Podle okolností. Jestli si myslíš, že ji Salazar mohl zabít, tak jo, běž to ohlásit na policii.“

‚Aco když si myslím, že ji nezabil? Co když ji skutečně unesli a Salazar je jen necita, který jí chce dát za vyučenou?“

„Chceš vědět, co bych udělal já?“ zeptal se Theo.

Jo. Kdybys byl na mém místě.“

„Vystrčil bych hlavu z okna a zařval:,Dobře ti tak, ty mrcho. Cožpak tě máma nevarovala, jak to ve světě chodí?’ Hele, Jacku, každej den se k tobě lísala a předstírala ti, že jsi pro ni první a poslední mužskej na světě. A přitom podle všeho každej večer seděla na telefonu a žadonila, aby jí Ernesto poslal z Buenos Noches nějaký další prachy.“

„Z Buenos Aires.“

„To je fuk. Chci tím říct jen jednu věc: Proč by měl ze sebe Jack Swyteck dělat rytíře, co všeho nechá, skočí na koně a pospíchá ji zachránit?“

„Pokud na policii oznámím, že ji někdo unesl, a dám jim kopii toho vyděračského mailu, tak to přece neznamená, že ji pospíchám zachránit.“

„Proč by ses měl vůbec obtěžovat i tímhle?“

„Nevím. Proč jsem se celé první čtyři roky svojí kariéry obtěžoval obavami, že by ti zabijáci z cely smrti, vedle kterých jsi ty vypadal jako výlupek všech ctností, mohli skončit na elektrickém křesle? Prostě mám v sobě nějaký úchylný soucit, který mi brání, abych přál někomu smrt. Dokonce i bývalým přítelkyním, které mě obelhávaly.“

Jsi nemocnej.“

„Myslíš?“

Jasně. Ale právě tohle je jeden z mnoha důvodů, kvůli kterejm tě mám rád, chlapečku,“ prohlásil Theo a vtiskl Jackovi obrovský polibek.

Jack si otřel tvář a zadumal se. Z myšlenek ho vytrhlo až Theovo usilovné chroupání slaných chipsů.

„Dáš si taky? Chipsy Bistro,“ zeptal se Theo a nastrčil před Jacka sáček s lupínky.

Jack zavrtěl hlavou. Chipsy Bistro. Připadalo mu směšné, že marketingoví všeználci přidávali k potravinám nadnesená slova jako „Bistro“, jen aby jim dodali šmrnc. Slané křupavé uhlovodany pojmenované Bistro. Na pytlíku se svačinou, který se rozdává na vnitrostátních letec

kých linkách, vídal tohle slovo také. Je to pitomost, ale zároveň jedna z nejstarších šalebných vějiček, jaké si člověk vymyslel. Hele, Sokrate, ochutnej kousek bolehlavu Bistro!

„Ne, díky,“ odmíd Jack.

Theo si olízl sůl z konečků prstů, ze všech naráz. „Takže abysme se vrátili k tomu, o čem jsem mluvil předtím. Bereš to, anebo ne?“

„Myslíš tu teorii, že Mia předstírá vlastní únos?“

„Ne, ne. Myslím tím to auto, člověče. Tenhle tyrkysovej baseballovej vozejček.“

Jack se dotkl ozdoby připevněné na karoserii – oficiálního maskota baseballového svazu, který vypadal jako bývalý šampión Billy Mariin. „Myslím, že ho vrátím. Proč bych si měl vlastně pořizovat magnet na kočky, když mám tebe?“

Theo zmačkal sáček od chipsů a odříhnul si tak hlasitě, že málem popraskalo sklo na předních světlech. „Vlastně máš recht.“

8

Jack na policii nezavolal. Nemusel.

Federální úřad pro vyšetřování si našel jeho.

Telefon zazvonil dva dny po schůzce v kanceláři Williama Baileyho. Ohlásila se agentka FBI a oznámila mu, že si s ním chce promluvit

omožném únosu Mii Salazarové. O tři čtvrtě hodiny později Jack seděl v malé zasedací místnosti v miamské pobočce FBI. Zvláštní agentka Andie Henningová se posadila ke stolku naproti němu.

„Děkuji vám, že jste přišel tak brzy,“ uvítala ho.

„Připadalo mi to důležité,“ odpověděl Jack.

Cestou na schůzku zavolal svému bývalému šéfovi na prokuratuře Gerrymu Chafetzovi, aby z něj vytáhl nějaké informace o agentce

Henningové. Jak se dalo očekávat, ze všeho nejdřív ho Gerry upozornil, že Andie Henningová je krásná. Potom už pokračoval trochu věcněji, takže se Jack dozvěděl, že agentka je v Miami nováček a přišla sem jako vycházející hvězda ze Seattlu. Juniorská olympijská reprezentantka v lyžování až do chvíle, kdy ji z dalšího závodění vyřadilo zraněné koleno, držitelka potápěčského osvědčení od šestnácti let. Vystudovala práva a okamžitě nastoupila k FBI, právnickou praxi nikdy neprovozovala. Teprve dvacátá žena v celé historii FBI, která se dostala do čestného „Klubu profesionálů“, tvořeného z devadesáti osmi procent muži. Sdružoval agenty, kteří dosáhli vynikajících výsledků během jednoho z nejpřísnějších výcvikových kurzů ve střelbě pořádaného v bezpečnostních složkách. V podobném duchu pokračoval i další výčet jejích úspěchů.

‚A už jsem ti říkal, že je moc pěkná?“ vzdychl Jackův starý šéf už asi potřetí.

Ne že by na tom tolik záleželo. Pokud ovšem nejste bisexuál, muž a není vám víc jak třináct let.

Jak víte,“ pokračovala Henningová věcným tónem, „Mia Salazarová byla před třemi dny unesena.“

„Než začneme, zajímalo by mě, jak jsem se ocitl na seznamu FBI?“ zeptal se Jack.

„Řekl nám o vás pan Salazar.“

Jacka napadlo, jakými barvitými přívlastky asi Salazar opentlil jeho jméno. Podrazák. Cizoložník. Křivák. „Připadá mi zvlášní, že vám pan Salazar telefonoval. Když jsem s ním mluvil naposledy, tvrdil, že se v žádném případě nemíní obrátit na policii.“

„Nevolal nám,“ odpověděla agentka Henningová. „Únosce poslal kopii svého vyděračského dopisu FBI. A když jsme se spojili s panem Salazarem, abychom s ním konzultovali náš plán, řekl nám, abychom se spojili s jeho právním zástupcem Jackem Swyteckem.“

„Ale já jeho právní zástupce nejsem.“

„Pan Salazar tvrdí, že ano.“

Jack jí mohl vysvětlit, jak se věci mají, ale jeho právnická intuice a zkušenosti z práce v oblasti trestního práva mu velely, aby nevyzrazoval příliš mnoho informací, dokud pořádně nezjistí, jakým směrem se vyšetřování agentky Henningové ubírá. „S panem Salazarem si budeme muset pár věcí vysvětlit,“ řekl. „Ale abychom se teď trochu posunuli kupředu, můžete mi prozradit, co přesně vám řekl a co bych měl jako jeho právník udělat?“

„Předat výkupně.“

„Teď jste mě naprosto zmátla,“ přiznal Jack. „Když jsem s panem Salazarem hovořil naposledy, pochopil jsem ho tak, že žádné výkupné nezaplatí.“

„To je pravda. Vlastně nezaplatí ho on. Budou to naše peníze.“

„FBI?“

Agentka Henningová se naklonila dopředu a opřela se se založenýma rukama o stůl. „Pane Swytecku, chci k vám být co možná nejupřímnější, pokud jde o náš plán. A protože jste dřív pracoval jako státní zástupce, snad se můžu spolehnout, že se náš rozhovor nedostane ven a do novin.“

„Samozřejmě.“

„Únos paní Salazarové není první tohoto druhu. Ta žádost o výkupné, kterou jste viděl, se dá považovat za podpis mnohonásobného vraha. Protože nemáme dost jiných poznatků, jak bychom mohli únosce charakterizovat, říkáme mu pracovně‚Chybná cifra.“

„Proč právě‚Chybná cifra?“

„V těch vzkazech rodinám obětí požaduje, aby mu daly tolik peněz, na kolik si své blízké cení. Místo aby uvedl přesnou cifru, používá větu‚Zaplaťte tolik, na kolik si ji ceníte.’“

„Viděl jsem ten Salazarův mail.“

„Ale neviděl jste, jak končí oběť, za kterou únosce dostal moc málo; jinými slovy – pokud rodina zvolila‚chybnou cifru’.“

„Chcete tím říct, že už někoho zabil?“

Agentka Henningová přikývla.‚Ashley Thorntonovou. Manželku Drewa Thorntona z Ocaly.“

„Tu ženu, která se utopila v podzemní jeskyni?“

„Ano.“

„Četl jsem o tom. Hrůza. Ale neměl jsem tušení, že jde o téhož únosce.“

„Ví to jen pár lidí. Snažili jsme se ze všech sil, aby se do médií nedostala informace, že únosce požaduje tolik peněz, na kolik si rodina oběť cení. Jedině tak můžeme zajistit, aby ho někdo nezačal napodobovat nebo aby se toho nechytil nějaký šílenec.“

„Pan Thornton odmítl zaplatit výkupné?“

„Naopak. Zaplatil milion dolarů. Nestačilo to. Za necelých čtyřiadvacet hodin po předání hotovosti jsme našli tělo paní Thorntonové v jeskyni pod řekou Santa Fe. A kolem zápěstí měla plastový náramek s nápisem‚Chybná cifra’.“

‚A jaká měla být ta správná?“

„To je velká neznámá. Milion dolarů je obrovská částka.“

„Takže je úplně jedno, kolik rodina zaplatí, protože únosci to stejně nikdy nebude stačit.“

„Ze začátku jsme si mysleli totéž. Jenomže potom jsme si projeli celou databázi a zjistili jsme, že před osmi měsíci byla v severní Georgii unesena pětadvacetiletá manželka tamního automechanika. Dostal úplně stejný vzkaz. Zaplaťte tolik, na kolik si ji ceníte. Manžel prodal veškerý majetek a s bídou dal dohromady devatenáct tisíc dolarů.

0 den později se mu žena vrátila, živá a zdravá.“

„Páni,“ vydechl Jack.

Jo. Bez legrace. Podle stejného klíče by měl pan Salazar sehnat zhruba čtyřicet milionů dolarů.“

„Teď už chápu, proč nechce zaplatit.“

„Vážně?“ zeptala se a z jejího hlasu bylo zřejmé, že ji to zaujalo. „Mezi našimi záznamy jsou případy, kdy rodina zaplatila na výkupném

1 pětašedesát milionů dolarů.“

• „To jistě.“

„Takže mi chcete naznačit, že čtyřicetimilionové výkupné je podle vás přehnané? Anebo víte o něčem, co Miinu hodnotu – máme-li zůstat u únoscovy terminologie – snižuje?“

„Mám-li k vám být upřímný, vlastně ani pořádně nevím, co jsem tím chtěl říct.“

Nijak na to nezareagovala, jako kdyby čekala, že Jack ještě něco dodá.

Jack se zamyslel a řekl jen tolik, kolik považoval za únosné. „Na tohle byste se spíš měla zeptat pana Salazara.“

„Zeptám,“ odpověděla a něco si poznamenala do žlutého bločku.

Na jednu stranu by Jack ještě rád pokračoval v hovoru, ale hrdlo měl jako sevřené. Pocit studu mu zmírňovalo vědomí, že o Miině manželství neměl ani tušení, ale všechno se to zase vyrovnávalo při pomyšlení, že ze sebe tak dlouho nechal dělat hlupáka. Než mohl cokoliv dodat, agentka Henningová se zase chopila slova.

„Ve svědě všech dosavadních poznatků jsme se rozhodli, že v případě únosu paní Salazarové zvolíme jiný postup. Proto jste teď tady.“

Jak vám můžu pomoct?“ zeptal se Jack.

„Potřebujeme, aby někdo únosci předal jen malou částku v hotovosti. Řekněme deset tisíc dolarů. Nějako výkupné. Označíme to jako zálohu, která má zajistit, aby paní Salazarová zůstala naživu.“

„Zálohu na život?“

„Ano, jenomže tím sledujeme mnohem víc. Za prvé chceme získat čas na vyjednávání a zároveň zajistit, aby únosce paní Salazarové neublížil. Za druhé chceme docílit, aby se další vývoj odehrával podle našeho scénáře, protože doufáme, že bychom tak mohli získat víc informací o našem únosci. A za třetí doufáme, že se mu dostaneme přímo na kobylku, protože ty bankovky budou označené. Třeba si tu sumičku nechá u sebe a občas z ní ve městě odloupne nějaký ten dolárek, který by nám ho pak pomohl vystopovat.“

„Chcete, abych vám dělal poslíčka?“

„Není to sice ten nejpříhodnější výraz, ale v podstatě ano.“

„Proč já?“

Jak už jsem řekla, doporučil vás pan Salazar.“

Jako svého právního zástupce,“ řekl Jack, kterému v tu chvíli svido.

„Ano. Jako svého právního zástupce.“ Způsob, jakým to vyslovila, v Jackovi vyvolal podezření, že agentka Henningová tuší za Salazarovým vztahem k Jackovi něco víc. Ale neměl chuť to dál rozvádět.

„Než vám řeknu konečné slovo, dovolte mi, abych si promluvil s panem Salazarem,“ požádal agentku Jack.

„Nechci na vás spěchat, ale potřebujeme to vědět co nejdřív. Čas tu hraje podstatnou úlohu.“

„Chápu.“

„Nechceme z vás dělat policistu. Právě naopak, byli bychom rádi, kdyby ty peníze předal člověk, který není viditelně napojený na bezpečnostní složky. Pan Salazar se rozhodl, že on sám se toho neujme. Jeho právník je vhodná náhrada.“

„Koho napadlo, že mě do toho zatáhne? Vás, nebo jeho?“

Jeho. Ale ujistila jsem pana Salazara, že podnikneme všechno, co je v našich silách, abychom vás ochránili.“

Takže Salazar může jenom doufat, že jim ty síly nebudou stačit, pomyslel si Jack a pomyslné světýlko, které se mu před chvílí rozsvítilo v hlavě, teď zářilo mnohem jasněji. „Děkuju. Ozvu se vám, jakmile to bude možné.“

Vstali a cestou ze zasedací místnosti si ještě vyměnili pár zdvořilostních frází. Agentka Henningová ho doprovodila až na konec chodby k recepci, kde byl za neprůstřelným sklem uvězněný službu konající příslušník FBI. Za tímto zabezpečeným prostorem spatřil Jack prosklené dveře, které mu nabídly pohled do čekárny, kde seděl na pohovce nějaký muž.

„Přesný jako hodinky.“

„Prosím?“ ozval se Jack.

„To je Drew Thornton. Vdovec po paní Ashley Thorntonové. Chodí sem každé úterý a čtvrtek, přesně ve dvě hodiny.“

Muž za prosklenou stěnou nemohl slyšet, o čem si povídají, a zdálo se, že si agentky Henningové u recepce ani nevšiml. „Máte s ním domluvenou schůzku?“ zeptal se Jack.

„Ne,“ odpověděla Andie. „Prostě se tu dvakrát týdně objeví. Někdy mu ani nemám co říct, ale zdá se, že ho to nijak neodrazuje. Podle mě si myslí, že když se bude neustále připomínat, nenechám případ jeho ženy vychladnout.“

Jack znovu zaletěl pohledem k Thorntonovi a zadíval se na něj pozorněji. Byl asi o pět let starší než Jack, ale utrpení mu vrylo do obličeje hluboké vrásky jako do vosku. V očích se mu zračila beznaděj – dvě tmavé tůně naplněné až po okraj bolestí. Seděl na samém kraji pohovky, lokty zapřené o kolena, bradu podepřenou křečovitě zaťatými prsty. Trudnomyslný výraz ve tváři jako by odrážel jeho myšlenky. Proč? Proč jsem nezavolal policii dřív? Proč jsem nezaplatil větší výkupné? Proč jsem se důkladněji nezamýšlel nad tím výrazem „na kolik si ji ceníte“?

„Thornton prý svou ženu bezmezné zbožňoval.“

„Zdá se, že ano.“

„Seznámili se na vysoké škole. Vzali se už v předposledním ročníku.

V červnu by oslavili dvacáté výročí.“

Jacka, kterému se jeho vlastní manželství rozpadlo, na okamžik přemohl pocit, jako by tomu člověku skoro záviděl. Při pohledu na Thomtonův zmučený obličej v něm však tento dojem ustoupil další vlně soucitu.

„Musela to pro něj být strašná rána,“ řekl Jack.

„To by zlomilo každého. Kéž bych mohla říct, že jeho žena byla poslední obětí. A kéž bych mohla říct, že na případu Mii Salazarové tenhle mnohonásobný únosce ztroskotá. Ale je to v rozporu s jeho psychologickým profilem. Máme pocit, že tím naopak všechno teprve začíná.“

„Pokud ho nezastavíme.“

„Ano,“ řekla a rty jí zvlnilo slabé pousmání. „My. To ráda slyším.“

Jack se znovu podíval na Thorntona, na jeho tvář zbrázděnou smutkem a zoufalstvím. Stále mu nešlo do hlavy, z jakého důvodu ho Salazar nasadil na tuhle práci jako svého „právního zástupce“, ale pokud FBI potřebuje nějakého poslíčka, aby mohla uvést do pohybu svůj plán, musel Andie Henningové věřit, že ho nenechají provést nějakou hloupost.

„Vlastně jsem už měl dost času na rozmyšlenou,“ prohlásil Jack.

„Takže se toho předání výkupného ujmete?“ zeptala se Andie.

„Ano,“ přikývl Jack s pohledem upřeným na Thorntona za sklem. „Udělám to.“

9

Andie Henningová a její kolega technik počítali s tím, že v Salazarově rezidenci stráví celý víkend. Čekali na telefonát.

Žádné dva únosy nejsou naprosto totožné, ale dalo se očekávat, že případ paní Salazarové a dva předcházející únosy označené nadpisem „Chybná cifra“ mají určité shodné rysy. V kauze Thomtonová se únosce poprvé ozval prostřednictvím skoro stejného e-mailu, jaký dostal

i Ernesto Salazar. O necelých pět dní později únosce zavolal k Thorntonovým domů. Pokud bude postupovat podle stejného schématu

i v případě Mii Salazarové, chtěla být Andie na místě, aby měla situaci pod kontrolou. Takže v pátek v podvečer už pila třetí hrnek kávy a technik, pohodlně usazený na pohovce, luštil třetí křížovku.

„Název urputné bolesti hlavy na mt“

Andie ani nezvedla hlavu od časopisu. „Manželství?“

Ve snaze zabít čas a nepodlehnout nudě kladl technik otázky a Andie mu na ně odpovídala, jak ji právě napadlo. „Ne, na sedm písmen. Migréna,“ řekl a tužkou vepsal do políček správný výraz.

Andie odložila časopis stranou, přešla prostorný obývací pokoj a zastavila se před prosklenou stěnou se dvěma řadami oken nad sebou, nabízející výhled na mořský kanál. Slunce právě zapadlo a zčeřené vlny se uklidnily. Lodě se jako procesí zvolna vracely do jachtařského klubu a na západě se třpytila svěda ozařující město. Salazar zbohatl na obchodech s nemovitostmi na pobřeží a jeho první akvizicí byl malý poloostrov, který vybíhal jako zlatý prst do Biscayneského zálivu. Přestěhoval se sem z Kalifornie a okamžitě pochopil, že Miami není totéž co Laguna Beach nebo jiná lokalita na tamním pobřeží. V Kalifornii je na oceán vidět ze svahů okolních kopců, posetých celými řadami domů. Florida je však stejně plochá jako sám oceán, takže bezprostředním výhledem na moře se mohou pochlubit jen usedlosti stojící přímo na břehu. Během osmdesátých a devadesátých let proto Salazar neustále skupoval pozemky podél vody, a když se potřetí oženil, měl už takové jmění, že si k životu mohl vybrat kterékoliv místo na světě.

Mia se rozhodla pro Palm Beach.

„Ještě kávu?“ zeptal se Salazar.

Andie se otočila, a když zjistila, že pán domu stojí jen pár kroků od ní, zatvářila se trochu polekaně. Agenti FBI se nenechávali jen tak snadno nachytat, ale ten výhled byl naprosto úchvatný. Anebo se už na ní podepisovala únava.

„Ne, děkuju,“ odpověděla. „Už mám v sobě kofeinu víc než dost.“

Salazar zaletěl očima k lodi v kanálu. Ještě pořád si myslíte, že zavolá?“

„Zůstaneme tady, dokud se neozve. Tak dlouho, jak si budete přát.“

Neodpověděl. Soumrak se postupně měnil ve tmu a lodě v kanálu teď vypadaly jenom jako šňůra pohybujících se barevných světel. „Co myslite, proč ten Miin únosce poslal kopii toho vyděračského dopisu přímo FBI?“ zeptal nakonec Salazar.

„Byl to zajímavý tah,“ odpověděla Andie.

Zadíval se na ni a řekl: „To je zajímavé vysvětlení.“

Přikývla, jako kdyby si uvědomovala, že mu dluží konkrétnější odpověď. „V případě paní Thorntonové to neudělal. Neměli jsme o ničem sebemenší tušení, dokud nám pan Thornton nezavolal a neukázal nám ten e-mail.“

„Tak proč to udělal v mém případě?“

„Zřejmě si přeje, aby se náš úřad do případu zapojil. Z nějakého důvodu se bál, že policii nezavoláte.“

„Bál se oprávněně. Nezavolal bych vám.“

„Proč ne?“

„Mám pro to své důvody. Ale v hlavě mi leží jiná věc: Proč do toho chce zatáhnout FBI?“

„Dává tím najevo, že touží po jisté pozornosti. Nejde mu o zájem médií, ale chce, aby si ho všimly a respektovaly bezpečnostní složky. A zřejmě se nám svými žádostmi o výkupné – potom co unese ženu a manžela požádá o takovou částku, na jakou si svou ženu cení – snaží něco sdělit. Tak aspoň vypadá jeho psychologický profil, který jsme si zatím vytvořili.“

„Děsí mě to,“ řekl.

„To je pochopitelné.“

„Lidé, kteří sledují jiný motiv než peníze, mi odjakživa nahánějí strach,“ dodal s kamenným výrazem.

„Tím se celý případ komplikuje.“

Odvrátil pohled stranou. V očích měl nepřítomný výraz. Jako kdyby všechno nebylo už tak dost složité.“

Vycítila, že se jí Salazar konečně trochu otevírá. „Pane Salazare, nechcete mi něco říct?“

Odstoupil od okna a otočil se ke krbu. Nad římsou visel velký portrét jeho ženy Mii, ale nepodíval se na něj. „Minule jste se mě požádala, abych únosci předal tu zálohu, která ho má zatím uchlácholit. Zřejmě jste si to neuvědomila, ale zachoval jsem se tak trochu nejapně, když jsem vám navrhl, abyste se obrátila na Jacka Swytecka.“

„Když jsem s ním mluvila, připadalo mi, že ho to trochu zmátlo. Vlastně se zdálo, jako by ani nevěděl, že je vaším právníkem.“

„Protože mým právníkem není.“

„Tak co je tedy?“

„Milenec mé ženy.“

Andie zalapala po dechu. „Když jste mi tvrdil, že má Mia milence, nenapadlo mě, že je to Swyteck. Víte to určitě?“

„Naprosto.“

„Tím se leccos vysvětluje. Swyteckovo chování se mi zdálo trochu zvláštní, ale napadlo mě, jestli to třeba není tím, že o Miině románku něco tuší, anebo dokonce ví. Ani slovem nenaznačil, že by tím mužem mohl být on sám.u

„Mám dojem, že na to není moc pyšný.“

„Na nějakou pýchu teď není čas. Vaše žena byla unesena. Potřebuju se dozvědět úplně všechno, co je možné. To se týká vás i jeho.“

„Myslím, že tohle jsme už vyřešili. Potom, co jste od něj odešla, jsme se spolu sešli. Dohodli jsme se, že před vámi nebudeme nic tajit a že bych to měl být já, kdo vám vysvětlí, jak se věci mají.“

„To je skvělé, rozhodli jste se dobře, Ernesto. Ale proč o tom proboha začínáte až teď?“

„Potřeboval jsem trochu času, abych si všechno promyslel.“

„Promyslel co?“

Jestli ještě pořád stojím o to, aby ty peníze předával Swyteck.“

Andie se ušklíbla. „Vážně si myslíte, že potom, co jste mi řekl, že spal s vaší ženou, o tom pořád ještě uvažujete?“

„Vlastně to dokonale dává smysl. Swyteck má pocit, že je mým dlužníkem, takže mu dovolím, aby se té úlohy poslíčka chopil. Pokud všechno klapne, může spát s klidným svědomím, že svou nepředloženost odčinil. A jestliže ho někdo podřízne a skončí v márnici – no, může mě těšit, že jsem neztratil přítele. Takže je to klasická ukázka případu, kdy nemůžu nic ztratit.“

„Z vašeho hlediska možná ne. Ale z mého pohledu to naprosto mění celou situaci.“

Jinak na váš plán nepřistoupím.“

„Chcete tím říct, že buď Swyteck, anebo nikdo?“

„Přesně tak,“ odpověděl Salazar. „Rozhodně nemíním vystavit nebezpečí žádného ze svých přátel.“

„Nasadíme na to agenta FBI. To je nejbezpečnější způsob.“

„Měl jsem dojem, že tuhle variantu jsme už zavrhli.“

Je přirozeně mnohem pravděpodobnější, že by se únosce podrobil našemu plánu, kdyby mu ty peníze přinesl člověk, který nepatří k bezpečnostním složkám. Zejména proto také padlo Swyteckovo jméno. Ale máme k dispozici agenty, kteří dokážou přesvědčivě jednat v přestrojení.“

„FBI nechci. Jak už jsem řekl – buď Swyteck, anebo nikdo.“

„Pak říkám, že nikdo. Nechci do případu zatahovat osobní spory.“

„Tak to je tedy zatraceně zlé,“ prohlásil Salazar, tentokrát zostra. „Tady rozhoduju já, ne vy.“

„Prosím?“

„Až ten únosce zavolá, mluvit s ním budu já. A já mu oznámím, že mu můj advokát Jack Swyteck doručí deset tisíc dolarů, pokud mi předá důkaz, že je Mia naživu. Těch deset tisíc půjde z mého, a vy můžete zůstat úplně mimo. Anebo ty peníze obstará FBI, a všechno budete řídit vy. Je to na vás.“

Andie na něj vrhla pátravý pohled. Cítila, že se za tmavýma pronikavýma očima skrývá potlačovaná zlost, která hrozila výbuchem. „Pane Salazare, jak moc by vás zklamalo, kdyby ten plán se Swyteckem v roli poslíčka nevyšel?“

„Nikdy bych nikomu nic zlého nepřál.“

Proč tomu nevěřím? pomyslela si Andie.

Zazvonil telefon. Technik FBI okamžitě vyskočil z pohovky a podíval se na monitor, který měl zapnutý před sebou. „Mohl by to být on. Ten hovor jde z IP.“ Andie něco takového od klasického telefonu nečekala, ale v technické hantýrce se vyznala natolik, aby věděla, že jde

opřenos hlasového čili telefonního signálu prostřednictvím počítačové sítě. „Dokážete ho vystopovat?“

Během jejich hovoru telefon stále vyzváněl a připomínal jim, že na přemýšlení nemají moc času.

„Pokusím se,“ ujistil ji technik. „Ale jen než se dostanu do serverů, bude dávno pryč,“ upozornil ji agent. Přístroj zazvonil už počtvrté a popáté, ale všichni stáli na místě jako přimražení. „Někdo to musí zvednout,“ upozornil je agent a nasadil si na uši sluchátka.

Salazar střelil pohledem po Andie a řekl: „Bude to podle mě.“

Andie pak mohla jen mlčky sledovat, jak Salazar po sedmém zazvonění zvedá sluchátko. Jeho „haló“ doprovázené cvaknutím se setkalo s hrobovým tichem, které trvalo – jak se všem zdálo – mnohem déle než ve skutečnosti. Andie si také nasadila na uši sluchátka, poslouchala a čekala. Nakonec se dočkala.

Jste sám?“ ozval se hlas zkreslený pomocí nějakého technického zařízení. Zněl, jako kdyby vycházel zpod vodní hladiny, a děsivě připomínal hrůzný konec paní Thorntonové.

Jste ten, kdo si myslím?“ zeptal se Salazar.

Znovu se rozhostilo ticho, ale Andie si domyslela, že tuto prodlevu způsobuje spojení přes internet. „Ano. Nový nejlepší přítel vaší ženy. To jste měl na mysli, ne?“

Salazar hned neodpověděl. Zřejmě si v duchu neustále připomínal klíčovou zásadu, kterou mu Andie během asi hodinové instruktáže neustále zdůrazňovala: Nenechte se vyvést z míry. Než něco řeknete, dobře si to rozmyslete. Nadýchl se. „Doufal jsem, že zavoláte.“

„Hej, potěšení je na mojí straně.“

„Co chcete?“

Andie se zatvářila nespokojeně. Salazar šel na věc příliš rychle. Technik navázal přes počítač spojení s pobočkou FBI a horečně se snažil lokalizovat místo, odkud hlas přichází. Andie zachytila Salazarův pohled a gestem mu naznačila, aby zvolnil tempo.

„Víte, co chci,“ řekl hlas.

„Tolik, na kolik si ji cením?“ zeptal se Salazar.

„Ani o penci méně.“

„Dobrá,“ pokračoval Salazar. „Mám na mysli naprosto přesnou sumu.“

„To je dobře. Takže ten obchod můžeme dojednad hned teď.“

„Ne tak rychle. Potřebuju vědět, jestli je moje žena stáleještě… s námi.“

„Potřebujete vědět jen to, že jestli nezaplatíte, vaše žena zemře.“

„To nestačí. Chci důkaz, že je ještě naživu.“

Všichni tři teď čekali, ale odpověď nepřicházela. Technik nastavil hlasitost na maximum a Andie na okamžik zaplavil strach, že se spojení přerušilo.

„Zaplatím vám za to,“ řekl Salazar.

„Pokračujte,“ odpověděl hlas.

„Pět tisíc dolarů.“

„Deset.“

Ernesto Salazar se odmlčel, jako kdyby si to musel pořádně promyslet. „Dobrá. Deset. Peníze vám předá můj právník. Jmenuje se Jack Swyteck. S-W-Y-T-E-C-K.“

Andie by mu nejradši vrazila do pusy roubík. Bylo naprosto zbytečné a nesmyslné vytahovat v tak kritickém okamžiku Swyteckovo jméno.

„Vyřiďte tomu Swyteckovi, že se mu ozvu.“

„Kdy?“ zeptal se Salazar.

‚Až se mi bude chtít. A teď, jaký důkaz chcete? Fotografie?“

„Fotografie v dnešním digitálním světě nic nedokazují. Chci odpověď na otázku. Na otázku, kterou může zodpovědět jenom Mia.“

„Dobrá, mluvte.“

Andie střelila pohledem po technikovi, ale ten zavrtěl hlavou, jako by jí chtěl říct, že snaha kolegů z FBI vystopovat, odkud hlas přichází, dosud nepřinesla žádné výsledky.

„Chci vědět…“ začal Salazar a zarazil se.

Ta odmlka Andie znervóznila. Vyzkoušeli si tuhle část víc než desetkrát. Mia milovala koně a úplně první, kterého dostala, se jmenoval Azúcar. Čekala, že Salazar položí právě tuto otázku, ale stál jako přimražený a připomínal herce, který právě zapomněl text, ačkoliv si ho předtím opakoval nejméně stokrát.

Andie popadla pero a bleskurychle naškrábala na žlutý lístek z bločku dvě slova: Jméno koně!

Salazarův samolibý výraz ji však utvrdil v tom, že o žádný výpadek paměti nejde. Když znovu promluvil do sluchátka, rty mu zvlnilo letmé pousmání. „Položte Mie tuhle otázku: Co mají společného polibky a nemovitosti?“

„Cože?“ zeptal se muž v telefonu.

Cože? měla na jazyku Andie. Mezi všemi otázkami, které připadaly v úvahu a o nichž se Salazarem debatovala, tahle vůbec nezazněla, natož aby se na ní dohodli.

„To je jediné, co chci vědět,“ oznámil Salazar únosci. „Co mají společného polibky a nemovitosti.“

Andie měla chuť vytrhnout mu sluchátko z ruky, ale co by asi tak mohla tomu únosci říct? Že už s ním pan Salazar nemůže dál dachat, protože je neposlušný kverulant, který se odmítá chovat podle pokynů FBI? Nezbývalo jí než doufat, že z té šlamastyky vybruslí, a věřit, že se nestane žádné neštěstí. Viděla, že Salazar něco škrábe na žlutý poznámkový papírek, ale přepadl ji pocit, jako kdyby se obětí únosu stala ona sama.

PRAVIDLA URČUJI JÁ! napsal velkými tiskacími písmeny a slovo JA třikrát podtrhl.

„Budu čekat, že se mi ozvete,“ řekl Salazar do telefonu. Únosce se odpojil a Salazar položil sluchátko do vidlice. Pronikavé pohledy obou agentů FBI ho očividně nevzrušovaly.

10

Theo se podrbal na hlavě a zamyslel se nad Jackovou otázkou. „Už to mám!“ zvolal vzápětí. „Obojí tě vyjde zatraceně dráž, než sis původně myslel!“

„Ne, kamaráde,“ řekl Jack. „Správné umístění, správné umístění, správné umístění. Comprende? Přesně tohle mají polibky a nemovitosti společné.“

Debatovali spolu u Jacka v kuchyni a Theo právě stál před otevřenou ledničkou. Hlad neměl. Bylo sedm hodin a venku stále ještě jednatřicet stupňů Celsia, což byla skoro rekordní teplota na to, že v Miami panovala zima. Navíc se Jack rozhodl, že odloží nákladnou opravu nefungující klimatizace nejméně na duben. Theo vytáhl vychlazenou plechovku sodovky, přiložil si ji na čelo a zeptal se: „Takže, třeba jako mezi tebou a tím napomádovaným panákem Williamem Baileym, jo?“

„Co?“

„No, jak jsi mu Ubal chlupatou prděl, aby ti dohodil nový klienty, než ti vybouchla přímo do obličeje ta věc s Miou.“

‚Já jsem ne

Theo poklekl na jedno koleno, našpulil rty a vydal ze sebe hlasitý táhlý zvuk naznačující polibek. „Ach, pane Bailey, tohle místo zbožňuju. Vlastně je moje neoblíbenější,“ zapitvořil se a ironicky dodal: „Správné umístění, správné umístění, správné umístění, ne?“

„Dobrá, dobrá. Nech toho. Až takhle jsem se nevtíral.“

Theo zvedl obočí. Dodávat už nic nemusel.

„Fajn,“ řekl Jack. „Možná jsem se nechal trochu unést, když jsem doufal, že bych třeba konečně narazil na klienta, který by si mohl dovolit zaplatit mi honorář. Ale o to teď nejde.“

‚A o co teda jde?“

Jack se uvelebil na barové židličce u kuchyňského pultu. „Dneska jsem mluvil s agentkou Henningovou. Včera večer byla u Salazara a zachytila telefonát od Miina únosce.“

„Řek mu, aby na to výkupný zapomněl?“

Ještě ne. Chtěli důkaz, že je Mia naživu, takže mu Salazar oznámil, že od ní chce odpověď na jednu otázku.“

Theo otevřel plechovku se sodovkou a uchechtl se. „Na co se zeptal? Co mají společnýho polibky a nemovitosti?“

Jo.“

„Si snad děláš prču, ne?“

„Henningová mi přiznala, že jí úplně vyrazil dech. Protože to ani vzdáleně nesouviselo s otázkou, na které se předtím dohodli.“

Jasně že ne. Tyhle kontrolní otázky, při kterejch jde o život, můžou pěkně smrdět. Všichni, kdo vědí aspoň něco o nemovitostech, by mohli správnou odpověď vydedukovat z nějakýho vtipu, kdyby měli dost času a mohli se nad tím pořádně zamyslet. Je to úplně jiný kafe, než kdyby se jí Ernesto zeptal, co si nechal vyrejt dovnitř snubního prstýnku. Kdyby se jí zeptal na něco, co ví jen ona, a únosce by si to v žádným případě nedokázal domyslet.“

„Právě o to jde,“ souhlasil Jack. „Mluvíme teď o člověku, který jenom dělá špatná rozhodnutí? Anebo se schválně snaží celou záchrannou akci sabotovat?“

„Co myslíš?“

Jihovýchodní větřík rozvlnil záclony nad dřezem. Další závan horkého vzduchu. Jen tak pro pořádek připusťme, že tou otázkou nesledoval žádný vedlejší záměr. Ty tvrdíš, že moc dobrá není, ale třeba ji Ernesto položil, protože věděl, že ji Mia ráda žertem cituje. Třeba ji slyšela právě od něho.“

„Nebo?“

Jack se snažil utřídit si jednotlivé myšlenky a zabalit je do slov. „Třeba chtěl jejím prostřednictvím Mie naznačit, že o nás ví. Že to věděl od samého začátku.“

Jak to?“

„Stejnou otázku žertem položila i mně.“

„Kdy?“ ,

Jen pár hodin předtím, než jsem se setkal s jejím manželem. Bylo to vlastně tentýž večer.“

„Na tom snobáckým večírku?“

„Ne. Doma.“

„V ložnici?“

„Ne. Tady v kuchyni.“

V tu chvíli je zaplavil pocit, jako kdyby do místnosti vtrhla arktická zima a vypudila z ní všechen horký vzduch. Theo se podíval na Jacka a mlčky si přejel rukou po krku, jako kdyby se chtěl podříznout. Poodstoupil od pultu a postavil se doprostřed místnosti. Pohledem, který připomínal elektronický detektor, přejížděl všechny skříňky, zařízení

i elektrické spotřebiče. Neměl sice rentgenové oči, ale všechna kolečka v hlavě se mu točila, div se nezavařila, ve snaze domyslet si, kam by do téhle místnosti nainstaloval odposlouchávací zařízení on. Nakonec se soustředil na stropní větrák, zavěšený nad pracovním pultem. Jack jenom ohromeně sledoval, jak si jeho kamarád stoupá na židli a ukazuje na mosazný kryt, pod nímž byl větrák připevněný ke stropu. Kdo by nic nehledal, rozhodně by si toho nevšiml, ale z dírky po šroubku vyčuhovala malá černá pecka.

Theo se usmál, jako kdyby chtěl zvolat Trefa! Pecku vytáhl, hodil ji na podlahu a rozšlápl ji.

„Adios, seňore Salamandře!“

Jack už už otevíral pusu, aby řekl Salazare, ale Theo ho zarazil. „Třeba jich je tu víc,“ zašeptal. „Pojď ven.“

Jack za ním vykročil na zahradu a zavřel za sebou prosklené hlavní dveře. Došli až k vlnolamu a zastavili se poblíž rybářské loďky, kterou Theo uvázal na Jackově místě. „Vidíš, jak jsi dopad, když jsi chtěl ušetřit a nenechal sis nainstalovat poplašný zařízení, a přitom necháváš celej den otevřený okna? Zdá se, že tě navštívil některej ze Salazarovejch mládenců a odposlouchával tě.“

„Takže vůbec nepřipouštíš, že by to mohl mít na svědomí někdo jiný?“ zeptal se Jack.

„Takovýhle běžný štěnice dostaneš ve všech krámech. Jsou to šunty, který dokáže nainstalovat každý pako. Dokonale se hodí na šmírování toulavejch manželek. FBI je rozhodně nepoužívá.“

„FBI jsem na mysli neměl. Spíš mě napadlo, jestli za tím není Miin únosce.“

„Musí za tím být Salazar. Není náhoda, že ta otázka zní úplně stejně jako ten vtípek, kterým tě Mia chtěla pobavit, než jste spolu hupsli do postele.“

Jack se zhluboka nadechl a pak zvolna vydechl. „Když si pomyslím, že slyšel každý zvuk, který jsme s Miou…“

„Zvuky, který už v jejich ložnici Mia nevydává, na to nezapomeň.“

„Přesně tohle mi tvrdila,“ přikývl Jack.

„Tohle by každýho ženáče rozpálilo do běla.“

„Natolik, aby sabotoval záchranu vlastní ženy, kterou někdo unesl? Mám dojem, že právě o to tady jde.“

„Pchá,“ odfrkl si Theo. „Dokonce tak, že s ní klidně nakrmí ryby a pak to navlíkne tak, aby to vypadalo jako únos.“

„Takže nakonec jsem měl asi pravdu.“

Jo. Třeba ti tu kuchyň vážně napíchnul ten únosce.“

Jack upřel pohled na záliv a horečně uvažoval. „Myslím, že si budu muset promluvit s agentkou Henningovou.“

11

Důkladná prohlídka Jackova domu už žádné další štěnice neodhalila. Agenti FBI pátrali po odposlouchávacích zařízeních metodou spektrální analýzy. Podívali se za zdi i nad strop termálními kamerami. Telefonní vedení a všechny kabely zkontrolovali reflektometrem. Prověřili dokonce i elektrické vedení multimetrem. Jejich přístrojové vybavení by vydalo na celý katalog dr. Seusse a Jacka napadlo, jestli se agenti nakonec náhodou nevytasí i s nějakým obřím rektálním teploměrem.

‚A kdo teď zkontroluje, jestli tady nenechali nějaký štěnice zase oni?“ zeptal se Theo na příjezdové cestě.

„Nebuď tak paranoidní,“ zarazil ho Jack.

„Nebuď tak naivní,“ opáčil Theo.

Jack se opřel o Theovo auto a uvažoval. Člověk, který pracoval jako obhájce u trestního soudu, bude už navždycky přemýšlet jako obhájce u trestního soudu. „Znáš někoho, kdo má stejný hračičky jako oni?“

Jo,“ přikývl Theo.

„Tak ho sem večer přiveď.“

„Provedu, šéfe.“

Agentka Henningová se v Palm Beach ubytovala přímo v Salazarové rezidenci, která se stala jejím operačním střediskem až do vyřešení únosu, anebo dokud ji pan Salazar nevyhodí. Záleží na tom, co se stane dříve. Jack ji čekal v půl deváté, ale nechtěl, aby se u něj objevila během Theovy opakované kontroly. Nedůvěřovat FBI byla jedna věc, ale dát najevo, kam až sahají hranice této nedůvěry, bylo něco dočista jiného. Proto Jack navrhl, že jí ušetří cestu až do Biscayneského zálivu, setká se s ní na pevnině a zajdou si spolu na kávu. Dohodli se na kavárně Perricone’s poblíž finanční čtvrti kolem Brickell Avenue.

Historická tržnice a kavárna Perricone’s představovaly jakousi kombinaci starého Miami a Nové Anglie. Jako mnoho jiných historických památek ve městě, i zdejší původní dům byl zničen. Ale v osmnáctém století koupil jeden zdejší prozíravý restauratér ve Vermontu starou stodolu s ručně opracovanými trámy, dřevěnými stěnami a prkennou podlahou a po částech ji přestěhoval až sem. A tady ji, kousek po kousku, zase složil dohromady a upravil tak, že v ní zase zavládla někdejší útulná atmosféra starého Miami. V přední části objektu, upravené jako stará tržnice, se prodávaly nejrůznější lahůdky pro labužníky a vzadu, s výhledem do parku a chráněný korunami rozložitých dubů, se zrodil útulný podnik, kde se člověk mohl naobědvat i navečeřet. Nikdo by neřekl, že jen o kousek dál na východ se táhne pláž s honosnými moderními sídly. Pokud k tomu Jack připočeti i výborné jídlo a rozumné ceny, byl přesvědčený, že Perricone’s je – kromě herce Jackieho Gleasona – ten nejpříjemnější typicky americký transplantát na jižní Floridě.

„Moc mě mrzí, že jsem nestihla přijet na tu kontrolu vašeho domu,“ omlouvala se mu Andie.

Seděli venku, protože všichni stálí zákazníci obsadili stoly uvnitř, v klimatizované místnosti. „Nevadí,“ odpověděl Jack. „Cesta do Miami je úmorná dokonce i o víkendech.“

„Ještě si na všechno zvykám. Přestěhovala jsem se teprve před pár měsíci.“

Je to tady úplně jiné než v Seatdu, viďte?“

„Seattle a Miami jsou si vlastně dost podobné.“

Jistě. To bude těmi horami.“

„Myslím to vážně. Ze zeměpisného hlediska jsou obě místa rájem, odsunutým do pozadí ostatními osmačtyřiceti státy. V obou je patrné etnické napětí. A v obou žije víc ztřeštěnců, než je zdrávo. Neboje to snad podle vás náhoda, že masový vrah Ted Bundy začal v Seattlu a skončil na Floridě?“

„Takhle jsem se na to nikdy nedíval,“ přiznal Jack.

„Tak vidíte, aspoň jste se něco dozvěděl.“

Měla kouzelný úsměv a připadala mu mnohem uvolněnější, než když se viděli naposledy. Kromě toho byla mnohem módněji oblečená. Možná se na ní už začal projevovat vliv Palm Beach. Každopádně si Jack stále víc uvědomoval, že jeho bývalý šéf nepřeháněl, když o agentce Henningové prohlásil, že je „moc pěkná“. Havraní vlasy a nádherné zelené oči z ní dělaly úchvatnou exotickou krásku.

„Takže, Jacku, o čem jste se mnou chtěl –“

„Takže, co vás přivedlo do Mi

Oba se ozvali téměř současně a oba se uprostřed věty zarazili. Její otázka, pronesená věcným tónem, mířila k věci. Jackova ne, a to ho uvedlo do mírných rozpaků. Tohle není rande, Swytecku!

Číšník jim přinesl dvě kávy s mlékem a hned zase zmizel. Andie počkala, dokud neosaměli, a zeptala se: „Vážně chcete vědět, co mě přivedlo do Miami?“

„Nechtěl jsem být dotěrný nebo nějak vyzvídat.“

„Nic se neděje. V podstatě jsem potřebovala změnu.“

„Mám pocit, že to byl dobrý krok, pokud jde o kariéru.“

„Ani ne. V Seatdu se mi dařilo. Zástupce šéfa tam dělal můj bývalý kolega, který mě jako nováčka zaučoval. Vycházeli jsme spolu skvěle.“

„Chtěla jste prostě zažít něco jiného?“

„Těžko se to vysvětluje. Většina lidí to nechápe.“

„Chcete říct, že nechápou člověka, který má takové povolání jako vy?“

„Ne, dívku s polovinou indiánských předků, kterou adoptovali a vychovali bílí rodiče. Rozumějte mi dobře – moji rodiče jsou skvělí lidé a já nejsem žádný zamindrákovaný případ pro psychiatra. Prostě jsem najednou měla pocit, že nastal čas zvednout kotvy a přesunout se někam, kde bych nemusela uvažovat nad tím, jestli zapadám do toho či onoho kulturního uskupení.“

„Nebyla jste přece v Seattlu jediný člověk se smíšenými předky.“

„Ne, ale víte, kdy se ve mně tenhle vzdorovitý rys objevil? Pamatuju si, jak jsem se na Washingtonské univerzitě zúčastnila setkání severoamerických Indiánů. Přítomné ženy se podívaly na moje zelené oči a začaly se ke mně chovat jako k nějaké nadržené bílé holce, která si tam chce najít výkonného indiánského hřebce.“

„To je zajímavé.“

„V podstatě měly pravdu. Ale stejně mi vadilo, že si to myslí.“

Jack otevřel ústa, ale nevypravil ze sebe ani slovo.

„Červenáte se?“ zeptala se ho pobaveně, jako by si vychutnávala pocit, že ho naprosto vyvedla z konceptu.

Jack se otřepal a usmál se, ale vzpomněl si na svou kubánskou matku, kterou nikdy nepoznal, a na chlapce s polovinou kubánské krve, který ochutnal první banán až ve druhém ročníku střední školy. Ale mluvili teď o Andie a Jack nechtěl, aby si myslela, že se ji snaží trumfnout vyprávěním o své třiadvacetileté matce, která zemřela při porodu, a nevlastní matce alkoholičce, která ničila všechny dopisy přicházející od Jackovy babičky – abuely – z Kuby. „Myslím, že vaši situaci chápu lépe, než si myslíte,“ poznamenal a do dalších podrobností se už nepustil.

Číšník se znovu přišel zeptat, jestli si něco nepřejí, a opět zmizel. Andie si nasypala do šálku další sáček sladidla. Přešli k věcným tématům. Jack jí beze zbytku vylíčil, jak se celý případ vyvíjel, a přidal i Theovu teorii, že Salazar svou ženu možná zavraždil a teď se snaží předstírat, že byla unesena.

Andie ho ani jednou nepřerušila. Potom se zamyslela, ale nakonec zavrtěla hlavou a prohlásila: „To je přitažené za vlasy.“

„Proč myslíte?“

„Hned ze začátku jsem vám říkala, že přesné znění únoscova požadavku o výkupné se nikdy neobjevilo na veřejnosti. Je to vlastně pachatelův podpis – zaplaťte tolik, na kolik si ji ceníte – a nechceme, aby se nám tu vyrojili šílenci, kteří ho budou napodobovat. Pokud by chtěl Salazar únos své ženy jenom předstírat a přitom použít doslovné znění žádosti o výkupné, kterou únosce poslal v předchozích případech, musel by mít přístup k podrobnostem, které má jenom policie.“

„Tak si to tedy představme. Unik informací z bezpečnostních složek“

Přikývla a pousmála se. „Chápu vás. Jenom si myslím, že tohle není ten případ.“

„Je Miin únos skutečně tak podobný případu paní Thorntonové?“

„Nemůžu vám prozrazovat všechny podrobnosti. Ale v několika rysech se podstatně liší. Tentokrát byla žádost o výkupné adresovaná panu Salazarovi a FBI. Předtím se spojil jen s panem Thorntonem. A ten telefonát přes internet, kterým chtěl znemožnit své odhalení, použil jen v případě únosu paní Salazarové.“

„Žádný z těchhle rozdílných rysů ve vás nevzbudil podezření?“

„Spousta rysů je ale shodných.“

„Takže považujete za pouhou shodu okolností, když žena zmizí krátce potom, co manžel zjistí, že ho podváděla?“

„Za podobnou shodu okolností, jako když zmizí krátce potom, co její milenec zjistí, že je vdaná.“

Jack zakašlal nad šálkem kávy s čepicí bílé pěny. „Počkejte. Jsem snad na nějakém seznamu, o kterém bych měl vědět?“

„Řekla bych to takhle: Jste vlastně na stejném seznamu, jako je i pan Salazar.“

„Nevím, jak tomu mám rozumět.“

„Netvrdím, že jste podezřelý. Neštěkám na váš strom, ale ani na Salazarův, zatím jsme však ještě nic definitivně nevyloučili.“

„Chápu,“ přikývl Jack, ale uvědomoval si pravý stav věcí. Ať už to policie přizná, nebo ne, dokud někoho definitivně nevyloučí, za podezřelé považuje všechny. Zvláště dva mužské vrcholy milostného trojúhelníku.

Andie postavila prázdný šálek kávy stranou a poněkud odbočila: „Neptám se z pouhé zvědavosti, ale ráda bych to věděla. Co k Mie cítíte?“

„Máte na mysli, co jsem k ní cítil, než jsem se dozvěděl, že je vdaná, anebo potom?“

„Začněme tím prvním.“

„Myslel jsem, že jsme si blízcí.“

„Miloval jste ji?“

„Možná. Rozhodně jsem k ní cítil mnohem víc než k jiným ženám, s kterými jsem se od rozvodu scházel.“

„Co k ní cítíte teď?“

„Co bych k ní měl asi tak podle vás cítit?“

„Kdyby vám únosce poslal stejný vzkaz – zaplať tolik, na kolik si ji ceníš –, zachoval byste se stejně jako pan Salazar?“

„Vůbec ne.“

„Zaplatil byste výkupné?“

„To jsem neřekl. Salazar se pustil do nesmírně nebezpečné hry. Má svaté právo rozhodnout se, jestli zaplatí, nebo ne. Ale neměl by únosce dráždit, aby ji ten člověk nakonec nezabil.“

„Takže chápete moje pocity,“ řekla Andie. „FBI může v podobných situacích jenom radit. Jako když třeba policie řekne neplaťte výkupné, a rodina ho stejně zaplatí. Nemůžu Salazara nutit, aby postupoval přesně podle našich pokynů.“

Jistě, ale v určitém stadiu se FBI může do případu vložit a prohlásit, podívej se, kamaráde, chováš se jako kretén, takže nepřipustíme, aby ta ubohá oběť dále trpěla.“

Jistě. A právě proto byste se měl na všem podílet.“

Jak to myslíte?“

„Myslím, že vám na Mie pořád záleží. A předpokládám, že si to Salazar dobře uvědomuje.“

„V tom případě jste oba na omylu.“

„Podívejte se, jsem sice policista, ale pořád jsem žena. Mě neobalamutíte. Naše city mají jen zřídka nějaký racionální základ.“

Jack odvrátil pohled stranou. „Jak to spolu souvisí?“

„Chci, abyste předal tu zálohu.“

„Vážně?“

„Musím se přiznat, že když jsem se dozvěděla o vašem poměru s Miou, byla jsem rozhodně proti. Jenomže Salazar mi dal jasně na srozuměnou, že mi nedovolí, abych na to nasadila agenta FBI. A tak se bojím, že pokud odmítnete, ujme se toho sám. Anebo – což je ještě horší – pošle někoho ze svých lidí.“

„Třeba toho, který mi nasadil štěnici do kuchyně.“

„Přesně tak. Čím méně se bude pan Salazar podílet na vyjednávání a předání té zálohy, tím lépe pro všechny. Zvláště pro Miu.“

Jack dopil kávu a zamyslel se. „Když jsem tehdy u vás v čekárně viděl pana Thorntona úplně zhrouceného ze smrti své ženy, umínil jsem si, že vám pomůžu, jak jen to bude možné. Ale ta Salazarova otázka, která má dokázat, jestli je jeho žena naživu, mění situaci. Buď je tak mazaný, anebo se snaží někomu ublížit. Nejsem si jistý.“

„Chápu vás. Tak či onak, potřebuju Salazara odklidit z cesty. Nepožádala bych o to jen tak někoho. Ale jako bývalý státní zástupce v sobě musíte mít smysl pro zodpovědnost, který vám velí, že pokud můžete při stíhání zločince pomoct, uděláte to.“

„Ano. Předpokládám, že ano. Ovšem smysl pro zodpovědnost vyvážený zdravým pudem sebezáchovy. Dokdy se mám rozhodnout?“

„Únosce tvrdil, že nám svoje pokyny oznámí. Může se s námi spojit kdykoliv. Třeba okamžitě.“

Jack zabubnoval prsty na desce stolu, ale k odpovědi se neměl. Zadíval se na Andie. „Vyspím se na to,“ slíbil jí nakonec, přestože věděl, že o spánek dnes v noci vůbec nepůjde.

Jack vyšel z Perricones, nasedl do auta a plynule dojel až ke křižovatce na Miami Avenue, kde na semaforu naskočila červená. Po pravé straně spatřil slavobránu s cedulí, která vítala návštěvníky mířící na ostrov Key Biscayne, a doplňoval ji umělohmotný delfín v životní velikosti. Dříve – před pár lety – býval na jeho místě žralok. Jacka v tu chvíli napadlo, že tento dravec vlastně výstižně symbolizoval tu spoustu dravých bohatých právníků, kteří si ostrov zvolili za svůj domov.

Občas mu vrtalo hlavou, jak by se asi vyvíjel jeho život, kdyby stejně jako oni využíval své odborné kvality v roli obhájce při občanskoprávních sporech. Vyřešil by tím všechny své finanční problémy. Shořel ti kabriolet značky Mustang? Žádný problém. Na světě není nic, co by rozvodový právník, který si účtuje tisíc dolarů na hodinu, nezvládl. Jenomže patlat se s případy chodců, kteří uklouzli na neudržovaném chodníku, a přitom doufat, že mu vstoupí do dveří matka s ochrnutým batoletem, které strčil do vozovky Donald Trump, na zemi ho přejel řítící se kamion firmy FedEx a posléze mu opilý doktor z pohotovosti chybně diagnostikoval chřipku, nebyl jeho styl. Stejně jako čekat na klienty, které mu dohodí William Bailey. Podle rčení, že všechno zlé je pro něco dobré, měla Miina tragédie aspoň jeden pozitivní rys: zbavila ho nesmyslné touhy po zlaté kleci, anebo – podle Thea – chuti lézt někomu do zadku. Než na semaforu naskočila zelená, stiskl na mobilu dačítko rychlé volby a zavolal Theovi. „Ten tvůj kamarád tam ještě je?“ zeptal se.

„Cože?“ vykřikl Theo.

„Ten tvůj elektrikář pořád ještě hledá u mě doma štěnice?“

Jack slyšel v pozadí hudbu a zpěv. „Aha. No jo, ještě je tady. Přived si s sebou pár kámošů. Jacka Daniela, pana Bacardiho…“

Skvělé! pomyslel si Jack.

Zaslechl, jak Theo na někoho volá: „No tak, lásko, mám teď telefon!“ Jack se už neodvážil dál vyptávat. Řekl jen sbohem a hovor ukončil. Na semaforu se mezitím rozsvítila zelená, ale Jack neodbočil, jak měl v úmyslu. Namísto toho přejel tři jízdní pruhy k severnímu výjezdu na dálnici 1-95 a bez zastávky dojel až do Palm Beach.

Nadešel čas navštívit Miinu nejlepší přítelkyni.

Jack se s Emilií Varnalovou nikdy nesetkal, ale znal číslo jejího mobilu. Když Mia musela odejít dříve ze schůzky nebo nečekaně změnila plány, vždycky se vymluvila, že pomáhá přítelkyni Emilii překonat těžké chvíle, které prožívá po rozvodu. Několikrát mu volala z Emiliina mobilu, aby mu řekla, že se jí po něm strašně stýská. Když teď o tom Jack zpětně přemýšlel, napadlo ho, že to nedělala kvůli tomu, že by si svůj mobil zapomněla nebo měla vybitou baterii. Prostě se snažila co nejvíc omezit hovory z vlastního telefonu, aby její manžel něco nezjistil z výpisu hovorů.

Jack vytočil Emiliino číslo a zastihl ji, jak se zdálo, na nějakém hojně navštíveném večírku. Nebyla to právě ideální chvíle k hovoru, ale Jack se nenechal odradit. „Musím s vámi mluvit,“ oznámil jí. „Kvůli tomu únosu. Je to nesmírně naléhavé.“

Zdálo se mu, že změnila tón. Jsem v hotelu Breakers,“ řekla. „Na pár minut se můžu vytratit do vestibulu a sejít se s vámi.“

„Budu na vás čekat v devět,“ řekl Jack.

Hotel Breakers byl nejvýraznější stavbou v Palm Beach, skvěle zrestaurovaný architektonický klenot, v němž se snoubila historie, bohatství a (jistě, vždyť stál v Palm Beach) okázalost. Stavba s impozantními věžemi, zdobeným kamenným zdivém a ocelovými balkony vypadala jako slavná Villa Medici v Římě a její impozantní vchod připomínal italské renesanční památky. Na parkovišti před hotelem stály v řadách černé limuzíny. Jack k nim přidal i svoje auto a vešel do vstupní haly za skupinkou nastrojených světáků a elegantních dam. Vypadali, jako kdyby právě vyšli z butiku Chanel na Worth Avenue. Ve svém tričku a džínách, které se pohybovaly na hranici únosnosti dokonce i v kavárně Perricone’s, kde měl schůzku s Andie Henningovou, si teď Jack v tomhle světě černých společenských obleků připadal jako balík, kterému čouhá sláma z bot. V duchu si namlouval, že ležérní oblečení se nosí, ale když mířil přes halu, z neznámého důvodu mu zněla v uších country písnička Tima McGrawa z televizního seriálu The Beverly Hillbillies.

Jack?“ uslyšel ženský hlas.

Otočil se a okamžitě poznal, že je to Emilia. Vypadala přesně tak, jak si ji představoval. Nebyla sice tak krásná jako Mia, ale vyzařovala z ní podobná kultivovanost. Náhrdelník s diamanty a smaragdy, který měla zavěšený kolem krku, naznačoval, že z rozvodu nevyšla naprázdno.

Usadili se u krbu, na pohovce ve stylu Ludvíka XVI., stranou od lidí. Emilia seděla na samém krajíčku lenošky; ne proto, že by hltala každé Jackovo slovo, ale jelikož by zřejmě potřebovala ještě aspoň jeden týden držet takzvanou dietu ze South Beach, aby se pohodlně vešla do černých saténových šatů, které měla na sobě. Vyměnili si několik zdvořilostních frází – jak jsou oba rádi, že se konečně poznali, ale bohužel za tak hrozných okolností – a potom Jack zavedl hovor na Miu.

„FBI chce, abych jim s tím případem pomohl,“ vysvětlil jí. „Nemůžu zabíhat do podrobností. Ale je to pro mě důležité a musím se rozhodnout, co podniknu.“

„Takže jste zavolal mně?“

„Ano,“ přikývl a přemýšlel, jaká slova volit dál. „Nevím, jestli to má vůbec nějaký význam. Jen mě najednou přepadl pocit, že se to musím dozvědět…“ Zadíval se na ni pohledem, který nepotřeboval další komentář.

„Mia vás milovala,“ řekla Emilia a hlas jí zněl účastně a upřímně. „Vy to nevíte? Nebo ano?“

„Vím jen to, že mi lhala.“

Odložila prázdnou číši od šampaňského na kraj mramorové desky stolku. „Musíte se na to dívat z Miina hlediska. Kdyby vám řekla, že je vdaná, hrozilo nebezpečí, že se rozčílíte nebo ji začnete nenávidět, poběžíte za jejím manželem a všechno mu povíte. Nebo že ji budete vydírat. Varovala jsem ji, že vdaná žena by nikdy neměla spát s nezadaným mužem. Člověk by měl mít jistotu, že v takovém vztahu podstupují oba stejné riziko.“

„Zajímavá teorie.“

„Čeda jsem to v Cosmu.“

„Tohle číslo mi zřejmě uteklo.“

Chvíli jí to trvalo, ale pak jí zřejmě jeho nejapná poznámka došla. „Nevadí,“ pokračovala. „Všechny zásady a veškerá pravidla logiky šla k šípku, když se seznámila s vámi. To nebyl žádný flirt. Zamilovala se do vás na první pohled. Nechci, abyste mě špatně pochopil. Není pravda, že jste ji Ernestovi odloudil. Toho přestala milovat už dávno.“

„Pokud je to pravda, měla se s ním rozvést a teprve potom si někoho najít.“

„Nebylo to pro ni nijak snadné.“

„Snadné to není nikdy a pro nikoho.“

„Ne, nevíte, jak vypadal jejich vztah.“

„Máte pravdu. Nevím. Nemohla byste mi ho tedy trochu objasnit?“

Zaletěla pohledem na druhý konec haly, až ke vchodu do tanečního sálu, kde hlučný večírek nabíral obrátky, jako kdyby váhala, jestli má na nějaké vysvědování čas. „Bylo to prosté – nemohla od Ernesta odejít.“

„Ne. Takhle to přece nechodí. Pokud od něj neodešla, neudělala to proto, že by nemohla, ale protože nechtěla.“

Emilia zavrtěla hlavou. „Kde jste tohle slyšel? Na právech? Nebo jste to vyčed z Listiny práv a svobod? Vraťte se do normálního světa.“

Jack přeletěl očima celý sál. „Mia žila v Palm Beach. To se dá sotva považovat za normální svět.“

„Máte snad dojem, že byste v Palm Beach nenašel ženy, které žijí ve strachu?“

„Ve strachu z čeho? Že z rozvodu s pohádkově bohatým manželem vyjdou bez peněz?“

Zatvářila se rozmrzele. „Podívejte, jste určitě rozčilený, a nemám vám to za zlé. Ale chcete se dozvědět o Mie pravdu, nebo ne?“

Jack se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. Se sarkasmem to daleko nedotáhne. Zastyděl se, že se k němu vůbec uchýlil. „Promiňte. Pokračujte prosím.“

„Když se podíváte na Miu a pak na Ernesta, samozřejmě vás okamžitě napadne, že si ho vzala pro peníze. Lidé ji odjakživa za zády pomlouvali – předpokládali, že má poměr s údržbářem bazénu nebo se svým tenisovým trenérem. Jsem její nejlepší přítelkyně, takže vám můžu říct jen jedno: Byl jste první.“

„Jenomže to ji nijak neomlouvá. Byla vdaná.“

„Ale prosím vás. To Ernesto ji neustále podváděl. Jednou to zkusil dokonce i na mě.“

„Mrzí mě, že se pořád opakuju jako zadrhnutá deska, ale proč s ním tedy zůstávala?“

„Taky mě to zajímalo. A mockrát jsem se jí na to ptala.“

„Co na to ona?“

„Seguridad. To je Španělsky –“

„Bezpečí. Vím to. Jsem napůl Kubánec.“

„Ano? To jsem

„To je v pořádku. Nikdo to většinou nepozná. Zvlášť vzhledem k mé španělštině. Ale zpátky k Mie a jejímu pocitu bezpečí. Předpokládám, že tím myslela peníze, ano?“

„Měla jsem za to, že ano. Dokud jsme se jednou večer trochu víc nenapily. Trochu jsem jí tehdy rozvázala jazyk, takže se mi to pokusila vysvětlit. Dozvěděla jsem se, že nepodepsali předmanželskou smlouvu. Kdyby se rozvedla, mohla by si přijít na slušné peníze.“

„Co vám řekla?“

Emilia se naklonila blíž a ztišila hlas. „Zůstávala s ním ne proto, že pro ni slovo seguridad představovalo finanční jistotu, ale spíš… něco jako…protección. Vlastně tak to řekla.“

„Ochranu? A před čím?“

„To mi neprozradila. Jak už jsem vám říkala, tehdy jsme spolu popíjely a jí spíš nechtěně vyklouzlo něco, o čem se za normálních okolností nechtěla vůbec bavit – dokonce ani se mnou. Ale měla jsem z toho takový dojem, že dokud zůstane vdaná za Ernesta, bude v bezpečí.“

„Bála se něčeho konkrétního?“

„Do takových podrobností nezašla. Spíš mě zaujal způsob, jak mluvila o Ernestovi – že pochází z nesmírně vlivné rodiny. Kdybyste byl Venezuelan, určitě byste jeho jméno znal. A pokud patříte do latinskoamerické komunity, měl byste si pořádně rozmyslet, než si s ním něco začnete. Takhle přesně mi to nikdy neřekla, ale jestli to chcete vědět, tak právě kvůli tomuhle si ho vzala.“

„To je ta protección} Že se vdala za muže, který určitým lidem nahání hrůzu?“

Přikývla.

Jack odvrátil oči stranou a uvažoval o tom, co se právě dozvěděl.

Vtom se zpoza rohu vynořil Emiliin společník a vstoupil do ohraničeného prostoru s pohovkou a křesly, rozestavěnými kolem krbu. „Emilie, nerad ruším, ale podává se večeře.“

Ještě chvilku. Hned potom přijdu. Slibuju.“

Muž se zprvu zatvářil překvapeně a potom odešel. „Moje první skutečná známost od rozvodu. Asi bych se měla radši vrátit.“

Vstali a Emilia stiskla Jackovi pravici. Nebylo na tom nic neobvyklého, ale její gesto mělo hlubší význam než pouhé podání ruky na rozloučenou. „Zní to staromódně, ale zdá se, že Mia potkala toho pravého v nesprávné době. Neměla vám lhát a vím určitě, že toho lituje. Nežádám vás, abyste to s ní zase dal dohromady. Ale pokud máte možnost pomoct jí, prosím vás, prosím, udělejte to.“

Nechtěl jí nic slibovat. „Budu si to muset

Stiskla mu ruku ještě pevněji, a zarazila ho tak uprostřed věty. „Dovolte mi, abych náš rozhovor ukončila stejně, jako jsem ho začala: Mia vás skutečně milovala. Mějte to na paměti.“

Jack marně hledal slova.

Pousmála se na něj, jako kdyby mu chtěla předem poděkovat, že nenechá její přítelkyni na holičkách. Potom se otočila a zamířila do tanečního sálu. Jack ji sledoval nepřítomným pohledem. Věděl, že to neměla v úmyslu, ale v jedné věci teď měl jasno.

Že je ještě zmatenější než před rozhovorem s Emilií.

13

Z hotelu Breakers Jack hned neodešel. Zamířil přes lodžii do zadního traktu budovy a odtud kolem bazénu až za pečlivě přistřižený trávník na kroket. Zastavil se až na vrcholu dřevěného schodiště vedoucího přímo na pláž. Od dětství ho fascinoval uklidňující zvuk a vůně oceánu.

Milovala mě. Aspoň to tvrdí Miina nejlepší přítelkyně. Jak by to teď mohlo změnit situaci? I kdyby ji nikdo neunesl, stále je vdaná. Za muže, kterého nemiluje. Od kterého si – z neznámých důvodů – netroufala odejít. Možná proto, že nepotkala toho pravého…

Ne. Takhle uvažovat rozhodně nesmí. Ten únos nakonec všechno vyřešil, nepotřebuje ji. Ale nenávist k ní necítil. Měl zlost, to ano, ale neužíral ho zničující pocit, že s ní ztratil čas, jako tehdy, když mu ztroskotalo manželství. Možná v skrytu duše tušil, že mu Mia o sobě neříká úplně všechno. Neměl samozřejmě na mysli její manželství. Ale zdálo se mu, že před ním skrývá nějaké dávné tajemství. Když se teď od její nejlepší přítelkyně dozvěděl, že důvodem jejího sňatku byla protección, jeho podezření ještě zesílilo. Vybavil si jeden rozhovor, který spolu vedli – když spolu poprvé spali.

„Dnes mám narozeniny,“ prohodila Mia, když Jack otočil ldíčem a otevřel hlavní dveře do svého domu.

Jack se ani nesnažil skrýt překvapení a rozladění. Strávili spolu příjemný večer v restauraci, ale nic slavnostního na něm nebylo a na takovou událost to nestačilo. „Proč jsi mi to neřekla?“

‚A proč bych měla? Je načase skoncovat s oslavami.“

„To je šílené.“ Přitáhl k sobě dveře a zaseje zavřel. „No tak, půjdeme do města a oslavíme to spolu, jak se na narozeniny sluší a patří.“

„Proč bychom nemohli jít dovnitř a oslavit to, jak se sluší a patří, tady?“

Políbila ho a jemu projel celým tělem prudký záchvěv. „To je… přímo úžasný nápad,“ prohlásil a strčil do dveří. Vzala ho za ruku, zavedla ho dovnitř a znovu ho políbila. „Dej mi něco na osvěžení.“

„Přinesu víno.“

„Výborný nápad.“

Usmála se a vypadala nádherně. Jack se jen v duchu modlil, aby na něm nebylo vidět, že v duchu jásí: Jupí! Unitě dojde i na sex!

Odešel do kuchyně pro láhev svého nejkvalitnějšího vína, kterou už před dvěma týdny uložil do chladničky v naději, že takovýto večer s Miou jednou přijde. Když láhev chardonnay vytahoval z ledničky, byl na sebe docela pyšný, jak prozíravě si všechno naplánoval. Jenomže láhev byla dočista prázdná. Ale někdo ji zase zazátkoval, aby krádež zamaskoval.

Zatraceně, Theo!

Ve spíži pak bleskurychle našel jinou, ale byla stejně teplá jako noční vzduch. Doploužil se do kuchyně, otevřel mrazák a sáhl pro misku na

led. Jenomže ta byla doslova zarosdá do dva roky staré námrazy, a když ji konečně odtrhl, kostky ledu se rozletěly po celé podlaze, jako kdyby v domě řádilo texaské krupobití. Klekl si a začal je sbírat. Nejdřív po jedné, potom po dvou, a nakonec po hrstích; kostky pak letěly přes celou kuchyň a přistávaly v umyvadle.

„Čekááám!“ volala na něj Mia. „Už z toho šedivííím!“

Její hlas vycházel z ložnice. Jack si zoufale přál, aby se večer dokonale vyvedl, takže se rozhodl, že víno musí být studené, i kdyby ho to mělo stát život. Neměl už čas nechat láhev aspoň chvíli poležet v mrazáku, ale představa kvalitního vína značky Kistier s kostkou ledu ve sklence byla nad jeho síly. Musí tu láhev ochladit ručně. Do jedné ruky si nabral tři kostky a druhou uchopil láhev. Stál nad dřezem a horečně přejížděl dlaní s ledem po láhvi, odshora dolů, v naději, že chlad rychleji pronikne dovnitř. Po chvilce se zastavil, aby zkontroloval, jestli má jeho snaha nějaké výsledky. Láhev byla rozhodně studenější než předtím. Zřejmě to účinkuje. Nabral si tedy do dlaně další kostky a znovu začal přejíždět láhev, shora dolů, stále horečněji a s větším nasazením. Dýchal nahlas, čím dál tím rychleji, ruka mu přitom rytmicky jezdila po láhvi shora dolů a zase nazpátek a on ji třel, třel, třel.

„Tohle je ta nejdivnější předehra, jakou jsem v životě viděla,“ uslyšel Miin hlas.

Zůstal stát jako přikovaný. Stála ve dveřích do kuchyně, oblečená do černého tílka bez rukávů, které zřejmě objevila u něj v ložnici a navlékla si ho na sebe v očekávání vzrušující noci. Jack zpozoroval její překvapený výraz a na okamžik si představil, jak asi musí v jejích očích vypadat – jako maniak, který se ukájí na skleněném pyji do úplného vyčerpání.

„Víno?“ zeptal se.

Usmála se a řekla: „Pojď si lehnout.“

Odložil láhev do dřezu a vykročil za ní do ložnice. V místnosti už zněla hudba. Poradila si s jeho starým stereopřehrávačem a našla cosi od Carlose Santany. Ztlumila světia, otočila se k němu a políbila ho s otevřenými ústy. Byl to dlouhý a vášnivý polibek a Jacka se při něm zmocnil pocit, jako kdyby mu vysála z těla všechen stres a napětí. Svlékla mu košili a pomalu mu přejela dlaněmi po hrudníku a žaludku. Další polibek, a kalhoty se svezly k podlaze. To už seděla na posteli, zatímco on ještě stál nad ní a cítil, jak mu tře tvář o vzdouvající se slipy. Usmál se a něžně ji povalil na záda.

„Žádný spěch.“

Pomohl jí svléknout prádlo a při pohledu na tak nádhernou ženu, která teď odpočívala v jeho posteli jen v černých krajkových tangách, měl pocit, že dostává víc, než si zaslouží. Přiložil jí koneček prstu k nahému rameni a tiskl tak dlouho, dokud se nepoložila na záda. Pokrčila kolena, uchopila Jacka za ruku a přitáhla si ho k sobě. Úplně se jí poddal. Ovinula mu štíhlé nohy kolem pasu. Mohl se do ní okamžitě ponořit, ale odolal. Nadlehčil se nad ní a zapřel se rukama, aby tento okamžik co nejdéle prodloužil. Políbil ji na rty, potom na krk.

„Krásné narozeniny,“ zašeptal a pomalu pokračoval níž. Zastavil se u jejích ňader a jemně se jich dotýkal bradou, tvářemi, nosem. Když jí pak posel polibky celé břicho, cítil, jak se jí napíná bránice. Klín měla ještě ukrytý v krajkových kalhotkách. Jack dosud vyčkával, i když už cítil přímo mučivou touhu. Přesto se posunul až k Miiným kolenům. Odtud zase postupoval vzhůru a přitom ji líbal na vnitřní stranu stehen.

„Nevím, jestli je právě tohle dobrý začátek,“ hlesla.

„Věř mi, je to naprosto úžasný začátek.“

Já jen… nevím.“

„Uvolni se. Prostě se uvolni.“

Cítil, jak se jí celé tělo napíná, a když zaletěl pohledem vzhůru, viděl, že natahuje ruku k lampě.

„Radši zhasnu,“ řekla a stiskla vypínač.

Jack s ní tak docela nesouhlasil, ale nechtěl jí to vymlouvat. Posouval se vzhůru, střídavě ji líbal na pravé a levé stehno, dokud se zvolna nepřiblížil až k místu, odkud sálalo vlahé teplo. Začal zkoumat její sametově jemnou pokožku špičkou jazyka. Čekal, že se rozevře, aby ho uvítala, ale spíš se mu zdálo, že tiskne kolena blíž a blíž k sobě. A pak na to narazil – už žádná jemná pokožka. Ve tmě to neviděl, ale nahmatal to jazykem. Bylo to nahoře na vnitřní straně levého stehna, jen několik centimetrů od vagíny. Jizva.

Ošklivá jizva.

Snažil se nedat na sobě nic znát, ale nešlo to. Kromě toho by to stejně bylo marné, protože sebou křečovitě škubla.

„Nechala jsem si odstranit tetování,“ řekla.

Jack to nijak nekomentoval. Jenom ležel ve tmě, hlavu mezi jejími stehny. Kdyby jí takovouhle jizvu nechal doktor, který jí odstraňoval tetování, musel by se zodpovídat před soudem za ublížení na zdraví. Věděl, že mu lže.

S každým dalším okamžikem se jí tělo křečovitě napínalo. Jacka zaplavily pochybnosti, jestli má vůbec pokračovat, ale ona jeho dilema vyřešila. Něžně ho uchopila za bradu a zvedla mu ji vzhůru. Než se pak vedle ní položil, všiml si, že jí na břiše naskočila husí kůže. Ležel úplně bez hnutí, stejně jako ona. Hudba hrála a oba mlčeli. Nakonec jí Jack přejel hřbetem ruky po tváři a řekl: „Nechceš se mi s něčím svěřit?“

Jenom zavrtěla hlavou.

„Víš to určitě?“

Jen mě obejmi,“ poprosila ho a hlas se jí ve tmě zlomil. „Prosím tě, jen mě obejmi.“

Jacka vytrhlo ze vzpomínek vyzvánění mobilu. Ten bezdrátový vetřelec se jaksi vůbec nehodil k poklidu, který panoval na pláži, ale Jack se podrobil této technologické výzvě a podíval se na displej. Objevil se na něm nápis „Neznámé číslo“, což za normálních okolností nebylo nic neobvyklého, ale teď Jackovi telefonát z neznámého čísla prudce zvýšil hladinu adrenalinu. Zvedl kryt klávesnice a ohlásil se jednoslovným „Haló?“

„Tak jste se dočkal, Swytecku,“ ozval se na druhém konci linky digitálně upravený hlas, očividně aby ho nikdo nemohl odhalit.

„Kdo je tam?“

„Usáma bin Ládin. Kdo myslíte}“

Jack svou otázku mínil formálně, jen aby vrátil míček na hřiště soupeře. „Co chcete?“

„Salazar tvrdí, že všechno je teď v rukou jeho právníka. Takže budeme jednat přímo spolu.“

Jestliže až dosud váhal, jestli se má do případu zapojit, tak teď už měl jasno. Mluvil s člověkem, který děsivě zavraždil paní Thomtonovou a může udělat totéž i Mie. Když se teď na všechno střízlivě podíval, slova jako Promiňte, ale lhala mi, takže ať si pomůže sama! mu nějak nešla z úst. „Poslouchám.“

Jeden den během příštího týdne dostanete kolem deváté hodiny ráno e-mail. Otevřete ho. Najdete v něm instrukce. Splňte je do posledního puntíku. Jakmile předáte hotovost, dostanete odpověď na Salazarovu otázku.“

„Udělám to.“

Ještě něco. Žádná policie, FBI nebo soukromí detektivové, co by číhali někde vzadu. Jakmile se té výměny zúčastní víc než dva lidi, je zle. Všichni jsme smrtelní. Rozumíte, co vám tím chci říct?“

„Ano.“

„To byste měl. Tahle výměna se odehraje jen mezi námi dvěma. Porušíte pravidla, a zaplatí to ten, na kom vám záleží víc než na čemkoliv jiném.“

Ten člověk zavěsil dřív, než mohl Jack něco dodat. Teď už vůbec nebylo důležité, jestli mu na Mie ještě pořád „záleží“. Jackovi vrtala hlavou jiná otázka: I kdyby mu na ní záleželo, jak to ten únosce ví?

A z čeho usuzuje, že na ní Jackovi záleží „víc než na čemkoliv jiném“?

Jack se otočil čelem k oceánu, aby si utřídil myšlenky. Měsíční paprsky se třpytily na poklidné zvlněné hladině. Na chvilku se zamyslel a potom vytáhl mobil, odklopil kryt a zavolal Andie Henningové.

14

E-mail dorazil už v pondělí v osm hodin ráno, dřív než Jack čekal. Jeďte do centra, na roh Miami Avenue a Flaglerovy ulice,“ stálo v něm. „Najděte lavičku naproti dragstoru. Posaďte se co nejdál, až na severní konec. Potom čekejte.“

Jack to okamžitě zatelefonoval Andie Henningové. I když ho únosce varoval, aby nevolal policii, Jack nechtěl nic riskovat, zvláště když dostal tak podivné pokyny: „Posaďte se co nejdál, až na severní konec.“

O co se ten člověk snaží? Udělat z něj dokonalý terč pro ostřelovače? Jack byl rád, že zavolal FBI, už jen proto, že mu dali koženou nepromokavou bundu s neprůstřelnou vložkou – o kufříku s deseti tisíci dolary v označených bankovkách, laskavosti ministerstva financí USA, ani nemluvě.

Jack vyrazil z domu během necelých deseti minut, ale uvízl v ranní dopravní špičce, a tak bylo skoro devět hodin, když konečně zastavil na parkovišti v centru města a vydal se uvedeným směrem. Našel dotyčnou lavičku a posadil se na její severní konec směřující k Flaglerově ulici, jak zněl pokyn. A čekal. A čekal.

Dokonce i v centru Miami znal spoustu horších míst, ale pozorování lidí ho přirozeně brzy začalo nudit. Chvíli se zabavil sledováním staříka, který prodával projíždějícím motoristům limetky v sáčku a ceny určoval podle značky auta – řidiči chevroletu za dolar, majiteli volva za pět. V rohové kavárně nabízející espreso seděla skupinka starých Kubánců, ponořených do nekonečné debaty o Kubě bez Castra. Na protější straně ulice se pohyboval filmový štáb a nejméně dvě hodiny natáčel nějakou reklamu, v hlavní roli s pohlednou latinskoamerickou modelkou, která trpělivě čekala na vhodný závan větru, který by jí nadzvedl sukni rudých šatů, podobně jako kdysi slavné Marylin Monroe. Z průzkumu trhu zřejmě vyplynulo, že díky reklamě s dvacetiletou snědou bohyní se bude pojištění motorových vozidel prodávat samo.

Kolem jedenácté hodiny štáb odešel a od té doby zůstali na místě jen Jack, prodavač limetek a nekonečné proudy aut. Z nedalekého obchodu s elektronikou, kde museli mít jen jediné cédéčko, k Jackovi doléhala hudba. Reproduktory vyřvávaly stále stejnou melodii salsy, která mu už lezla na nervy. Dvacet minut po poledni se skoro zaradoval, když si k němu na druhý konec lavičky přisedl nějaký bezdomovec.

Jenom se posadil a Jackovi zdánlivě nevěnoval nejmenší pozornost. Páchl močí a zvratky. Na sobě měl ošoupanou a potrhanou vojenskou bundu, ve které mu muselo být v poledním slunci horko, ale vypadala a zapáchala, jako kdyby ji ze sebe nesvlékl už od roku 1989, kdy Floridu postihly nebývale kruté mrazy. Levou nohu měl umazanou od něčeho, co nemohlo být nic jiného než zaschlé fekálie. Jackův čich si dokázal poradit prakticky s čímkoliv – vždyť jeho nejlepším přítelem byl Theo Knight ale v tomhle případě zřejmě nepůjde o minuty, ale o hodiny. Muž si začal něco pro sebe mumlat a nakonec zplodil celou větu.

„Syn proklel otce,“ prohlásil tónem, který nepřipouštěl vůbec žádnou pochybnost.

Jack si umínil, že na to nebude reagovat.

„Hej, slyšel jste, co jsem povídal?’* zeptal se bezdomovec.

Jack se rozhlédl kolem dokola, ale muž se díval před sebe a hovořil k neexistující osobě. „Poslouchejte mě! Říkal jsem, že syn proklel otce!“ ozval se znovu, tentokrát mnohem naléhavějším tónem.

Přitom pokyvoval hlavou jako dětská hračka, která se dává za zadní sklo auta. Ruce se mu začaly nekontrolovatelně třást. Muž byl na první pohled nesmírně rozčilený, ale třes, který mu zachvátil celé tělo, byl nepochybně projev abstinenčních příznaků. Celý obličej mu zrudl, jako kdyby ho někdo smrtelně urazil. Vyskočil z lavičky, zamířil vyčítavým ukazováčkem na neviditelnou postavu a vykřikl: „Ty jdi taky do prdele, kámo!“

Po chodníku se teď rozlil proud lidí, většinou úředníků, kteří spěchali na oběd. Míjeli ho beze slova a nevěnovali mu sebemenší pozornost. Bezdomovec si měřil muže v obleku podezíravým pohledem, ale nakonec svěsil ramena a zase si začal cosi mumlat pod vousy. Zůstal stát na místě, jako kdyby mu nohy zarostly do chodníku. Nakonec se zpříma podíval na Jacka a prohlásil: „Hej, pohněte se.“

Jack na něj mrkl koutkem oka. Tentokrát se zdálo, že bezdomovec skutečně mluví na něj.

„Pohněte se,“ opakoval. „Musím se vychcat.“

„Tady není žádný záchod.“

Je mi úplně ukradený, že tu není záchod. Jeden chlápek mi dal padesát babek, abych se vychcal přesně tam, kde teď sedíte, takže si poposedněte, nebo pochčiju vás.“

Cože? Jack se už nadechoval, že odpoví pěkně od plic, ale ještě než se stačil zeptat, svido mu: Ten člověk je kurýr. Jack otevřek náprsní tašku a řekl: „Dám vám sto dolarů, když mi popíšete toho člověka, který si vás najal.“

Bezdomovec hrábl po bankovce. „Běloch. Víc vám říct nemůžu.“

„Kde jste se s ním setkal?“

„Mezi kartonovejma krabicema pod nájezdem na pětapadesátku.“

„Kdy si vás najal?“

„Včera kolem půlnoci. Byla tma, člověče. Moc dobře jsem ho neviděl. Jenom mi řek, abych sem v poledne přišel a vychcal se na lavičku, přesně tam, kde bude sedět jeden chlápek.“ Muž se začal svíjet, jako by ho něco bolelo. „Nic víc nevím, člověče. A teď se posuňte, abych se tam moh vychcat. Mám v sobě dvanáct plechovek piva,“ prohlásil zmučeně a zkřivil obličej.

Jack vstal a ustoupil stranou. Muž si kvapně rozepnul kalhoty a vymočil se přesně tam, kde Jack předtím seděl. Několik chodců se po něm znechuceně ohlédlo, ale většina kolemjdoucích spěchala, aniž mu věnovala pozornost. Jack se na bezdomovce nechtěl dívat, ale došlo mu, že únosce sledoval naprosto konkrétní cíl, když mu přikázal, kam přesně si má na lavičce sednout – stejně jako když uložil bezdomovci, kam si má ulevit.

Jakmile muž splnil svůj úkol, odfrkl si a překvapeně utrousil: „Co to sakra je?“

Jack se podíval na lavičku. Přihodila se zvláštní věc. Na pomočeném místě se objevil barevný nápis, jako když se při chemickém pokusu zbarví lakmusový papírek namodro, anebo nazeleno, podle toho, jestli je zkoumaná tekutina kyselá, nebo zásaditá.

Nápis oznamoval: CHTÉL JSTE MÉ PŘECHCAT!

Opůl bloku dál, severně od Miami Avenue, vykročila Andie Henningová z kavárničky a splynula s davem na chodníku. Říkala cosi do mikrofonu připevněného k límci a nijak se nelišila od tuctu dalších žen, které se po polední přestávce vracely zpátky do práce a cestou si s mobilem v ruce vyřizovaly služební hovory. Andie však udržovala spojení se svým týmem v terénu.

„Co dělá teď?“ zajímala se.

„Ten bezdomovec se právě vymočil,“ zněla odpověď.

„Cože?“

„Bez legrace. Swyteck dal tomu člověku nějaké peníze, a ten se pak vymočil přesně tam, kde advokát předtím seděl.“

„Chcete říct, že mu Swyteck zaplatil, aby se vymočil?“

„Přinejmenším to tak vypadá. Sakra, člověk dá někomu kufřík plný peněz, ale nikdy neví, co s ním provede.“

Andie se zastavila u přechodu. Nešlo jí na rozum, proč by měl Jack uplácet bezdomovce, aby pomočil lavičku. Rozhodli se, že Jackovi nedají žádný mikrofon, protože únosce mohl na domluvené místo předem nastražit nějaké elektronické zařízení, kterým by ho mohl odhalit. Jenomže po všem, co se teď stalo, Andie zalitovala, že byli tak přehnaně ostražití.

„Co se děje teď?“ zeptala se kolegy na příjmu.

„Nebudete mi věřit, ale je to čím dál podivnější. Buď má Swyteck nějakou úchylnou zálibu v lidských exkrementech, anebo je na té lavičce něco zvláštního.“

„Nemůžete si to nějak zaostřit a podívat se na to?“

„Nemůžu, ale… Počkejte. Náš člověk na střeše hlásí, že něco zahlédl. Nějaká písmena, něco jako vzkaz.“

Stejně je to divné, pomyslela si Andie. Ale začínalo to dávat smysl. „Zdá se, že ten bezdomovec byl něco jako kurýr.“

Jo. Už na první pohled zkrachovaná existence. Řekl bych, že si ho únosce vybral úplně naslepo.“

‚Až odejde, pověste se na něj. A předveďte ho k výslechu. Důvod – exhibicionismus.“

„Nevím určitě, jestli je to federální zločin.“

„Tak se tvařte, že je.“

„Rozumím.“

Jack nemohl odtrhnout oči od vzkazu na lavičce, jako by čekal, že se objeví ještě nějaké pokračování. Jenomže už ta čtyři krátká slova mluvila sama za sebe: CHTÉL JSTE MÉ PŘECHCAT!

Bezdomovec si zase zapnul kalhoty. „Když mi dáte ještě padesát babek, klidně se vám tady i vyseru.“

„Ne, ale každopádně děkuju, kamaráde. Ale ještě tu zůstaňte.“

„Chcete mi snad poroučet, co mám dělat, vy kreténe?“

Jen ještě neodcházejte.“

Bezdomovec přimhouřil oči a zdálo se, že každým okamžikem vybuchne. Zvedl paže k nebi, jako by chtěl učinit nějaké prohlášení biblického významu, a potom zvolal: „Syn proklel–“

Jo, jo,“ ozval se Jack. „To už jste říkal, šéfe.“

Jste Jack Swyteck?“ uslyšel náhle Jack. Spatřil malého Latinoameričana s šedivým knírkem, jehož barva usvědčovala ze lži lesklé černé tupé, které mu sedělo na hlavě. Stál na chodníku před obchodem s elektronikou a v ruce držel mobil.

„Kdo to chce vědět?“ zeptal se Jack.

„Nepředstavil se. Jenom mi řekl, že chce mluvit s tím člověkem, co stojí před obchodem a jmenuje se Jack Swyteck.“

Chytrý tah, pomyslel si Jack. Žádný policista by nedokázal vystopovat hovor do namátkou vybraného krámu. „Ano, děkuju, jsem Jack Swyteck,“ přikývl a sáhl po mobilu.

Muž ustoupil dozadu. „Ne tak rychle, váš přítel mi slíbil, že když vám ten mobil půjčím, dostanu od vás padesát dolarů.“

Jack vytáhl náprsní tašku a podal muži tři dvacetidolarovky. Majitel obchodu neprojevil sebemenší snahu vrátit mu deset dolarů nazpátek. Jack se chopil telefonu. „Tady Swyteck.“

„Chtěl jste mě přechcat!“ ozvalo se z mobilu. Byl to tentýž záměrně elektronicky zkreslený hlas Miina únosce.

„O čem to mluvíte?“

„Člověk by čekal, že když se FBI pustí do sledování, bude mít aspoň tolik rozumu, že se agenti po hodině vystřídají nebo se aspoň převlečou. Žádný prodavač párků v rohlíku nepracuje čtyři hodiny v jednom kuse, aniž by se aspoň na chvilku neodlepil od vozíku a neskočil si třeba na kafe nebo na záchod. To FBI má napsáno na čele, a nejen tam.“

Jack zaletěl pohledem k vozíku na rohu. Vůbec ho nenapadlo, že by u něj mohl hlídkovat agent FBI, ale únosce měl očividně ostříží zrak. Jack usoudil, že o tomhle nemá smysl s únoscem diskutovat, takže se rozhodl přikročit k plánu B, který vypracovali společně s Andie Henningovou. „Podívejte se, já jsem FBI nevolal. Udělal jsem přesně to, co jste mi řekl: žádná policie. Jestli tu jsou, tak jen proto, že mě sledují. Ne proto, že jsem je sem zavolal.“

„Nebo proto, že je zavolal váš klient.“

Jack se musel na okamžik zamyslet, než mu došlo, že tím klientem myslí únosce Salazara. „Ne, Ernesto by to neudělal.“

Jo. To určitě.“

„Podívejte, nevím, jak se to mohlo stát, ale mrzí mě to.“

„Lítostí se nic nevyřeší, nemyslíte? FBI tu prostě je. Takže zbývá jenom jediná možnost.“

„Prosím vás, nemstěte se na Mie.“

„Musíme je setřást, Swytecku.“

Jackovi se o poznání ulevilo. Jak chcete.“

„Uděláte to takhle. Otočíte se a popojdete o dva bloky dál, až k okresnímu soudu. Vstoupíte dovnitř jižním vchodem. Projdete přes vstupní halu a vyjdete ven severním vchodem. Venku seběhnete ze schodů a dole na rohu uvidíte automat na noviny, kde se prodává Miami Tribune. Vhoďte tam čtvrťák a sáhněte dovnitř, až na dno. Vzkaz najdete v obálce, která leží úplně dole, pod celým štosem novin. Rozuměl jste?“

„Ano.“

„Teď jděte! Neutíkejte, ale měl byste si pořádně pospíšit. Mohl bych si to ještě rozmyslet.“

Andie šla po Miami Avenue, když vtom zahlédla na protější straně Jacka. Rázoval svižným tempem a vzdaloval se od svého původního stanoviště. „Odchází,“ ohlásila do mikrofonu.

„Sledujeme ho,“ odpověděl jí agent hlídkující na střeše.

Jdu za ním,“ oznámila Andie.

Polední ruch na chodníku kulminoval, takže člověk mohl jen stěží jít přímo za nosem. Pouliční prodavači nabízeli všechno možné i nemožné – od šperků po cukrovou třtinu, od barevných stužek až po sluneční brýle, a chodníky podél Flaglerovy ulice připomínaly trh na Union Square v New Yorku, jen s tím rozdílem, že tady vládl latinskoamerický kolorit. Andie si razila cestu mezi chodci, kolem pouličních hudebníků a nad jakýmsi bezdomovcem, který v tom ruchu klidně pospával na zemi.

„Nevidím ho,“ hlásila Andie a dál se prodírala mezi davem proudícím po chodníku. „Kde je teď?“

„Přechází na severní stranu Flaglerovy ulice. Jako kdyby mířil k soudu.“

Andie cítila, jak se jí zrychluje tep. „To je zlé. Jestli vejde dovnitř a zastaví ho ochranka, bude to vypadat, že Jack požádal o pomoc bezpečnostní složky, což je přesně to, co mu únosce zakázal.“

„Příruční kufříky většinou nekontrolují. A kdyby ho prohlíželi rentgenem, ty peníze neodhalí, protože budou vypadat jako normální papíry, jakých s sebou právníci nosí spoustu.“

„Jo, jenomže ta neprůstřelná vložka jim určitě neujde. A možná

i GPS.“

Sice se rozhodli, že Jackovi pro jistotu nedají žádné odposlouchávací zařízení, ale připadalo jim rozumné využít možností navigačního systému GPS a vložit mu do bundy čip, který jim umožňoval v každém okamžiku přesně sledovat jeho pohyb.

„S tím už nemůžeme nic dělat.“

Andie pokračovala dál. „Crenshawe, jste u té budovy soudu nejblíž. Jděte dovnitř, ukažte jim odznak, udělejte na ně ramena, prostě podnikněte cokoliv, jen aby Swytecka nekontrolovali těmi svými přístroji a nechali ho projít.“

„Jenom abychom to nepřekombinovali,“ namítl Crenshaw. „Stane se vůbec něco, když si ochranka té bundy a lokátoru GPS všimne? To ještě neznamená, že se o tom dozví ten únosce.“

„Jak to chcete vysvětlovat tomu psychopatovi, který Swyteckovi zakázal volat FBI? Musíme vycházet z toho, že ho celou dobu sleduje. Potřebuju vás tam, Pete. Zařiďte to.“

15

Budova soudu, která vyrostla již před osmdesáti lety jižně od Washingtonova památníku, bývala v minulosti nejvyšší stavbou ve městě a dnes představovala architektonický skvost, který by se skvěle vyjímal v každé metropoli. Bylo to typické sídlo státní instituce, impozantní vápencový mrakodrap, který zdobily mohutné rýhované sloupy s dórskými hlavicemi, jako by svou majestátností stvrzovaly příslušnost celého komplexu k tehdejší vlně neoklasicismu. Návštěvníci tu museli zdolat dvoustupňové žulové schodiště, jehož jednotlivé stupně během několika desetiletí dokonale uhladily zástupy lidí. První polovinu schodů Jack vyběhl svižným tempem, ale potom zpomalil – ale ne kvůli tomu, že by ho zmohla únava.

Za prosklenými dveřmi hlavního vchodu hlídkovala početná ochranka s detektory kovu. Nad neprůstřelnou vložkou v bundě se určitě pozastaví. O lokátoru GPS ani nemluvě. A pokud otevřou kufřík… no, mít u sebe tolik peněz není protiprávní, ale uvede je to do střehu. Jenomže neměl na vybranou. Únosce mu poručil, aby vešel jižním vchodem a vyšel severním. Pokud by neuposlechl, jen by tím posílil pachatelovu paranoiu. Jack mohl jedině doufat, že FBI má všechno pod kontrolou a jemu se podaří projít kontrolou bez problémů.

Do otočných prosklených dveří se vléval nekonečný proud návštěvníků, zaměstnanců a právníků v klasických oblecích. Jack se vtěsnal za skupinku reportérů z místní zpravodajské stanice v naději, že členy ochranky zaměstnají jejich kamery a další technika a jeho si nevšimnou. Kontrolní stanoviště se nijak nelišilo od toho, jaké zná člověk z bezpečnostních prohlídek na letišti – na jedné straně rentgen a hned vedle detektor kovů ve tvaru dveřní zárubně. Jack si počkal, až se ochranka začne plně věnovat kameramanům – nechá je otevřít brašny, výbavu jim zkontroluje pod rentgenem a ručním detektorem prověří, jestli něco neukrývají pod oblečením. V jednu chvíli měl Jack chuť utéct, jelikož dostal strach, že ho ochranka zadrží, a únosce se rozběsní.

„Další,“ ozval se strážný.

Jack postoupil kupředu a položil kufřík s penězi na pohyblivý pás. Oddechl si, když ho muž neotevřel a jenom ho nechal projet rentgenem.

„Projděte prosím rámem,“ vyzval Jacka.

Teď nastala nejobtížnější chvíle. Jack zadržel dech, ale nebylo mu to nic platné. Hned jak se ocid v poli působnosti detektoru kovů, po celé kamenné vstupní hale s klenutým stropem a spoustou výklenků se rozlehl nervy drásající zvuk.

„Odstupte si sem, prosím,“ zavelel člen ochranky nevzrušeně.

Jack ho uposlechl, zvedl paže vzhůru a mírně rozkročil. Přitom horečně uvažoval, jaké jim nabídne vysvědení, ale členové ostrahy zachovávali kamenné výrazy. Nepouštěj se do žádného dobrodružství!

napomenul se v duchu. Jenom jim odpověz na otázky, a možná tě nechají projít.

Strážný Jackovi přejel ručním detektorem od ramen až po paty. Nepronesl při tom jediné slovo. Nic nezaznamenal. Je to v pořádku,“ prohlásil bez mrknutí oka.

Jack se ani nepohnul, jako by mu mužova slova nedocházela.

„Řekl jsem, že je to v pořádku.“ Tentokrát strážný mírně pohodil hlavou ve snaze naznačit mu, aby už šel. Vtom Jackovi svido: Někdo z FBI je telefonicky upozornil. A někdo vypnul ten ruční detektor. Jack si oddechl, uchopil kufřík s penězi a vyrazil na opačný konec vestibulu. Ještě jednou se ohlédl a viděl, že se teď členové ochranky soustředili na asi sedmdesátiletou Latinoameričanku. Zřejmě nějaká další právnička nebo teroristka. A detektor zase normálně fungoval.

Severní vchod ležel na protilehlé straně haly, ale panoval tam mnohem větší klid. Jack se vyřítil z otočných dveří a bleskurychle seběhl po žulovém schodišti. Prodejní automat nabízející poslední vydání deníku Miami Herald stál na rohu, přesně tam, jak tvrdil únosce. Jack vylovil z kapsy čtvrtdolar a zasunul ho do zdířky. Asi polovina novin, vyrovnaných do štosu uvnitř průhledného kontejneru, už byla pryč. Jack sáhl až na samé dno. Jak únosce slíbil, pod posledním výtiskem ležela obálka lícovou stranou dolů. Jack ji vytáhl a počkal, dokud poklop boxu zase nezapadl na místo, pak obálku otevřel a přečeti si vzkaz vytištěný na počítačové tiskárně.

Stálo v něm: „Kopírovací a počítačové centrum Kwick-e Copy, První ulice, jižně od Flaglerovy. Je tam počítač rezervovaný na vaše jméno. A teď už můžete běžet. Na vašem místě bych to udělal.“

Jack zastrčil zprávu do kapsy a rozběhl se, jak nejrychleji dokázal, podél západního křídla soudní budovy. Potom zostra odbočil do Flaglerovy ulice a zamířil na východ. Na zalidněném chodníku však musel zvolnit tempo, a tak po necelé stovce metrů raději seskočil z obrubníku a pokračoval kupředu po kraji vozovky. Podél dvou posledních bloků už uháněl jako o život, bez ohledu na hustý pouliční provoz, a chránil se jen tím, že se držel v závěsu za kurýrem na horském kole. Když pak na rohu zahlédl kopírovací a počítačové centrum Kwick-e Copy, vběhl dovnitř a zamířil k pultu.

Jsem Jack… Swyteck,“ vyrazil ze sebe udýchaně.

Dívka, kterou Jack oslovil, byla zřejmě čerstvou absolventkou střední školy a s počítači to nepochybně uměla mnohem lépe než Jack. Stáhla si z uší sluchátka a k Jackovým uším z nich okamžitě dolehl hlasitý rap. „Co jste říkal?“ zeptala se.

Ukázal jí řidičský průkaz. „Mám tady rezervovaný počítač?“

Přečetla si z dokladu Jackovo jméno a podívala se do svých záznamů. Jo. Trojku. Na celý den.“

Jack jí poděkoval a okamžitě zamířil k přístroji, na který ukázala. Celé počítačové a kopírovací centrum bylo rozdělené do samostatných boxů, oddělených nízkými, asi metr a půl vysokými stěnami, které návštěvníkům do jisté míry zajišťovaly soukromí. Jack odložil aktovku na pracovní desku a vytáhl zpod ní kancelářské křeslo na kolečkách. Počítač už byl zapnutý, ale monitor ještě ne. Jack stiskl tlačítko a obrazovka se rozsvítila. Jack zjistil, že je na jií otevřený dokument v programu Word. Někdo sem už musel přijít, napsat vzkaz a vypnout monitor. Tu zprávu měl teď Jack přímo před očima. „CD máte pod židlí. Vložte ho dovnitř. Nasaďte si sluchátka. Dívejte se a poslouchejte.“

Jack sáhl dolů. Na spodní straně sedadla skutečně nahmatal plochou plastovou krabičku, přilepenou k židli izolační páskou, jakou používají elektrikáři. Odtrhl pásku, rozevřel obal cédéčka a vložil ho do mechaniky CD-ROM. Počítač začal načítat data a přitom tiše bzučel. Jack nespouštěl oči z přesýpacích hodin na obrazovce a mozek mu horečně pracoval. Věděl, co to je. Odpověď na otázku. Důkaz, že je Mia živá.

Pokud je živá.

Obrazovka znovu zablikala. Jack si nasadil sluchátka.

Hned vzápětí však blikání ustalo a Jack zjistil, že se dívá do sedmnáctipalcové černoty. Nic. Snažil se seřídit jas, ale bez zjevného výsledku. Možná se počítač porouchal. Možná si z něj chtěl únosce vystřelit. Po chvíli, která mu připadala jako věčnost, se na obrazovce začala vynořovat bílá písmena.

„Otázka: Co mají společného polibky a nemovitosti?“

Hned vzápětí ale písmena i černá plocha zmizely a na monitoru se objevil videozáznam. Kamera zblízka zabírala Miinu tvář. Unesená žena byla při vědomí a dívala se přímo do objektivu. Když se na ni zadíval, viděl, že její oči, ty nádherné oči, jsou teď unavené, zarudlé a vytřeštěné strachem. Někde hluboko uvnitř ho cosi nutilo, aby odvrátil pohled, ale nemohl si dovolit promeškat ani okamžik. Vtom se její tvář k nepoznání zkřivila a z úst se jí vydral děsivý výkřik, který se Jackovi doslova zařezával do uší přikrytých sluchátky a při němž mu krev tuhla v žilách. Táhlý, úpěnlivý výkřik o pomoc, jaký Jack ještě nikdy v životě neslyšel a ani nepředpokládal, že někdy uslyší. Mie při něm stékaly po křečovitě staženém obličeji slzy. Ještě však ani nestačil doznít, a videozáznam nečekaně skončil. Miin obraz zmizel. Člověk, který celý výjev natočil, její zoufalý nářek uťal a zřejmě se opájel radostí při pomyšlení, že dosáhl kýženého účinku. Obrazovka zčernala a začala na ní naskakovat další a další písmena.

„Odpověď: Správné umístění… správné umístění… správné umístění.“

Jack se už nedokázal ovládat a zabořil obličej do dlaní. Lapal po dechu, jako by se o něj pokoušel záchvat dušnosti. Tak tohle byl ten důkaz, že je Mia naživu – zvrácená odpověď úchylného monstra na otázku o polibcích a nemovitostech. Ta žena na obrazovce byla nepochybně Mia. Bolest, která se jí odrážela ve tváři, byla nepředstíraná. Hrůza, která zaznívala z jejího výkřiku, byla víc než skutečná; skoro ještě větší, než Jack dokázal snést.

Ale horor ještě neskončil. Na monitoru se objevila další řádka slov a Jack si přečetl zbývající část zprávy.

„Nechte si svých mizerných deset tisíc. Neprotahujte to. Zaplaťte tolik, na kolik si ji ceníte.“

Obrazovka zčernala. Jack se zapřel o opěradlo, zhluboka se nadechl, popojel na židli dozadu a přitom se ze všech sil snažil, aby se tu už ničeho dalšího nedotkl.

Věděl, že Andie Henningová a členové jejího týmu si budou chtít celý box číslo tři důkladně prohlédnout.

16

Kopírovací a počítačové centrum se na celé odpoledne změnilo v místo činu. Žluté policejní pásky se táhly dokonce i před průčelím domu, ale hlavní pozornost věnovali vyšetřovatelé především boxu číslo tři. Pečlivě zkoumali počítač, klávesnici i všechno ostatní ve snaze najít použitelné otisky prstů. Experti na rozbor vlasů a vláken odebírali veškeré vzorky, od mikroskopických částeček až po izolační pásku, kterou bylo připevněno cédéčko ke spodní straně židle. Počítačoví experti prověřovali hard disk a hledali stopy, které po sobě mohl únosce záměrně či nevědomky zanechat. Jeden agent vyslýchal bezdomovce z lavičky, ale nedozvěděl se od něj nic jiného než to, co z něj už předtím vytáhl Jack. Z výslechu dívky od pultu získali pouze obecný popis asi třicetiletého, středně stavěného bělocha, vysokého kolem sto třiaosmdesáti centimetrů. O barvě očí a vlasů se nedozvěděli nic, protože měl na hlavě naraženou baseballovou čepici a oči schované za brýlemi proti slunci. Byl oblečený jako bezdomovec a tento převlek použil nejen v kopírovacím a počítačovém centru, ale i v době, kdy si vybíral svého muže mezi bezdomovci. Dívka si ale naprosto přesně pamatovala, že si box číslo tři zamluvil pod jménem Jack Swyteck a zaplatil v hotovosti.

V jiném boxu Andie nejméně čtyřicet minut zpovídala skutečného Jacka Swytecka a teprve potom ho poslala domů.

Otři čtvrtě hodiny později Andie dorazila do audiovizuální pracovny miamské pobočky FBI, aby provedla analýzu digitálního záznamu a hlasové nahrávky Mii Salazarové. U pracovního stolu před celou stěnou sestávající z nejrůznějších elektronických přístrojů seděl technik FBI. Andie stála za ním a dívala se mu přes rameno, jaká kouzla provádí s videozáznamem, rozkládá ho na dílčí záběry, zvětšuje je, přibližuje si jednotlivé detaily, mění barvy, některé úseky si přehrává zpomaleně, zesiluje zvuk a podobně. Zvláštní agent Paul Martinez, šéf miamské pobočky FBI, se naklonil technikovi přes druhé rameno.

„Už jen ten pohled na ni člověku nahání hrůzu, i bez zvuku,“ poznamenal.

Všichni měli stejný pocit. Technik digitálně oddělil Miiny výkřiky a snažil se zjistit, jestli v pozadí neuslyší ještě nějaké zvuky.

„Našel jste něco?“ zeptala se Andie.

Technik měl na uších sluchátka, ale více spoléhal na střelky svých přístrojů. Ty měly signalizovat, jestli nahrávka obsahuje ještě nějaké další zvuky, které by se daly oddělit a zesílit. Právě ony často pomáhají zjistit, kde je oběť zadržována.

„Zdá se, že možná něco máme. Je to cosi kolem deseti až patnácti decibelů,“ řekl.

„Čemu by tahle hlasitost mohla odpovídat?“ zeptala se Andie.

„Normální konverzace má asi šedesát. Takže tohle by mohlo být cokoliv – myš, která zapískala přímo v místnosti, ale taky stádo slonů, co se přehnalo ve dvousetmetrové vzdálenosti.“

„Ale něco slyšíte, ne?“

„Nic neslibuju, Andie. Může to být jenom nějaký šelest přístroje. Než vám dám definitivní odpověď, musím to vyčistit a trochu si s tím pohrát. Možná zítra ráno.“

„Není naděje, že byste něco zjistil do večerní společné porady?“ zeptala se ho.

Jakmile na něco kápnu, dám vám vědět.“

Andie mu poděkovala a potom ho ona i velící agent Martinez nechali o samotě, aby se mohl v klidu věnovat práci. Společná porada celé pracovní skupiny byla naplánovaná na šestou hodinu večer. Měli se jí zúčastnit i zástupci státních a místních institucí zapojených do celého systému střežícího právo a pořádek v zemi. Andie byla jmenována koordinátorkou tohoto týmu – jednak díky svým dosavadním skvělým výsledkům v útvaru pro krizové případy FBI a jednak také kvůli tomu, že se na vyšetřování případu označovaného jako „Chybná cifra“ podílela už od únosu Ashley Thorntonové. Takže dnes večer musí Andie všechny členy týmu informovat o posledním vývoji událostí a společně s nimi pak vypracovat další postup.

Jste na tu dnešní poradu připravená?“ zeptal se šéf Martinez na chodbě Andie Henningové. Mířili spolu do jeho kanceláře. Velící agent Martinez kdysi býval vysokoškolskou hvězdou v běhu na osm set metrů a teď závodil v triadonu jako člen klubu sportovců nad čtyřicet let. Pouhá chůze chodbou po jeho boku se tak měnila v malý sportovní závod, protože šéf rozhodně nevolil vycházkové tempo.

„Budu v pohodě,“ ujistila do Andie.

Zastavili se před šéfovou kanceláří. Martinez se s rukama v kapsách opřel o zárubeň.‚Andie, vím, že to cédéčko bylo děsivé, ale ať už to monstrum provedlo paní Salazarové cokoliv, vy za nic nemůžete. Doufám, že si to uvědomujete.“

‚Ano, uvědomuju,“ odpověděla Andie nepřesvědčivě.

„Podívejte, myslím to vážně. Ten nápad s otázkou a odpovědí jako důkazem, že je paní Salazarová naživu, byl rozumný. Tak už nad tím nehloubejte.“

Jenomže od okamžiku, kdy mě pan Salazar překvapil tou hádankou

osprávném umístění, mám takový divný pocit. Nemůžu uvěřit, že jsem se nechala takhle vyšachovat.“

„Za tohle taky nemůžete. Zachovala jste se naprosto správně. Zapojila jste do případu Swytecka. Není to sice nejideálnější řešení, ale pracujete na nesmírně těžkém případu. Máte proti sobě únosce, který už vraždil. A máte taky žárlivého manžela, který vám práci nijak neusnadňuje. No a ten váš úžasný poslíček Jack Swyteck zase spal s obětí. A jako by to už samo o sobě nestačilo, dělá obhájce u trestního soudu, který… no, prostě je obhájcem u trestního soudu. Nezní to moc dobře, co myslíte?“

Andie se pousmála. „Vlastně je to bývalý prokurátor.“

„Nejdůležitější je právě to slovo‚bývaly. Využijte ho, ale moc mu nevěřte.“

„Rozumím.“

„Vedete si skutečně skvěle. Podle toho, co vidím, měli kolegové v Seattlu pravdu, když vás tak chválili. Myslím, že jste tady v Miami našla domov.“

„Děkuju vám, pane.“

Ještě než za ním zapadly dveře kanceláře, pozvedl paži a letmo zasalutoval. Andie pak vykročila ke své pracovně. Uznání od šéfa člověka vždycky potěší, ale ze všeho největší radost jí udělala Martinezova zmínka o podpoře, kterou jí projevili někteří přátelé z domovského Seattlu. Ze všech nejvíc to zřejmě platilo o Isaaku Underwoodovi, který byl v seattieské pobočce mužem číslo dvě. Isaak byl její největší oporou – od první chvíle, kdy nastoupila do útvaru pro vyšetřování bankovních loupeží, až po období, kdy působila v přísném utajení. Po úspěšném splnění úkolu začala její hvězda v tamní pobočce FBI strmě stoupat vzhůru a právě Isaac ji získal pro práci analytika FBI, zasahujícího při únosech a zadržování rukojmích. Tehdy ovšem nemohl tušit, že se s ní kvůli tomu bude muset tak brzy rozloučit.

Nečekala to ani Andie.

Pohodila hlavou a umínila si, že nepřipustí, aby jí osobní vzpomínky zkalily radost z pochvaly od nového šéfa. Martinezova slova jí vlastně dodala sílu, kterou tolik potřebovala při jednání s odbojným členem svého týmu – Petem Crenshawem. Jasně vycítila, že Pete se při dnešní akci pořádně naježil. Když ho pověřila, aby Jackovi zajistil volný průchod soudní budovou, snažila se postupovat co nejdiplomatičtěji. Ale s Petem bylo těžké pořízení. Od důchodu ho dělily pouhé dva roky, ale nikdy za celou kariéru nedostal na starost žádný významný, ostře sledovaný případ, po kterém odjakživa toužil. V úřadu se šuškalo, jak Pete Crenshaw zuřil, když vyšlo najevo, že vyšetřování poslední série únosů povede žena, která se teprve nedávno přistěhovala do Miami ze Seatdu.

Když Andie došla skoro až na konec chodby, uviděla Crenshawa, jak míří do kuchyňky. Zašla za ním dovnitř, aby zjistila, jestli svým odpoledním příkazem nenapáchala nějaké škody. Pete stál u kuchyňské linky a sladil si kávu.

„Hej, Pete, děkuju vám, že jste se postaral o tu ostrahu u soudu,“ oslovila ho přívětivě.

„Vůbec to nebylo zapotřebí,“ odpověděl jí zamračeně.

„Jak to myslíte?“

Hodil prázdné sáčky od cukru do odpadků a zadíval se jí do očí. „Říká se tomu tušení, Henningová. Kdybyste předem vzala v potaz všechny varianty, které mohly přicházet v úvahu, ochranka v soudní budově mohla být v pohotovosti už s čtyřiadvacetihodinovým předstihem. Jestli to ještě nevíte, tak právě proto je v naší skupině tolik zástupců ze všech možných složek.“

„Jinými slovy, měla jsem podle vás předvídat, že únosce pošle Swytecka o čtyři bloky dál, až do budovy soudu, a nechá ho tam projít bezpečnostní kontrolou?“

„Podívejte, já mlčím. Skupinu vedete vy, ne?“

Tak jedovatá poznámka si nepochybně koledovala o odpověď, ale Andie se raději na chvíli odmlčela, aby se neunáhlila. Nepatřila k ženám, které na sebemenší podnět reagují sexistickými poznámkami, takže zvolila smířlivější tón. „Poslyšte, ctím fakta a uvědomuju si, že sloužíte přinejmenším o dvacet let déle než já, takže máte mnohem víc zkušeností, ale

„Tady o žádné zkušenosti nebo o věk nejde. Jde o to, že jste žena.“

V prvním okamžiku se Andie nezmohla ani na slovo. Takovou neomalenost nečekala. „Fajn… a co je na tom špatného, že jsem žena?“

„Podle mě je chyba, že máte skupinu řídit vy. Jestli s tím únoscem budete muset vyjednávat, bude to katastrofa.“

„Protože jsem žena?“

„Stručně řečeno – ano.“

„Nemyslíte, že je to trochu –“

„Sexistické? V žádném případě. To je holý fakt. Viděla jste jeho psychologický profil, který udělali naši kolegové v Quantiku. Ten člověk považuje ženy za méněcenné a přeje si, aby se na ně podobnýma očima dívali i manželé jeho obětí. Vlastně ženy nenávidí. Takže si okamžitě pomyslí: Zatraceně, proč to vyšetřování řídí právě žena?“

„Chcete tím říct, že na tu práci nestačím?“

„Nechci se vás dotknout. Ale kdyby třeba nějaká oběť znásilnění vyžadovala pomoc psycholožky, vnutila byste jí psychologa, tedy muže, jenom proto, aby mohl nějaký idiot ve Washingtonu dokázat, že jsou muži stejně schopní jako ženy?“

Byl to sice příklad z úplně jiného soudku, ale v tomhle sporu se prostě nedalo zvítězit. „Pokud vám dobře rozumím, tak žádný důvod, pro který bych nemohla jako žena plnit většinu svých povinností v čele vyšetřovacího týmu, neexistuje. A až nastane situace, kdy bude nutné povolat někoho, kdo by měl s únoscem osobně vyjednávat, a já se budu rozhodovat, kdo by se toho měl ujmout, rozhodně vezmu vaši připomínku v úvahu. Vyhovuje vám to?“

Měla pocit, že mu nabízí olivovou ratolest, ale Crenshaw se zatvářil ještě zlostněji. „Nechovejte se ke mně takhle blahosklonně,“ utrousil a vyrazil ke dveřím. Na půli cesty se ale otočil a přistoupil k ní tak blízko

jako ještě nikdy předtím. „Víte,“ vyrazil ze sebe polohlasně. „Trochu jsem se na vás poptal, Henningová.“

„Stejně jako většina lidí z FBI.“

„Trochu jinak Vím, proč jste odešla ze Seatdu. Znám skutečný důvod. Ne ty bláboly, jako že jste potřebovala změnu.“

Andie se snažila zachovat kamennou tvář.

Crenshaw měl skoro vítězoslavný výraz. „Takže pokud na to nemáte, měla byste radši vyklidit pole. Protože dřív nebo později si tady všichni uvědomí, že je tenhle případ příliš důležitý, než aby ho řídil někdo, kdo nemá čisté svědomí.“

„Nebojte se. Já na to mám.“

„To doufám. Upřímně. Myslím to vážně.“ Jeho slova už nemohla znít neupřímněji. Pozvedl hrnek s kávou, jako kdyby chtěl připít na její neúspěch, a vyšel z místnosti.

Andie se ani nepohnula. Zůstala stát jako přimražená a uvažovala, jak by se k tomu měla co nejlépe postavit.

Crenshaw znal pravý důvod? Jo, tak dobrá. Všichni si mysleli, že znají pravý důvod, když se zčistajasna sbalila a odjela z domovského Seatdu. Měla tam poměr se zvláštním agentem. Její bývalý snoubenec ji pronásledoval. To povýšení a vyslání do Quantika nebylo jen tak samo sebou. Tato a některé další fámy se k ní tehdy také donesly. Ale skutečný důvod neznal nikdo. Nikdo jiný kromě ní.

Ale tohle tajemství nemínila nikomu prozradit.

Nikdy.

Andie se musela připravit na poradu. Nalila si do šálku kávu a vykročila nazpátek ke své kanceláři, i když už ne tak svižně.

17

Jack se oběda ani nedotkl. Theo ho snědl za něj.

I když dostal koženou bundu s neprůstřelnou podšívkou a hlídala ho celá horda agentů FBI, nemínil se Jack vydat napospas únosci a vrahovi, aniž by měl jistotu, že jeho přítel Theo Knight je na dostřel. Když ho agentka Henningová vyzpovídala, zašel si s Theem na pár sendvičů do Gruenbergs Deli, což byla miamská obdoba newyorských lahůdkářství, včetně nabídky nekynutého pečivá matzo – koulí velkých jako grapefruity. Našli si místo u prosklené stěny s výhledem na chodník. Polední ruch v Gruenberg’s dávno ustal. Na stolcích už stály židle obrácené vzhůru nohama a uklízeč ještě vytíral kachlíkovou podlahu, než zavře, protože to byl jen denní podnik.

„Ten maniak ji zabije,“ řekl Jack. „Cítím to. Někdo mu to výkupné musí dát.“

„Co FBI?“ zeptal se Theo nad svým úplně vymeteným talířem.

„V žádném případě. Úřad dal k dispozici deset tisíc na tu zálohu, ale použili označené bankovky, které by toho člověka pomohly vystopovat. Ministerstvo spravedlnosti ti žádné peníze na vyplacení výkupného nedá, zvlášť ne tak ohromnou částku, jaká by zřejmě měla připadat v úvahu. Bože můj, když jsem ještě pracoval na federální prokuratuře a zajišťovali jsme nějakou tajnou operaci, připadali jsme si šťastní, když jsme na celou akci dostali dvacet nebo třicet tisíc.“

„Co takhle přitlačit Miina manžela? Myslíš, že má Bailey na toho Saláma nějakej vliv?“

Jack už Thea nemínil opravovat a vysvědovat mu, že ten člověk se jmenuje Salazar. „Třeba bych mu to mohl vysvětlit. Zvlášť když mu popíšu, co jsem viděl na tom cédéčku.“

„Takže půjdeme pana Baileyho navštívit.“

„Díky, ale tohle bych měl zařídit já.“

Jen mě nech, abych tě tam doprovodil. Ten únosce tě klidně může sledovat. A tvoje pověst nijak neutrpí, když lidi uvidí, že se od tebe ani nehne bejvalej trestanec z cely smrti, co má stejně vymakanou figuru jako guvernér Ahnuld ve svejch nejlepších letech.“

„Něco na tom je. Tak pojď. Bailey má kancelář hned na protější straně ulice.“

Firma Bailey, Benning & Langer zaujímala šest horních pater pětapadesátipodlažního Finančního centra. Jack s Theem prošli prostornou prosklenou spojnicí mezi garážemi a hlavní výškovou budovou. Na spousty lidí, kteří se tu hemžili, i palmy, jimiž byla rozlehlá plocha osázena, dopadaly skrz mohutnou klenbu z plexiskla teplé sluneční paprsky. Toto místo vyhledávali zaměstnanci během polední přestávky, kuřáci si sem odskakovali na cigaretu a chodili sem i obyčejní smrtelníci, kteří si chtěli jenom v klidu posedět. Kdykoliv tudy Jack procházel, vzpomněl si na jistého stavaře. Ten ubožák si chtěl na chvilku odpočinout, a tak se posadil na kovovou konstrukci a opřel se v domnění, že má za zády průhledné plexisklo. Jenomže se ukázalo, že právě v dotyčném místě dělníci tabuli ještě nevsadili. Pád z patnáctého patra na žulovou dlažbu musel být nesmírně bolestivý, ale to už se od mrtvého muže nikdy nikdo nedozvěděl.

„Teď už tam dojdu sám,“ řekl Jack.

„Ne, půjdu s tebou až nahoru.“

Jack zaváhal, protože Thea pochopitelně podezíral, že chce proniknout až do firmy BB&L. Jenomže se cítil tak vyčerpaný, že neměl sílu mu oponovat. „Tak fajn, ale aspoň se chovej, jak se sluší a patří.“

„Urážíš moje city, kámo.“

Eskalátor je vyvezl do hlavního vestibulu. Prošli kolem ochranky ke zrychlenému výtahu, který je měl vyvézt bez zastávky až k recepci, jež byla branou do všech ostatních pater této právnické firmy. Chromované dveře se zavřely a Jack s Theem společně sledovali, jak na panelu přeskakují čísla jednotlivých pater. Z reproduktorů se linula nějaká symfonická hudba. Teprve po chvíli Jack zjistil, že je to vlastně skladba Satisfaction od Rolling Stones, upravená pro smyčce.

„Myslíš, že za třicet let upraví pro smyčcovej orchestr i dnešní rap?“ zeptal se Jacka Theo.

„Cože?“

„Cožpak by si před lety někdo pomyslel, že jednou budou vyhrávat ve výtahu přeslazený úpravy klasickejch Stounů? Takže jednou, až budeme starý, možná vlezeme do výtahu a nějakej dýdžej nám vtíravým hlasem oznámí: Posloucháte WOLD, starouškové, pořád jsem s vámi, právě jste slyšeli pěvecký sbor mormonského svatostánku, který vám zazpíval píseň‚Pohni tou prděli, mrcho’.“

Jack nedokázal vyloudit ani úsměv. „Theo, vážně si cením tvojí snahy, ale není to k ničemu. Po všem, co se stalo dneska ráno, už ne.“

„Až tak je to zlý, jo?“

„Neuvěřitelně,“ ujistil ho Jack.

„Myslíš, že se tě to tak dotklo kvůli tomu, že jsi ji znal, nebo že pro ni máš dokonce i po tom všem slabost? Anebo to bylo vážně tak zlý?“

Je to asi nejděsivější věc, jakou jsem kdy viděl. Tečka. Přitom jako člověk, co čtyři roky obhajoval odsouzence z cely smrti, jsem se setkal s pořádně děsivými případy.“

Theo neodpověděl, jako by nevěděl, co si má počít v situaci, kdy humor nezabral. Položil jenom Jackovi ruku na rameno a řekl: „Moc mě to mrzí. Vážně.“

„Díky.“

Když dorazili do padesátého patra, dveře výtahu se otevřely do dvoupodlažní haly obložené třešňovým dřevem. Na čelném místě se vyjímalo logo firmy, vyvedené nablýskanými mosaznými písmeny. Celá prosklená východní stěna v Jackovi vyvolávala dojem, že by odtud klidně mohl vyskočit a doletět vzduchem až domů, na ostrov Key Biscayne. Jack přistoupil k blonďaté recepční, usazené za starožitným stolkem, a zeptal se, jestli by mohl navštívit Williama Baileyho. Usmála se, zvedla sluchátko, ohlásila ho a potom oba muže požádala, aby se posadili a počkali. Jack obešel několik kožených pohovek a postavil se k oknu sahajícímu od podlahy až ke stropu. Otevíral se mu pohled na doslova pozemský ráj, ale Jack nic nevnímal.

Theo se postavil hned za něj a řekl mu: „Udělal jsi dobře, když ses spojil s FBI. Víš to, viď?“

„Mám pocit, že už nevím vůbec nic.“

„To, cos viděl na tom cédéčku, bylo nahraný ještě předtím, než moh ten šílenec vůbec tušit, že ses domluvil s poldama. Naštvala ho ta zdržovačka s otázkou a odpovědí. Ale tvůj nápad to nebyl.“

Jack ulpěl pohledem na škuneru, který mířil k Miami Beach. Přitom si vzpomněl, jak se s Miou vypravili na noční plavbu do Bimini. Moře bylo tak rozbouřené, že by i námořní velitel John Paul Jones dostal mořskou nemoc, ale ona mu to nikdy nevyčetia. Připadal si jako její dlužník. Jenomže tyhle malé dluhy už stejně nic neznamenaly. Byla vdaná za jiného muže. Někdo ji unesl. A teď ji mučí.

Mučí. Tohle slovo, proti němuž mu výraz únos připadal skoro neškodný, se mu zarývalo hluboko do srdce.

Jack sklopil oči. „Rád bych věděl, co přede mnou FBI tají.“

„Proč si to myslíš?“

„V sobotu večer jsem se setkal s Miinou nejlepší přítelkyni Emilií. Mluvili jsme spolu o tom, proč Mia od Ernesta neodešla, a ona tvrdila, že potřebovala ochranu.“

„Ochranu? Chce říct, že chtěla bejt v bezpečí?“

Jo, jenomže Mia nepoužila slovo‚bezpečí*. Mluvily spolu Španělsky a podle Emilie Mia vyslovila výraz protección, co je Španělsky‚ochrana’.“

„Ochrana před čím?“

„Na to mi Emilia neodpověděla. S tím se jí Mia nikdy nesvěřila.“

„A tobě se o ničem podobným nezmínila?“

„Ne, samozřejmě že ne. Ale něco se mi pořád honí hlavou. Vždycky když se podívám nazpátek a snažím se pochopit, proč mě nikdy nenapadlo, že by mohla být vdaná, zarazí mě mnohem víc jiná věc: že se jí celou dobu dařilo vyhýbat se jakémukoliv rozhovoru o sobě.“

„To jsi s ní randil, a nikdy jste se spolu nebavili o ničem důležitým?“

„Ale ano, mockrát. Ale s Miou se nedalo mluvit o tom, odkud pochází. Vždycky jenom o tom, kam se chce podívat. Naděje a sny. Samé takovéhle věci.“

„Holčičí kecy,“ poznamenal lakonicky Theo.

„Říkej si tomu, jak chceš. Ale…“

„Ale co?“

Oté jizvě na noze se Jack nechtěl zmiňovat. Tehdy v noci, po jejich prvním pokusu o milování, se mu Mia schoulila do náručí a on ji objímal, dokud neusnula. „Prostě o ní vím strašně málo věcí. Samozřejmě znám její život v hrubých rysech. Vím, že vyrostla ve Venezuele, ale nemohl bych říct v kterém městě nebo kde vlastně. Nevím, kolik má sourozenců, jestli jsou její rodiče naživu, anebo už zemřeli, kde byla zaměstnaná. Nepřipadá ti to divné?“

„Ani moc ne. Jeden můj kámoš, co utek do Las Vegas, neměl tušení,

že je jeho žena adoptovaná, dokud nepřijel ze svatební cesty a nesetkal se s jejíma úplně bělovlasýma rodičema.“

„Mohlo mě napadnout, že přijdeš s nějakým neuvěřitelným příkladem.“

Jen se ti snažím pomoct. Dej na mě: Mia byla podle všeho strašně nesmělá a styděla se ti říct, že je vdaná.“

„Taky mě to nejdřív napadlo,“ přiznal Jack. Jenomže teď se kloním spíš k tomu, že je v tom něco jiného.“

„Že tají něco ze svojí minulosti, to myslíš?“

Jack se na Thea zadíval a v očích měl vážný výraz. „Mám pocit, že z té minulosti tají úplně všechno.“

„Cože, jako nějaká tajná agentka?“

„Ne. Vrátím se k tomu slovu protección. Možná ze mě mluví obhájce, který pracoval u trestního soudu, a bývalý prokurátor, ale pokud se někdo skrývá před minulostí a používá slova jako protección, napadá mě v téhle souvislosti jenom jediná možná ochrana.“

„Mám takový tušení, že kondom to nebude.“

„Ani náhodou.“

„Myslíš tím ochranu svědků?“

Vtom k nim přistoupila recepční a přerušila je. Ruce měla zdrženlivě sepjaté za zády, kostnaté kotníky nohou těsně u sebe a servilním tónem se jim omlouvala. „Pánové, je mi velice líto, ale pan Bailey musel naléhavě odjet z kanceláře. Bohužel vás dnes nemůže přijmout.“

„Tak někdy jindy,“ ozval se Theo.

Recepční se zatvářila zmateně a s pootevřenými rty hledala slova.

Theo vykročil k výtahu. „Pojď, Swytecku, musíme vyšetřit pár bezpečnostních problémů.“

18

Porada pracovní skupiny, ve které zasedli zástupci různých bezpečnostních složek, se konala v jasně osvětlené zasedací místnosti úřadu šerifa v okresu Palm Beach. Andie seděla v čele dlouhého obdélníkového stolu a po jejím boku dva další agenti FBI – Peter Crenshaw, pověřený dozorem nad celou operací, a technik. Andie už předtím požádala jednotlivé státní a místní bezpečnostní složky, které spolupracovaly při vyšetřování únosu Mii Salazarové nebo únosu a vraždy Ashley Thorntonové, aby na dnešní poradu vyslaly nanejvýš čtyři zástupce. Nalevo od Andie zasedl představitel okresního úřadu šerifa v Palm Beach, šéf vyšetřovacího útvaru major Lew Collins a jeho tři podřízení – vedoucí zvláštní vyšetřovací skupiny, vedoucí skupiny pro vyšetřování násilné trestné činnosti a šéf technických služeb. Poslední funkce sice nezní nijak vzletně, ale tento tým zabezpečuje prakticky veškeré služby – od analýzy vzorků odebraných na místě činu až po sérologii. Místa po pravé straně stolu obsadili zástupci policejního oddělení v Palm Beach, floridské státní policie a Úřadu na ochranu zákona. Přímo proti Andie, ke kratší straně stolu, usedl šerif McClean (který řídil člun s potápěči tu noc, kdy objevili utopenou Ashley Thomtonovou v Ďáblově uchu). Spolu s ním se porady účastnili jeho dva vedoucí vyšetřovatelé. Dvě místa vzadu obsadil jeden muž z okresního policejního oddělení v Miami-Dade a další z městské policie v Miami. Oba byli pro ostatní členy týmu nováčky a za svou přítomnost na poradě vděčili tomu, že pro předání zálohy na výkupné si únosce zvolil centrum Miami.

„Všem vám děkuji, že jste přišli,“ uvítala je Andie. „Máme spoustu nových poznatků, o které se s vámi chceme podělit.“

Vstala a přistoupila k mapě Floridy, která pokrývala téměř celou stěnu za jejími zády. Modrý připínáček označoval místo v Ocale, odkud byla zřejmě unesena Ashley Thomtonová. To „zřejmě“ vyplývalo z faktu, že kůň oběti se sám vrátil do stáje a vyšetřovatelé nedokázali na více než deset kilometrů dlouhé zalesněné trati zjistit přesné místo, kde únosce oběť napadl a pak ji odvlekl. Další modrý připínáček označoval – také přibližně – místo v Palm Springs, kam si šla zaběhat Mia Salazarová a odkud potom zmizela. Několik očíslovaných žlutých připínáčků pak ukazovalo lokality, ve kterých se pachatel podle všeho pohyboval. Číslo pět – nejvyšší z nich – upozorňovalo na kopírovací a počítačové centrum Kwick-e v Miami.

Jediný špendlík s rudou hlavičkou byl zapíchnutý do řeky Santa Fe, kde potápěči vylovili tělo Ashley Thorntonové.

Jak vidíte,“ řekla Andie Henningová, „pole působnosti našeho únosce se stále rozšiřuje.“

„Za předpokladu, že mluvíme o jednom únosci,“ ozval se Crenshaw.

Andie hned neodpověděla, protože neměla tušení, kam její starší kolega míří. „Správně, Pete. Stále máme za to, že člověk, který unesl a zavraždil Ashley Thomtonovou, má na svědomí také únos Mii Salazarové.“

Jenom aby bylo jasné, že z našeho hlediska jde pouze o domněnku,“ dodal Crenshaw.

„Ano, vycházíme z důkazů, které jsme až dosud shromáždili,“ pokračovala Andie. „Čímž se dostávám k prvnímu bodu naší porady – k novým důkazům. Pro každého z vás jsme připravili složku s materiály, které jste si už možná prolistovali. První položka je portrét podezřelého, sestavený podle informací dívky z kopírovacího a počítačového centra a také bezdomovce, kterého si únosce najal jako kurýra.“

Major Collins z okresního úřadu šerifa otevřel desky, zadíval se na policejní identikit a zamračil se. „Vypadá skoro stejně jako ten starý portrét Unabombera – v kapuci a s tmavými brýlemi –, který byl úplně k ničemu a celých sedmnáct let nepřinesl žádné výsledky.“

„Máte pravdu, není to žádný zázrak. Ale dokud nezískáme lepší, musíme se s ním spokojit.“

„Cožpak v tom počítačovém centru nemají žádné bezpečnostní kamery?“ vyptával se dál Collins.

„Mají,“ odpověděla Andie. „Jenomže vedení podniku se rozhodlo, že je nebudou zapínat. Pár zákazníků, kteří tam chodí surfovat po internetu, jim pohrozilo, že je zažalují pro narušování soukromí.“

„Aha, úctyhodné ústavní právo na pornografii,“ poznamenal jeden z účastníků porady. „Děkujeme vám, zastánci občanských svobod, že díky vám se masoví vrazi a pedofilové mohou cítit bezpečněji.“

V místnosti se ozvalo dušené mručení a chechtot. Andie této směsici zvuků, kterou slýchala mezi policisty dost často, říkala mruchot.

„Dál bych vás chtěla informovat o výsledcích pátrání, které provedli potápěči,“ pokračovala dál Andie. „Vzhledem k tomu, že se tělo Ashley Thorntonové našlo v Ďáblově uchu, máme důvod se domnívat, že únosce není jen sportovní potápěč, ale že má za sebou speciální výcvik pro potápění v podvodních jeskyních, možná je dokonce držitelem příslušného osvědčení. Mohl absolvovat například kurz, který pořádá potápěčská sekce Národní speleologické společnosti, jež tyto specializované potápěče a instruktory školí. A na ně bychom samozřejmě mohli omezit okruh našich podezřelých.“

„Do jeskyní se dennodenně potápí i spousta lidí bez příslušného výcviku,“ poznamenal šerif McClean. I proto jsme za poslední léta vytáhli ze zvodně tolik těl.“

„Máte naprostou pravdu,“ přikývla Andie. „Proto jsme pátrali v celostátním seznamu registrovaných potápěčů. Naštěstí jsme nemuseli chodit daleko, protože od 11. září shromaždují podobné informace

i naši lidé z protiteroristického.“

„Jo, jen s tím rozdílem, že Joe Terorista na tom seznamu asi nebude, protože připevňování bomb ke dnu lodě se v našich potápěčských kurzech neprobírá.“

Ozvala se další vlna mruchotu.

„Dobrá poznámka,“ řekla Andie. „Naše skupina stojí před podobným problémem. Nehledáme přirozeně teroristu, ale náš únosce se mohl naučit potápět v cizině, anebo se místo oficiálního osvědčení spokojil s tím, že si vede potápěčský deník, což někde úplně stačí. Přesto jsme usoudili, že bude užitečné, když si porovnáme seznam školených potápěčů se seznamem odsouzených pachatelů trestných činů.“

„Nechte mě hádat,“ skočil jí do řeči Collins. „Zjistili jste, že spousta potápěčů kouří marjánku.“

„Všichni, kdo někdy zavítali na ostrovy kolem Floridy, by vám to potvrdili,“ řekla Andie. „Ale důležité je něco jiného. V deskách najdete osobní údaje a poslední fotografii oficiálně registrovaných potápěčů, kteří se v posledních sedmi letech dopustili podobných zločinů. Únosu, to především. Přepadení. Znásilnění. Samozřejmě jsme vyloučili všechny, kdo již zemřeli nebo si právě odpykávají trest ve vězení.“

Collins zalistoval v objemné složce. „Proč nám rovnou nedáte telefonní seznam?“

„Není to tak beznadějné, jak to na první pohled vypadá,“ snažila se ho uklidnit Andie. „Celý seznam najdete v první části složky. Vzali jsme všechny zásadní údaje a porovnali je s psychologickým profilem únosce z Quantika. Směrodatným údajem byl pro nás věk. Dalším vzdělání. Výsledkem je necelá stovka osob, které nás zajímají.“

„Takže si myslíte, že Ashley Thomtonovou a Miu Salazarovou unesl jeden ze stovky mužů v téhle složce?“

Je to velice pravděpodobné,“ přikývla Andie.

„Za předpokladu, že obě ženy unesl tentýž muž,“ ozval se zase Crenshaw.

Major Collins ho provrtal zkoumavým pohledem. „Tohle říkáte už asi potřetí.‚Za předpokladu, že jde o téhož únosce.1 Chce nám snad FBI naznačit, že nám tu běhají dva pachatelé?“

„Naši psychologové o ničem takovém nehovoří,“ řekla Andie.

Crenshaw zavrtěl hlavou a prohlásil: „Až budete dělat tuhle práci zhruba třicet let, zjistíte, že psychologové se občas mýlí.“

Pár přítomných přikývlo. Některé místní policisty není těžké přesvědčit, že „nejlepší ze všech elitních útvarů“ je v nejhorším případě jen horda nafoukanců, anebo přinejlepším skupina workoholiků, kteří se snaží stihnout tolik věcí najednou, že ani jednu z nich nedělají pořádně.

„Rád bych se o tom dozvěděl trochu víc,“ řekl major Collins. „Proč si myslíte, že vyšetřovatelé v Quantiku něco zanedbali?“

Andie se už chtěla vložit do hovoru, aby se debata nerozmělnila, ale Crenshaw dychtivě přispěchal se svou teorií. „S radostí,“ řekl a vstal ze židle. „Především se musíte podívat na první rozdíl mezi oběma únosy, který přímo bije do očí. V případě Mii Salazarové dostala žádost

ovýkupné nejen rodina, ale také FBI. Po únosu Ashley Thorntonové jenom rodina.“

„V profilu pachatele to svědčí o tom, že s jídlem roste chuť, takže zatoužil po větší porci slávy,“ vysvětlila Andie.

Jsem teprve na začátku,“ zarazil ji Crenshaw. „V případu Thomtonová se únosce nikomu neukázal. A teď si najednou vyráží do ulic, převléká se za bezdomovce, předplácí si počítač a najímá si pouličního pobudu, aby se vymočil na veřejnou lavičku. A ta komedie s pomočeným vzkazem? Nesmírně mazaná, skvěle vymyšlená. U prvního únosu jsme se s ničím podobným nesetkali.“

„Že jsou pachatelé mnohonásobných trestných činů s každým dalším zločinem troufalejší je všeobecně známo,“ namída Andie.

„To je pravda,“ pokračoval Crenshaw. „Ale pokud ten profd má mít nějakou hodnotu, musíme připustit, že činy psychopata cosi vypovídají o jeho psychice, která je daná a kterou nelze změnit. Je to jeho osobnost nebo – pokud chcete – podpis, který po sobě zanechává. A když to posoudím právě z tohoto hlediska, ta teorie o jediném pachateli se mi rozpadá na kusy.“

„Jak to myslíte konkrétně?“ zeptal se jeden z mužů zákona.

Zdálo se, že Crenshaw je za tuto otázku vděčný, jako učitel, který konečně zaujal třídu. „To mučení oběti. Pitevní zpráva neobsahuje ani náznak toho, že by únosce paní Thomtonovou – než se utopila – mučil. Jak víme z dnešní nahrávky na cédéčku – a samozřejmě pokud předpokládáme, že je paní Salazarová ještě naživu –, je tato druhá oběť vystavena úplně jinému zacházení.“

Šerif McClean poznamenal: „Vy nepovažujete za mučení, když někdo odvleče bezmocnou ženu do podvodní jeskyně, sebere jí dýchací přístroj a nechá ji tam, aby se utopila?“

„Považuju to za krutou, odpornou vraždu. Ale je to něco jiného, než když pachatel své oběti ubližuje a zraňuje ji jen tak pro zábavu. Nezpůsobí jí smrtelné zranění, protože chce, aby přežila, a on se tak mohl bavit i další den. Je to dost jemný rozdíl, ale přece jen rozdíl.“

Všichni přítomní ztichli, jako by si to potřebovali nechat projít hlavou.

„Udělejme si teď přestávku,“ ozvala se nakonec Andie. „Máme ještě spoustu práce. Uvidíme se v deset.“

Celá pracovní skupina se rozptýlila do hloučků, v nichž se živě debatovalo, někteří zamířili k automatu na kávu, jiní na toaletu. Andie vykročila za Crenshawem, šla za ním po chodbě a nakonec ho zastavila u jednoho výklenku s pítkem, dost daleko od ostatních, aby je nikdo neslyšel.

„O co se to snažíte?“ zeptala se.

„Co máte na mysli?“ zeptal se Crenshaw.

„Tu teorii o dvou únoscích, se kterou jste se teď před celou skupinou vyrukoval. Kde jste ji sebral?“

„Chcete mi snad říct, že nemám právo na vlastní názor?“

„Bylo by od vás hezké, kdybyste ji nejdřív přednesl mně.“

„Právě před chvilkou jsem vám ji přednesl. Co myslíte?“

„Myslím, že –“ zarazila se.

Crenshaw si odpověděl za ni. „Myslíte si, že jsem vosina v zadku, viďte?“

Neodpověděla.

„Fajn. Máte pravdu. Jsem. Nejdřív musím přiznat, že kdyby nebylo mého takzvaného problematického chování, sestavoval bych teď v Quantiku profdy pachatelů. Ale zamyslete se nad tím. Pokud na to dokáže přijít někdo jako já, musí to znamenat jen jedinou věc. Ano, jsem vosina v zadku. Ale obvykle mám pravdu.“

Otočil se a zamířil nazpátek do zasedací místnosti. Andie ho jen mlčky provázela pohledem. Nemohla říct, že by jí byl sympatický, ale nemohla ho ani ignorovat.

Buď jak buď, Crenshaw jí poskytl další podnět k přemýšlení.

19

Ernesto Salazar šel přímo prostředkem zašedlého dřevěného mola v přístavišti na ostrově Key Biscayne a za sebou táhl kufr na kolečkách. Slunce zapadlo už před několika hodinami a místo něho teď vrhal své paprsky na černou hladinu měsíční srpek, zavěšený nízko nad obzorem. Většina lodí tonula ve tmě a nejevila žádné známky života. Jedinou do očí bijící výjimku tvořila obrovská jachta, která kotvila v té části přístaviště, jež zabíhala hlouběji do ostrova. Rozjařená posádka tu možná po celém dni na moři pořádala večírek, anebo si dodávala kuráž před noční plavbou. Tato nevázaná společnost sice hlučela hodně daleko od mola, ale přesto narušovala jinak poklidné ovzduší celého přístavu. Mírný větřík, který sem občas zavál ze zálivu, rozehrával osobitou melodii tvořenou dunivě hlubokými i vyššími, ostřejšími zvuky, které vydávala lodní lana narážející na hliníkové stěžně.

Ernesto se podíval na hodinky. Deset. Je tady přesně. Teď jenom najít ten člun jménem Mega-Bite.

Agentka Henningová ho varovala, že ten videozáznam s jeho ženou je děsivý, ale přesto se na něj podíval. Jednou. Úplně mu to stačilo. Odešel domů a snažil se ho vyhnat z hlavy, ale únosce zřejmě nemínil připustit, aby jen nečinně přihlížel. Odpoledne mu přišly do e-mailové schránky stručné instrukce. „Žádná policie, žádný Swyteck, žádné podrazy. Teď jednám jenom s vámi. Uložte tolik peněz, kolik můžete, do vodotěsného kufru. V deset hodin přijďte do přístavu na ostrově Key Biscayne. Najděte člun jménem Mega-Bite. Kapitán má instrukce. Záleží na vás, jak velký kufr a jaké hodnoty bankovek zvolíte. Ale je to vaše poslední příležitost. Zaplaťte tolik, na kolik si ji ceníte.“

Člun Mega-Bite našel Ernesto na samém konci jižního mola. Uvnitř se svítilo a dva motory čeřily vodu kolem ručně namalovaného jména plavidla.

„Jste pan Salazar?“ zeptal se ho statný muž od přístrojové desky. Měl postavu rybáře, břicho trochu zakulacené, ale ruce tak silné, že by jimi dokázal vytáhnout zpod hladiny i osobní auto. Rukávy denimové košile měl nahoře odtržené, zřejmě aby vyniklo složité tetování na obou bicepsech. Ernesta ani na okamžik nenapadlo, že proti němu stojí Miin únosce. Je to jenom prostředník, poskok, jehož si pachatel najal a využívá ho ke svým cílům, stejně jako toho bezdomovce, který pomočil Swyteckovu lavičku.

„To jsem já,“ odpověděl Salazar. „Křestním jménem Ernesto.“

„Vezmu vám ten kufr.“

Ernesto poodstoupil, jako by chtěl cenné zavazadlo chránit. „To je v pořádku. Ponesu si ho sám.“

Kapitán si ho změřil nechápavým pohledem a vrátil se ke své přístrojové desce. Jak chcete. Hoďte mi to lano a pojďte dovnitř.“

Ernesto odvázal lano, kterým byl člun přivázaný k molu, a nastoupil. Posadil se na sedadlo za kapitána a celou dobu pevně svíral kufr. Když pak svalovec se svým dvoumotorovým plavidlem obratně couval a vzápětí vyrazil kupředu, z přístavu a na moře, zaútočil na Salazarovo chřípí pach benzinu. Během několika minut za sebou nechali přístav a brzy

i ochranné pásmo, kde pro lodě platil zákaz rušení nočního klidu. V tu chvíli kapitán nechal běžet motor naprázdno a sešel do kajuty. Ernesto netušil, co tam dělá, ale vodítkem mu byl hlas komediální herečky Lucille Ballové.

„O televizi nestojím,“ podotkl Ernesto, když se kapitán vrátil k řízení.

‚Já taky ne. Ale ten chlápek, co mi zaplatil, abych vás svezl, mi řekl, že jakmile vyjedeme z přístavu, mám zapnout televizi a nechat ji běžet. Takže je teď puštěná.“

Ernestovi to připadalo divné, ale na úvahy teď neměl čas. Kapitán zase přidal plyn, takže řev motoru o výkonu přes tisíc koní úplně přehlušil hlas Desiho Arnaze, který si právě prozpěvoval jakési „bubalúúú“. Moře bylo klidné a člun klouzal po drobných vlnkách asi padesátikilometrovou rychlostí. Pluli pak skoro tři čtvrtě hodiny, ale zdálo se, že nesměřují k nějakému přesně vytčenému cíli. Dvacet minut na západ. Pět minut na jih. Dvě minuty na severovýchod a potom na jih.

„Kde jsme?“ zeptal se Ernesto a snažil se překřičet řev motoru.

„To vám říct nemůžu.“

„Nechte mě hádat. Ten člověk, který si vás najal, vám přikázal, abyste mi to neprozrazoval.“

Člun narazil na vlnu a kapitánovi stříkla do obličeje zpěněná slaná voda. „No, jo. Přikázal. Ale i kdybych si moh pustit pusu na špacír, stejně bych nedokázal říct, kde přesně jsme. Nejde to, když je puštěná ta zatracená televize. Kvůli ní mi nefunguje GPS.“

„Cože?“ podivil se Ernesto.

„Televizní anténa ruší satelitní signál. Když zapnete televizi, GPS se buď zblázní, anebo úplně přestane fungovat. Mohl bych si koupit jinou anténu, která by mi GPS nerušila, ale na moři televizi normálně vůbec nepouštím, dívám se na ni, jenom když kotvím v přístavu. Tak k čemu zbytečný vydání?“

Ernestovi okamžitě došlo, k čemu byla ta dlouhá projížďka a neustálé změny směru – a proč dostal kapitán příkaz, aby nechal puštěnou televizi.

Myslí si, že mám v kufru nainstalovaný čip GPS, a chce ho vyřadit z provozu.

Dopluli do dalšího pásma, kde platil zákaz rušení nočního klidu. Kapitán snížil rychlost, vzepjatá příď dosedla na hladinu a řev motorů už nedrásal uši. Dole v kajutě dál hrála televize. Byla to nějaká stanice, která vysílá reprízy pořadů pro pamětníky, protože Ernesto poznal hvízdání, které kdysi zaznívalo v jedné starší písničce z pořadu Andyho Griffitha. Usuzoval, že na moři vlastně opsali skoro celou kružnici a teď se přiblížili k přístavu poblíž Coconut Drive, vzdálenému jen pár kilometrů od místa, z něhož vypluli. Tento přístav už ale nebyl pouhým útočištěm lodí pečlivě seřazených vedle sebe. Spousta plavidel byla roztroušená po celém přístavu a řada jich kotvila v pobřežních vodách, daleko od mola, takže se na ně člověk mohl dopravit jenom na člunu. Na vlnách se tu vznášelo také mnoho hausbótů, ve kterých jejich obyvatelé během zimy běžně bydleli. Kromě toho tu byly k vidění

i plachetnice, které se v Miami zastavily jen na několik dní a pak pokračovaly na Martinik a Panenské ostrovy nebo na bezpočet dalších ostrovů tvořících karibský ráj.

Zatímco kapitán manévroval mezi stále větším počtem plavidel k přístavu, Ernesto se pomalu a tiše vydal k přídi. Zanechávali za sebou jen mírné vlny, ale i ty stačily na to, aby se okolní ukotvené lodě mírně rozhoupaly. A dokonce i takto nepatrný pohyb rozezvučel lana narážející na les holých stožárů, které se pohupovaly v měsíčním svitu a připomínaly holé zimní stromy ve větru.

Kapitán vypnul motor, takže člun teď jen volně nadnášely vlny.

V podpalubí dál vyhrávala televize. Ernesto si všiml, že ji mají zapnutou i na některých dalších lodích. GPS tady široko daleko nemá šanci. Ten mazanej, hnusnej hajzl, pomyslel si Ernesto.

„Tohle je přesně to místo,“ ozval se kapitán.

Jaké místo?“ zeptal se Ernesto.

„Kde máme vyhodit ten kufr.“

„Do vody?“ Ernesto nevěřil svým uším.

Jo. Takový instrukce jsem dostal. Hodinu kroužit po zálivu, přitom mít puštěnou televizi, a potom zastavit před přístavem u Coconut Drive, deset metrů severně od lodi Whispering Seas.“

Ernesto se podíval na pravobok lodi, u které zastavili, a skutečně spatřil nápis Whispering Seas. Potom se zadíval na kapitána. „Máte tušení, co je v té

„Nevím, a vůbec mě to nezajímá,“ skočil mu kapitán do řeči a zvedl ruku, jako by chtěl svým slovům dodat větší váhu. „Vím jen to, že mi ten chlápek dal dva tácy, abych udělal přesně to, co mi uložil. Za dvě hodiny práce je to pro mě moc dobrej výdělek. A teď vyhoďte ten kufr.“

Ernesto si nebyl jistý, co má udělat. Připadalo mu to šílené, ale zároveň považoval za nepravděpodobné, že by si to kapitán člunu vymyslel. Zvedl kufr za držadlo a postavil ho na zábradlí. Zarazil se a uvažoval, jestli to vůbec má nějaký smysl. Moc nad tím nehloubej, řekl si nakonec v duchu. Potom se zhluboka nadechl a popostrčil kufr přes bok lodi do vody.

Kufr s plácnutím dopadl na hladinu a voda ho zanesla o kus dál. Ernesto si pomyslel, že než se kufr ponoří, nějakou dobu to potrvá, protože únosce poručil, že musí být vodotěsný. Ernesto ho provrtával pohledem tak vytrvale, že se ani neodvažoval mrkat. Vtom si všiml, že se kolem tmavého zavazadla něco děje. Bublinky. Ve tmě, která je obklopovala, toho moc neviděl, ale byl si jistý, že se na hladině objevily bublinky.

Potom se kufr zhoupl, nejdřív doprava, potom doleva, a za okamžik zmizel, jako kdyby ho do černé vody něco nasálo. Na jeho místě se objevily kruhy – podobné, jaké zčeří hladinu rybníka, který právě pozřel kámen. Ernesto celý výjev sledoval beze slova. Když pak konečně odtrhl pohled od vytrácejících se bublinek, zeptal se: „Funguje GPS pod vodou?“

„Některý nový typy jo. Většinou ne.“

Salazar přikývl a uvědomil si, že uprostřed pěti set lodí vybavených televizory a anténami zřejmě nefungují ani ty nové typy.

„Proč se ptáte?“ zeptal se kapitán.

Jenom mě to zajímá,“ odpověděl Ernesto a přitom si uvědomil, že se teď s největší pravděpodobností ocitl v těsné blízkosti muže, který zabil Ashley Thomtonovou – a muže, který unesl Miu Salazarovou.

Nebo ještě něco horšího.

20

Miu Salazarovou nic nebolí.

Ležela schoulená do klubíčka v rohu chabě osvědené místnosti a v duchu si neustále opakovala jednu a tutéž větu. Ta slova se jí vtiskla do mozku jako man tra. Tuto techniku používala už před lety, když běžela svůj první vytrvalostní závod – poloviční maratón – a kvůli bodavé bolesti v boku jí hrozilo, že zkolabuje. Běh pro ni odjakživa představoval vítězství ducha nad tělem a její malý trik od té doby v každém závodě dokonale zabíral. Teď však nezabíral vůbec.

Miu Salazarovou nic – sakra, strašně to bolí!

Neplakala, ale jenom proto, že její tělo už na žádné další slzy nemělo sílu. Samozřejmě platí, že cítí-li člověk bolest, reaguje na ni většinou pláčem. Jenomže v Mie se hromadily emoce už několik dní, od chvíle, kdy začalo její martyrium. Probudila se z hlubokého spánku a vůbec netušila, kde je a kdo ji na toto neznámé místo odvlekl. Poslední věc, kterou si vybavovala, byl její ranní běh. Svítilo slunce, panoval příjemný chládek a ona běžela ve výborném čase po nejoblíbenějším úseku své pravidelné pětikilometrové trasy – podél pláže, přes písečné duny a rákosím. Po setmění by možná mohlo toto opuštěné místo nahánět většině lidí hrůzu, ale za dne se tu Mia nikdy nebála – až doteď. Zčistajasna se před ní zpoza duny vynořil neznámý muž a srazil ji k zemi. Pokusila se bránit a chtěla křičet, ale vtom se jí před očima všechno rozmazalo a měla pocit, jako by ji přikryl černý mrak. Ležela na břiše, obličej v písku, a útočník ji tiskl k zemi takovou silou, že jí málem rozdrtil ledviny. Cítila, jak se jí do pravého stehna zabodává jehla, a hned nato jí celá noha začala pálit jako v ohni. Během něk61ika vteřin jí celé tělo znehybnělo a ztratila vědomí.

Když přišla k sobě, zjistila, že je uvězněná, ruce i nohy má svázané a ústa přelepená páskou. Povolila si několik slz, které jí do očí vehnal strach, samota a pocit bezmocnosti, pramenící z toho, že neměla tušení, co ji čeká. Potom se pokusila uvést do pohotovosti všechny smysly. Cítila bodavou bolest kolem příliš pevně svázaných zápěstí a kotníků, vnímala chlad, který jí v zatuchlé místnosti pronikal do celého těla, a uvědomovala si nepříjemný tlak v plném močovém měchýři. Bolest, kterou pociťovala hned na několika místech, a celkový nepříjemný pocit ji sice probraly k plnému vědomí, ale kvůli pásce na očích jen těžko odlišovala dojmy od reality. Když zavřela oči, neviděla nic. A když je otevřela, neviděla také nic. Pásku jí ten člověk poprvé odstranil teprve včera nebo předevčírem. Do očí jí přitom svítilo prudké světlo, takže ani nezjistila, kdo to byl. Zahlédla jen siluetu stojící za rozsvícenou lampou. Při pohledu na tu hrozivou lidskou konturu chtěla vykřiknout, ale nemohla. Bránil jí v tom roubík.

Při třetím nebo čtvrtém podobném setkání už měla pocit, že odstranění pásky a nastavení lampy tak, aby jí svítila přímo do očí, se stává součástí jakéhosi rituálu, který byl sice nepříjemný, ale aspoň jí připomínal, že je stále ještě naživu. Ten lidský obrys jí nosil kbelík s houbou, aby se mohla omýt, další kbelík na tělesnou potřebu a talíř se studeným jídlem. Ještě ani jednou jí neuvolnil pouta na nohou, ale na nezbytných deset minut, které potřebovala k umytí a najedení – to vše v jeho mlčenlivé přítomnosti –, jí aspoň rozvázal pouta na rukou. Tento rituál se odehrával několik dní.

Potom se všechno změnilo.

Téměř okamžitě si uvědomila, že cosi není stejné jako dřív. Slyšela, že se otevírají dveře a kroky jejího věznitele míří přímo k ní. Stáhl jí pásku, a když otevřela oči, dívala se přímo do svěda lampy. Tentokrát jí ale nepřinesl žádné kbelíky, žádné hygienické potřeby, žádné jídlo. Místo toho zaregistrovala, že se dívá do světelného kužele, který ji neoslepuje jako lampa, kterou znala z dřívějška. Přimhouřenýma očima zpozorovala, že jas vychází z nějakého elektronického přístroje. Potom uslyšela krátké zapípání a uvědomila si, co se děje – ten člověk ji filmuje. V tu chvíli jí jako blesk proletěly hlavou nejrůznější důvody tohoto natáčení.

„Na záda,“ poručil jí. Mluvil přes nějaký vatový tampon, který si strčil do úst ve snaze změnit hlas.

Při tom rozkazu jí po celém těle naskočila husí kůže. Byla přesvědčená, že se naplní její nejhrůznější obavy, její únosce ji znásilní a pak… nechtěla to ani domyslet.

„Rychle,“ zavelel zostra.

Celá roztřesená ulehla na matraci. Snažila se držet představivost na uzdě, ale úplně potiačit myšlenky nedokázala. V očekávání dalších událostí měla celé tělo napnuté k prasknutí a při pouhém pomyšlení na jeho dotek se jí křečovitě stahovaly všechny svaly. Bílé světlo se k ní pomalu přiblížilo a hned potom spatřila slídivý objektiv videokamery. Zíralo na ni chladné mechanické oko, hledělo jí přímo do tváře a nevěstilo nic dobrého. Zavřela oči, ale únosce tím podráždila. „Otevřít oči!“ přikázal jí, takže poslušně zvedla víčka. Ležela bez hnutí, srdce jí bušilo a s tím, jak si postupně zvykala na svědo, se jí oči stále víc rozšiřovaly hrůzou. A vtom to ucítila.

Byla to bolest, jakou ještě nikdy v životě nezažila. Něco – možná kleště – jí sevřelo palec na noze a zmáčklo ho tak prudce, až měla pocit, že jí bolestí vyskočí oči z důlků. Začala křičet, jako by ji brali na nože, ale stisk ještě zesílil. Nakonec povolil. Netušila, jak dlouho to trvalo, ale připadalo jí, že celou věčnost. Světlo, které vycházelo z kamery, zhaslo. Tmavá silueta únosce, ozářená zezadu jedinou zbývající lampou v místnosti, teď stála přímo nad ní. Podal jí kbelík s vodou na umytí, houbu a gázu. Všechno si od něj vzala a vystrašeně se odplazila do kouta.

Ještě o mnoho hodin později jí v palci škubalo. Snažila se bolest zaplašit tím, že si v duchu přehrávala oblíbené písničky nebo si vybavovala svoje zamilovaná místa. Myslela na manžela a uvažovala, jestli za ni zaplatí výkupné. Ráda by také věděla, jestli se Jack dozvěděl, co se jí přihodilo, a jestli se ho to vůbec nějak dotklo. Podobné úvahy způsobily, že ji hlava začala bolet úplně stejně jako palec u nohy. Znovu zavřela oči a v duchu si sestavovala seznamy surovin, ze kterých se připravují její oblíbená jídla, a potom si kladla otázky z filmového světa a odpovídala na ně. Jak se jmenuje film, ve kterém hrál Humphrey Bogart hlavní roli a partnerkou mu byla starší herečka? Filmy jí aspoň trochu pomáhaly. Bolest v palci jí připadala k zešílení, ale přivedla ji na myšlenku, jestli stejnou metodu jako její únosce nepoužili filmaři vůči patnáctileté Brooke Shieldsové, když při natáčení Modré laguny předstírala orgasmus. I když člověk, který stál mimo záběr kamery a tiskl „nic netušící“ mladé herečce palec u nohy, pravděpodobně nepoužíval nástroje, ke kterým sahá psychopat. Miu napadlo, že teď určitě nebude moct dost dlouho běhat, a pak jí došlo, že právě o to možná únosci šlo. Kdysi dávno se takto trestali otroci, kteří se pokusili o útěk – byli zmrzačeni, aby je příště přešla chuť něco podobného si zopakovat.

Otrok, pomyslela si. Nejsem vlastně otrok?

Při té myšlence ji zamrazilo, ale představa otroka se jí v mozku přesto zahnízdila. Posledních pár dní se vymykalo všemu, co až dosud zažila, ale nebylo to poprvé, kdy si připadala jako chycená v pasti a úplně bezmocná.

Dveře se otevřely a jejich skřípavý zvuk uvedl Miu do pohotovosti. Nastražila uši. Měla pásku na očích, takže neviděla, kdo k ní přichází, ale sluch jí teď sloužil mnohem lépe než dříve. Poznala jeho kroky. Když se přiblížil, schoulila se a ruce zkřížila na prsou. Nese jí jen kbelík a talíř s jídlem? Anebo ji zase čeká svědo, kamera a… bůh ví, co si vymyslí.

„Sednout,“ zavelel s tamponem v ústech.

Cítila, jak se jí bolest v palci stupňuje, ale jenom ze strachu, co bude následovat. Pomalu se zvedla ze země, jak jí přikázal. A vyčkávala. Neviděla ho, nic neslyšela, ale tušila, že si její mučitel svoji nadřazenost doslova vychutnává.

Miu Salazarovou nic nebolí, opakovala si v duchu, protože cítila teplo lampy. Ale nic si nenamlouvala.

Takovou bolest ještě nikdy v životě nezažila.

21

Telefon zazvonil, právě když Jack usínal.

Překulil se na kraj postele, ve tmě nejistě hrábl po sluchátku a zvedl ho po pátém zazvonění. Ozval se mu hlas, který neslyšel už hodně dlouho.

„Hej, Swytecku, tady je váš kámoš Eddy Malone.“

Už pouhý Eddyho pronikavý hlas dokázal Jackovi přivodit nespavost. Bylo ironií osudu, že Jackovi se Maloneovy články v Miami Tribune kdysi líbily, ale to bylo dávno, ještě v době, kdy Jack nemluvil se svým otcem, guvernérem Haroldem Swyteckem, do něhož se Eddy s oblibou strefoval. Ale dokonce i v dobách, kdy se jeho vztahy s otcem pohybovaly na bodu mrazu, se Jack nikdy se nesnížil k tomu, aby vyhověl Eddyho opakovaným žádostem a dodal mu nějaké špinavosti, které by mohl proti známému politikovi použít. Nakonec se oba Swyteckové smířili, Malone Jackovi přestal telefonovat a od guvernérova odchodu z úřadu po druhém funkčním období už o něm nic špatného nenapsal. Eddyho nynější telefonát, těsně před vypršením ultimáta, nemohl v žádném případě znamenat nic dobrého.

„Zavěšuju, končím a zpátky mi už nevolejte.“

„Počkejte. Ze spolehlivého zdroje jsem se dozvěděl, že jste spal s manželkou Ernesta Salazara.“

Jack se na posteli posadil. Normálně by telefonát okamžitě ukončil, ale potom co viděl nahrávku, na které únosce Miu mučil, a protože si uvědomoval, jaké jí hrozí nebezpečí, nemohl ignorovat nikoho, kdo prohlašoval, že zná jakékoliv tajemství z jejího života. Kromě toho – jako obhájce zběhlý v trestním právu – neměl strach, že by si neporadil s novináři, dokonce i takovými, jakým byl Eddy Malone. „Tak pomalu,“ řekl tedy Jack. „Dejme tomu, že se uvolím a na vaši otázku odpovím. Proč vás to zajímá?“

„Nechci si s vámi povídat. Stačí mi stručné ano nebo ne.“

„Mia Salazarová byla unesena. Už v zájmu její bezpečnosti se k ničemu nemůžu vyjadřovat.“

„Moc zajímavé. Tvrdíte mi tady, že se nemůžete k ničemu vyjadřovat, a přitom mi jedním dechem oznámíte, že ji někdo unesl.“

„To je veřejně dostupná informace.“

‚A do zítřejšího rána se veřejnost dozví ještě mnohem víc.“

‚Ale no tak, Malone. Aspoň jednou v životě se chovejte jako člověk. Nevím, o co vám jde, ale je tenhle údajný románek pro váš článek tak důležitý?“

„Především to není žádný údajný románek.“

‚Je, dokud to nepřiznám.“

„Chyba lávky, příteli. Slyšel jsem nahrávky.“

Jack měl pocit, jako by vedle něj vybuchla bomba. Malone musel mít na mysli nahrávky pořízené při odposlechu Jackovy kuchyně – což znamenalo, že Eddyho „zdrojem“ musel být přímo Salazar.

„A za druhé, ten románek je pro můj článek nesmírně důležitý. Jak jinak by moji čtenáři pochopili, že výkupné za Miu platíte vy?“

„Cože dělám?“

„Mám své zdroje, Swytecku. Byl jste Miiným milencem a souhlasil jste s tím, že za ni zaplatíte výkupné. To je téma mého článku. Takže, kolik to dělá? Sto tisíc? Víc?“

Jack se snažil zachovat chladnou hlavu. Až doteď se FBI dařilo tajit před médii únoscův „podpis“, kterým byl jeho požadavek „zaplať tolik, na kolik si ji ceníš“. Maloneova otázka – „Kolik to dělá?“ – znamenala, že o něm novinář nemá tušení, takže Jack nechtěl nic pokazit. „To je nesmírně ožehavé téma,“ řekl nakonec. „Nemáte ponětí, do čeho se pouštíte.“

„Dělám svou práci, nic jiného než svou práci. A pokud jde o vás, to nejmenší, co můžete udělat zase vy, je říct mi pravdu. Spal jste s paní Salazarovou, nebo ne? Pokud to popřete, přísahám, že doslova ocituju výňatky z těch pásků. Pokud to přiznáte, té hanby váš ušetřím.“

Už při pouhém pomyšlení, že musí s Malonem takhle vyjednávat, se Jackovi dělalo zle, ale dobře si uvědomoval, že je to férový obchod, přestože mu ho nabízí takový had jako Eddy. „Dobrá. Ať je po vašem. Scházel jsem se s ní. Ale nevěděl jsem, že –“

‚A co to výkupné?“

„Nechte mě, abych vám to dopověděl,“ prohlásil Jack stroze. „Nevěděl jsem, že je vdaná.“

Jo, jo, jistě. Rozumím. A teď k tomu výkupnému. Platíte ho vy, nebo ne?“

„K výkupnému se nemůžu vyjadřovat.“

„Radši byste měl. Protože další příležitost vám už nedám.“

„Poslechněte, počkejte s tím svým článkem jeden den, ano? Řeknu vám své stanovisko, jakmile se dohodnu s FBI.“

Malone se zasmál. „Mám své zdroje. Bez vašeho vyjádření se obejdu.“

Jen jediný den, Malone.“

„V mojí branži znamená jeden den celou věčnost. Zítra mám rezervovanou celou stranu a moje zdroje tvrdí, že výkupné za Miu Salazarovou platí Jack Swyteck. Potvrzujete to, anebo popíráte?“

Jack spustil nohy z postele a posadil se na kraj matrace. Nevěděl, co na to má říct.

„Potřebuju odpověď, Jacku. Tlačí mě uzávěrka.“

„Nedělejte to, Malone. Vystavujete Miu obrovskému nebezpečí.“

Já ne, to vy. Únosce si ten článek rozhodně přečte. Chci napsat pravdu, a vy mě krmíte nesmysly. Takže naposledy: Moje zdroje tvrdí, že výkupné za Miu zaplatíte vy. Potvrzujete to, anebo popíráte?“

Jack křečovitě sevřel sluchátko a druhou rukou si prohrábl vlasy.

„Potvrzujete to, anebo popíráte?“

Jack neměl tušení, co na to odpovědět, ale nakonec instinktivně vyhrkl: „Popírám.“

„Takže si klidně odloudíte jinému muži manželku, a když ji pak unesou, řeknete si: Je to hrozné, moc smutné, ale dělej si, co chceš, lásko!’?“

„Neurážejte mě. Je to mnohem složitější.“

Je to složité,“ opakoval po něm Malone. „To je dobrý citát, Swytecku. Určitě ho použiju. Udělejte pro mě ještě jednu laskavost, ano?“

Jakou?“

„Kupte si zítra noviny.“

V telefonu cvaklo a Jack uslyšel oznamovací tón.

22

Deset minut po druhé hodině seděla Andie Henningová se šesti dalšími příslušníky miamské zvláštní zásahové jednotky FBI a se dvěma dalšími agenty v zadní části běžného nákladního transportéru. Kvůli utajení si najali obyčejné civilní vozidlo a nepoužili černý suburban z vozového parku FBI. Vedoucí celého týmu, dozorový agent Michael Harland, seděl nejblíž k ocelovým dveřím připomínajícím vrata do stodoly. Všichni členové zásahové jednotky měli neprůstřelné helmy a vesty a brýle pro noční vidění. Pět mužů bylo vyzbrojeno puškami M16 a pistolemi pětačtyřicítkami. Šestý z nich – ostřelovač – držel ostřelovací pušku ráže 0,308. V autě panovalo naprosté ticho, narušované pouze vrčením motoru a občasným zaskřípěním pneumatik. Všichni agenti se tvářili zamyšleně a v duchu si znovu opakovali celý plán. Snažili se uklidnit a snížit tepovou frekvenci na optimálních šedesát až sedmdesát tepů za minutu, protože jakákoliv vyšší hodnota by mohla výkon každého střelce citelně poznamenat. Obecně totiž platí, že nejpřesnější mušku nemají jen chladnokrevní vrazi.

Andie zkontrolovala lokátor GPS. Osm kilometrů od cíle. Už zakrátko to začne. Přesto se stále ještě nezbavila jistých pochybností o smyslu tohoto zásahu. Ráno si to bude muset obhájit, ale rozhodla se nezatahovat do akce celou pracovní skupinu a postupovat jenom v rámci. FBI. Už tak jí připadalo těžké krotit nadšení zvláštní zásahové jednotky FBI, natož čelit celému týmu složenému z dalších bezpečnostních složek.

Ticho prořízlo vyzvánění mobilního telefonu. Volal jí – jak se předem domluvili – šéf miamské pobočky, velící zvláštní agent Paul Martinez. Andie stiskla tlačítko reproduktoru pro konferenční hovor, aby se porady mohl zúčastnit i Harland.

„PráVě jsem mluvil po telefonu s federálním prokurátorem,“ oznamoval Martinez, jehož hlas zněl v mobilním telefonu jakoby kovově. „Dostali jsme povolení k razii. Taktické operační středisko nám povolilo zásah v dotyčném objektu; pokud to bude nutné, tak ozbrojený.“

„Samozřejmě že to bude nutné,“ odpověděl Harland. „Čelíme únosci, který by nic nezískal, kdyby se sám vzdal. Vždyť už má na svědomí jednu vraždu.“

Jakou máme jistotu, že je to správný dům?“ zeptal se Martinez.

„Dostatečnou,“ odpověděl Harland.

Andie se ocitla v choulostivé situaci. Nechtěla veliteli zvláštní zásahové jednotky oponovat před jeho muži, a tak se omezila na holá fakta. Jak se to vezme,“ řekla. „Musíme mít na paměti, že tuhle stopu jsme získali od našeho technika, který analyzoval hard disk počítače z kopírovacího centra Kwick-e.“

„Tu zprávu jsem viděl,“ řekl Martinez. „Pochopil jsem z ní, že počítač v Kwick-e komunikoval s počítačem v tom domě, o který nám jde, krátce předtím, než do toho podniku dorazil Swyteck. Ale nejsem si jistý, jak jsme dospěli k závěru, že únosce použil počítač v Kwick-e k tomu, aby se přes internet spojil s kamerou a jejím prostřednictvím kontroloval na zmíněné adrese svou oběť.“

„Nemám tušení,“ řekla Andie.

„Takže ta pasáž, kde se praví, že náš únosce během své nepřítomnosti oběť monitoroval, je pouhá spekulace?“

„Správně.“

„Kromě toho nemůžeme vyloučit, že únosce komunikuje přes počítač s nějakým komplicem,“ poznamenal Harland. „Na poslední poradě operativní skupiny hovořil agent Crenshaw dost přesvědčivě o tom, že možná čelíme dvěma únoscům.“

„To je ale také jenom spekulace.“

„Pane, ten počítač v Kwick-e komunikoval s jiným počítačem necelou hodinu předtím, než se v tom centru objevil Swyteck. Rezervace na Swyteckovo jméno platila po celý den, z čehož je zřejmé, že to spojení můžeme přičíst na vrub našemu únosci. A nesmíme zapomenout, že ten druhý počítač je na adrese, která patří člověku odsouzenému za sexuálně motivovaný trestný čin.“

„To víme určitě?“ zeptal se Martinez.

„Ano,“ odpověděl Harland. „Ve dvaadvaceti letech ho odsoudili za sexuální napadení.“

„Odpovídá profilu pachatele, který jsme dostali z Quantika?“

„Ano,“ ujstil ho Harland.

„Jenomže je to dost obecný profil,“ namítla Andie.‚A nemáme žádný důkaz, který by potvrzoval, že se umí potápět, protože jedině potápěč by dokázal zavléct paní Thomtonovou do Ďáblova ucha.“

„Ale nemáme ani žádný důkaz, že se potápět neumí,“ zaprotestoval Harland.

„Pane, nechci zpochybňovat schopnosti zvláštní zásahové jednotky, ale pokud únosce získá sebenepatrnější podezření, že máme spadeno na jeho dům, budeme mít na svědomí smrt té unesené ženy. Stopro –

, v M

centne.

„Při vší úctě,“ ozval se Harland, „pokud se agentka Henningová postaví doprostřed trávníku s megafonem a pokusí se s tím člověkem vyjednávat, únos nám přeroste v mnohem nebezpečnější krizi s ještě nejistějším výsledkem. Kromě toho promarníme výhodu, která vyplývá z okamžiku překvapení.“

Martinez hned neodpověděl. Zdálo se, že si s tak obtížným rozhodnutím dává načas. Harland se naklonil k mobilnímu telefonu a hlasem, ve kterém se odráželo rostoucí znepokojení, řekl: „Pane, co uděláme, až nám pošle další videozáznam, na kterém bude mučit svou oběť, a přikáže nám, abychom složili zbraně a nechali ho na pokoji?“

Ticho na druhém konci linky se protahovalo. Nakonec Martinez řekl: „Nic ve zlém, agentko Henningová. Půjdeme do toho se zásahovou jednotkou.“

23

Andie Henningová se zhluboka nadechla a čekala na smluvený signál. Krčila se s technikem a soudním psychologem v proláklině naproti sledovanému domu. Přímo před nimi ležel na břiše velitel zvláštní zásahové jednotky Michael Harland. Jeho muži se rozptýlili po okolí. Ve tmě a pod oblohou zataženou černými mraky dokonale splývali s prostředím. Andie byla vyzbrojena jako obvykle devítimilimetrovou pistolí Sig Sauer, ale než vyšla z vozu, vzala si na sebe – stejně jako dva další agend – neprůstřelnou helmu a vestu, protože bylo velice pravděpodobné, že by co nevidět mohly začít létat vzduchem střely dost velké ráže.

Přes brýle pro noční vidění pozorovala starý dům, postavený ve farmářském stylu. Za okny se nikde nesvítilo, ale krytý přístřešek u vchodu zalévalo žlutavé světlo, které dodávalo celému místu tajuplný jantarový nádech. Dům byl zasazený do lesnaté oblasti okresu Palm Beach a obklopovaly ho vzrosdé olivovníky a australské borovice. Na pozemku, který se táhl od ulice až k domu, vzdálenému asi pětadvacet metrů, neviděla Andie ani jediný trs trávy. Celou plochu pokrývala vrstva borového jehličí, která umožňovala členům zásahové jednotky poměrně nenápadný přístup.

Andie mávla rukou k megafonu, který ležel vedle ní.‚Asi nemá smysl přemlouvat vás, abychom použili tohle, vidte?“

Agent Harland zavrtěl hlavou a vůbec nevypadal, že by ho to pobavilo. Ve sluchátkách Andie slyšela, jak Harland kontroluje pozice jednotlivých členů svého týmu. Poslední, s kým se spojil, byli dva muži, kteří střežili hlavní vchod a jimž připadl náročný úkol proniknout do domu a zajistit prostor, než na místo dorazí ostatní příslušníci zásahové jednotky.

„Dvě ložnice, obě na západní straně domu,“ hlásil jeden z mužů. „Kuchyň, jídelna a obývací pokoj na východní straně. Jedna osoba v manželské ložnici. Statná postava, pravděpodobně muž. Zdá se, že spí. V jihozápadním kvadrantu je prostorná místnost, podle všeho přestavěná garáž. Dovnitř nevidím. Stará vrata od garáže jsou pryč a otvor po nich je zazděný. Žádná okna. Infračervená kamera ukazuje jakýsi malý objekt. Ruce ani nohy nevidíme, ale mohlo by jít o osobu schoulenou do klubíčka. Možná žena ve fetální poloze.“

Andie se zájmem poslouchala. Infračervená kamera dokáže proniknout skrz zeď, a protože reaguje na lidské teplo, je schopná odhalit živou, ještě dýchající osobu. Tělo ve fetální poloze, schoulené do klubíčka – docela dobře mohlo jít o ženu vystavenou krátce předtím mučení. Jenomže stejně tak mohlo jít skutečně o tělo bez rukou a bez nohou. Buď jak buď, rozhodně neměli jistotu, že je Mia ještě naživu. Andie věděla, že ještě dvě až tři hodiny po smrti by si Miino tělo udrželo takovou tělesnou teplotu, na kterou by kamera zareagovala.

„Dobrá práce,“ řekl Harland do mikrofonu stručně. „Na tři jdeme na žlutou.“

Andie sice nepracovala pod křídly zvláštní zásahové jednotky, ale věděla, že žlutá je kódové označení pro fázi, během níž muži zaujímají konečné postavení před zahájením operace. Zelená představovala začátek akce, okamžik, který doslova znamenal život, anebo smrt.

„Raz… dva… tři.“ Harland se vymrštil z prolákliny a bleskurychle postupoval k domu. Andie zůstala na místě a dívala se přes brýle pro noční vidění na dokonale koordinovaný postup členů jednotky, který probíhal v hrobovém tichu. Našlapovali tak, aby v žádném okamžiku neztratili rovnováhu pro případ, že by museli začít střílet – špička nohy, pata, pokrčení kolena. Z východu se k domu přiblížili dva agenti, kteří měli za úkol krýt zadní dveře. Dva další přišli od západu a zaujali pozice u hlavních dveří, ale ne příliš blízko, jen tak daleko od verandy, aby na ně nedopadalo žluté světlo nad vchodem. Harland obešel dům podél západní zdi a připojil se ke dvěma agentům u zadního vchodu. Podle plánu měli dva muži hlídkující před vchodovými dveřmi proniknout dovnitř, vyhnat obyvatele ven – na světlo a přímo před dva agenty s puškami M16. Pokud by to nestačilo, kdesi v korunách stromů se skrýval zkušený ostřelovač, schopný zasáhnout zátku od pivní láhve na dvě stě metrů.

K zadní části domu Andie nedohlédla, ale ve sluchátkách slyšela, že se tam agenti pohybují.

„Na tři jdeme na zelenou,“ slyšela Andie ve sluchátkách Harlandův hlas. Počítal pomalu, naprosto záměrně. Muž s ocelovými nervy. Když napočítal do tří, Andie ve sluchátkách uslyšela ránu, jak agenti vyrazili dveře, a řinčení rozbitého skla. Čekala, že teď přijdou na řadu výstřely, ale slyšela jen výkřiky agenta Harlanda a jeho mužů, pobíhajících po domě.

„Dolů! Dolů! Na zem!“

Ve sluchátkách zapraskalo a potom už Andie slyšela jen další výkřiky. Před domem, přímo v Andiině zorném poli, se agenti střežící zadní část domu odlepili ze svých žlutých pozic a přesunuli se k hlavnímu vchodu. Vtom však bleskurychle zalehli na zem, protože zevnitř se ozvala střelba. Rány byly tak hlasité, že by je Andie klidně slyšela i bez sluchátek. Oba agenti, kteří zůstali venku, se ukryli za stromy. Andie zase zalehla do své prolákliny a jen nepatrně povystrčila hlavu, aby se přes brýle pro noční vidění na vlastní oči přesvědčila, co se děje v domě.

Za okamžik se otevřely hlavní dveře a z nich vyšel Harland. Zastavil se na verandě, pokynul jí a do sluchátek oznámil: „Čistý vzduch.“

Andie vyskočila a běžela k domu. Technik a forenzní psycholog se rozběhli za ní. Pokud by Mia byla uvnitř, chtěla s ní Andie mluvit sama. Protože kdyby tam zastihli i únosce, samozřejmě živého, nechtěla, aby potom nějaký schopný právník protestoval, že se jeho klient ke zločinu přiznal jedině proto, že mu na hlavu mířila zbraň. Proběhla hlavními dveřmi a našla Harlanda v zadní místnosti. Ještě spolu se dvěma dalšími agenty stál nad statným mužem, který ležel tváří k zemi na zeleném koberci s plastickým vzorem. Měl na sobě jenom boxerky. Ruce, překřížené za zády, mu obepínala želízka, ale vypadalo to, že není zraněný.

„Kde je Mia Salazarová?“ zaburácel Harland.

„Nemám tušení, o čem mluvíte,“ odpověděl muž roztřeseným hlasem.

„Kde je?“ zařval Harland.

„Kdo je v té garáži?“ zajímala se Andie.

„Rotvajler,“ odpověděl jí Harland.

„Zastřelili mi psa,“ ozval se muž, obličej stále zabořený do koberce. „Proč jste mi toho psa zastřelili?“

„Sklapněte!“ okřikl ho Harland.

„Vy jste mu zastřelili psa?“ zeptala se Andie.

„Bylo to monstrum. Ten pes byl tak velký, že mohl v infračervené kameře vypadat jako člověk. Jakmile jsme rozrazili dveře, skočil mi po krku.“

„Zažaluju vás, vy hajzlové, to vám přísahám!“ křičel muž.

Harland vyštěkával rozkazy jednotlivým mužům svého týmu. „Prohledejte podkroví. Půdu taky. Jestli tady Mia Salazarová je, musíme ji najít – okamžitá

„Není tu,“ prohlásil technik, který právě vstoupil do dveří.

Harland si ho přeměřil nazlobeným pohledem. „Mám dojem, že technici do toho nemají co mluvit.“

„Fajn. Tak ji hledejte dál,“ řekl technik. „Henningová, měla byste se podívat na jeho počítač.“

Andie vykročila za technikem do obývacího pokoje. Zapnutý monitor vrhal matné světlo na okrově žlutý strop. „Ten člověk tu má pěkně kvalitní vybavení. Jednadvacetipalcový monitor, plochá obrazovka. Oblíbená mezi fanoušky počítačových her a porna.“

„Do které skupiny patří tenhle?“

„Podle historie prohlížeče do obou.“

„Takže je to náš člověk?“

„Ne. Je to jen obyčejný uživatel, ne parazit.“

„Co tím chcete říct?“

Agent klikl myší a otevřel na obrazovce nějaký soubor. „Tohle sem poslal dnes ráno náš únosce z centra Kwik-e. Zřejmě to bylo označené jako mail s pornografickou tematikou, a když to tenhle člověk otevřel, napadlo mu to hard disk. Využívá to systém Windows, jako většina virů, které se objevují na internetu a napadají jiné počítače. Jen s tím rozdílem, že to vlastně není virus, ale datová složka. Podívejte se na to sama.“

Klikl na soubor a Andie si přečetla posměšnou zprávu.

Hlupáci! Všechno mi strašně usnadňujete. Stačí, abych poslal infikovaný e-mail delikventovi odsouzenému za sexuální napadení, a vy se na něj vrhnete, pitomci. Máte špatného člověka.

Ale dejte si pozor, abyste se nespledi, pokud jde o tu cifru.

Splatnost je do pěti dnů. Pokyny budou následovat.

P.S. Pracujeme s Miou na dalším dílu filmu. Na konci si rozhodně zakřičí.

Andie naskočila husí kůže a chvíli nemohla odtrhnout oči od monitoru. Četla vzkaz už počtvrté a snažila se proniknout do duše psychopata, když vtom ji z myšlenek vytrhl technik.

„Chcete to říct Martinezovi sama, nebo mu mám zavolat já a nejdřív trochu prozkoumat terén?“

Andie zaplavil pocit, jako kdyby měla položit hlavu na špalek. Ona s tím nápadem udělat razii za pomoci speciální zásahové jednotky nepřišla, ale ti lidé byli součástí jejího týmu, a správný kapitán svou loď neopouští.

„Řeknu mu to sama,“ odpověděla přiškrceným hlasem, ze kterého zazníval strach.

24

Jack byl jedním z prvních obyvatel Miami, kteří vzali do ruky ranní noviny. Ještě před východem slunce čekal před sídlem redakce deníku Miami Tribune na první auto s nákladem čerstvých výtisků, které vyjelo na ulici. Seděl sám na předním sedadle svého vozu, pod kulovitou pouliční svítilnou, jejíž žlutavé svědo postupně sláblo, zabraný do celostránkového článku. Znovu a znovu pročítal zneklidňující titulek MILENEC UNESENÉ ŽENY ODMÍTÁ ZAPLATIT VÝKUPNÉ a ruce se mu chvěly.

Přinejmenším v jednom ohledu Eddy Malone dodržel slovo. Nepoužil žádné pikantní výňatky z podloudně získaných nahrávek, které zachycovaly jeho nesmírně intimní okamžiky s Miou, čímž se mu nesmírně ulevilo. Celý článek se však nesl v takovém duchu, který Jackovi nesloužil příliš ke cti.

V exkluzivním rozhovoru pro Tribune Jack Swyteck, syn bývalého guvernéra Harryho Swytecka, potvrdil, že měl románek s třicetiletou manželkou Ernesta Salazara, kterou unesl neznámý pachatel. Swyteck – schopný obhájce ve věcech trestních a uznávaný bývalý prokurátor – podle vlastních slov neměl tušení, že je Mia Salazarová provdaná za podnikatele s mnohamilionovým jměním, přestože se vídali více než dva měsíce, a to v době, kdy byl pan Salazar služebně v zahraničí.

V podobném duchu článek pokračoval dál, takže Jackovu tvrzení, že Miu považoval za nezadanou ženu, sotva někdo uvěří. Připadal si trapně a jen nepatrně ho utěšovalo pomyšlení, že jeho abuela stále ještě neumí anglicky natolik, aby si přečetla anglicky psané noviny. Svoje vlastní trapné pocity však teď musel ponechat stranou a soustředit se na otázky života a smrti, protože ten článek byl skutečně nebezpečný – pro Miu.

Co asi únosce podnikne, až si přečte černé na bílém, že nikdo nechce zaplatit výkupné?

Díval se na titulek, široký přes celou stránku, a srdce se mu svíralo. Ale fakta jsou fakta. Mia byla vdaná za jiného muže. Jack se do ní zamiloval jenom proto, že ho oklamala. Z jakého titulu by měl platit výkupné on? Cožpak nestačí, že dal život v sázku a pokusil se doručit únosci tu zálohu? Nic z toho se v článku samozřejmě neobjevilo. Jack včera večer zavolal agentce Henningové, hned jak domluvil s Eddym Malonem, a ta mu potvrdila, že epizoda se zálohou rovněž patřila k informacím, které se FBI podařilo zatajit před médii. Toto tajnůstkářství bylo přirozeně v zájmu vyšetřování, ale jeho bezprostřední důsledek se projevil právě v tomto článku, který se nesl ve stejném duchu jako tón Maloneových poznámek, jimiž Jacka častoval po telefonu: „Takže si klidně odloudíte jinému muži manželku, a když ji pak unesou, řeknete si: Je to hrozné, moc smutné, ale dělej si, co chceš, lásko!’?“ Takhle doslova to sice v článku nenapsal, ale význam byl každopádně stejný.

Jack složil noviny a odhodil je na sedadlo pro spolujezdce. Slunce se už začínalo šplhat nad záliv a tisíce světel, které v noci ozařovaly panoráma města, už na pozadí modré oblohy vybledly. Začínala ranní špička a Jack věděl, že pokud si pospíší, zastihne Williama Baileyho ještě doma, těsně předtím než se vydá do práce. Najel na dálnici 1-95 a na prvním výjezdu pak odbočil do historické Bayshore Drive. Měl štěstí, protože mu Baileyho správce okamžitě otevřel a pustil ho dovnitř. Baileyho Jack našel u ranní kávy a s novinami. Výtisk Miami Tribune s Maloneovým článkem měl rozložený přes celou skleněnou desku konferenčního stolku.

„No ne, to je ale náhoda!“ řekl Bailey a zvedl hlavu od novin. Pokynul Jackovi, aby se k němu posadil.

„Žádná náhoda to není,“ řekl Jack, jakmile dosedl.

Jackovo rozhodnutí navštívit Salazarova právního zástupce přímo doma bylo možná dost unáhlené, ale po nočním rozhovoru s Malonem a po přečtení jeho článku na titulní straně se Jacka zmocnil pocit, že musí něco podniknout. A připadalo mu logické začít u Baileyho.

„Nechcete mi vysvětlit, jak se Eddymu Maloneovi dostaly do rukou pásky s nahrávkami Jacka Swytecka a Mii Salazarové?1* „Pásky?“ podivil se Bailey a natřel si jahodovou marmeládu na bagel se smetanovým sýrem. Jaké pásky?“

„To je hodně nepřesvědčivá reakce. Nezdá se, že byste to popíral,“ řekl Jack. „Malone mi vyhrožoval, že uveřejní citáty z pásků, na kterých jsou nahrané rozhovory mezi mnou a Miou, pokud mu nepřiznám, že jsme spolu měli poměr. Takže jsem mu to přiznal.“

Bailey jen beze slova přežvykoval svůj bagel.

„Měl byste mi aspoň poděkovat. Mohl jsem zajít dál a veřejně vašeho klienta obvinit, že se mi vloupal do domu, narušil moje soukromí a pořídil tam ilegální nahrávky mých rozhovorů s Miou.“

„Můžu vás ujistit, že Ernesto s tím nemá nic společného.“

„Nechte toho,“ zarazil ho Jack. „Jak jinak by mohl Salazar doslova vyrazit FBI dech tou překvapivou otázkou, kterou položil únosci, aby se ujistil, že je jeho žena naživu? Víte, o čem mluvím. Ten vtípek – správné umístění, správné umístění, správné umístění. Tahle otázka by Ernesta nikdy nenapadla, kdyby se ke mně nenapíchnul.“

Bailey odložil napůl snědený bagel a pečlivě setřel stranou drobky. Jste ochoten odpřísáhnout, že se tenhle rozhovor nikdy neodehrál?“ zeptal se Jacka ledově klidným hlasem.

Jenom pokud od vás dostanu jasnou odpověď.“

Bailey přikývl a pak se Jackovi podíval zpříma do očí. „Maloneovi jsme žádné pásky nedali.“

„Nesnažte se mě přechytračit,“ zarazil ho Jack. „Co jste mu tedy dali? Jejich přepis?“

„Malone Ernestovi zatelefonoval a o ty pásky ho požádal. Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Nevím, jak se o nich dozvěděl, ale odmítli jsme se s ním vůbec bavit. A rozhodně jsme mu nepotvrdili, že by Ernestova žena spala s někým jiným.“

„Takže jste Maloneovi neřekli, že bych měl to výkupné za Miu zaplatit já?“

„To rozhodně popírám. A nejen to. Dávám vám své slovo, že od nás se nic takového nedozvěděl.“

„Vaše slovo mi bohužel nestačí.“

Bailey se sice naježil, ale zřejmě se rozhodl nedávat najevo příliš velké pobouření. „Soustřeďme se na ryze věcné otázky. Vniknutí do cizího domu a nainstalování odposlouchávacího zařízení je trestný čin. Cožpak byste si mohl – byť jen na okamžik – vážně myslet, že by Ernesto ty pásky Maloneovi předal, a riskoval tím vězení?“

„Novinář přece může zachovat zdroj svých informací v tajnosti,“ připomněl Jack. „Ani kdyby se celý případ dostal k soudu, Malone by nemusel prozradit, kdo mu ty pásky předal.“

„Asi ano,“ připustil Bailey. „Můžu vám ale říct jen to, že od nás je nedostal.“

„Ale dokázat to nemůžete.“

Bailey hned neodpověděl, ale po chvilce se naklonil kupředu, jako by ho právě něco napadlo. „Pokuste se nad tím zamyslet. Ernesto Salazar je mocný, pohledný Latinoameričan, skutečný don mezi všemi dony Juany. Když si otevřete el diccionario, jeho fotografii najdete hned vedle slova machismo. Myslíte, že by ty pásky poslal nějakému novináři, a dal tak najevo celému světu, že jeho mladá žena si musela hledat sexuální uspokojení mimo manželskou ložnici? Můžu vás ujistit, že by si pan Salazar rozhodně nepřál, aby si o něm veřejnost utvořila takovýhle obrázek.“

Jacka tato logika naprosto odzbrojila. „Možná máte pravdu.“

Jistěže ano,“ řekl Bailey. „Což znamená, že se teď nabízí jiná otázka. Pokud zdrojem Eddyho Malonea nebyl Ernesto Salazar, kdo tedy?“

25

Andie slyšela za dveřmi výstřely. Zhluboka se nadechla a vstoupila do rozlehlé místnosti – střelnice FBI – s dobrým pocitem, že Paul Martinez nestřílí ostrými náboji.

Miamská pobočka FBI měla totiž k dispozici špičkově zařízené prostory, vybavené laserovými simulátory střelby, schopné uspokojit i nejnáročnější milovníky virtuální reality. Vypadaly úplně stejně jako skutečné zbraně a nijak se od nich nelišily ani co do váhy nebo obsluhy. Také rány, které vydávaly, byly od skutečné střelby k nerozeznání. Když došla virtuální munice, museli střelci zbraň znovu nabít – a sdačený vzduch vytvořil dokonalou zvukovou iluzi, takže slyšeli dokonce i cvaknutí vyměňovaného zásobníku. Proti agentovi ukrytému ve tmě byl nainstalovaný obří displej, který zabíral celou stěnu a navozoval v dotyčném dojem, že stojí na střelnici akademie v Quantiku. Díky tomuto simulátoru si pak mohl prověřit své reakce ve vyhrocených situacích, kdy jde člověku o život, například při konfrontaci s únoscem.

Martinez zaujímal klasickou střeleckou pozici – nohy od sebe, kolena mírně pokrčená, obě ruce svírají pistoli, prst na spoušti a pak série výstřelů na cíl. Je to osvědčená metoda, jak si vybít vztek. A šéf pobočky FBI se vztekal během celého dnešní ranního jednání s Andie. Celých pět minut padala ostrá slova, a postaral se o ně právě Martinez. Za ten katastrofální zákrok zvláštní zásahové jednotky nesl zodpovědnost on. Ale dával vinu také Andie, která podle něj neodvedla dobrou práci, protože mu ho nedokázala vymluvit. Nebylo to právě ukázkové chování nadřízeného schopného nést osobní odpovědnost, ale tak to prostě v životě chodí, když je člověk někde nováčkem. Andie ho teď ve střelnici jen nerada rušila, protože se bála, že se ještě neuklidnil, ale další vývoj situace v případu Mii Salazarové jí nedával jinou možnost.

„Promiňte, pane,“ oslovila ho, když po sérii simulovaných výstřelů vyměňoval zásobník ve své pětačtyřicítce.

Otočil se, sejmul si z uší sluchátka a zavěsil si je kolem krku. „O co vám jde teď, Henningová?“

„Právě jsem dotelefonovala s Ernestem Salazarem. Včera večer předal únosci výkupné,“ řekla Andie.

To Martineze zaujalo. Uložil cvičnou pistoli do plastového pouzdra a zeptal se: Jak to, zatraceně?“

Doslova mu zopakovala, co jí řekl Ernesto – o únoscové telefonátu, cestě do přístavu a kufru vhozeném do moře.

„Proč nám předtím nezatelefonoval?“ zeptal se Martinez.

„Únosce mu prý řekl, že ho rozzuřilo, když nás Swyteck zavolal. Salazar tvrdil, že se nechtěl dopustit stejné chyby.“

„Kolik mu zaplatil?“

„To mi nechtěl prozradit. Trvá na tom, že je to důvěrné.“

„Chápu ho. Žádná bohatá rodina si nepřeje, aby se mezi dalšími potenciálními únosci rozneslo, že je tak snadný cíl.“

„Asi to bude ten pravý důvod,“ souhlasila Andie.‚Ale po všech těch rozhovorech, které jsem s ním vedla, mi teď jeho rozhodnutí zaplatit výkupné připadá jako obrat o sto osmdesát stupňů.“

„Určitě to způsobilo to video. Muselo se ho dotknout, když viděl, že ten člověk jeho ženu mučí.“

„Přesně tohle mi řekl,“ přikývla Andie. „Ale stejně mi není jasné, co tím sleduje.“

Jak to myslíte?“

„Od samého začátku prohlašoval, že žádné výkupné platit nemíní. Protože ho žena podváděla a tak. A po tom dnešním rozhovoru mám dojem, jako by si ani teď nebyl moc jistý, že ta částka Miu zachrání.“

„Tak proč tedy vůbec něco platil?“

Jak jste říkal, možná že ho obměkčilo to video. Možná že nesnese pohled na její utrpení. Na druhou stranu ale kvůli ní nemíní obětovat veškeré své jmění – zaplatit, na kolik si ji cení. Takže urychleně zaplatí výkupné, i když ví, že se s ním únosce nespokojí. A potom…“

‚A potom únosce Miu zabije, stejně jako zabil Ashley Thorntonovou. Její utrpení je u konce.“

Andie hned neodpověděla. Myslela si naprosto totéž, ale když teď slyšela, jak Martinez tuto její vlastní teorii říká nahlas, zdálo se jí, že zní téměř chladně a necitelně. Téměř. „Prostě mě to napadlo,“ přiznala.

Martinez přikývl. „Netvrdím, že máte pravdu, ale váš způsob uvažování, ta podezíravost, se mi líbí, Henningová.“

Andie si dala s odpovědí načas. Potom co ji před deseti minutami u sebe v kanceláři tak sepsul, byla by vsadila svůj odznak FBI, že další pochvaly se od něj dočká nejdřív za několik měsíců. „Děkuju.“

Martinez znovu vytáhl zbraň a začal pálit, ale mezi jednotlivými výstřely s ní dál hovořil. „Zajímavá je nejen ta radikální změna Salazarova postoje, ale už sám fakt, že únosce zavolal přímo jemu. Zvlášť když se na celou záležitost podíváte z hlediska Crenshawovy teorie

odvou únoscích.“

Jak to myslíte?“

Martinez znovu vypálil celou sérii výstřelů, pou, pou, pou, jeden za druhým. „Člověk by řekl, že se nám tu odehrávají vzájemně neslučitelné události. V té e-mailové zprávě, kterou jste našli v počítači při té razii zásahové jednotky, se psalo:‚Splatnost je do pěti dnů. Pokyny budou následovat.1 Teď Ernesto tvrdí, že tentýž den odpoledne mu únosce zavolal, aby peníze přinesl večer. Mohlo by to potvrzovat Crenshawovu teorii, že čelíme dvěma únoscům, z nichž jeden je podvodník.11

„Vidím to jinak,11 řekla Andie. „Ten e-mail a telefonát si odporují, protože únosce změnil názor.11

‚A to si myslíte, protože…11

„Protože ten e-mail únosce poslal z počítačového centra Kwik-e hned ráno, dávno předtím, než zjistil, že Swytecka kryje FBI. Až když Jack prošel u vchodu do soudní budovy těmi detektory kovu a absolvoval celou kontrolní proceduru, únosce se rozhodl, že už s ním nechce mít nic společného. Proto se hned odpoledne spojil se Salazarem. Jenomže už nemohl vzít zpátky ten e-mail, který poslal hned ráno.11

Martinez přepnul program simulátoru z cvičné střelby na řešení krizových situací. Na stěně se objevil nějaký gangster, pořádný hromotluk. Zazněl příkaz, aby zvedl ruce nad hlavu a vyšel z místnosti. Vykročil směrem k agentovi, který delikventa sledoval zpoza otevřených virtuálních dveří, takže z jeho úhlu pohledu se zdálo, jako by zločinec vstupoval do tunelu orámovaného zárubní.

„Možné to je,11 připustil Martinez se zbraní stále namířenou na záškodníka. „Ale moc přesvědčivé mi to nepřipadá.11

„Střílejte!11 vykřikla Andie, ale Martinez nevypálil. Nevšiml si totiž, že zločinec sáhl na polici, zavěšenou vysoko na stěně místnosti, kam agent ze své pozice za dveřmi nedohlédl. Ve virtuálním světě FBI se teď z Martineze stal mrtvý muž.

Andie uličnicky zvedla obočí. „Měl byste mě častěji poslechnout, šéfe.11

Martinez neodpověděl, ale Andie neušel jeho potutelný úsměv.

Vtom se ozval telefon na stěně a Andie zpozorněla. Martinez stál k přístroji blíž a na třetí zazvonění zvedl sluchátko. Andie nechtěla poslouchat, ale když se na ni šéf podíval a řekl, „Ano, Henningová právě stojí vedle mě,11 považovala za nutné zůstat a počkat, až Martinez domluví.

„Zajímavé,11 řekl a pak to ještě dvakrát zopakoval. „Hned přijdeme. Sejdeme se v zasedačce.11

Když zavěsil, Andie rozhodila ruce, jako by chtěla šéfovi říct Tak povídejte.

„Naše pátrání po potápěčích nás přivedlo na určitou stopu,“ oznámil jí. „Doufám, že je lepší než ta, kvůli které jsme podnikli tu razii.“

„Mnohem lepší,“ řekl smrtelně vážným tónem. „V tomto případě se nám dokonce nabízí i motiv.“

26

Jack vyjel z Miami hodně brzy, ale kvůli ranní dopravní špičce dorazil do Palm Beach ve velice civilizovaných devět hodin. Worth Avenue patřila k ulicím s nejluxusnějšími obchody na světě, kde jeden módní butik střídal druhý a člověk tam mohl docela dobře utratit jedenáct tisíc dolarů za kabelku k večerním šatům, anebo také pomlouvat plastického chirurga své nejlepší přítelkyně za jejími zády.

Butik Hermes otevíral až v deset, takže Jack čekal před vchodem a toužebně pošilhával naproti přes ulici po klasickém kabrioletu Silver Shadow, vedle něhož byl zaparkovaný další lákavý kousek – krasavec značky Maserati. Miina přítelkyně Emilia pracovala v Hermes jako zástupkyně vedoucího a v půl desáté se objevila před vchodem s klíčem v ruce.

Jacku, co vás sem přivádí?“ podivila se a sundala si tmavé brýle s obroučkami ze želvoviny, které měla zastrčené do vlasů jako čelenku.

Podal jí Tribune. „Napadlo mě, že vám přivezu miamské noviny. Pro případ, že byste je tady nesehnala.“

Okamžitě ji upoutal titulek a Jack jen tiše sledoval, jak rychle pročítá celý článek. Když se dostala zhruba do poloviny, překvapeně pootevřela ústa.

„Nějaký problém?“ zeptal se jí Jack.

Z hrdla jí vyšel podivný zvuk, něco mezi vzdechem a zasténáním. Byla to reakce, kvůli které se Jackovi vyplatilo přijet až sem, protože v telefonu by ji nikdy nezaznamenal. „Co je?“ zajímal se.

Čeda dál a po chvilce se zase ozvala: „Nemůžu uvěřit, že to otiskl.“

„Takže mě moje tušení nezklamalo. Mluvila jste s Malonem?“

Podala mu noviny a z očí jí přitom šlehaly plameny. „Ano. Zavolal mi včera večer, bylo už hodně pozdě. Měla jsem za to, že ten článek vyjde až v zítřejších novinách, a ne už dneska.“

„Co chtěl?“

„Nejdřív jsem si myslela, že po mně jenom chce, abych mu potvrdila, že mezi vámi a Miou něco bylo. Vysvětlila jsem mu, že o ničem nevím, přísahám. Jenomže potom mi přehrál nějaké pásky. Spolehlivě jsem na nich poznala vás a Miu. To jsem popřít nemohla. Nemohl byste to popřít dokonce ani vy. Vždyť jste to vlastně tady v článku také potvrdil.“

Jistě, ale to mě už nezajímá. Chci se dozvědět, jak Malonea vůbec napadlo, že bych měl to výkupné za Miu zaplatit já.“

Emilia ztěžka polkla a Jack málem viděl ten knedlík, který jí uvízl v krku.

„Emilie, musím vědět, co jste mu řekla!“

„Neudělala jsem to proto, že bych vás mínila k něčemu nutit. Jenom jsem chtěla Miu ochránit.“

„Ochránit jak?“

„Malone mi řekl, že má spolehlivé informace, podle kterých prý Ernesto odmítá zaplatit výkupné. Dostala jsem o Miu strach. Napadlo mě, že když se objeví v novinách článek o Miině románku, a v něm informace, že manžel nemíní obětovat ani dolar, únosce Miu zabije, hned jak otevře noviny.“

„Takže jste mu řekla, že to výkupné zaplatím já?“

„Netvrdila jsem, že to výkupné zaplatíte určitě. Jenom jsem se mu zmínila, že vám na Mie nesmírně záleželo, takže pokud nezaplatí Ernesto, možná že zaplatíte vy. Nic víc. Nesnažila jsem se vás do ničeho nutit. Úplně moje slova překroutil, jak se mu to hodilo – aby mohl napsat, že je to hotová věc.“

Jack pozorně sledoval její výraz. Emiliiny opuchlé oči mu připadaly upřímné. Nemohl jí mít za zlé, že se snažila chránit svou přítelkyni, a ani na okamžik nezapochyboval, že Malone byl schopný vložit jí do úst i to, co neřekla.

„To je v pořádku, Emilie. Neudělala jste nic špatného.“

„Ale ano.“

„Opravdu za nic nemůžete.“

„Hned po tom rozhovoru s Malonem jsem vám měla zavolat a domluvit se s vámi. Jenomže mě nikdy nenapadlo –“ Vtom se zarazila, jako kdyby zvažovala, jestli má pokračovat.

„Nikdy vás nenapadlo co?“ zajímal se Jack.

„Musím přiznat, že Ernestovi jsem nikdy nijak zvlášť nevěřila,“ řekla roztřeseným hlasem. „Ale doufala jsem, že pokud by Mia někdy potřebovala člověka, který by se za ni postavil a pomohl jí, uděláte to rozhodně vy. A nikdy by mě nenapadlo, že tak kategoricky odmítnete zaplatit to výkupné.“

Jack složil noviny napůl, jako kdyby v nich chtěl ukrýt svoje vlastní slova.

‚A nikdy bych si nepomyslela, že to řeknete nějakému reportérovi, který to pak napíše do novin, aby si to všichni mohli přečíst. Aby si to mohl přečíst i ten únosce. Jak jste to mohl udělat?“

A i když mu vnitřní hlásek našeptával, že už toho pro Miu podnikl dost, že udělal víc, než na co by se zmohla většina jiných mužů na jeho místě, najednou se ho zmocnil pocit, jako kdyby se v Emiliiných očích scvrkával. „To je mi líto,“ hlesl Jack, protože nevěděl, co jiného jí na to má říct.

„Snad vám na ní záleží, ne?“

„Myslíte, že bych tady s vámi mluvil, kdyby mi na ní nezáleželo?“

„Tak podle toho jednejte.“ Strčila klíč do zámku, otevřela dveře, ale vtom se zarazila. „Nechci ji omlouvat za to, že vám lhala, Jacku,“ řekla poněkud zostra. „Byla to obrovská chyba. Ale cožpak chcete, aby za ni zaplatila životem?“

Jack ji už jen sledoval, jak se k němu otáčí zády a mizí uvnitř obchodu.

27

Byl nahý, jenom kolem pasu měl ovinutý ručník, a chystal se do sprchy. Cítil ze sebe pach oceánu. Černý oblek, ještě zavlhlý po nočním potápění, se válel na podlaze obložené dlaždicemi. Na desce kulatého kuchyňského stolu ležel černý vodotěsný kufr, otevřený jako kniha.

Odsunul židli od stolu, pomalu vstal a přistoupil ke sporáku. Mexické obkládačky ho chladily do bosých chodidel. Tmavé tabule kouřového skla v posuvných dveřích mu po ránu sloužily jako zrcadla, v nichž se mohl kochat svou postavou, kdykoliv přecházel po místnosti. Hlavou se mu honily různé trefné přívlastky. Dokonale tvarovaná. Vypracovaná. Zvlášť pyšný byl na své dobře vymodelované pevné břišní svaly. Na svém těle pracoval skutečně tvrdě, a výsledky se dostavily. Začal detoxikační kúrou – žádné drogy, žádný alkohol, žádné cigarety –, ale teď tento životní styl přijal za svůj se vším všudy. Byl názorným příkladem toho, jak se člověk dokáže změnit. Svaly jako kámen, potažené pevnou pokožkou, pro něj představovaly skoro posedlost. Jeho přátelé z posilovny mu dali přezdívku Mašina.

Vůbec nic netušili. Sejmul z hořáku konev a přelil vroucí vodou bylinkový čaj v hrnku. Po heřmánku s citronem se mu chtělo spát, a on si teď potřeboval pořádně odpočinout. Od Miina únosu ani jednou nespal souvisle déle než čtyři hodiny. Zčásti proto, že ho už samo pomyšlení na její přítomnost uvádělo do vytržení, ale hlavně měl přímo panický strach, že mu uteče nebo se pokusí o sebevraždu. Cítil potřebu neustále ji kontrolovat, jako matka, která se každou chvíli chodí dívat na svoje čerstvě narozené dítě. Připadalo mu to úplně normální. Během posledních šestatřiceti hodin vůbec nezamhouřil oko – což nebylo normální. Ale čekání na zásilku od Salzara ho udržovalo v bdělém stavu. Okamžik, kdy se kufr ocid ve vodě, byl z celé akce přirozeně nejdramatičtější. Vázala se k němu spousta otázek. Jak velké výkupné zaplatí? Na jakou částku si muž dokáže cenit svou ženu?

A nejlepší ze všeho – jaký ho stihne trest, pokud zaplatí příliš málo?

Vrátil se ke stolu, hrnek s čajem v ruce, a zase se posadil. Vedle kufru

stál malý magnetofon. Natáhl se k němu, aby stiskl tlačítko pro přehrávání, ale pak se zarazil. Poslouchal ty nahrávky od včerejšího večera, ale teď se k tomu nějak nedokázal přinutit.

Zapřel se o opěradlo židle a začal studovat otevřený kufr. Ernesto Salazar vybral skutečně pěkný, dokonale vodotěsný a tak velký, aby se do něj vešla spousta peněz. Byl mnohem větší než ten, který zvolil Drew Thornton, a do toho se vešel rovný milion dolarů. Salazar mu ale nepředal jen peníze. Přiložil k nim i pásek. Jack a Mia. Jack a Mia. Jack a Mia. Kolikrát si už vyslechl jejich stupidní rozhovory, rozmarné škádlení, pitomé milenecké vtípky?

Poslechl si je všechny – ne pouze jednou nebo dvakrát, ale mnohokrát. Pasáž, kdy si v kuchyni stěžovala, že ji na pracovní desce studí holý zadek, ho docela zaujala, dokonce ho i trochu vzrušovala, ale okamžitě podobné pocity zaplašil. Nechtěl, aby ho ovládal jiný pocit než vztek. Než zasedl ke snídani, měl už všeho dost. Miin manžel dal rezolutně najevo své stanovisko. Zil v manželství s cizoložnicí. Rukou psaný vzkaz, který vložil do kufru, jasně naznačoval, že zvolil přiměřené odstupné.

Na tolik si ji cením, stálo v Salazarové zprávě.

Zaklepal konečky prstů na stole a zahloubal se. Už od prvního únosu postupoval férově. Když ten automechanik z Georgie prodal veškerý majetek a přišel s devatenáctitisícovým výkupným, zasloužil si, aby se k němu jeho manželka v pořádku vrátila. Ale multimilionář Drew Thornton se ho snažil odbýt mizerným milionem dolarů, a tak dostal, co si zasloužil.

Se Salazarem je všechno mnohem komplikovanější. V jistém směru šlo o obchodní transakci – a obchod je obchod. Slíbil, že Miu propustí, pokud za ni její manžel zaplatí tolik, na kolik si ji cení. Skoro si toho člověka vážil.

Dvěma notnými doušky dopil čaj. Nemusel si ty pásky znovu pouštět, aby se ujistil, že včera večer učinil správné rozhodnutí. Nejednal unáhleně. Když ty nahrávky poslal s nepodepsaným dopisem Eddymu Maloneovi do redakce deníku Miami Tribune, byl to mazaný tah. Teď nastal čas zatelefonovat Jacku Swyteckovi.

Vstal a nalil si další hrnek čaje. Nesmí nic uspěchat.

Chtěl zvolit správná slova.

28

Nic člověku nerozsvítí tolik oranžových světýlek na telefonu, jako když se jeho jméno objeví v ranních novinách v souvislosti se sexuálním skandálem. Jack se o tom mohl názorně přesvědčit, hned jak vešel do kanceláře.

„Máte tu sedmadvacet vzkazů, pane Swytecku,“ oznamovala mu Dani Gilbertová, studentka z univerzity v Yale, která u*Jacka zaskakovala, protože jeho sekretářka měla dovolenou. Zdobily ji tři nejdůležitější ženské přednosti – inteligence, krása a osobitost –, díky nimž sldízela úspěchy všude, kam zavítala, ať už jako stážistka u prominentního amerického senátora, anebo jako představitelka role Ofélie v představení Hamleta, které divadelní kritici vychválili do nebes. Byla natolik rozumná, aby si uvědomovala, že práce sekretářky není žádný med. Jack a Daniin otec se přátelili už několik let a Jack dospěl k názoru, že Mark na dceřinu výpomoc v advokátní kanceláři Jacka Swytecka pohlíží jako na záruku, že Dani nikdy v životě nezatouží po kariéře obhájkyně u trestního soudu a zvolí si nějaké solidnější zaměstnání – například herectví.

„Děkuju,“ řekl jí a převzal od ní hromádku lístků se vzkazy. „Ale udělejte mi laskavost, ano? Přestaňte mi říkat pane Swytecku. Mám pak pocit, že tu nesedím já, ale můj otec.“

„Tak promiňte. Seřadila jsem je podle abecedy kromě jednoho. Ten jsem nechala nahoře, protože je zapotřebí okamžitě ho vyřídit.“

Jack zjistil, že „naléhavý“ vzkaz je od Theopolise Knighta III. – předsedy floridského nejvyššího soudu.

„Oh, Dani, Theo Knight není předseda floridského nejvyššího soudu.“

Zatvářila se neskutečně zkormouceně. Vypadala tak rozpačitě, jako kdyby škytia uprostřed svatebního obřadu.‚Je mi to strašně líto, pane. Ale přesně takhle se mi představil. Kdo to je?“

Je to –“ Jack se zarazil. Nesmírně se snažila být mu dobrou sekretářkou, seřadila mu vzkazy podle abecedy a tak. I sebemenší výtka by se mohla téhle úžasné mladé dušičky dotknout. „Vlastně se soudcem spolupracuje,“ řekl Jack. „Jen drobná nepřesnost. Netrapte se tím.“

„Děkuju,“ vydechla s pocitem, že jí spadl kámen ze srdce. „V tom případě je tedy nejdůležitější hned ten další vzkaz, a to od agentky FBI, která s vámi chce okamžitě mluvit. Andie Henningová. Andie je přece mužské jméno. Není to zvláštní, když se tak jmenuje žena?“

Pozoruhodná otázka od dívky, která se jmenuje Dani. „Asi máte pravdu,“ přikývl Jack.

„Odskočila si naproti přes ulici na kávu,“ dodala Dani na vysvědenou. „Uložila mi, abych jí zavolala, jakmile se vrátíte, a slíbila, že sem hned přijde. Mám jí zatelefonovat?“

Jistě. Počkám v zasedačce.“

Zasedací místnost se používala k oficiálním poradám jen zřídka. Jack ji využíval jako knihovnu, počítačovou pracovnu a jídelnu. Občas v ní

i spal. A vzhledem k tomu, že Jack byl ve své firmě sám sobě jediným společníkem, dalo se říct, že sloužila i k poradám vedení. A při jedné zvláštní příležitosti sem v noci přišla Mia s láhví vína, vyrušila Jacka, který se tu připravoval na nadcházející proces, a oficiálně místnost překřtila na „pokoj na hraní“.

O pět minut později už Dani uváděla do zasedačky agentku Henningovou. Andie spustila, ještě než ji Jack stačil pozdravit.

„Ernesto včera večer zaplatil výkupné,“ oznámila mu. Tohle v Maloneově článku nebylo, ale Jack z toho pochopil, proč se u něj Andie zastavila, aby si s ním osobně promluvila. Když mu pak stručně vylíčila poněkud upravenou verzi posledních událostí, Jack se nestačil divit.

„Kolik zaplatil?“

„Nemohla bych vám to prozradit, ani kdybych to věděla.“

„Stačí to na její propuštění?“

„Nemůžu s vámi probírat žádné podrobnosti. Ale vzhledem k tomu dnešnímu článku jsem došla k názoru, že byste to měl vědět. Ze vůbec něco zaplatil.“

„Prosím vás, nesnažte se mě přesvědčit, abych uvěřil té vaší upravené policejní verzi. Oba moc dobře víme, že to neudělal proto, aby zachránil Miu, ale aby zachránil vlastní tvář.“

„Neříkám, že s vámi nesouhlasím, ale zajímalo by mě, proč si to myslíte.“

„Mluvil jsem dnes ráno s Williamem Baileym. Ti hejskové mají jen jedinou starost – aby nevěra jeho ženy nepošramotila Ernestovu pověst neodolatelného donchuána.“

„To vám řekl Bailey?“

„V podstatě ano. Dokonce i Miina nejlepší přítelkyně mi prozradila, že se o ni Salazar pokoušel. Můžu vám říct jen jedno – ten chlap je extrémní egocentrik. A teď mu jde jenom o to, aby neutrpěla jeho pověst na veřejnosti. Možná že když viděl ten záznam, na kterém únosce jeho ženu mučí, dostal strach, aby se noviny nedopídily, že vytrvale odmítá zaplatit výkupné. Takže ho zaplatil.“ Jack si prohrábl vlasy. „Na Miu úplně kašle. To vím naprosto jistě.“

Odmlčel se, aby dal Andie příležitost vyjádřit nesouhlas s jeho názorem. Ale neudělala to. Jenom zjihlým hlasem poznamenala: „Proto teď mluvím s vámi, a ne s ním.“

„Mluvení nestačí, musíme něco podniknout,“ pokračoval Jack. Jestli Salazar zaplatil málo, ten šílenec Miu zabije, stejně jako zabil Ashley Thomtonovou.“

„Můžeme teď udělat jedinou věc – napnout všechny síly a co nejrychleji zjistit, co je to za člověka. Pokud si pospíšíme, možná se nám ho podaří najít dřív, než stačí Mie ublížit. Proto jsem tady. Potřebuju, abyste mi pomohl. Posaďte se prosím,“ vyzvala ho Andie.

Jack cítil, jak mu stoupá hladina adrenalinu a nutí ho čím dál tím rychleji rázovat po místnosti, ale snažil se uklidnit a sedl si naproti Andie. „Co ode mě potřebujete?“

„Snažím se o Mie něco zjistit. Je to nesmírně osobní. Něco, co mi může říct jen muž, který k ní měl důvěrný vztah.“

To vylučuje jejího manžela, pomyslel si Jack, ale nechal si to pro sebe.

„Máte nějaký důvod k domněnce, že se Mia stala obětí sexuálního násilí?“

„Máte na mysli nějaký jiný násilný útok než ten, který jsme viděli na tom cédéčku v Kwick-e?“

„Myslím tím v minulosti. Než jste se s ní seznámil.“

Ta otázka ho nijak zvlášť nepřekvapila, ale bylo to poprvé, co mu ji někdo takto bez obalu položil. A přinutila ho čelit problému, který mu už dlouho ležel v hlavě. „Mia měla na noze jizvu. Na vnitřní straně pravého stehna. Všiml jsem si toho, hned když jsme spolu byli poprvé. Tvrdila, že si nechala odstranit tetování, ale nevěřil jsem jí.“

„Probírali jste to spolu?“

„Nechtěla o tom mluvit.“

„Takže jste se k tomu už nevracel?“

„Tu noc už ne. Usnula, a nic jsme spolu neměli. Jen mě prosila, abych ji objal. Tak jsem ji držel v objetí.“

„Vrátili jste se k tomu ještě někdy?“

„Párkrát jsem utrousil nějakou poznámku; až po několika týdnech. Nijak jsem na ni nenaléhal, ale chtěl jsem, aby věděla, že pokud se rozhodne mluvit, chci ji vyslechnout. Ale měl jsem dojem, že o to nestojí. A po té první noci se mi pak zdálo, že ji to, co spolu děláme, dokonale uspokojuje. Pokud jde o intimnosti.“

„Nevím, jestli jsem vás správně pochopila. Myslíte si, že někdy v minulosti byla, anebo nebyla obětí sexuálního násilí?“

„Nevím. Proč se ptáte?“

„To vám opravdu nemůžu říct,“ odpověděla.

Její zdrženlivost Jackovi – v dané situaci – napověděla víc než dost, ačkoliv to Andie rozhodně neměla v úmyslu. Jack dokázal číst mezi řádky. „Máte dojem, že existuje jakási souvislost, viďte? 2e má ten únos kořeny kdesi v její minulosti. Sleduje FBI tuhle stopu?“

„Podívejte se, Jacku, kdybych vám mohla prozradit víc, udělala bych to.“

„Má už ten váš podezřelý nějaké jméno?“

„To vám nemůžu říct.“

Jak jste na něj přišli?“

„Ani to vám nemůžu prozradit.“

Je to nějaký potápěč, že mám pravdu?“

Odvrátila oči stranou, ale zdálo se, že její neústupnost – i když pomalu – bere za své. „Každý policista, který má hlavu na správném místě, by se při vyšetřování podobného případu přirozeně snažil hledat potápěče, který má na svědomí nějaký sexuální delikt.“

Jack přimhouřil oči a zamyslel se. „Musí v tom být ještě něco víc. Něco, kvůli čemu by se ten člověk dostal do hledáčku FBI jako důvodně podezřelá osoba. Vsadím se, že už někdy něco podobného provedl, že mám pravdu?“

Andie neodpověděla, ale Jack okamžitě zaznamenal, že jeho teorii nepopřela.

„Takže,“ pokračoval Jack, „našli jste člověka, který má už na svědomí nějaký sexuální delikt, umí se potápět a způsob, jakým ten trestný čin provedl, má shodné rysy s únosy, jejichž pachatel požaduje výkupné podle klíče‚Zaplať, na kolik si ji ceníš!’ To je působivý výsledek, agentko Henningová.“

„V tomto stadiu je to naprosto důvěrné.“

„Proč? Řekl bych, že pokud máte podezřelého, je načase zvěstovat celému světu, jak se jmenuje. Ukázat jeho podobiznu v televizi, vydat příkaz k zadržení, zapojit veškeré síly do pátrání.“

„Kdybychom to zveřejnili, mohli bychom ohrozit některé další směry pátrání. Ještě nemůžeme uvolnit žádné informace. Dokonce ani vám. Moc mě to mrzí, ale nemůžu vám na vaše otázky odpovědět.“

„Dobrá. Na moje otázky zapomeňte. Úplně mi postačí, když uslyším odpověď na ty vaše. Povězte mi: Myslíte si vy, že se Mia stala obětí sexuálního napadení?“

„Nemůžu…“ začala Andie, ale zarazila se, jako kdyby už i jí samé připadalo nesmyslné pokračovat v této hře. „Tak dobrá, Swytecku, povím vám, co si myslím. Pokud to chcete vědět, existují podle mě dvě možnosti. Buď ji někdo sexuálně napadl, než se provdala…“

„Nebo?“

„Nebo až po svatbě.“

Zadívali se na sebe a Jack se snažil vyčíst z jejího výrazu všechno, co vůbec bylo možné. „Máte na mysli nějakou cizí osobu, anebo mluvíme o manželovi?“

Neodpověděla.

„Takže proto se vyptáváte mě, a ne Salazara, viďte?“ řekl Jack. Ještě jste ho nevyškrtli ze seznamu.“

Ani teď se nedočkal odpovědi, ale ani ji nepotřeboval. „Z toho vyvozuju, že se vaše vyšetřování ubírá dvěma diametrálně odlišnými směry

- podle toho, kterou z obou možností prověřujete.“

„Naprosto správně.“

„Takže byste se ode mě ráda dozvěděla, kde Mia přišla k té jizvě.“

„Ano, máte pravdu.“

„Na to vám můžu říct jenom jednu věc – kéž bych to sám věděl.“

„Kéž bych vám mohla věřit. “

Jackovi to vyrazilo dech. „No tak, nemám co skrývat.“

„Opravdu?“

„Ano, opravdu.“

Sepjala ruce na stole a nepatrně se k němu naklonila, jako kdyby ho v duchu hodnotila. „Působíte jako bystrý muž. A také příjemný. Ale ta vaše pštrosí politika mi připadá dost nestravitelná.“

„O čem to mluvíte?“

„Dva měsíce jste se s tou ženou scházel, spal s ní a zřejmě ji i miloval,“ začala přísným tónem. „První noc, kterou jste spolu strávili, skončila bez sexu. Jenom jste ji objímal, protože jste jí na noze objevil jizvu. A když to teď spolu probíráme, netroufáte si ani odhadnout, jestli ji někdy někdo sexuálně napadl, ačkoliv ta jizva o něčem svědčí. Protože kdyby o ničem nesvědčila, přiznala by vám, kde k ní přišla. A nejen to. Čekáte, že vám půl milionu čtenářů, kteří si dnes koupili Miami Tribune, uvěří, že jste o Miině manželství neměl tušení? Říkám vám to upřímně a v dobrém. Sama za sebe jen doufám, že se skutečně snažíte něco zatajit, Swytecku, protože v opačném případě jste pro normální život naprosto nepoužitelný.“

Jack cítil, jak v něm začíná všechno vřít, ale na policisty si člověk musí dávat pozor. Někdy ho vytočí záměrně, aby zjistili, jak zareaguje. Jaký má tohle všechno smysl?“

Zhluboka se nadechla, ale potom pohodila hlavou. „Promiňte. Vyznělo to trochu osobněji, než jsem měla v úmyslu.“

„Myslíte?“ zeptal se nevěřícně.

„Omluvila jsem se.“

Jack se zamyslel. „Omluva se přijímá. Mám dojem, že můžeme zůstat přáteli.“

Pousmála se, aby dala najevo, že to bere jako žert, ale pak se rozesmála.

„Co je?“ zeptal se Jack.

„Ta vaše‚přátelská’ poznámka. Připomněla mi jednu věc z knížky, kterou jsem četla, anebo si to možná pamatuju z nějakého starého filmu. O tom, že muži a ženy nikdy nemohou být jenom přátelé.“

„Myslíte, že je to pravda?“

„Řekla bych to takhle. Moje poznámky se trochu vymykaly běžným zvyklostem, ale nemíním předstírat, že jsem je nemyslela vážně. Ale možná že skutečně dokážete… člověka otrávit. Nevím. Každopádně to berte jako přátelskou radu.“

„Ale s tím přátelstvím jsem se snažil být příjemný, nemyslíte, Henningová?“

„Úžasný,“ řekla a vstala. „Zdá se, že jsme se konečně vzájemně pochopili.“

Potřásli si pravicí, trochu rozhodněji než dříve, jako kdyby chtěli vyslat signál, že propříště si už nebudou brát vůči sobě žádné servítky. Jack ji vyprovodil ze zasedací místnosti/ložnice/jídelny/pokoje na hraní, a když pak procházeli kolem recepce, Andie Jackově sekretářce poděkovala.

‚Až budete ochotný vytáhnout hlavu z písku, zavolejte mi, ano?“

Zdálo se, že žertuje, ale zase ne tak docela. Připadala mu záhadná. Jenom by rád věděl, jestli teď konečně poznává skutečnou agentku Andie Henningovou, anebo jestli mu jen nepředvedla dokonale vykalkulovanou změnu ve strategii FBI.

„Ozvu se vám,“ slíbil jí Jack.‚Ale jenom když mi slíbíte, že mi zavoláte, jakmile se o Mie něco dozvíte. To Salazarovo výkupné zatím žádný rychlý výsledek nepřineslo. Rozhodně chci být v obraze.“

Andiin výraz se změnil. Na Jackův vkus se zatvářila dost upjatě. „Dohodnuto,“ slíbila mu.

Jack jí řekl sbohem, zavřel dveře a ještě skrz okno sledoval pohledem tuto nesmírně atraktivní ženu, jak spěchá k zaparkovanému autu. Ty její poznámky mu nešly z hlavy. Určitě se mu chtěla dostat pod kůži. Ale proč? Pak mu to došlo. Chtěla ho přimět, aby se setkal s Ernestem Salazarem, a zjistit, do jaké míry se podvedený manžel snaží své ženě pomoci – anebo jí ublížit. Ale pokud za ním přišla s tímhle záměrem, krůtě Jacka podcenila. Swyteck nepotřebuje, aby ho Andie nebo kdokoliv jiný vodil za ručičku.

Věděl, že si už dávno měl promluvit s Miiným manželem – mezi čtyřma očima, mano a mano.

29

To je ale dům, pomyslel si Jack, když přijel k mohutným vratům z tepaného železa. Vchod střežili dva lvi v životní velikosti. Celé sídlo, obehnané zdmi porostlými břečťanem, budilo dojem středověké pevnosti. Jack zastavil, ale nechal běžet motor a vstřebával atmosféru honosného domu se zahradou. Zaplavil ho pocit, jaký naprosto neočekával a který představoval směsici nejrůznějších emocí. Jako by se před ním teprve teď zhmotnila druhá stránka Miina života – života s Ernestem Salazarem. Tady byla doma, v usedlosti, kterou její manžel vybudoval výhradně pro ni. Byl to památník za mnoho milionů dolarů, který odrážel její osobní vkus – všechno, co měla nebo naopak neměla ráda. Tady ráno snídala, procházela se po zahradě a koupala se v bazénu. Jack si mohl jen představovat večírky, které tu Mia s Ernestem pořádali pro bezpočet hostů, s nimiž je spojovalo podnikání, charita nebo přátelství. Tady se každé ráno probouzela a každý večer uléhala do postele.

No… skoro každý večer.

Stáhl postranní okénko a stiskl tlačítko domácího telefonu.

„Kdo je to?“ zeptal se majordomus a kovově znějící hlas mu ve venkovním reproduktoru přeskakoval.

Jack zaváhal. Miin milenec? Její, uf, přítel? „Tady Jack Swyteck. Přijel jsem za panem Salazarem.“

Dlouho se v reproduktoru nic neozvalo, a Jack skoro čekal, že se odněkud zpoza zdi vynoří ozbrojená hlídka a vykoupe ho ve vroucím oleji. Místo toho se vrata otevřela dokořán a Jack se rozjel po dlouhé zakřivené příjezdové cestě k hlavnímu vchodu do domu, kde na něj už čekal majordomus. Sešel po schůdkách až k Jackovi a potom ho vedl podél postranní zdi domu a přes zahradu až k bazénu v zadní části zahrady. Ernesto seděl u stolku se skleněnou deskou ve stínu obrovského plátěného slunečníku. Rukou Jackovi pokynul, aby se k němu posadil, ale nezvedl se ze židle, aby ho uvítal a potřásl si s ním pravicí. Majordomus se vzdálil do lodžie, která ležela mimo doslech.

„Překvapujete mě,“ prohlásil Salazar. „Nečekal jsem, že budete mít takovou kuráž a přijedete až sem.“

Jack se posadil na židli, čelem k bazénu. Vypadal spíš jako jezírko než klasický bazén a z přilehlé tropické zahrady do něj proudil uměle vytvořeným korytem potůček s křišťálově průzračnou vodou. Byl vybudován tak, aby tvořil jakousi lagunu nepravidelného tvaru – neměl ani ostré hrany, ale ani ledvinovitý tvar. Černá povrchová úprava jeho stěn a dna pak budila dojem, že pod hladinou se skrývá tajuplná hlubina. Naproti bazénu, vedle rozložitého tropického stromu gumbo –

- limbo, Jack spatřil asi čtyři metry vysoký vodopád, od něhož se linulo uklidňující šumění vody, která se v širokých vějířích rozlévala po vápencových balvanech. Nemohl si nevšimnout ani repliky Michelangelova Davida na podstavci. Ale jaksi nepovažoval za vhodné dávat teď k lepšímu historku o svém lítém souboji ohledně „proporcí1* jiné Davidovy sochy a o Theově procítěném přednesu písně Návrat domů.

„Nepřišel jsem sem, abychom si vyměňovali urážky,“ prohlásil Jack. Ernesto odvrátil pohled od jezírka a zadíval se zpříma na Jacka. „Proč jste tedy přišel?**

„Protože jsem se doslechl, že jste zaplatil výkupné.**

„Krysy,“ ucedil sarkasticky. „V FBI si zřejmě pustili pusu na špacír.** „Nechte těch nesmyslů, Ernesto,“ zarazil ho Jack. „Nevěřím vám ani za mák, že jste to chtěl utajit.**

„Pak tedy nechápete, co to znamená žít v neustálém strachu z únosu.

V prostředí, v jakém se pohybuju já, je to běžný jev. Pokud se roznese, že je tak snadné vymámit ze mě tučné výkupné, za chvíli budu nechávat ve své schránce na dopisy celé svazky nevyplněných šekú.“

„Zajímavá volba slov. Chcete tím říct, že právě to jste včera zaplatil za Miu? Tučné výkupné?’ zeptal se Jack.

„Po tom, kolik jsem zaplatil, vám nic není,“ usadil ho Ernesto. „O to se nestarejte.**

Jack zaletěl pohledem k černé vodě jezírka. Potká snad Miu právě takovýto osud, napadlo ho, zůstane uvězněná někde pod hladinou? V černém podvodním hrobě jako Ashley Thomtonová? Jenomže já se o to starat začínám,“ poznamenal.

„Vnímám vaši nesmírnou ušlechtilost, ale nemusíte se namáhat. Miu jsem vždycky chránil a udělal jsem to vlastně i teď.“

„Ze byste změnil názor? Takže je z vás najednou Miin ochránce?“

„Žádné najednou. Považovala mě za svého ochránce ještě předtím, než jsme se vzali.“

Jack si vybavil, co se dozvěděl od Miiny přítelkyně Emilie – jak se jí Mia jednou zmínila, že si Ernesta vzala, protože jí zajistil protección. „Před čím jste ji chránil?“

„Před její minulostí, tak by se to dalo říct.“

„Před čím konkrétně?“

Do korun stromů, které je obklopovaly, se opřel mírný větřík. Několik listů zlehka přistálo na hladině jezírka. „Určitě jste už pochopil, že než jsem se s ní seznámil, žádná Mia neexistovala.“

„To je ten nejegocentričtější výrok, jaký jsem kdy slyšel od ženatého

V ( (

muze.

„Ego s tím vůbec nesouvisí. Myslím to doslova. Zkuste si o ní něco zjistit. Nikam se nedostanete.“

„U přistěhovalců to není nic neobvyklého. Pochopil jsem, že než si vás vzala, žila v Jižní Americe.“

„To s tím nemá nic společného. Říkám vám holou pravdu: Žádná Mia neexistovala.“

Jack se Salazarovi pozorně zahleděl do tváře, do jeho tajupných tmavých očí. Nakonec se zeptal: „Kdo je Mia?“

„Cože?“

„Povězte mi, kdo je ve skutečnosti.“

„Mia je moje žena, pane Swytecku. Víc vědět nepotřebujete.“

Jack dělal, jako by Salazarův rýpavý dovětek neslyšel.,Agentka Henningová má jistou teorii. Soudí, že se Mia stala obětí sexuálního útoku. A její utajovaná minulost by mohla tuto domněnku potvrzovat. Občas se totiž stává, že si oběť zvolí novou identitu.“

Salazar zíral na jezírko a vyhýbal se Jackovu pohledu. „Takže tohle si myslíte? Ze je Mia oběť?“

„Nevím. Možná je to tím, že pracuji jako obhájce u trestního soudu, ale informace FBI nikdy nepovažuju za bernou minci. Osobně jsem se ještě nevzdal domněnky, že byla možná zahrnuta do programu na ochranu svědků.“

Jack Salazara pozorně sledoval, ale nezaznamenal v jeho tváři žádnou reakci. Pokud svou poznámkou o programu na ochranu svědků ťal do živého, Ernesto na sobě nedal nic znát.

„Milujete ji?“ zeptal se Salazar.

Otázku vyslovil naprosto věcným tónem, ale Jack měl v tu chvíli pocit, jako by dostal ránu do hlavy. Salazarův dotaz vlastně souvisel s tématem, ale ať už Jack cítil k Mie cokoliv, přišlo mu zatěžko svěřovat se s tím jejímu manželovi. „Vy ano?“

„To výkupné jsem zaplatil já, ne vy.“

„Nerad vám to říkám, Ernesto, ale pokud mluvíte o výkupném, nesmírně záleží na jeho výši. Zejména pokud je správná ta druhá teorie agentky Henningové.“

Jaká druhá teorie?“

Jack znejistěl. Nevěděl, jestli má zmíněnou druhou teorii přisoudit stoprocentně agentce Henningové, ale zdálo se mu, že směr, jakým se její úvahy ubíraly, dešifroval správně. „Bohatý manžel, týraná žena a žádná předmanželská smlouva. Po finanční stránce byste z toho vyšel mnohem líp, kdyby únosce to výkupné odmítl.“

Salazarova tvář se zkřivila vzteky. „Už toho mám plné zuby. Nejdřív mě obviní FBI, teď vy. Máte mě za zrůdu? Je to moje žena. Jak by se mohl kdokoliv dívat na její utrpení, které bylo nahrané na tom cédéčku, a ignorovat to?“

„Neřekl jsem, že jste to ignoroval. Jen jsem se chtěl dozvědět, jestli jste zaplatil tolik, abyste jí zachránil život.“

Jakým právem si tu hrajete na moje svědomí, Swytecku? Zaplatil jsem spoustu peněz. V tom kufru bylo pět set tisíc dolarů, rozumíte? Půl milionu za manželku, která spí s jiným, sakra. Kolik mužů by projevilo takové pochopení pro nevěrnou mrchu?“

Jack hned neodpověděl. Stále ještě vstřebával sumu, jejíž výše ho upřímně překvapila.

„Takže mě laskavě nesuďte,“ pokračoval rozčileně Salazar, „protože zatraceně dobře vidím, že z vás žádné peníze nepadají. A pokud si vzpomínám, tak podle toho, co jste prohlásil v tom článku, svoji peněženku vykuchat rozhodně nemíníte. Tak kam až sahá váš soucit, vy milovníku?“

„Už jsem podnikl všechno, co se dalo,“ opáčil Jack, i když to tváří v tvář Salazarovu půl milionu dolarů neznělo příliš přesvědčivě.

Já jsem udělal ještě víc, než co se dalo. A všichni, kdo to vidí jinak, mi můžou políbit prdel.“ Salazar odstrčil židli od stolu, a přestože se ke svému hostovi neotočil zády, dal mu tím jasně najevo, že rozhovor je u konce.‚A teď zmizte, Swytecku. Udělal jsem, co jsem mohl, a teď čekám hovor.“

Při pomyšlení na telefonát a únoscovo konečné rozhodnutí Jacka zamrazilo, ale další debata se Salazarem neměla smysl. Vstal, vykročil k tepané brance do zahrady a nechal Miina manžela u černého jezírka jen s jeho vztekem.

30

Jack se vracel do Miami ještě zmatenější než předtím. Nekonečné stavební práce působily na dálnici obrovský chaos. Vozy, které směřovaly k jihu, byly dočasně svedeny do levého jízdního pruhu. Jackovi připadalo, jako kdyby řídil auto ve Velké Británii, a vybavil si jeden z otcových starých výroků: Pokud cestou nenarážíš na žádné překážky, uháníš špatným směrem. Mezi všemi pocity, které v něm teď převládaly, představovala tato vzpomínka asi jediný světlý bod. Rozhovor se Salazarem se prostě nevyvíjel tak, jak očekával. Jack si teď potřeboval znovu nechat projít hlavou všechny svoje domněnky, které se vztahovaly k Mie a jejímu únosu. Ztělesňoval teď její jedinou naději, anebo strkal nos někam, kam nemá?

Vtom se z Jackova mobilu ozvala melodie Sexual Healing. Tuhle starou píseň Marvina Gaye měl nastavenou jako vyzvánění díky Theovi a jeho technickým žertíkům. On sám by si tuhle píseň o léčbě sexem určitě nezvolil, ale rozhodně byla lepší než píseň I Am Woman od Helen Reddyové, kterou mu Theo na mobil nastavil předtím.

„Haló,“ ohlásil se Jack. Jednou rukou svíral volant a druhou držel mobil u ucha. Stiskl tlačítko pro příjem na poslední chvíli, těsně předtím, než by se telefonát ztratil v hlasové schránce. Přesto si v první chvíli pomyslel, že už to volající vzdal, protože se dlouho nemohl dočkat odpovědi.

„To jsem já, Swytecku.“

Jack okamžitě poznal ten uměle zkreslený hlas, který mu naháněl husí kůži – změněný hlas Miina únosce. Podvědomě snížil rychlost ze sta deseti na sedmdesát kilometrů za hodinu.

„Překvapil jste mě,“ odpověděl Jack.

„To je chyba. Jste Miina poslední šance. Cožpak vám to ještě nedošlo?“

„Chcete mi snad říct, že bych jí mohl nějak pomoct?“

„Sláva! Přece si nenecháte ujít příležitost, ne?“

„Nepotrpím si na domněnky. Mám rád, když se věci říkají jasně a srozumitelně. Bude mnohem rozumnější, když mi povíte, co přesně ode mě chcete.“

„V první řadě chci, abyste mi potvrdil, že to, co jsem si přečed v dnešních ranních novinách, byla chyba tisku.“

„Myslíte ten Maloneův článek?“

„To si pište, že nemluvím o Schránce důvěry.“

Jack jel v prostředním pruhu a vozy v obou postranních pruzích ho míjely mnohem vyšší rychlostí. Bleskurychle přejel do pravého pruhu, a odvrátil tak hrozbu, že ho zezadu převálcuje plně naložený kamion. „Ve které pasáži Maloneova článku se měla konkrétně vyskytnout ta tisková chyba?“

„Jistěže ne v té, kde jste přiznal, že jste souložil se Salazarovou ženou. Vzhledem k těm páskům, které mi poslal, byste to sotva mohl popřít.“

Jacka jeho slova překvapila, ale dech mu nevyrazila. „Ernesto Salazar vám ty pásky poslal?“

„Ano. Společně s výkupným.“

Jack váhal. Nechtěl toho člověka provokovat. A jakákoliv narážka na výši výkupného by ho mohla vytočit. Jenomže neviděl jinou možnost. „Vadilo bývám, kdybyste mi řekl, kolik –“

„Mizerného Andrewa Jacksona.“

„Cože?“

„Výkupné. Ptal jste se mě, kolik mi zaplatil. Dvacet dolarů. Bankovku s portrétem Andrewa Jacksona.“

„Nevím, jestli jsem vám dobře rozuměl. Chcete mi říct, že Ernesto dal do kufru jenom

Jo. Dvacet dolarů. Cena jedné děvky. Na tolik si cení svou ženu.“

Jack nevěděl, co – nebo jestli vůbec – na to má odpovědět. Buď mu Ernesto o tom půlmiliónu dolarů lhal, nebo mu nyní lže únosce. Teď tím ale nemohl ztrácet čas. „Můžu vám říct jen jedno: Nemějte to Mie za zlé.“

„Nemám to za zlé nikomu. Pokud jde o mě, s Ernestem jsme si kvit. Zaplatil mi tolik, na kolik si ji cení on. Teď jednám s vámi.“

Jackovi se zdálo, že je v autě čím dál tím větší horko. „Dobrá. Ale jak už jsem vám říkal – povězte mi, co chcete.“

„Za prvé potřebuju upřímnou odpověď. Řekl jste tomu reportérovi z Miami Tribune, že výkupné za Miu nezaplatíte?“

„Podívejte, jestli něco řeknu nějakému reportérovi, ještě to nutně

„Sklapněte! Poslouchejte, na co se vás ptám. Řekl jste to tomu reportérovi?“

Jack se bál, jaké důsledky by jeho odpověď mohla mít, ale lhát tomu člověku mu za daných okolností připadalo ještě nerozumnější. „Ano, řekl jsem mu to.“

„Byla to tisková chyba?“

„Ne.“

„Takže, pokud si dobře rozumíme a jestliže náš rozhovor okamžitě ukončíme, Mia zakrátko zakusí nesmírnou bolest a do setmění bude mrtvá. Tohle si přejete?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Tak mi něco povězte, Swytecku. Chcete to nějak změnit?“

Já… povězte mi, o co vám jde.“

„Ne. Chci to slyšet od vás. Řekněte mi, co jste ochoten udělat.“

„Nevím, jakou odpověď ode mě čekáte.“

„Povězte mi, co jste nemohl říct tomu reportérovi.“

„Dobrá,“ souhlasil Jack a zhluboka se nadechl. Jsem ochoten zaplatit výkupné.“

„Kolik?“

„Kolik chcete?“

Uměle zkreslený hlas v mobilu se zasmál, ale nebylo v něm ani stopy po veselí. „Věnujete mi vůbec pozornost, Swytecku?“

„Poslouchám každé vaše slovo.“

„Ne, neposloucháte! Kdybyste mě poslouchal, věděl byste, kolik chci.“

„Na hádanky si nepotrpím. Prostě mi řekněte, jaký máte požadavek, abych věděl, na čem jsem.“

„Můj požadavek se nezměnil. Jenom se musíte rozhodnout, jestli jste ochoten zaplatit.“

„Chci, aby se Mia vrátila živá a zdravá.“

„To je skvělé. Ale chci slyšet něco jiného. A pokud ta kouzelná slova neuslyším okamžitě, zavěsím, a Mia je mrtvá. Takže mluvte, Swytecku.“

„Dobrá, dobrá. Udělám to.“

„Uděláte co?“

„Zaplatím.“

„Zaplatíme mi co?“

Jack se odmlčel a potom prohlásil: „Na kolik si ji cením.“

‚A teď mi povězte celou větou, co míníte udělat.“

„Zaplatím vám tolik, na kolik si ji cením.“

„Blahopřeju.“ Unoscův hlas zněl chladně a věcně. „Právě jste své přítelkyni zajistil dalších čtyřiadvacet hodin života v pekle.“

Spojení se přerušilo. Jack si položil mobil do klína a stočil volant stranou, vyčerpaný tak, že nedokázal dál řídit.

31

Pobočka FBI stála nedaleko dálnice 1-95; strohá bílá budova a před ní parkoviště s podobně nenápadnými osobními vozy americké výroby. Únosce Jacka výslovně nevaroval, že se nemá obracet na policii. Beztak měl ale pocit, že by měl znovu navštívit agentku Henningovou. Usadili se v její kanceláři, za zavřenými dveřmi, kde jí Jack vylíčil obsah únoscova telefonátu a přitom se snažil příliš nehýbat na rozvrzané židli postavené naproti Andiinu stolu.

Pozorně ho poslouchala, a než skončil, zapsala si na papír několik poznámek. „Je mi líto, že jste si musel tohle všechno prožít,“ řekla.

„To je od vás milé.“

„A taky mě mrzí, že jsem se k vám dnes dopoledne chovala tak nepříjemně. Řekla jsem vám věci, které bych asi říkat neměla.“

„Nic se neděje. Jako by se nic nestalo. Ale pokud jste mě tím chtěla přimět k tomu, abych si promluvil s Miiným manželem, tak se vám to podařilo. Zajel jsem za ním, hned jak jste ode mě odešla.“

Andie sebou škubla, ale ne kvůli Jackově poznámce. Přinutila se polknout doušek studené kávy a zbytek vylila k fíkusu v rohu místnosti. Při pohledu na květinu měl Jack pocit, že agentka Henningová snáší kofein mnohem lépe než ta zelená ozdoba její kanceláře.

„Takhle ten fíkus umoříte,“ poznamenal.

Je umělý.“

„Ne, není. Žloutnou mu listy.“

Andie jeden z nich utrhla a pečlivě ho prozkoumala. „Sakra. Je živý. Vůbec mě to nenapadlo.“

Jack přeletěl pohledem složky a listy papíru poházené na Andiině stole, skříňce, a dokonce i na podlaze. Tohle děvce příliš pracuje.

„No nic, co jste to vlastně říkal?“ ozvala se zase Andie.

„Dnes dopoledne jsem se sešel s Miiným manželem.“

Jo, vím o tom. Ernesto mi zavolal a oznámil mi, že s vámi mluvil.“

„Prozradil vám, jak velké výkupné zaplatil?“

„Ano. Prý jste ho tak rozčílil, že se před vámi prořekl. Takže pak usoudil, že už to může prozradit i mně. Tvrdil mi, že to bylo půl milionu.“

Jak jde tedy dohromady jeho pět set tisíc s těmi dvaceti dolary, o kterých mluvil únosce se mnou?“

„Slyšel jste to přímo od nich. Komu věříte?“

Jack stočil pohled ke střelecké trofeji na Andiině skřínce. „Zdá se mi, že oba mají důvod lhát. Nevím.“

„Tak mi tedy dovolte, abych začala jednoduchou otázkou. Co vás přimělo změnit názor a slíbit, že to výkupné zaplatíte vy?“

Jack zavrtěl hlavou. „Ani to vlastně pořádně nevím.“

„Tak se nad tím zamysleme. Za prvé je tu možnost, že jste se rozhodl zaplatit, když jste zjistil, že manžel vaší přítelkyně předal únosci půl milionu, aby zachránil ženu, která ho podváděla. To bych považovala za reakci člověka, jehož hrdost mu podvědomě velí, aby nezůstal pozadu za svým sokem. A za druhé je možné, že jste se tak rozhodl, když vám únosce nekompromisně oznámil, že pokud má Mia vyváznout živá a zdravá, někdo za ni ty peníze prostě zaplatit musí.“

‚A tu druhou variantu byste považovala za co? Za reakci mé citlivé mužské duše?“

„Tak nějak.“

„Popravdě řečeno nevím, kdy jsem se k tomu rozhodl. Možná hned ráno, jakmile jsem si přečetl svoje vlastní slova v těch novinách. V tu chvíli mi došlo, že to bylo špatné rozhodnutí, ke kterému mě vlastně přiměl Malone, když mě tak nečekaně zaskočil.“

Andie si ho změřila vážným pohledem. „Netvrdila bych tak jistě, že šlo o špatné rozhodnutí.“

„Chcete mi snad říct, abych to výkupné neplatil?“ zeptal se. Andie neodpověděla, ale Jack dokázal číst v jejím výrazu. „Chcete mi říct, že je úplně jedno, kolik zaplatím, viďte? Ten maniak Miu stejně zabije.“

Pomalu pokrčila rameny, jako by odmítala spekulovat. „Podle mě bychom měli to vyjednávání co nejdéle protahovat. Pokud jste se rozhodl výkupné zaplatit – bez ohledu na jeho výši –, musíme se snažit hrát o čas, který potřebujeme, abychom toho člověka chytili ještě předtím, než mu tu hotovost budete muset předat.“

„Řekl mi, že jsem Mie koupil čtyřiadvacet hodin.“

„To je dobře. Teď musíme vymyslet, jak bychom si mohli koupit ještě dalších čtyřiadvacet hodin a pak ještě třeba jednou tolik.“

Jackovi se v duchu začal znovu odvíjet videozáznam Miina mučení, který viděl v počítačovém centru Kwick-e. „O žádné další kupování času nestojím. Za naše průtahy platí Mia. Musíme toho člověka chytit hned.“

„Pracuju na tom.“

„Myslím, že bychom na tom měli pracovat oba.“

„Určitě byste mohl svých sil využít lépe, Jacku,“ namída Andie.

Naklonil se na židli kupředu, ruku opřenou o psací stůl agentky Henningové, dokud mu nedošlo, že zřejmě vypadá úplně stejně jako jeho zoufalí klienti. Zase se zapřel o opěradlo. „Jenom bych se rád dozvěděl pár věcí, nic víc. Myslím, že by mi pomohlo, kdybyste mi něco pověděla o tom člověku, kterého podezíráte.“

„O tom s vámi nemůžu mluvit. Před pouhými dvěma minutami jste přiznal, že jste tomu reportérovi řekl něco, čeho jste pak litoval. Nemůžu riskovat, že by se mi stalo něco podobného.“

Jenom se vymlouváte.“

„Máte pravdu. Vy můžete klidně debatovat s reportéry nebo mluvit ze spaní. Já ale žádné informace o podezřelých vynášet nemůžu, dokud neprověříme jednotlivé stopy. Potom zveřejníme oficiální prohlášení a můžeme mluvit, jak se nám zlíbí.“

Je to někdo, s kým se už Mia kdysi setkala? Někdo, kdo ji znásilnil?“

„Na takové otázky neodpovídám.“

„Ernesto mi řekl, že než se s ní oženil, žádná Mia neexistovala. Kdykoliv se o ní můj vyšetřovatel snaží něco zjistit, ocitne se ve slepé uličce. Co to všechno znamená?“

„Ráda bych vám to řekla, ale nemůžu.“

„Podívejte, jsem teď jediný člověk, se kterým je únosce v bezprostředním styku. Měl bych tedy vědět trochu víc jak o muži, s nímž vyjednávám, tak o ženě, kterou se snažím zachránit.“

„V nynějším stadiu vyšetřování by to jen tříštilo vaši pozornost. Neměl byste se teď nechat ničím rozptylovat. Musíte vědět, jak se zachováte, až vám ten člověk zase zatelefonuje. Dnes odpoledne si probereme všechny varianty.“

„Takže se mám chovat jako způsobný chlapeček a dělat, co se mi řekne, je to tak?“

„Cím víc podrobností o jednotlivých směrech pátrání vám prozradím, tím větší je pravděpodobnost, že se dopustíte nějaké nepředloženosti. Obecně platí, že člověk, jehož se sledovaný případ osobně dotýká, činí chybná rozhodnutí.“

Jenomže je také jasné, že únosce příště nezavolá vám, ale ke mně domů, na můj mobil, možná do kanceláře. Takže pokud se nad tím zamyslíte, FBI víc potřebuje mě, než já potřebuju FBI.“

„Co tím chcete říct? Že s FBI nebudete spolupracovat, pokud nedostanete všechny informace, které se týkají vyšetřování?“

„Všechny ne. Jen ty, které chci znát.“

„Za těchhle podmínek nemůžu nic dělat.“

„V tom případě odcházím,“ prohlásil Jack a vstal.

„Blafujete,“ řekla Andie, když zamířil ke dveřím.

Zůstal stát a otočil se. „Myslím to naprosto vážně.“

„Dobrá. Máte pravdu,“ odpověděla a usmála se.

Jsem rád, že to vidíte stejně jako já.“

„Ne, nevidím. V duchu se mi pořád promítá jen jediná věc. Každý večer před spaním se mi honí hlavou stále stejný výjev – jak potápěči vytahují z Ďáblova ucha tělo Ashley Thorntonové, potom co její manžel zaplatil milionové výkupné. Takže ano. Potřebujeme vás víc než vy nás. Jenomže Mia potřebuje víc FBI než Jacka Swytecka. Mnohem víc. Tím si můžete být jistý.“

Na okamžik zůstal mlčky stát, ale potom zaletěl pohledem k hodinám na Andiině psacím stole. Uvědomil si, že od únoscova posledního telefonátu právě uplynulo šedesát minut. Nesmírně cenná hodina ze čtyřiadvaceti, které svým slibem Mie vykoupil. Čekal, že následující telefonát bude ještě horší než ten poslední.

Jacku, posaďte se prosím. Je nejvyšší čas, abychom si rozdělili role.“

Dala mu najevo, že na jeho námitky kašle, ale tentokrát si Jack uvědomil, že má Andie pravdu.

„Mimochodem, jak velké výkupné chcete zaplatit?“ zeptala se ho.

Když si zase sedal na židli, měl pocit, že se mu úplně odkrvuje mozek. „Vůbec netuším.“

32

Kolem půl páté musela Andie Jackovu instruktáž ukončit. Důvodem byla první naprosto průlomová informace, která naznačovala, že skutečně existuje spojení mezi jejich podezřelým a Miou. A tuto stopu bylo zapotřebí prověřit, než ji FBI zveřejní.

„Kdo to je?“ zeptala se Andie. Na telefonu měla agenta z pobočky FBI v Adantě.

Jmenuje se Cassandra Nuňezová. Bydlí v Newnanu, pár kilometrů po mezistátní dálnici od naší kanceláře. Chcete, abych ji vyslechl?“

Andie se sice na chvilku zamyslela, ale ve skutečnosti ani na okamžik nepřipustila možnost, že by dovolila nějakému jinému agentovi, aby se ujal zatím nejdůležitějšího výslechu v případu označovaném jako „Chybná cifra“. Jenom se snažila vymyslet, jak tuto nabídku odmítnout, aniž by vypadala jako nedůvěřivec, který chce mít sám všechno pod kontrolou. „Kdybych se vás teď pokusila uvést do obrazu, zřejmě bych na něco zapomněla. Nastupuju do prvního letadla, které letí z mezinárodního letiště v Miami. Čekejte na mě u příletů. Pojedeme tam spolu.“

O tři hodiny později už Andie seděla vedle agenta Dwynea Carmichaela z Atlanty, který řídil neoznačený automobil. Z letadla zahlédla panoráma Atlanty, ale teď už se pohybovali daleko od centra města, ve čtvrti, jakou člověk našel v kterémkoliv jiném městě. Kromě Miami.

V Atlantě bylo mnohem chladněji, než Andie čekala. Rozjela se na letiště přímo z práce a nezastavila se doma ani pro kabát. Carmichael zaparkoval vůz na konci slepé uličky a vypnul světla. Ocitli se v nové zástavbě, a panovala tu mnohem větší tma než v jiné podobné lokalitě, protože řada domů ještě neměla majitele a zela prázdnotou. Byla to typická předměstská oblast a jednotlivé řady domů se Ušily jen odlišnou barvou fasády – šedou anebo béžovou. Všechny přilehlé pozemky se navzájem podobaly jako vejce vejci, včetně asi sto osmdesát centimetrů vysokých borovic, které zdobily předzahrádky jako důkaz snahy o zvelebení zdejšího prostředí.

Když Andie vykročila po betonové příjezdové cestě, stoupala jí od úst pára. Zkřížila ruce na prsou, aby se zahřála.

„Nechcete si půjčit můj kabát?“ zeptal se jí Carmichael. Byl to vysoký Afroameričan s vyholenou hlavou, na níž mu ulpívaly kapičky večerní rosy. Ani jednoho nenapadlo, že by si s sebou mohl vzít deštník.

Je mi dobře. Ještě před šesti měsíci jsem žila v Seattlu.“

„Báječné město. Určitě se vám odtud nechtělo.“

Nemínila mu vysvědovat, že tam zůstat nemohla. „Ano, nebylo to snadné. Ale jsou i horší místa než Miami.“

K domu přistoupiU s obvyklou obezřetností, protože se mohlo přihodit cokoUv. Zbraně ponechaU v pouzdrech, ale byU připraveni okamžitě je vytáhnout. Ze všech dosavadních poznatků se zdálo, že by mělo jít o přátelsky naladěného svědka. Od chvíle, kdy se seznam podezřelých zúžil na jediného sexuálního delikventa, jehož zločinecký rukopis se nápadně podobal postupu, jaký používal únosce v případu označovaném „Chybná cifra“, se agenti FBI snažili najít ženu jménem Cassandra – i když připouštěli, že možná žije pod jiným jménem. Zjistili, že se vdala za jistého Nuňeze, a přestože jim její nynější jméno nic neříkalo, získali dostatek informací, aby dospěli k závěru, že je to Cassandra, kterou hledají.

Andie vstoupila pod krytý přístřešek u domu a zazvonila. Asi za minutu se svědo nad vchodem rozsvítilo, ale dveře zůstaly zavřené.

„Kdo je tam?“ uslyšeli ženský hlas zpoza dveří.

„FBI, paní.“

Následovala dlouhá odmlka, ale potom se zevnitř znovu ozval tentýž hlas. „Co si přejete?“

„Nic, čeho byste se mohla obávat. Potřebujeme si promluvit s Cassandrou Nunezovou. Jde o rutinní záležitost.“

Další dlouhá odmlka. „Dobře. Počkejte.“

Zatímco čekali, Andie slyšela zevnitř hlasy, ale nerozuměla, o čem spolu hovoří. Vtom jejich debatu přehlušil mnohem hlasitější hovor. Andie okamžitě poznala, že Cassandru buď navštívily všechny postavy z televizního seriálu Přátelé, nebo někdo zesílil zvuk televize. Andie a agent Carmichael si spolu vyměnili výmluvné pohledy a zbystřili pozornost.

Jakmile pak zaslechli zvuk, který připomínal bouchnutí zadních dveří, vyrazili kupředu. Úplně automaticky vytáhli zbraně a Andie bleskurychle oběhla garáž pro dvě auta, zatímco agent Carmichael zamířil dozadu druhou stranou, kolem domu. Andie dorazila na zahradu přiléhající k zadní části řadového domku jako první. Přikrčila se za dlouhou zeď a zamávala na agenta Carmichaela, který stál na protější straně zahrady. Pokynul jí a kradl se ke dveřím, záda přitisknutá ke zdi. Když se ociti asi v polovině stěny z prken překládaných přes sebe, zastavil se a poslouchal. Andie to slyšela také. Hlasy. Přicházely zpoza plůtku, který vedl po celé délce pozemku.

Oba agenti se na sebe podívali a okamžitě dospěli ke stejnému rozhodnutí. Vyrazili přes trávník, doběhli až k plůtku a přeskočili ho. Půda, pokrytá mnohaletou vrstvou spadaného listí, byla měkká a kluzká. Svěšené větve stromů představovaly ve tmě vážné nebezpečí a Andie, která se rozechvěně prodírala kupředu, cítila, jak jí šlehají do tváře. Agent Carmichael klusal po Andiině pravici.

„Běž!“ vykřikl ženský hlas. Připadal jim stejný jako hlas ženy, která jim odmítala otevřít hlavní dveře. Díky jejímu výkřiku se Andie lépe zorientovala a podařilo se jí ve tmě rozlišit tři postavy, které šplhaly vzhůru po přilehlém svahu.

„Stůjte, FBI!“ zvolala Andie.

Trojice ještě víc zrychlila, ale jedna postava zakopla a svalila se na zem. První silueta v pořadí pokračovala v běhu, ale druhá se vrátila, aby nešťastníkovi na zemi pomohla. Andie okamžitě vystartovala dopředu, jako by do ní vjela netušená energie, a za okamžik stála u obou postav. „Nehýbejte se!“ zavelela a zamířila na ně pistolí.

Byly to dvě ženy. Starší seděla na zemi a nemohla popadnout dech. Mladší klečela vedle ní, objímala ji a uklidňovala.

„Ruce vzhůru!1’ přikázala jim Andie.

Mladší žena poslechla a řekla své společnici něco Španělsky. Ruce pak zvedla i starší paní. „Nemluví anglicky,11 vysvětlila ta mladší agentce Henningové. „Nestřílejte!11

Agent Carmichael se prodral křovím o chvilku později. „Mám běžet za tím třetím člověkem?11 zeptal se a od úst se mu v chladném vzduchu vznesl obláček páry.

„Ne,11 řekla Andie. Dokonce i ve tmě rozpoznala, že třetí člověk je muž, a rozhodně ne osoba, kterou hledají. Zeptala se mladší ženy: „Jste Cassandra Nuňezová?11

„Ano.11

„Proč jste utíkala?“

Cassandra zaletěla pohledem ke starší Hispánce. „Proč myslíte?11

Andie okamžitě došlo, že jde o imigrační problém. „Bydlí s vámi příbuzní?11

„Manželova teta a strýc.11

„Dobrá. Nic víc už vědět nepotřebuji. Nejsem z imigračního. Chci si promluvit o vaší sestře.11

„O mojí sestře?11

‚Můžete už dát ruce dolů,11 řekla jim Andie. Cassandra okamžitě poslechla a přeložila výzvu i manželově tetě. Ta spustila ruce hned po ní. Potom Andie pokynula Carmichaelovi. Vytáhl z náprsní kapsy kabátu fotografii a tužkovou kapesní svítilnu, popošel kupředu a ukázal snímek Cassandře.

„Poznáváte tu ženu?“ zeptala se Andie.

Cassandra se na fotografii pozorně zadívala. Agentům se zdálo, že ji studuje až příliš dlouho.

Andie cítila, jak se jí zrychluje dech – ne kvůli tomu, že by ji zmohl rychlý běh, ale nedočkavostí. Pokud ji Cassandra bezpečně pozná, potvrdí se tím její teorie o dosud neznámém únosci. Ta fotografie zachycovala Miu.

Cassandra jim fotografii vrátila a prohlásila: „Nikdy jsem ji neviděla.“

Andie zaplavil pocit zklamání. „Není to vaše sestra?“

„Ne. Moje sestra je mrtvá. Zabil ji ten netvor, který ji před sedmi lety znásilnil.“

Andie se odmlčela a v duchu pečlivě volila každé slovo. „Nechci, aby to vyznělo necitelně, ale pokud se nemýlím, policie její tělo nikdy nenašla, viďte?“

„Ne.“

„Jak tedy víte, že je vaše sestra mrtvá?“

„Protože jsme byly sestry. Rodina.“ Naklonila se ke starší ženě. „My se o členy rodiny staráme.“

„Chápu.“

„Ne, to byste nikdy nepochopila,“ řekla roztřeseným hlasem. „Když jsem do téhle země přijela, moje sestra byla pro mě vším. Nikdy by mě nevymazala ze života, kdyby to záleželo na ní. Nějak by se mi během těch sedmi let ozvala. Není naživu. Je mrtvá. Takže pokud jí chcete věnovat čas, najděte tu stvůru, která ji zabila.“

Andie se v chladné noci zhluboka nadechla. Byla zmatená, ale ne úplně. „Můžeme vás prosím doprovodit do domu a promluvit si? Něco mi říká, že jsme možná našli toho muže, o kterém jste mluvila.“

33

Cassandra si šla lehnout půl hodiny po půlnoci, ale neusnula. Ležela v potemnělé místnosti a usilovně přemýšlela.

Potom, co ji agenti FBI venku dohonili, vrátila se s Andie Henningovou domů a posadila se s ní v kuchyni. Většinou hovořila agentka Henningová. Když ji požádala o staré fotografie její sestry, přinesla jí je. Henningová je rozložila po stole vedle snímku Mii Salazarové. Obě ženy si byly podobné, jak agentka Henningová neustále zdůrazňovala. Ale Cassandra se soustředila pouze na odlišnosti.

Ale stejně jí přišlo zatěžko znovu se vracet do minulosti.

Cassandra zaletěla pohledem k budíku na nočním stolku. Ve tmě fosforeskovala zelená čísla. Blížila se jedna hodina a ženě se vybavily staré časy. Ta noc, kdy její sestra zmizela. Cassandra pak ještě dlouho, noc co noc sledovala čas – míjela první, druhá, třetí hodina po půlnoci. Jediný prchavý únik z děsivé reality nabízel spánek. Noční můry jí nakonec pomohla překonat sezení u psychiatra, ale vzpomínek se nezbavila nikdy. Teď bojovala s minulostí znovu, ale přestože se o sestře bavila s agentkou Henningovou celé dvě hodiny, kupodivu dokázala udržet své démony na uzdě. Až doteď. Možná to zavinil noční poklid, doba, kdy je do rána ještě daleko. Anebo se jí ještě víc prohloubila bolavá, dosud nezhojená rána na duši. Ať tak či tak, Cassandra cítila, jak její vnitřní odolnost slábne. Současnost ustupovala minulosti, a ta ji zaváděla jinam, do dob, kdy bezmezné zbožňovala svou starší sestru Teresu.

„Vypadáte skvěle, dámy,“ vysekl jim poklonu statný vyhazovač, který střežil vchod do klubu Vertigo II. Jeho vypracovaná postava s ocelovými svaly neodmyslitelně patřila ke vstupní bráně do nejvyhledávanějšího nočního klubu v Atlantě. Dlouhá fronta se vinula po chodníku, za roh a pak až do poloviny bloku. Tři čtvrtiny zájemců se přes vyhazovače dovnitř vůbec nedostaly. Jen malou šanci měl mladík v khaki obleku z Buffala, který vypadal jako pojišťovací agent. Zato jistou kandidátkou na úspěch byla mladá sladká Latinoameričanka ve střevíčkách na vysokých podpatcích. Většina neúspěšných se odevzdaně vytrácela a šla si hledat jiné místo k povyražení. Někteří se však nevzdávali a marně se dožadovali vstupu, ale jen se zbytečně ponižovali. Hrstka nespokojenců, zřejmě posilněných nebezpečnou kombinací drog a testosteronu, vyhazovačům spílala a navážela se do nich, ale všichni vbrzku zjistili, že svalovci u vchodu nemají mohutné bicepsy jen tak pro parádu.

Cassandra stála u zátarasu z řetězu potaženého sametem se svou sestrou Teresou.

„Vy vypadáte taky skvěle,“ oplatila Cassandra vyhazovači jeho poklonu.

„Díky,“ odpověděl vyhazovač. „To je vaše kamarádka?“

„To je moje sestra. Teresa.“

„Vypadá vážně skvěle.“

Teresa měla na sobě střevíčky na vysokém podpatku a přiléhavé úpletové šaty s leopardím vzorem. Nasadila kamenný výraz a prohlásila: „Zřejmě vám tady nic neunikne, viďte, pane?“

„No, taky se podle toho chovám. Počkejte, pustím vás dovnitř,“ prohlásil svalovec a posunul zátaras. „Bavte se dobře, dámy.“

Hlavní dveře se otevřely a obě dívky se rázem ocidy ve víru světel a hlasité hudby. Jakmile byly mimo doslech statného vyhazovače, obě se rozesmály. „Měla jsem pravdu, když jsem ti radila, aby ses nechovala jako putka, ale jako světačka.“

„Když se chce člověk dostat dovnitř, musí zahrát divadýlko,“ přikývla Teresa.

Jak už naznačoval název, klub Vertigo II byl druhý svého druhu. Majitel už dlouho úspěšně provozoval původní Vertigo v Miami Beach, ale ve zdejším novém klubu v Buckheadu mu obchod také utěšeně vzkvétal. Zařízení i celková atmosféra klubu, úplně přestavěného z někdejšího čtyřpodlažního skladiště a doplněného vysokým úzkým atriem, se od původního nijak nelišily. Hlavní barový pult a taneční parket se nacházely v přízemí a díky obrovským zrcadlům zavěšeným přímo nad hlavami návštěvníků v různých úhlech člověk občas dost dobře nerozpoznával, jestli se na sebe dívá shora anebo zdola. Uprostřed šumu, hlasité hudby, pohybujících se světel a svíjejících se těl si tak člověk skutečně připadal, jako by se o něj pokoušela závrať neboli vertigo. Stejný pocit jako tanečníci na parketu měli návštěvníci, kteří pozorovali hemžení v přízemí z balkonů.

Cassandra a její sestra Teresa si našly místo u baru a rozhlížely se kolem sebe nad sklenkami martini s jablečným džusem. Cítily, jak se jim chvěje podlaha pod nohama, a vnímaly směsici parfémů a pachu potu z rozpálených těl, která se vznášela ve vzduchu. Zakrátko se u nich objevili dva muži a vyzvali je k tanci. Po dvou skladbách je oba tanečníci doprovodili k baru a pověsili se na ně. Teresa ale vytáhla mobilní telefon a předstírala, že jí volá její šéf z městské správy pro kontrolu drog. Pro žádnou takovou instituci samozřejmě nepracovala, a dokonce jí na mobil ani nikdo nevolal, ale zatím to pokaždé zabralo.

„Na viděnou později, mládenci,“ řekla, když oba muži zmizeli v davu.

Koupily si samy další drinky, aby se necítily nikomu zavázány. Na pódiu právě tančila „Ohnivá dívka“ ve stylu lasvegaských show. Bylo to vlastně baletní číslo, při němž kráska s postavou ještě nádhernější, než měla Teresa, tančila za hudebního doprovodu na špičkách mezi plameny. Sestry sledovaly její umění z barových stoliček. Když vystoupení skončilo, Cassandra si všimla, že svalnatý vyhazovač od vchodu míří přímo k nim. Cassandra propadla panice, jako by se bála, že vedení baru odhalilo jejich tajemství – nejsou takové světačky, jak předstíraly, a Cassandra je navíc nezletilá.

Vyhazovač k nim přistoupil s kamenným výrazem a připlácl před Teresu na barový pult navštívenku. Potom se zase otočil a beze slova odešel.

Cassandra se na sestru zadívala s otevřenou pusou. „Nechal ti tu navštívenku.“

Teresa zatřepala sklenkou a dopila zbytek martini. „No a?“

„Víš, co to znamená?“

„Ten člověk je ve skutečnosti právník a chce vědět, jestli jsem tady náhodou nepřišla k nějaké újmě.“

„Nech toho, jo? Podívej se na to.“

Navštívenka ležela na barovém pultu lícovou stranou dolů a čistě bílou nahoru. Teresa ji podala Cassandře, a ta si ji nejdřív přečeda pro sebe.

„Ach… bože… můj,“ vydechla vzápětí s důrazem na každém slově.

„Co se stalo?“

Cassandra otočila navštívenku tak, aby si Teresa mohla přečíst vzkaz. JSTE KRÁSNÁ. A NEJEN TO. SOUKROMÉ APARTMÁ, 2:00.

„Co to má znamenat?“ podivila se Teresa.

„Nevidíš ty iniciály v rohu? G. M. – to znamená Gerard Montalvo.“

„Kdo to je?“

„Páni. Přece majitel tohohle klubu. Pozval tě do svého soukromého apartmá.“

„Proč bych k němu měla chodit?“

„Proč? Proč vůbec lidi na takováhle místa chodí? Můžeš si gratulovat, že tobě se to podařilo. Jsi hvězda.“

Teresa zvedla obočí. „To se mi nezdá. Možná je to teď v módě, ale klidně si o mně mysli, že jsem staromódní. Nejsem z těch, kdo přikvačí do soukromého apartmá majitele klubu jenom proto, že před nimi přistane jeho vizitka.“

„Tereso, prosím tě. Určitě to bude skvělý večírek Vsadím se, že tam přijdou i nějaké filmové hvězdy. Za takové pozvání by lidi byli schopni vraždit.“

„Fajn,“ prohlásila Teresa. „Tak tam běž ty. Klidně si tu vizitku vezmi.“

„No jasně. Za to ponížení mi to nestojí. Vyhodili by mě, jakmile by zjistili, že se tam snažím vetřít na cizí pozvání. Ze se tam půjdeš podívat? Aspoň na pár minut. Slibuju, že pak zaplatím taxík domů. Všechno mi pak vylíčíš.“

„Vážně chceš, abych tam šla?“

„Ano. Rozhodně. Protože jsi tak krásná,“ zažertovala Cassandra.

„No tak dobře,“ odpověděla Teresa a zachichotala se.

„Prosím?“ řekla Cassandra. „Tak uděláš radost svojí sestřičce?“

Teresa se mrkla na hodinky. Skoro dvě hodiny po půlnoci. „Dobrá. Tak jdu.“

Cassandra se úplně rozzářila. Srdečně sestru objala. V tom krátkém okamžiku, kdy se dívala Terese přes rameno, zahlédla za zaplněným tanečním parketem svalnatého vyhazovače. Přes kamennou tvář, kterou skoro nikdy neodkládal, mu přeletěl letmý náznak úsměvu. Cassandra pohledem neuhnula; ne proto, že by ji svalovec tak přitahoval, ale protože se snažila vyčíst z jeho výrazu něco víc. Neměla se však čeho chytit. Přesto se jí zdálo, jako kdyby jí nějaký tenký vnitřní hlásek chtěl něco sdělit.

Možná že to pozvání znamenalo něco jiného, než si představovala.

34

yosm hodin ráno Andie naposledy zkontrolovala návrh příkazu k vyhlášení pátrání po Gerardu Montalvovi. Než jí Paul Martinez udělí požehnání, musí ještě prověřit několik důkazních materiálů, ale skálopevně věřila, že ho šéf ještě dnes podepíše.

Rozhovor s Cassandrou nepřinesl takový výsledek, jaký očekávala. Celý problém zčásti spočíval v tom, že Cassandře nemohla prozradit, proč má FBI o její sestru takový zájem. Kdyby to udělala, musela by jí odhalit také únoscovu metodu – konkrétně jeho „podpis“ ve formě vzkazu „zaplať, na kolik si ji ceníš“, který obsahovala jeho žádost o výkupné. Tuto informaci se FBI zatím dařilo tajit před veřejností a neobsahoval ji ani návrh příkazu k vyhlášení pátrání. Andie si uvědomovala, že otázky, které Cassandře kladla, směřovaly příliš na tělo a že během rozhovoru možná zvolila špatný tón. Cassandra reagovala podezíravě a zdálo se, že není ochotná souhlasit s Andie prakticky v ničem. Především odmítala připustit, že by Mia Salazarová a Teresa Bussoriová mohly být jedna a tatáž osoba.

Musela tedy svou teorii dokázat jinak.

Kolem deváté hodiny Andie zastihla Ernesta Salazara v jednom z domů, které tvořily součást jeho podnikání. Byla to britská koloniální usedlost v hodnotě dvanácti milionů dolarů, na břehu mořského kanálu v Palm Beach, na hony daleko od Cassandřina řadového domku v Newnanu ve státě Georgia.

Salazarova stavba byla už z devětadevadesáti procent dokončena a v obývacím pokoji se stále ještě vznášel pach čerstvé barvy. Podlahy z brazilské třešně kontrastovaly s bílým táflováním a celý dům byl zevnitř obložený takovým množstvím dřeva, jaké by zručnému řemeslníkovi vystačilo na celý život. Pět francouzských oken nabízelo ničím nerušený výhled na kamennou kašnu i na zahradu osázenou bujnou zelení a v dálce pak na mořský kanál. Celé sídlo i s pozemkem představovalo čtvereční kilometr hojnosti, a Andie by zajímalo, kolik dolarů asi tak obnáší čistý zisk z prodeje takovéhoto paláce. V této souvislosti ji také napadlo, že pět set tisíc dolarů výkupného, které Salazar zaplatil – pokud je vůbec zaplatil –, je pro takového boháče zřejmě jen směšná částka.

„Přijela jste sem jako zájemce o tuhle nemovitost, slečno Henningová?“ zažertoval Salazar, když Andie vstoupila do obývacího pokoje.

Andie k němu vykročila, aby se s ním přivítala. „Deset tisíc dolarů za metr čtvereční je o trochu víc, než kolik dělá můj plat státního úředníka.“

„Vlastně je to jedenáct tisíc za metr bez zařízení,“ opravil ji Salazar. „Ale kdo by to počítal?“ Zdvořilý úsměv se mu z tváře vytratil a nahradil ho věcný výraz. „Můžu pro vás něco udělat?“

Andie mohla zpočátku chodit kolem horké kaše, ale občas si vychutnávala, když se jí naskytla příležitost přistihnout někoho nepřipraveného. „Říká vám něco jméno Teresa Bussoriová?“ ťala okamžitě do živého.

„Mmm. Nic. Mělo by?“

„Teresa je oběť sexuálního útoku, k němuž došlo před sedmi lety. Máme za to, že pachatelem mohl být náš únosce.“

„Těší mě, že máte konkrétní stopu. Ale proč si myslíte, že bych měl tu Teresu znát?“

„Protože máme důvod předpokládat, že dotyčná Teresa a Mia jsou jedna a tatáž osoba.“

Salazar vydal jakýsi neartikulovaný zvuk, cosi mezi nervózním smíchem a zakašláním, k němuž se podle Andiiných zkušeností uchylovali lidé, kteří nevěděli, jak mají zareagovat. „Proč si to myslíte?“ zeptal se.

„Pane Salazare, pokud vám to nevadí, otázky bych tu ráda kladla já. Také dost nepříjemné otázky.“ Zaletěla pohledem k truhláři, který pracoval na chodbě. „Nemůžeme jít někam, kde bychom si mohli promluvit mezi čtyřma očima?“

Jistě. Pojďte za mnou.“ Zavedl ji do spíže, která byla větší než Andiina kuchyň, a zavřel dveře. „Co chcete vědět?“

„Pamatujete se, jak jsem se vás během našeho prvního rozhovoru ptala, jestli má vaše žena nějaká výrazná poznávací znamení – jizvy, tetování, mateřská znaménka?“

„Ano, pamatuju.“

„Proč jste se mi nezmínil o té jizvě na vnitřní straně Miina stehna?“

Salazar hned neodpověděl, ale potom řekl: „Mám dojem, že jsem vám o ní řekl, ne?“

„Ne, neřekl.“

„Kladla jste mi miliony otázek. Tehdy jsem zjistil, že spala se Swyteckem, a hned nato byla unesena. Asi jsem na to zapomněl.“

„Vy jste na to zapomněl?“

Zatvářil se nasupeně. „Poslední dva roky jsme spolu nespali, víte? Už si ani nevzpomínám, kdy jsem vnitřní stranu jejích stehen viděl naposledy.“

„Stala se vaše žena někdy terčem sexuálního útoku?“

„Nesnažte se to zamluvit. Kdybych vám o té jizvě neřekl já, jak jinak byste se o ní dozvěděla?“

Do odpovědi se jí moc nechtělo, protože věděla, že ho jen ještě víc podráždí. „Řekl nám to Swyteck.“

„Swyteck,“ procedil skrze zuby tónem, jaký se dal očekávat na adresu muže, který ví, jak vypadají vnitřní strany stehen jeho manželky.

„Nevím, jak k té jizvě přišla, ale myslím, že vy ano,“ pokračovala Andie.

„Proč na tom záleží?“

‚Je to jednoduchá otázka, pane Salazare. Víte, co se jí stalo?“

„Ne, nikdy o tom nemluvila.“

„Přišla k ní, než se za vás vdala, nebo až potom?“

Odmlčel se, jako kdyby se mu nelíbilo, kam se debata stočila. „Předtím.“

Andie ho provrtávala pohledem. Tušila, že Salazar něco tají, ale potřebovala, aby s ní spolupracoval, a tak nemohla riskovat, že se s ní odmítne dál bavit. „Dovolila jsem si tuhle otázku, protože potřebujeme dát dohromady všechny dostupné údaje o vaší ženě. Potřebuju nějaký vzorek DNA.“

„K čemu?“

„Bohužel nemáme k dispozici žádné otisky prstů Teresy Bussoriová. Ale snažíme se zjistit, jestli po vyšetřování jejího znásilnění nezůstaly v laboratoři vzorky její DNA. Pokud je najdou a my dodáme další pro srovnání, dozvíme se, jestli jsou Teresa a Mia jedna a tatáž osoba. To by znamenalo, že člověk, který byl podezřelý ze znásilnění Teresy Bussoriové, je zároveň podezřelý číslo jedna v naší sérii únosů.“

Salazar zachovával kamennou tvář. Stál na místě a mhouřil oči. „Tohle neberu.“

„Neberete co?“

„Tu vaši teorii o Terese a Mie. Je to jen trik.“

„V jakém smyslu?“

‚Je to součást té teorie, kterou mi Swyteck vmetl do tváře, když jsme spolu naposledy mluvili.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Nedělejte se. Řekl mi, jakou teorii razí FBI. Manželu Ernestovi, který svou ženu týral, bude vyhovovat, pokud se té něvěrnice zbaví. Řekl vám Swyteck ještě něco? Že jsem k ničemu, nezmohl jsem se na sex s vlastní ženou, a tak jsem jí rozřízl nohu, abych se vůbec udělal?“

„Nikdo vás z ničeho neobviňuje.“

„Oficiálně ne. Ale dívám se dost často na televizi, takže vím, že manžel je vždycky podezřelý. Žádný vzorek Miiny DNA vám nedám, protože byste její zmizení přišili mně.“ Zlostným trhnutím otevřel dveře a vyřítil se ze spíže.

Andie za ním běžela přes celý obývací pokoj. „Vůbec jste nepochopil, o co mi jde.“

Zastavil se v hale. „Víte co? Výkupné jsem předal. Zaplatil jsem, na kolik si svou ženu cením, a tím jsem s vámi skončil. Spojte se s mým právníkem.“

„Vždyť jenom prosím o zubní kartáček nebo hřeben. To je přece naprosto férová žádost.“

„Dobře. V tom případě vám určitě nebude činit potíže, když si k tomu obstaráte soudní příkaz.“

„Stavíte překážky tam, kam byste neměl. Analýza DNA je již sama o sobě časově náročná. Cožpak to nechápete? Pro Miu může být rozhodující každá minuta.“

„Fajn. Chcete vzorek DNA co nejrychleji? Proč tedy nešetřete její rtěnku ze Swyteckova péra?“

Ze Salazarova tónu vyznívalo tolik hořkosti jako ještě nikdy předtím, ale Andie spíš zaujala logika Ernestovy reakce než jeho postoj. Poděkovala, aniž mu naznačila, že jí svou hulvátskou poznámkou vnukl geniální nápad.

35

Po jednom telefonátu ohledně soudního procesu, který ho vbrzku čekal, si Jack kontroloval vzkazy v hlasové schránce a přitom se poohlížel po volném místě na parkovišti před soudní budovou. Právě poslouchal třetí vzkaz, když vtom se mu slabým zapípáním ohlásil další hovor. Včera ráno mu únosce blahopřál k tomu, že Mie zajistil čtyřiadvacet hodin života v pekle. Neustále myslel na blížící se konec ultimáta, takže se neodvážil žádný telefonát ignorovat – zvlášť když se mu na displeji objevilo neznámé telefonní číslo. Stiskl tiačítko pro příjem hovoru a ohlásil se.

„Pan Swyteck?“ ozval se ženský hlas.

„Ano, kdo je tam?“

„Neznáte mě, ale FBI si myslí, že jsem možná sestra Mii Salazarové. Ráda bych si s vámi promluvila.“

Na její odpověď mohl zareagovat spoustou otázek. „Co chcete říct tím, že si to FBI‚myslí’? Jste Miina sestra?“

„Právě o tom bych si s vámi ráda promluvila.“

„Ani nevím, jestli Mia měla sestru.“

„Dovolte mi prosím, abych vám to vysvětlila. Mám pár fotografií a ráda bych vám je ukázala. Je na nich moje starší sestra Teresa. Před sedmi lety se beze stopy ztratila a FBI si teď myslí, že Teresa je Mia. Doufala jsem, že bychom tomu spolu mohli přijít na kloub.“

Jack měl na jazyku ještě spoustu dalších otázek, ale nakonec u něj převážil chladný úsudek. Chce se s tebou setkat, Swytecku. Nevystraš ji. „Samozřejmě, moc rád se s vámi sejdu. Jen mi povězte kdy a kde.“

„Přiletěla jsem z Adanty a moje letadlo právě přistálo. Jsem tady, na letišti v Miami.“

„Sedím teď v autě. Vyzvednu vás tam.“

„Výborně. Budu čekat v hale společnosti Delta. Jmenuju se Cassandra. Cassandra Nuňezová.“

„Moc mě těší, Cassandro. Přijedu v černém saabu. Jak vás poznám?“

„Mám na sobě…“ Zarazila se a potom dodala: „Všichni mi říkali, že jsem podobná Terese. Co kdybyste se tedy poohlédl po ženě, která by mohla vypadat jako Miina mladší sestra?“

Byla to podivná odpověď; málem mu z ní naskočila husí kůže. „Dobrá. Asi za čtvrt hodinky jsem u vás.“

Ve skutečnosti Jack dojel na místo až za půl hodiny, protože skoro nejdelší dobu mu trvalo, než se dostal od hlavního vchodu k hale letecké společnosti Delta, která se rozkládala nejdál ze všech domácích terminálů. Jack musel objet dodávku, která blokovala příjezd k odbavovací hale, ale potom popojížděl podél obrubníku tak pomalu, aby Cassandru na zaplněném chodníku nepřehlédl. Všiml si přitažlivé mladé brunetky, která mu vzdáleně připomínala Miu, ale nemusel se rozhodovat, jestli ji osloví, protože na jeho černý saab sama zamávala, a prozradila se tak ještě dřív, než jí pohlédl do obličeje. Zastavil, ale motor nechal běžet. Chystal se vystoupit, aby se s ní pozdravil, ale mladá žena si sama otevřela dvířka u sedadla pro spolujezdce a nastoupila dovnitř.

„Musíte být Cassandra,“ řekl.

„Všichni mí říkají Cassie,“ odpověděla žena. Potřásli si pravicí a Jack jí navrhl, aby ho také oslovovala křestním jménem. Potom jí uložil na zadní sedadlo malou cestovní kabelu. Nakonec se odlepil od obrubníku, pomalu se zařadil do proudu vozidel odjíždějících z letiště a potom zamířil k výjezdu z dálnice.

„Mám kancelář v Coral Gables,“ řekl jí. „Budeme tam za pět minut.“

„Vadilo bývám, kdybychom šli někam jinam?“

„Co je na mé kanceláři špatného?“

„Nic, samozřejmě. Ale asi bych vám měla říct, že jsem měla včera večer asi dvouhodinový rozhovor s agenty FBI. Agentka Henningová a muž jménem Carmichael mě přišli vyslechnout.“

„Henningovou znám.“

‚Jde o to, že pokud jste – jak tvrdí FBI – vlastně ústřední postavou toho únosu, je možné, že vaši kancelář sledují. A nechtěla bych, aby se někdo dozvěděl, že jsem za vámi přijela.“

„Tím‚někým’ myslíte únosce?“

„Ne, myslím tím FBI.“

Její odpověď ho tak překvapila, že na okamžik odvrátil pohled od vozovky a zadíval se na ni. „Vy před FBI něco tajíte?“

„Řekněme, že jim tak docela nevěřím.“

Zajímavé, pomyslel si Jack. Tahle Cassie mu začínala stále méně připomínat Miu, zato stále více jeho početné vyplašené klienty. „Vím

otakové malé restauraci, Le Jeune. Máte hlad?“

„Letěla jsem v byznys třídě. Co vy?“

„Dobrá. Můžeme si promluvit tam.“

36

Jmenoval se Gerard Montalvo,“ začala Cassie. „Ale všichni mu říkali Násilník k pohledání a tvrdili, že si potrpí na krásné dívky.“

Cassie vyprávěla a mezitím ukusovala celozrnný bagel s máslem a medem. Jack ji soustředěně pozoroval. Restaurace Le Jeune nepatřila k jeho oblíbeným podnikům, ale pamatoval si ji z dob, kdy pracoval jako prokurátor a scházel se tu s jistým zaměstnancem letiště, který měl na starosti přepravu zavazadel a odhalil skupinu pašeráků peněz.

V nevelké místnosti stálo jen pár stolků uprostřed a několik boxů podél levé stěny. Dlouhý barový pult s umakartovou deskou odděloval hosty od kuchaře připravujícího minutky a také od nánosu mastnoty, která se tu nastřádala za posledních čtyřicet let z mnoha milionů plátků slaniny. Nad hlavami hostů se s rámusem točily dva stropní větráky, připomínající dvě staré hořekující akvabely, které zapomněly naučenou sestavu. Jack s Cassie se usadili naproti sobě do boxu, do něhož by se pohodlně vešlo osm statných stěhováků, díky čemuž mladá žena vypadala ještě drobnější než ve skutečnosti. Vylíčila mu návštěvu Andie Henningové a seznámila ho s teorií FBI, podle níž se z Teresy stala Mia. Řekla mu také o osudné noci v klubu Vertigo, jehož majitel Teresu pozval do svého soukromého apartmá. Jack ji poslouchal a v duchu neustále pátral po podobných tělesných rysech, které by mohly spojovat Cassie a Miu. Obě měly olivovou pleť a obrovské tmavé oči a jak Cassie, tak Mia byly nepochybně nesmírně přitažlivé Hispánky.

V okamžiku, kdy se Cassie zmínila, že si Montalvo vysloužil přezdívku Násilník k pohledání, jí Jack skočil do řeči. „Tu přezdívku dostal proto, že předtím znásilnil i jiné ženy? Anebo k ní přišel až po té události s vaší sestrou?“

„Nevím.“

„Dobrá. Povězte mi tedy, co přesně se tehdy v noci stalo.“

Jak už jsem říkala, šly jsme s Teresou do baru Vertigo II. Byla starší než já a představovala pro mě všechno na světě. Vždycky jsem ji považovala za člověka, který si dokáže poradit v jakékoliv situaci. Vůbec mě nenapadlo, že bych se o ni měla bát, a nechtěla jsem vypadat, že jí tu zábavu snad závidím. Usadila jsem se u baru, poslouchala hudbu a zapovídala se s několika mládenci. Když bylo něco po třetí hodině, zavolala mi na mobil.“

„Co vám řekla?“

„Tvrdila, že sedí v taxíku a jede domů. Prý mě hledala v baru, ale nenašla mě. Což ale znamenalo, že – pokud mluvila pravdu – nijak usilovně mě nehledala.“

„Řekla vám, že ji někdo znásilnil?“

„Ne, ale hlas jí zněl dost vyděšeně. Tehdy jsem si o ni začala dělat starosti. Protože Teresu jen tak něco nevyplaší. Prostě chci říct, že jsem na to u ní nebyla zvyklá.“

Cassie odvrátila pohled a Jack si pomyslel, jak musí trpět – když teď neví, jestli má o sestře hovoňt v přítomném, anebo v minulém čase. „Nazítří jste s ní mluvila?“ zeptal se Cassie.

„Asi dva dny nikomu nevolala. V pondělí dokonce vůbec nepřišla do práce. Dělala jsem si velké starosti. Potom, asi o tři dny později – bylo to ve středu ráno – mi zatelefonovala a řekla, že odjela na policii.“

„Tehdy se vám svěřila s tím znásilněním?“

Cassie sklopila oči a pevně stiskla rty. „Ano. Bylo to děsivé. Měla jsem příšerný pocit, protože jsem ji na ten večírek přinutila jít.“

„Určitě vás z ničeho neobviňovala.“

„Nejsem si tak jistá,“ hlesla Cassie.

„Co se stalo potom?“

„Dobrá. Dál už mám jen útržkovité informace. Nechci zatajovat podrobnosti, ale když to začala vyšetřovat policie, úplně jsem se stáhla.

Vízum mi vypršelo, takže jsem v zemi pobývala protiprávně. Teresa mi slíbila, že mě jako svědka neuvede. Bála se, že by mě vyhostili.“

„Teď už jste tu legálně?“

„Ano. Provdala jsem se za amerického občana.“

„Nevíte, jestli sestra podala žalobu?“

‚Ano, jistě. Konalo se předběžné slyšení. Soudce shledal Montalva vinným.“

„Při předběžném slyšení soudce ještě nerozhoduje o vině nebo nevině,“ namítl Jack. „Pouze stanoví, jestli se lze domnívat, že byl skutečně spáchán trestný čin. V případě znásilnění by stačilo, kdyby soudce předložil důkazy, že došlo ke styku, a oběť potvrdila, že se tak stalo proti její vůli. Všechno ostatní pak přichází na řadu až během soudního procesu.“

„No, na tom stejně nezáleží. Ještě než proces vůbec začal, Teresa zmizela.“

Jak to myslíte, že zmizela?“

„Druhý den po předběžném slyšení byla pryč. A Montalvo také. Policie pak oba hledala. Vůbec nic nenašla.“

„Říkáte, že policie nic nenašla. Objevila ale aspoň nějaké důkazy, že se Teresa stala obětí nějaké nepravosti?“

„Máte na mysli ještě něco jiného než to, že se ztratila a že zmizel

i člověk, který ji znásilnil?“

„Ano,“ přikývl Jack. „Mám na mysli nějaký hmatatelný důkaz.“

„O ničem takovém nevím. Prostě se ztratila.“

„Což je právě důvod, proč si teď FBI myslí, že je vaše sestra stále naživu a používá jméno Mia.“

„Ti agenti FBI se mě zeptali, jestli mám po Terese něco, z čeho by mohli odebrat vzorek DNA. Mám dojem, že ho pak chtějí porovnat se vzorkem DNA Mii Salazarové. Bohužel jsem jim nemohla pomoct. Ale zdá se mi, že jsou o tom pevně přesvědčeni i bez laboratorních testů.“

„Experti z laboratoře na tom už určitě začali pracovat. Jsou dobří, ale to ještě neznamená, že jsou neomylní.“

Ke stolu přistoupila číšnice a dolila Jackovi z konvice kávu. Když zase odešla, znovu se ozvala Cassie. „Těm agentům jsem řekla, že Mia podle mě není moje sestra. Jenomže když jsem se na to vyspala, napadlo mě, že jsem to možná přehnala.“

Jak to myslíte?“

„Ta jejich teorie mi nepřipadá úplně nesmyslná. Jenom se prostě nechci nechat unést představou, že by Teresa mohla být naživu, dokud mi nepřinesou nějaký pádný důkaz. Prožila jsem si peklo, když jsem o sestru přišla. Nestojím o žádné plané naděje.“

„To je pochopitelné,“ souhlasil Jack. „Vidím to skoro stejně. Nechci si hrát na ďáblova advokáta a chytat se nepodložených závěrů, které by ve vás vzbudily falešnou naději.“

Roztřesenou rukou sáhla do kabelky. „Mám tady pár fotografií a ráda bych vám je ukázala.“ Vytáhla dva snímky a položila je na stůl. Jeden zachycoval Teresu, na druhé fotografii, kterou dala Cassandře agentka Henningová, byla Mia.

Jack se naklonil kupředu, ruce zapřené o desku stolu, a pozorně se zadíval na obě podobenky. Teresa měla delší a hustší vlasy než Mia, ale jejich tmavá barva se dokonale shodovala. Také obočí měla Teresa hustší a – upřímně řečeno – výraznější Jackovi připadal i její nos. Mnohem víc se podobal nosu Cassandřinu než Miinu. Mia měla plnější rty a také výraznější lícní kosti.

„Kolik let bylo Terese, když zmizela?“ zeptal se Jack.

„Šestadvacet.“

„Takže by jí teď mělo být třiatřicet. Mia nedávno oslavila třicetiny.“

.Agentka Henningová se o tom zmínila. V podstatě tvrdila, že pokud se člověk rozhodne začít nový život pod jiným jménem, proč by si pár let neubral?“

Jack nemohl než souhlasit. „Větší problém mám s jednotlivými rysy tváře. Vidím, že v mnohém jsou si podobné. Ale než vám řeknu ano, vaše sestra je naživu, potřeboval bych najít vysvědení pro různé odlišnosti.“

„Agentka Henningová si myslí, že mohla podstoupit plastickou operaci.“

„Možné to je. Mimochodem, měla vaše sestra jizvu na vnitřní straně levého stehna?“

„Pokud vím, tak ne. Ti agenti FBI se mě na to už také ptali.“

„Protože jsem agentce Henningové řekl, že Mia tu jizvu měla. Viděl jsem ji na vlastní oči.“

Cassie dojedla poslední bagel a odsunula plastový talířek stranou. „Mohla se zranit až potom, co se z ní stala Mia.“

„Nebo k tomu zranění mohla přijít přímo při tom znásilnění,“ řekl Jack. „Víte, jestli vaše sestra neutrpěla nějaká jiná zranění?“

„Nepamatuju si, že by si někdy něco udělala s nohou. Jenomže mnoho podrobností, které se týkaly Teresina znásilnění, se vůbec neobjevilo na veřejnosti, protože se ten případ nikdy nedostal k soudu. A lékařskou zprávu jsem neviděla.“

Jack se znovu zadíval na obě fotografie a zavrtěl hlavou. „Nedává to smysl. Pokud jde o jednu a tutéž ženu, pak se vaše sestra operace nebála. Musela kvůli změně vzhledu podstoupit dost závažný zákrok.“

„Takže?“

„Takže… pokud neměla z plastické operace strach, proč si nenechala odstranit tu děsivou jizvu na stehně? Každý doktor, který jí byl schopen takhle upravit obličej, by si s tou jizvou docela snadno poradil.“

Cassie se zamyslela. „Máte pravdu,“ souhlasila po chvilce. „Nedává to smysl.“

„Nechci vám brát naději, ale jak sama říkáte, není dobře chovat v sobě nepodložené naděje. Možná že máme proti sobě násilníka, kterého přitahuje určitý typ žen. Krásné Latinoameričanky jako Mia a Teresa. Zhruba stejná výška, podobná postava. Jenomže to ještě neznamená, že Teresa je Mia.“

„Podle toho, co říkáte, je ale jasné, že se Montalvo vrátil. Což znamená, že nikdo si nepřeje chytit toho člověka víc než já.“

„Na to vám můžu říct jedině to, že si to přeju stejně jako vy.“

„To je dobře. Myslíte tím, že pokud Mia je Teresa.“

Je to mnohem prostší. Vím, co ten člověk provedl Ashley Thorntonové. Viděl jsem videozáznam, na kterém Mia křičí bolestí. Ať už je Mia Teresa, anebo není, někdo tu zrůdu musí zastavit.“

„Máte pravdu. Nerada bych zranila vaše city. Agentka Henningová mi řekla, že jste Miu miloval.“

„Co ještě vám pověděla?“

„Ze se vdala za nějakého boháče, Ernesta Salazara. Což je další věc, která mi na té teorii FBI nesedí. Teresa nebyla typ dívky, která by se vdala pro peníze.“

„Pokud se budete snažit porovnávat osobnost obou žen, daleko se nedostanete. Znásilnění každou oběť nesmírně poznamená. Z psychologického hlediska by se dalo říct, že už hledáte úplně jinou osobu.“

„Asi máte pravdu. Ať se na to podívám z kterékoliv stránky, Teresa, kterou jsem znala, je piyč.“

Jack měl pocit, že by ji měl nějak utěšit, ale dokázal už jen jedinou věc – věcně pokračovat v rozhovoru. „Rozhodně by nebylo správné tvrdit, že se Mia vdala pro peníze. Její nejlepší přítelkyně mi prozradila, že hledala ochranu, což by potvrzovalo teorii, kterou razí FBI.“

„Ano, to je pravda. Teresa měla z toho útočníka samozřejmě strach. Proto jí trvalo celé tři dny, než se odhodlala jít na policii. Když jsem s ní mluvila naposledy, bylo zřejmé, že se bojí, aby se jí Montalvo nepomstil. Vyděsilo ji, když ho propustili na kauci. Žádala policii o ochranu.“

„Vyhověli jí?“

„Samozřejmě že ne. Právě to je důvod, proč skončila tak, jak skončila – buď ji ten člověk zabil, anebo utekla a vybudovala si úplně nový život.“

‚A vzala si Ernesta Salazara, aby jí poskyd ochranu, které se od policie nedočkala. “

„Proto FBI nevěřím. Mám dojem, že mi stejně nikdy neřeknou všechna fakta. Vždyť mi dokonce přikázali, abych s vámi nemluvila.“

„To mě vůbec nepřekvapuje. Bojí se, že kdybych se pokusil dopadnout Montalva sám, mohl bych jim zhatit vyšetřování.“

„Víte, nevěřím, že ho policie chytí. Hned poprvé mu to díky nim prošlo. Klidně ho nechali utéct, i když měl na svědomí znásilnění. Možná dokonce vraždu.“

Jack uchopil šálek kávy. „Máte nějaký návrh?“ zeptal se jí.

Zasunula fotografie do kabelky. „Měli bychom si pomáhat. Agentka Henningová mi pověděla, že s tím únoscem budete mluvit vy osobně. Ze musíte zaplatit výkupné. Je to pravda?“

„Ano.“

„V tom případě se asi chcete dozvědět o ženě, kterou míníte zachránit, co nejvíc podrobností.“

„To je pravda.“

„Neměl by to být problém. Abych to neprotahovala – já jsem vlastně jediný člověk, který by měl poznat, jestli je vaše přítelkyně Mia a moje sestra Teresa jedna a tatáž osoba. Takže vám navrhuju toto: Pokud mi poctivě řeknete, jak se celý případ vyvíjí a co se kolem něj děje, budu upřímná i já vůči vám. Dozvíte se všechno, o čem budu mluvit s FBI

a podobně. Pokud tenhle závazek oba dodržíme, nebudeme odkázáni na milost a nemilost Andie Henningové a FBI a nemusíme se jí prosit o odpovědi na otázky, které nás zajímají.“

„To zní dobře,“ přikývl Jack. Jenomže nás ještě čeká spousta práce. Protože FBI zná věci, které si teprve budeme muset zjistit.“

Jaké?“

„Zamyslete se,“ řekl Jack. „Pochybuju, že se agentka Henningová soustředila na vaši sestru jenom proto, že je Mie podobná. Jejich shodné rysy pro ni podle všeho nebyly hlavním kritériem, když vezmu v úvahu, že Ashley Thomtonová, první oběť toho únosce, vypadala úplně jinak než Mia. Mám dojem, že Montalvo uvízl v hledáčku FBI, protože – to především – už měl na svědomí sexuálně motivovaný trestný čin. Za druhé – byl potápěč. A ze všeho nejdůležitější je skutečnost, že se jeho metody podobají praktikám, jaké používá náš únosce, jehož případy FBI označuje názvem.Chybná cifra’.“

Zdálo se, že má Cassie něco na jazyku, ale pak jen pokrčila rameny. Jenomže podle toho, co vím, Montalvo nikdy nepožadoval výkupné a nenutil rodiny, aby zaplatily tolik, na kolik si oběť cení.“

„Netvrdím, že se jejich metody naprosto shodují. Stačí, když se v některých rysech podobají.“

„To můžu těžko posoudit,“ pokrčila znovu rameny, „protože slyšení jsem se už nezúčastnila. Jak už jsem vám říkala, Teresa si nepřála, abych se vůbec objevila v blízkosti soudu, protože jsem byla v zemi ilegálně.“

„To je v pořádku. Můžete mi pomoct víc, než si dokážete představit. Určitě najdeme způsob, jak postupovat.“

„Dobře. Napadá vás, kde bychom měli začít?“

Jack se zapřel o opěradlo a horečně uvažoval. „Ano. Když teď znám jméno člověka, kterého FBI považuje za hlavního podezřelého, rozhodně mě už leccos napadá.“

37

Jednotlivé dny začaly Mie splývat dohromady.

Zoufale se snažila udržet si pojem o čase. Byl to přetěžký úkol, zvláště od chvíle, kdy ji její věznitel přestěhoval do této místnosti. Už neměla oči zavázané čtyřiadvacet hodin denně, ale nebyla tu okna a ten člověk jí pokaždé rozsvítil světlo jenom na kratičkou chvilku. Ze všeho nejvíc ji ale máda skutečnost – která byla zřejmě také důvodem jejího přestěhování –, že k ní zvenčí nedoléhaly už vůbec žádné zvuky. Dokonce i když přitiskla ucho na stěnu, neslyšela nic, co by jí pomohlo odlišit den od noci. Připomínalo to život v kokonu, kam nepronikl sebemenší hluk projíždějících aut ani televize z vedlejšího pokoje, a dokonce ani šum vody ve vodovodním potrubí. V té staré místnosti dokázala rozlišit aspoň některé venkovní zvuky, i když šlo vlastně jenom o jakýsi obtížně definovatelný lomoz. Netušila, o čem ty vzdálené, neurčité šumy vypovídaly, ale usoudila, že venku probíhají stavební práce na silnici nebo v nějakém domě, což ji aspoň v představách spojovalo s denním světlem a civilizací. Bez těchto zvuků jí nejspolehlivější vodítko poskytovaly příděly potravy, které jí nosil její věznitel, a pravidelné chvilky, kdy jí dovoloval, aby se umyla. Nějaký čas se díky tomu dokázala orientovat v čase, ale po určité době se zdálo, že si to únosce uvědomil. Jídlo začalo přicházet nepravidelně, často až v době, kdy byla úplně vyhladovělá, a jindy naopak krátce potom, co dojedla předcházející porci. Podobně se někdy intervaly mezi mytím prodlužovaly, zatímco jindy jí přinesl vodu v kbelíku dvakrát takřka okamžitě za sebou. Pokud se snažil, aby se přestala orientovat v čase, rozhodně se mu to podařilo. Už vůbec nedokázala odhadnout, jak dlouho ji únosce drží v zajetí.

Určité nejsem první, koho ten člověk unesl, uvědomila si.

Prohlédla si zraněný palec u nohy. Začal se jí na něm tvořit strup, což naznačovalo, že od okamžiku, kdy ji přestěhoval jinam – potom co jí málem rozdrtil prst a natáčel její výkřiky na video –, uplynulo několik dní. Připadalo jí to jako několik týdnů.

Může to pokračovat celé měsíce? Nebo dokonce léta? Napadlo ji, jestli třeba jednou nebude měřit čas jenom jeho mučivými útoky a orientovat se podle toho, jak jí mizejí modřiny. Když na to pomyslela, uděla

lose jí mdlo a snažila se podobné chmurné myšlenky zaplašit. Zatím měla vlastně štěstí. I když jí zraněný palec způsobil příšerná muka, byla to vlastně jediná fyzická bolest, kterou tu zatím zakusila. Kromě hrůzy, kterou zažila, když ji únosce natáčel videokamerou, jak se myje a vykonává potřebu do umělohmotného kbelíku, aby ji naprosto ponížil a zlomil na duchu. Bála se však, že je jen otázkou času, kdy ho přestanou bavit pouhé psychologické hrátky a voyeurismus a bude chtít víc.

Peníze, modlila se v duchu. Bože dej, ať mu jde jen o peníze.

Kdo je ale zaplatí?

Kulová klika na dveřích se otočila, což ji uvedlo do střehu. Dveře se skřípavě otevřely a místnost zaplnil jeho hlas. „Sedněte si a otočte se obličejem ke zdi.“

Svezla se na kolena, přelezla do rohu a otočila se ke stěně, zády ke dveřím. Byl to obvyklý rituál, kterým končila doba, kdy jí „za odměnu“ asi na hodinu rozvázal oči a rozsvítil v místnosti světlo. Všechno se odehrávalo podle zaběhnutého schématu. Vešel do neosvědeného pokoje s baterkou. Díky této baterce a punčoše navlečené na hlavě mu nikdy neviděla do obličeje. Pokaždé jí přinesl vodu v láhvi a sendvič, tentokrát krůtí, jindy s roastbeefem. Potom jí rozvázal pouta na rukou a na nohou, přikázal jí, aby se otočila ke stěně, a nakonec jí odstranil pásku z očí. Potom vyšel ven a cestou rozsvítil svědo na stropě. Bylo upravené pro tři žárovky, ale svítila jen jedna, asi čtyřicetiwattová. Když osaměla, měla možnost se najíst a trochu se projít po chabě osvědeném prostoru. Tři kroky na šířku, čtyři na délku. Chodila kolem dokola, klusala na místě a prováděla protahovací cviky z jógy – jen aby se zaměstnala a myslela také na něco jiného než na strach, který jí neustále svíral srdce. Byla to jakási forma vzdoru vůči jejímu únosci.

Jenomže ty chvíle trvaly velice krátce.

„Potřebujete na toaletu?“ zeptal se jí.

Potřebovala, ale nijak naléhavě, a navíc tušila, že si s sebou zase přinesl tu zatracenou kameru. „Ne,“ odpověděla a vyčkávala. Věděla, že dalším krokem v zaběhnuté praxi je opětovné zavázání očí a spoutání rukou a nohou. Tentokrát však povědomý zvuk jeho blížících se kroků neslyšela. „Tohle vám tu.nechám,“ ozvalo se za ní. „Neotáčejte se, dokud neodejdu.“

Dveře se zavřely a Mie chvíli trvalo, než náležitě vstřebala tu změnu v zavedeném rituálu. Měla strach, že světlo zase zhasne a ona nic neuvidí. Ale ukázalo se, že se bála zbytečně. Stále svítilo. A ona se mohla pohybovat po své zavlhlé a plesnivé kobce. Pomalu se otočila a na zemi vedle dveří zpozorovala umělohmotný kbelík. Močový měchýř měla plnější, než před svým únoscem předstírala. Nebyl to tentýž kbelík, který obvykle používala k vyprázdnění, ale pomyslela si, že určitě poslouží svému účelu, a navíc chtěla využít nečekaného soukromí.

Vstala, vykročila na druhý konec místnosti a cestou si rozepínala kalhoty. Když došla ke kbelíku a natáhla se pro něj, zarazila se. Viděla, že uvnitř něco leží.

Žárovka.

Zůstala stát jako opařená a nechápavě zírala do kbelíku. Na první pohled šlo o úplně obyčejnou žárovku, ale Mia od ní nemohla odtrhnout oči. Představivost jí pracovala na plné obrátky a v duchu viděla, jak žárovka dopadá na stěnu a rozbíjí se. Slyšela pukavý zvuk a sledovala, jak se průhledná koule rozlétá na tisíc kousků, a ty pak dopadají na podlahu jako smrtonosný zledovatělý sníh. Jsou ostré, ostré jako břitva, a ona z nich vybírá jeden střep, tak velký, aby s ním mohla udělat, co je zapotřebí. Bylo to spíš náhlé hnutí mysli než plán. Žárovka ležela uvnitř kbelíku, úplně na dosah, jako by žadonila, aby ji Mia uchopila do ruky. Ale přitom měla pocit, jako by jí ruce, připažené k tělu, ztěžkly. Proč jí tady tu žárovku nechal? Napadla ji jediná odpověď. Sledoval tím určitý cíl. Přece se o ni nepokouší paranoia. Do tváře svému únosci ještě neviděla, ale ta žárovka – ta představa rozbité žárovky – znamenala v jejích úvahách průlom, který ji vyděsil.

Ovládlo ji podezření, že se s tím člověkem už setkala a žárovka měla být jakýmsi mementem. Měla jí připomenout, jak přišla ke své jizvě na stehně.

38

Jack mířil z restaurace Le Jeune k sobě do kanceláře, když vtom mu na mobil zavolala Andie Henningová. Chtěla vědět, jestli si u něj doma Mia nechávala vlastní zubní kartáček a hřeben nebo kartáč na vlasy. „Ano, nechávala,“ potvrdil jí Jack. „Ale všechno jsem vyhodil, když jsem se dozvěděl, že je vdaná. Bral jsem to jako takovou očistnou kúru.“

„Sakra,“ ozvalo se ze sluchátka.

Na semaforu naskočila červená a Jack zprudka zabrzdil, i když na jihu Floridy se něco podobného rovnalo vstupence na hřbitov. Řidič se v tu chvíli vydával na milost a nemilost řidičům za sebou, odhodlaným za všech okolností – červená nečervená – profičet jakoukoliv křižovatkou, která právě není zablokovaná aspoň šesti policejními auty, jedním kamionem a několika popadanými stromy.

„K čemu potřebujete vzorek DNA?“ zeptal se Jack naoko nevinně. Ale záměrně se zeptal přímo na DNA, i když se o tom Andie výslovně nezmínila.

„To vám nemůžu říct.“

„To je ale šok! Počkejte chvilku, než mě můj osobní defibrilátor zase vrátí do života!“

„Moc legrační, vážně. Nevadilo by vám, kdybych se zastavila u vás doma? Prosím vás. Ráda bych s sebou přivedla kolegu z laboratoře. Jste jako většina svobodných mužů a určitě jste nepral ložní prádlo od války v Zálivu. Třeba bychom mohli objevit nějaký vlas na polštáři nebo něco podobného.“

Za normálních okolností by Jack zřejmě kladl odpor tak dlouho, dokud by neuslyšel uspokojivou odpověď, ale i jeho nesmírně zajíma

lo,jestli se FBI podaří potvrdit, že Mia je ve skutečnosti Teresa. Souhlasil tedy, že je bude čekat v jedenáct hodin. Domů přijel o něco dříve. Využil zbývajícího času a prohledal celý dům, jestli někde nenajde nějaké stopy po Mie – ne vybledlé fotografie ani napůl přetržené vstupenky na vystoupení nějaké hvězdy, která naposledy zpívala v šedesátých letech, ale stopy, které by mohli využít experti z laboratoří FBI. Začal v koupelně – a ouvej, narazil na pěkný nepořádek. Když spolu ještě chodili, Mia ho nutila, aby tam udržoval čistotu, jenomže od té doby se celá místnost změnila ve špinavou díru, za jakou by se nemusel stydět ani Theo. Experti FBI byli naštěstí zvyklí pohybovat se v místech, kde se odehrály masové vraždy, takže měli dost silný žaludek, aby dokázali vstoupit i do Jackovy koupelny.

Potom se Jack vypravil do kuchyně a vytáhl z ledničky sodovku. Konečně se mu teď doma a o samotě naskytla příležitost pořádně vstřebat všechny informace, které se dozvěděl během rozhovoru s Cassandrou. Možnost, že se z její sestry Teresy stala Mia, mu neustále ležela v hlavě. Ještě před týdnem zastával názor, že by si Mia zasloužila Oscara za svůj herecký výkon, kterým ho zmanipulovala natolik, že ji jako hlupák považoval za nezadanou ženu. Jenomže proti tomu, co musela předvést, pokud skutečně začala nový život pod jiným jménem, to nebylo vůbec nic. Ale možná je naopak daleko snazší předstírat, že jste někdo jiný, a své někdejší „já“ úplně pohřbít. Nemusíte měnit role, stýkat se se dvěma okruhy přátel a vystavovat se stresu, když máte být ve stejné době na dvou místech. Cožpak každého člověka někdy v životě nenapadne, že by za sebou nejradši spálil mosty a začal nový život někde jinde a úplně jinak?

V jistém směru to může být docela zábavné. Záleží na tom, před čím člověk utíká – a jestli se mu skutečně podaří nechat za sebou úplně celou minulost.

Mobilní telefon začal vyzvánět a Jacka napadlo, že volá agentka Henningová, aby se omluvila, že má zpoždění. A samozřejmě mu neprozradí, co ji zdrželo.

Jack odklopil kryt a podíval se na displej, ale zjistil, že to agentka Henningová není. Volal mu někdo z neznámého čísla. Tep se mu zrychlil, a jakmile řekl haló, jeho podezření se potvrdilo.

„Máte ty peníze, Swytecku?“ Hlas Jackovi připadal hlubší než dřív a méně zkreslený. Kromě toho Miin únosce mluvil pomaleji. Zřejmě si našel novou hračku v místním obchodním domě se špionážní technikou, v oddělení přístrojů pro úpravu hlasu.

Jenom pokud ji propustíte.“

„Všechno je možné.“

Jack začal rázovat po místnosti. Opisoval kruh kolem pracovního pultu uprostřed kuchyně. Jak už jsem vám řekl, nechci jednat jen tak nazdařbůh. Potřebuju nějaké záruky.“

Je mi líto, vážený. Při tomhle únosu žádnou záruku na vrácení peněz nedostanete.“

„Nic takového po vás nechci. Potřebuju o tom výkupném jenom něco zjistit.“

„Prostě mi zaplaťte tolik, na kolik si ji ceníte, a nemáte se čeho bát.“

Jack se zastavil u dřezu a otevřel okno. Než zazvonil telefon, nezdá

lose mu, že by bylo v kuchyni horko, ale teď potřeboval trochu čerstvého vzduchu. „Podívejte se, něco vám povím. Když jsem se rozvedl, musel jsem soudu předložit majetkové přiznání. Je to už několik let a leccos se od té doby změnilo. Například můj mustang loni úplně shořel, takže je pryč. Na druhou stranu mi teď právnická praxe vynáší o trochu víc než tehdy. Takže jsem to přiznání aktualizoval. Mám to černé na bílém. Naprosto poctivě.“

„Co je to za nesmysly?“

Jenom mě vyslechněte, prosím vás. Abych vám dokázal, že jednám na rovinu, připojím na svoji webovou stránku aktualizované majetkové přiznání, adresa je www.jackswyteck, tečka, com. Podívejte se tam, zkontrolujte si to a potom si znovu promluvme. Ptejte se mě, na co chcete.“

„Dobře. Jednu otázku bych měl. Snažíte se dosáhnout toho, aby vaše přítelkyně přišla o život?“

„Chci jenom zjistit, jestli bychom se nedohodli na nějaké částce. Na částce, s kterou by se dalo přežít.“ Ta slovní hříčka byla naprosto nechtěná.

„Uděláme to tak, jak chci já, ne vy. Včera jsem vám řekl, že jste si koupil dalších čtyřiadvacet hodin. Ten čas vypršel.“

„Nežádám vás o velký odklad.“

„Žádný odklad. Tečka. Rozumíte mi?“

Jack nedokázal vypudit z hlavy vzpomínku na Ashley Thomtonovou a jejího manžela, který zaplatil milionové výkupné. Musí toho člověka přimět k nějaké dohodě, ale pokud se mu to má podařit, měl by nad ním získat převahu. Dát mu najevo, že není tak chytrý, jak si o sobě myslí, a že se Jack nenechá nachytat do stejné pasti jako pan Thorn –

ton. Jedině tak ho možná přiměje, aby s ním byl ochoten vyjednávat. „Dovolte mi, abych se vás na něco zeptal, příteli.“

„Už žádné otázky.“

„Mohl byste –“

„Zavěsím.“

„Mohl byste –“

„Neprovokujte mě, vy kreténe.“

„Mohl byste Mie něco vyřídit? Že je krásná. A nejen to.“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. Jack se opíral o kuchyňský pult. Ruka se mu chvěla, ale věděl, že únosce ještě nezavěsil.

„To je dobrá otázka, Jacku. Můžu vám říkat Jacku?“ Znělo to klidně a vyrovnaně, v jeho hlase nebylo nejmenší stopy po nervozitě.

Jistě. Mám ještě jeden dotaz.“

Jaký?“

„Mám se svěřit FBI s otázkami, které se mi honí hlavou? Nebo si myslíte, že bychom si určité věci měli raději nechat jenom sami pro sebe?“ Jack přirozeně jenom blafoval, protože nevěděl o nic víc než FBI. Ale s únoscem mluvil osobně jen on, takže byl jediný, kdo si mohl dovolit blafovat.

„Není nic lepšího než tajemství mezi dvěma přáteli, viďte, Jacku?“

„Máte pravdu.“

„Podívám se na tu vaši webovou stránku.“

„Dobře. Ještě něco.“

„Co je to?“

„Neodpověděl jste mi na otázku.“

V telefonu se znovu rozhostilo ticho, ale potom se ozvalo duté zakašlání. Jo. Dokonce i po plastické operaci. Vaší přítelkyni to povím. Ze je pořád krásná. A nejen to.“

Únosce ukončil hovor a Jack zůstal stát uprostřed kuchyně.

39

Andie a expert z laboratoře FBI dorazili k Jackovi domů jen několik minut po jeho telefonátu s únoscem. Odborník se logicky zajímal především o skříň, kam si Mia ukládala oblečení, když v domě zůstávala přes noc. Jack mu tedy ukázal cestu do ložnice, kam se vcházelo z chodby. Jakmile za mužem zapadly dveře, Andie vrhla na Jacka zkoumavý pohled a řekla: „Spusťte.“

Jackovi se totiž ještě nevrátila barva do obličeje, z čehož Andie okamžitě pochopila, že se stalo něco mimořádného. Jack cítil, že má-li si s ní o tom telefonátu promluvit, musí se k tomu posadit. Zavedl ji tedy do obývacího pokoje, kde se Andie rozhodla pro pohovku a Jack se zabořil do křesla. Neřekl jí přímo, že se setkal s Cassandrou, ale prozradil jí prakticky všechno, co se od ní dozvěděl, takže z toho musela nutně vyvodit, že s Cassie hovořil a uzavřel s ní jakési spojenectví.

„Dělá mi to starosti.“

„Proč? Protože jste Cassandře kladla na srdce, aby se mnou nemluvila, a ona to přesto udělala?“

„Popravdě řečeno, tohle také.“

„Co jste čekala, když FBI na každou položenou otázku odpovídá jenom‚To vám bohužel nemůžu řícť?“

„K téhle odpovědi sahám jenom v případech, kdy jsem vázána služebními předpisy.“

„Z jakého důvodu vám služební předpisy zakazují, abyste mi pověděla o Terese a Montalvovi? A nechoďte na mě s tím, že mi na to nemůžete odpovědět.“

„Z mnoha důvodů. Mimo jiné i proto, že si děláte, co chcete, a činíte závažná rozhodnutí, aniž byste se se mnou poradil. Jako když jste například tomu únosci vlastně prozradil, že pátráme po člověku přezdívaném Násilník, který se vyznačoval tím, že nejdříve vysekl vyhlédnuté ženě poklonu, jak je krásná, a pak ji znásilnil.“

„Ten člověk neví, že pátráte přímo po něm. Zatím věří, že pokud přistoupí na moji hru, FBI jeho někdejší vztah k Mie – anebo Terese – neodhalí. Nemyslíte, že je to určitá strategická výhoda?“

„Ne, sakra. Ještě dnes vydáme příkaz k zahájení pátrání po Gerardu Montalvovi.“

„To nemůžete. Vypadalo by to, že jsem naši úmluvu porušil. Pomyslí si, že jste ten příkaz vydali, protože jsem vám prozradil, že náš únosce je ve skutečnosti Násilník.“

Andie si promnula pokožku u kořene nosu, jako kdyby se o ni pokoušela migréna. Já se z vás zblázním.“

„Mrzí mě to, ale do tohohle maléru jste nás dostala vy a vaše nesmyslné služební předpisy. Jde přece o můj život, takže se musím dozvědět všechno, co víte.“

Na okamžik se zamyslela, jako kdyby sváděla vnitřní boj s nutkáním odpovědět mu, že to nepřipadá v úvahu. „Tak dobře. Podívejte, nemusíme se mít příliš v lásce, ale musíme spolu vycházet.“

Jackovi připadalo, že mluví jako jeho bývalá žena, ale nijak to nekomentoval. „Co navrhujete?“

„Odpoledne jdu za svým velícím agentem. Vynasnažím se od něj získat povolení, abych k vám mohla být otevřenější.“

„To je jen začátek.“

„Ale ten příkaz k zahájení pátrání nestáhnu. Do večera ho rozešleme.“

Jenomže jak to mám tomu šílenci vysvětlit?“

„Povězte mu, že jste jeho totožnost neodhalil vy, ale FBI. A že jste mu vlastně udělal laskavost, když jste ho informoval čtyřiadvacet hodin před vydáním příkazu.“

„Tím ho nijak neuchlácholím.“

„Napadá vás něco lepšího?“

Jack se snažil působit pokud možno klidně a soustředěně. „Mám dojem, že tak trochu podceňujete jednu věc. Musíme se spolu domluvit na celkové strategii a striktně se jí držet.“

„S tím souhlasím.“

„To je dobře. Povím vám, jak to vidím já, a vy mi řeknete, jestli se mnou souhlasíte. Pokaždé, když s tím člověkem mluvím, klade mi na srdce, abych do ničeho nezatahoval policii. Takže první krok pro mě znamená, že s ním budu mluvit a jednat tak, aby mi uvěřil, že postupuju na vlastní pěst, bez policie a FBI.“

„Nedoporučuju vám, abyste se do něčeho pouštěl sám.“

Jistě. Ale musím v něm vzbudit dojem, že jsem sólista. Což znamená, že s ním budu vyjednávat jenom já a taky mu sám předám výkupné. Můžete hlídkovat někde v záloze, ale rozhodně ne v dohledu. Souhlasíte?“

„V zásadě ano. Ale chci, abyste si dobře rozmyslel, jestli mu nějaké výkupné vůbec chcete dát. Pan Thornton mu zaplatil milion dolarů, a stejně to nepomohlo.“

„Ano, ale ten první únos byl naprosto odlišný. Co ten automechanik z Georgie? Jak velké výkupné tehdy zaplatil on?“

„Devatenáct tisíc dolarů.“

, A jeho žena se vrátila domů živá a zdravá. Vidím to tak, že Mia není moje žena a nechodili jsme spolu moc dlouho. Ale mám o trochu víc peněz než ten automechanik. Takže naše magická cifra se pohybuje někde mezi devatenácti tisíci dolary a milionem. Doufám, že spíš se blíží těm devatenácti tisícům.“

Jenomže pokud zvolíte chybnou cifru, hra je u konce. A Mia to zaplatí životem. Doporučuju vám, abyste to vyjednávání s ním protahoval tak dlouho, jak to jen půjde, ale nikdy se s ním nedohadujte

okonkrétní částce. Rozhovor musíte vést tak, abyste z něj pokud možno vytáhl nějaká vodítka, ze kterých bychom mohli zjistit, kde se pohybuje. Postupně tak získáme jednotlivé informace, které nakonec poskládáme, a pak ho budeme moct buď obklíčit a přinutit ho, aby se vzdal, anebo na něj poslat zvláštní zásahovou jednotku a podniknout razii. Dám vám přesné pokyny, abyste věděl, co mu máte povědět a jak ho přinutíte, aby mluvil.“

„Teoreticky to zní úžasně, ale snažíte se získat víc času, než je mi ochoten poskytnout. Povím mu, že zaplatím výkupné, ale budu trvat na tom, aby se výměna uskutečnila souběžně – já mu na přesně stanoveném místě a v přesně stanoveném čase předám výkupné a on zároveň propustí Miu. Tam budete mít možnost zajistit ho.“

Je to jedna z možností, ale musím vás varovat: Taková výměna takříkajíc z ruky do ruky je nesmírně nebezpečná záležitost s nejistým výsledkem.“

„Pak připadá v úvahu druhá možnost – protahovat celou záležitost donekonečna a dívat se na videozáznamy, na kterých ten člověk Miu mučí. Tohle nechci.“

„To nechce nikdo. Ale zamyslete se nad tím, co vám radím. Vím, co proveditelné je, a co není.“

Jack hned neodpověděl. Vzpomněl si na své klienty, kteří se na něj obraceli jako na odborníka zběhlého v trestním právu a potom mu radili, jak má postupovat. „Zvážím to,“ slíbil jí. „Ale v každém případě musíme být připraveni výkupné zaplatit. Dokonce i pokud budu postupovat podle vašeho plánu, můžu se ocitnout v situaci, že budu muset přiznat, kolik mu míním vysolit.“

„Pokud to výkupné chcete zaplatit, nemůžu vám v tom bránit.“

„Nečekám od FBI pouhý pasivní souhlas, ale aktivní pomoc. Zajímalo by mě, jestli jste v zájmu Miina propuštění ochotni položit na stůl nějaké peníze.“

„Dobře víte, že na tohle FBI nikdy nepřistoupí. Zaplacení výkupného je výhradně věcí rodiny oběti – v našem případě věcí jejího přítele.“

„Tohle je něco jiného. Pomáhám FBI dopadnout mnohonásobného únosce. Svou druhou oběť zabil a třetí mučí.“

„Nemůžu po vedení FBI požadovat, aby mi vyplatili peníze na výkupné. Vysmáli by se mi.“

„Tak nežádejte peníze na výkupné, ale nazvěte to jinak. Je to spíš žádost o úhradu nákladů na tajnou operaci, nemyslíte?“

„Pokud by to výkupné předával náš agent, mohla bych něco takového připustit. Ale nemůžu vložit federální dolary do rukou vám, abyste je pak předal nějakému šílenci jako výkupné. Není to totéž.“

„Co když vám potvrdím, že ty peníze použiju jenom jako návnadu, stejně jako když jsem měl předat únosci tu zálohu na výkupné v centru Miami? To by nešlo?“

„Nešlo, pokud by se měly použít k výměně výkupného za oběť. Nemůžu nic riskovat. Únosce by mohl zjistit, že jste mu předal označené peníze, a já pak budu mít na svědomí dva lidské životy.“

„Nemůžete se pokusit sehnat aspoň něco? Až budeme vědět, kolik máte k dispozici, můžeme se domluvit na nějakém plánu, jak mu je předat.“

Zamyslela se a potom odpověděla: „Uvidím, co se dá dělat.“

„Kolik myslíte, že se vám podaří sehnat?“

„Nechci vám nic nalhávat. Máme dost přiškrcený rozpočet. Od jedenáctého září jdou všechny volné prostředky na ochranu národní bezpečnosti.“

„Kolik?“ nenechal se odradit Jack.

Zdálo se, že se to Andie skoro stydí vyslovit. „Možná že by souhlasili nanejvýš s dvaceti tisíci dolary.“

„Dvacet tisíc?“ opakoval Jack posměšně. „Ten chlap zabil Ashley Thomtonovou, protože mu nestačil milion.“

Její manžel byl nesmírně bohatý. Vy nejste Miin manžel a ani nejste bohatý.“

„Vždyť už odmíd deset tisíc, které jsme mu nabídli jako zálohu, aby Mie neublížil. Potřebujeme mít na stole nějakou rozumnější částku.“

„Nemůžu vám nic slíbit. Až budu šéfa žádat, aby vám zajistil ochranu, pokusím se nějaké prostředky získat. Ale chci, abyste mi za to něco slíbil.“

„S tím se dá souhlasit. A co?“

„Musíte mi slíbit, že Gerarda Montalva necháte na pokoji. To je moje práce, ne vaše.“

Zamyslel se a potom opatrně volil každé slovo. „Slibuju, že se vám nebudu stavět do cesty.“

Nechtěla na něj dál tiačit, ale měla dost rozumu, aby jí došlo, že slib „nebudu se vám stavět do cesty“ neznamená totéž co „zůstat úplně stranou“. „Pamatujete se na svůj první rozhovor s tím člověkem? Varoval vás, že pokud ho rozčílíte, doplatí na to člověk, na kterém vám záleží ze všech lidí nejvíc.“

„Ano. Tehdy jsem se divil, jak vůbec ví, že jsem s Miou chodil, natožpak že jsem do ní byl zamilovaný. Asi mu to sama přiznala.“

„Nejsem si tak úplně jistá, že hovořil o Mie. Myslím, že mluvil o vás.“

„Cože?“

„Egoistický psychopat předpokládá, že každému záleží v první řadě na sobě. Jinými slovy, pokud se mu vzepřete, doplatíte na to vy. A neměl na mysli peníze.“

Jack nevěděl, jestli má agentka Henningová pravdu, anebo se ho snaží postrašit a přimět, aby si na sebe dával větší pozor. Každopádně ale uznal, že na tom něco je.

„Při žádném únosu, který jsem řešila, jsme nepřišli o člověka, který předával výkupné. Nechci, abyste ten první byl vy.“

„O mě se nebojte,“ odpověděl. „Bojím se já – co se stane Mie, až vydáte ten příkaz na zajištění Gerarda Montalva, a on z toho usoudí, že jsem ho podvedl.“

„Z toho mám strach i já.“

„No vidíte. Takže jsme se nakonec aspoň v něčem shodli.“

40

Yěčer Jack s Theem vyrazili do nejmódnějšího nového nočního podniku v Miami. Šli tam služebně, ne za zábavou. Bez ohledu na slib, který dal Jack agentce Henningové, se spolu vydali po nejlogičtější stopě, která spojovala Miu s Teresou. Jack souhlasil, že se Andie nebude stavět do cesty, což ale neznamenalo, že se po té cestě nebude plížit.

Jack si na noční kluby nijak zvlášť nepotrpěl, takže se na návštěvu takového podniku musel trochu připravit.

„South Beach už nefrčí,“ oznámil mu Theo.

Cože? Určitě nemluvíš o South Beach! Jako je Oceán Drive, art deco, kočky v šatech od Gucciho, vymakaní hezouni s kapsami plnými extáze a čistým ziskem zavěšeným na krku ve formě čtrnáctikarátověho zlata? Myslíš tohle South Beach?

„To není možné,“ namíti nevěřícně Jack.

„Myslím to smrtelně vážně, kámo. Tam se nic neděje.“

Theovo přehnané tvrzení vyznívalo pro South Beach dost nelichotivě, ale zato by určitě potěšilo všechny, komu učaroval malebný kout Miami zvaný Design District, který se choulil v samém srdci čtvrti zvané Litde Haiti. Mimochodem, v Litde Haiti člověk narazil na mnohem víc samolepek na auta s nápisem MÁŠ RÁD HAITI? TAK ZATRUB! než v samém Port-au-Prince. Design District vznikl v devadesátých letech a tvořila ho řada obchodů se stylovým nábytkem a butiků, které provozovali špičkoví designéři a architekti. Přirozeně se vyskytli urbanisté, jimž se nezamlouvala představa snobských matek, které cestou na lekci tenisu vysadí děti před soukromou školou, potom zajedou pro přítelkyni a společně si vyrazí do Litde Haiti na nákupy. Vlastně by název Little Haiti nepoužily, protože tu bydlí sami bohatí běloši. Jenomže designéři se tu navzdory všemu usadili a přitáhli

i různé další osobnosti zvučných jmen. A v ulicích vyrostly umělecké galerie, obchůdky se starožitnostmi a útulné restaurace. Brzy se o nich dozvědělo celé město – Moje milá, vážně jsem tam objevila koženou pohovku Roche Bobois jenom za devatenáct tisíc dolarů – a Design District byl na světě.

Potom přišly na řadu módní noční podniky. Design District se vlastně mohl pyšnit jen jedním nočním barem. Jenomže Miami je město, kde první vlaštovka vytváří trend.

Noční klub L’fant byl zřejmě mnohem oblíbenější než kterýkoliv podobný podnik v South Beach. Jako skoro všechno ostatní ve čtvrti Design District, vznikl i on z někdejšího skladiště a byl jediným místem v celém okolí, kde pulzoval život ještě v jednu hodinu po půlnoci. Před hlavním vchodem stáli dva vyhazovači, každý z nich jednu ruku opřenou o řetěz zavěšený na stojánkách a potažený sametem. Jmenovali se Lionel a Richie a všichni vtipálci, kteří si jejich jména spojili dohromady a zanotovali před nimi starý hit Lionela Richieho Three Times a Lady, neměli šanci dostat se dovnitř, protože oba hromoduci je vykázali s tím, že jsou na návštěvu takového podniku příliš staří. Lionel byl bezmála dvoumetrový Francouz, který ovládal z angličtiny jen tolik, kolik potřeboval, aby dokázal udržet nevítané návštěvníky v bezpečné vzdálenosti ode dveří a balit děvčata. Richie měřil něco kolem metru devadesáti. Ze střední školy ho kdysi vyloučili a později skončil ve vězení.

A byl to Theův přítel.

Jak se vede, kámo?“ pozdravil Thea Richie. Jack přitom sledoval, jak si oba muži potřásají rukou jedenácti různými způsoby a nakonec celý vězeňský rituál završují úsměvem a vzájemným poklepáním na bicepsy tvrdé jako kámen.

„Tohle je můj kámoš Jack.“

„Tvůj kámoš?“ podivil se Richie. „Vypadá spíš jako účetní.“

Jack čekal, že Theo přítele vyvede z omylu a řekne „právník“, ale nedočkal se a cítil se dotčený. Theo se ale jenom zasmál a řekl: „Ne, je moc fajn. Ale jsme tady pracovně.“

„Jak pracovně?“

„Potřebujem si promluvit s majitelem. Myslíš, že bys nám to moh nějak zařídit?“

„Tony je nahoře, ve svým soukromým klubu. Jenomže tam vás – ani tebe, ani tohohle pana Upjatýho – vzít nemůžu. Možná by moh sejít dolů a promluvit si s váma u baru, jestli si chcete zaskočit dovnitř a počkat.“

Theo nasadil vážný výraz. „Počkáme vevnitř.“

„V pohodě, brácho.“

Theo ho namísto poděkování přátelsky poplácal po rameni. Řetěz se uvolnil, Richie ustoupil stranou a Jack s Theem vstoupili dovnitř, provázeni závistivými pohledy Udí, kteří spořádaně čekali před klubem ve frontě.

V L’fant panovala nefalšovaná zábava. Všechny stoly byly obsazené, parket přeplněný a barový pult obsypaný návštěvníky stojícími v trojstupu. Na každém kroku tu člověk narážel na oblečení z módních salonů slavných značek a na třpytící se šperky, Udě tu vystavovali na odiv bohatství, opálená vytvarovaná těla, kolagenové rty, čela vyhlazená botoxem a velice často i naprostý nedostatek vkusu. Tito hosté, kteří na sobě tolik zapracovali, aby dosáhli kýžené módní změny vzhledu, paradoxně docílili jen toho, že teď všichni vypadali skoro stejně. Jeden trend byl zvláště výrazný – některé ženy zřejmě usoudily, že posledním módním výkřikem je odtrhnout si z džin značku výrobce a s ní i polovinu látky na zadku, takže když se prodíraly davem, neustále se otíraly nezakrytou pokožkou o mužské návštěvníky. Než se Jack protlačil k baru, dozvěděl se, jak se v pěti různých jazycích řekne „sexy zadek“.

Theovi se podařilo najít dvě místa hned vedle ohromného skleněného terária plného impozantních zrzavých mravenců. Právě tohoto příslušníka jihoamerického druhu mravenců – shodou okolností známých pod přezdívkou „prdeláči“ – měl klub ve znaku. Jack sledoval, jak barman vytahuje z terária jednoho mravence a vhazuje ho do sklenky s vodkou a martini.

„Chutná po ořechách,“ poznamenal Theo. „A má prej afrodiziakální účinky.“

Jack zaletěl pohledem k trojici vedle sebe. Muž a žena se vášnivě líbali, zatímco jejich přítel strkal ruku do otvoru v zadní části džin dotyčné dámy. Jako by nějaké mravence vůbec potřebovali, pomyslel si.

S každou další minutou byli hosté hlučnější a podroušenější a Jack už v duchu zapochyboval, jestli právě tohle je ten nejlepší způsob, jak vystopovat Gerarda Montalva. Vtom se z reproduktorů ozvala taneční úprava jeho oblíbené skladby od skupiny Matchbox Twenty. Theo se pokoušel zpívat, ale neznal pořádně text, takže se omezil jen na některé úryvky, například „nejsem blázen, jsem jen britská au pair“.

Nakonec se dočkali. Jak jim Theův přítel slíbil, objevil se u nich majitel klubu Tony Fontino s tělesným strážcem ještě mohutnějším než Theo. Když se navzájem představili, ozval se Tony. „Richie mi řekl, že si se mnou chcete promluvit o obchodních záležitostech. Pojďte si přisednout ke mně, támhle mám stůl.“

Fontino – s tělesným strážcem v patách – je zavedl kolem terária s mravenci k malému kulatému stolku vedle pódia. Nápis na desce hlásal, že je rezervovaný, což Jackovi připadalo trochu ironické, protože by do Fontina řekl leccos, jen ne to, že je „rezervovaný“. Měl na sobě lesklý hedvábný oblek a také diamantový prsten a náušnice, jaké by mu mohla závidět i Paris Hiltonová. Jack s Theem se posadili zády k pódiu, naproti Tonymu a jeho osobnímu strážci. Číšnice přinesla Jackovi a Theovi pivo a Tonymu martini s mravencem.

„Tak co je to za obchod, o kterém jste se mnou chtěli mluvit?“ zeptal se Tony.

„Uvažuju, že si tady v Design District otevřu klub.“

Jack se pohodlně opřel a poslouchal. Byl to samozřejmě nesmysl, ale Theo dokázal klamat tělem a mluvit jako kniha, pokud chtěl.

„No a?“

„Říkejte tomu profesionální slušnost,“ odpověděl Theo a pokrčil rameny. „Nechci nikomu šlapat na paty.“

Tony se blahosklonně usmál. „Žádný strach, příteli. Můžete si klidně převzít všechny neúspěšné zájemce, které nepustíme dovnitř.“

„Váš společník má stejný názor?“ vložil se do hovoru Jack.

„Společník?“

Jackovi se trochu sevřel žaludek, než se odvážil položit další otázku. Jenomže právě kvůli tomu sem přišli. „Zaslechli jsme, že vaším společníkem je Gerard Montalvo.“

„Byl to můj společník,“ odpověděl Tony. „Už sedm let o něm nic nevím.“

„Tak takhle je to?“ řekl Jack. „Doufám, že vám nic nedluží.“

„Po tom vám nic není,“ usadil ho Tony tak vážným tónem, že to vyznělo skoro jako výhrůžka.

„Nic ve zlém,“ chlácholil ho Theo. Jen klid. Když říkáte, že se s Montalvem nestýkáte, věříme vám. Tečka.“

„Co mají všechny tyhle otázky znamenat? Proč vás tak zajímá? Jste snad poldové nebo co?“

Jen opatrní obchodníci, kteří si zjistili pár věcí. Víme, že jste s Gerardem Montalvem provozovali klub Vertigo v South Beach a Vertigo dva v Atlantě.“

„No a co?“

Jenom jsme se chtěli ujistit, že když si tady v Design District otevřeme noční klub, neobjeví se zčistajasna Gerard s celou Montalvovic rodinou a neušije na nás nějakou boudu.“

Tonymu za stolem šlehaly z očí plameny. Potom se zadíval na Jacka a doslova ho provrtal pohledem. „Gerard sem, Gerard tam, takový srágory jako vy si v týhle branži stejně ani nevrznou,“ ucedil teď už bez servítků. Potom vstal a také jeho bodyguard vyskočil ze židle. „Můžete tu zůstat sedět a užít si to, mládenci, protože blíž ke správě úspěšnýho nočního klubu se už nikdy v životě nedostanete.“

Tony se otočil a s bodyguardem v patách zmizel v davu.

„Tak tohle jsme si naplánovali trochu jinak, co?“ řekl Jack.

Theo do sebe obrátil zbytek piva. „Nech mě, ať si s ním promluvím o samotě. Mezi čtyřma očima z něj spíš něco vytáhnu. A kromě toho mu potřebuju nakopat prděl za toho srágoru.“ Než mu Jack stačil odpovědět, zvedl se ze židle a vyrazil za Tonym.

Jack zavrtěl hlavou a osaměl se svými myšlenkami. Od návštěvy u Montalvova bývalého obchodního partnera si sice nesliboval žádný zázrak, ale představovala začátek jeho plánu. Teď ale litoval, že se k ní nechal od Thea přemluvit. Pokud se Jack nemýlil a události před sedmi lety se odehrály tak, jak se domníval, Montalvo zmizel hned potom, co pohrozil Terese zabitím, nebo co se ji dokonce pokusil zavraždit. Byla to cena, kterou zaplatila, když ho zažalovala za znásilnění. Místo aby zůstala doma a bojovala s ním, propadla panice a utekla ze strachu, že se jí Montalvo pomstí. Teď se zdá, že ji po mnoha letech přece jen našel. Jenomže naděje, že by Montalvův partner něco z toho potvrdil, se zdála přinejlepším slabá.

Jack uslyšel z pódia za sebou nějaký hluk. Volná židle u jeho stolku zavrzala o podlahu, a když se otočil, viděl, že si k němu přisedá neznámá žena.

„Z Tonyho si nic nedělejte. Je to kretén.“

„Znáte ho?“

Jo. Jmenuju se Terri,“ představila se a podala mu ruku. Jack si všiml, že má nehty nalakované stejnou křiklavě rudou barvou jako rty. Vlasy měla blond a nesmírně husté. Vypadala zhruba na pětadvacet, ale Jack usoudil, že lichotivé matné osvětlení jí pár let ubírá, takže je určitě starší. Byla hezká, ale působila poněkud nevázaně. Naklonila se k němu a vrhla na něj pohled, který jen potvrzoval, že její silnou stránkou není noblesnost, ale živočišný sex-appeal.

Já se jmenuju Jack. Jak znáte Tonyho?“

Je to můj producent.“

„Filmový producent?“

Jo. Filmy pro dospělý.“

„Takže jste…“

„Pornoherečka. Jo.“ Mírně se ušklíbla a dodala: „Nemáte chuť to nějak otcovsky komentovat?“

„Promiňte.“

„Nic se neděje. Nechtěla jsem se vás dotknout. Jsem jenom nervózní. Můj manžel je z branže. Právě teď natáčí.“

Jack přikývl, jako by ji chápal, ale rozhovor se stočil na téma, které přesahovalo jeho chápání. „Musí to být těžké – vědět, že je s jinou ženou.“

„Ale ne, prosím vás. On točí svoje filmy a já taky. Bereme to normálně.“

„Ve vaší situaci je asi obtížné žít normálním manželským životem.“

„Kdo by o to sakra stál? Konvenční manželství vidíte támhle,“ řekla a mávla rukou k teráriu s mravenci.

„Mravenci snad žijí v manželství?’*

„Ne. Ale je to zajímavý. Ze všech těch mravenců jedině královny a trubci umějí lítat. Hádejte, co se stane s královnou, když se spáří.“

„Umře?“

„Něco horšího. Upadnou jí křídla. Už nemůže lítat. Musí zůstat se svým trubcem, kterej je línej jako svině a neumí nic jinýho než se pářit. Neobstarává jídlo, nestaví obydlí, nebojuje s nepřáteli. Jenom ošuká královnu a připraví ji o křídla. Je to dost symbolický, co myslíte?“

„Vy křídla ještě máte?“

„Jo,“ odpověděla s výmluvným úsměvem.

Jacka napadlo, že jednou, třeba až mu bude osmdesát a vzpomene si na tuhle chvíli, řekne si, že měl možná vstát a zvolat: „Zaplať pánbůh, že nejsem ženatý!“ Jenomže chladný rozum mu napověděl, že tahle dáma nejede po něm, ale po jeho peněžence. Zvolil tedy bezpečnější cestu a zase zavedl řeč na jejího manžela. „Když říkáte, že to s manželem berete normálně, tak proč jste tak nervózní?“

Naklonila se ještě blíž a ztišila hlas, jako by se mu chystala svěřit tajemství. „Protože dneska dělá anál. A vždycky když přijde domů z natáčení análů, chce pak po mně doma orál. Úplně vždycky. Občas mám pocit, že mi to dělá schválně, jen aby mě naštval, přísahám. Mám prostě dojem, že mi chce ukázat, jak má nade mnou navrch. Myslíte, že bych mu měla něco říct, anebo mě máte za puritánku?“

Jacka ten hovor naprosto vyčerpával, ale snažil se ze všech sil chovat zdvořile. Bezelstně mu odhalila své nejintimnější pocity, což pro ni bylo zřejmě mnohem těžší než odhalovat tělo. Jack si ale nedokázal vymyslet žádnou inteligentní odpověď. „Terri, já jsem ten poslední, kdo by vám mohl poskytovat jakékoliv manželské rady. Určitě to nějak vyřešíte.“

‚Ale –“

„Podívejte se, už musím jít. Moc rád jsem si s vámi popovídal.“

Chytila ho za ruku. „Prosím vás, nechoďte. Slyšela jsem, jak jste se ptal Tonyho na Gerarda Montalva. Proto jsem si k vám přisedla. Měli bysme si promluvit.“

Jack zase dosedl na židli. „Vy Montalva znáte?“

Přikývla. „Důvěrně.“

Zdálo se mu, jako kdyby někdo v baru vypnul zvuk. Hluk, smích, hovor, hudbu. Veškerou pozornost teď soustředil na Terri. „Byl váš přítel?“

„Nic takovýho. Jenom se odjakživa zajímal o moje filmy.“

Jako Tony? Váš producent?“

„Ne. Tony jenom obstarává peníze. Do samotný výroby prakticky nezasahuje. Gerard byl jinej. Chodil se dívat.“

„Asi jako režisér?“

„Ne, spíš jako uchyl.“

Jack se na okamžik odmlčel, ale pak se rozhodl kout železo, dokud je žhavé. „Terri, kdybych vám řekl Jste krásná, a nejen to’, připomnělo by vám to něco?“

Zasmála se a potom se dlouze napila. „Vy Gerarda znáte, viďte?“

„Takže víte o tom znásilnění?“

„Samozřejmě. Věděli jsme to všichni. Gerard to přirozeně popíral. Tvrdil, že to děvče si všechno vymyslelo. A my jsme předstírali, že mu věříme. Dokud nezmizel. Proč asi chlap utíká, když je nevinnej?“

„Nenapadá vás, kam asi mohl utéct?“

„To nikdo netuší. Prostě se vypařil a všechno nechal být. Podle mě tím vlastně přiznal svoji vinu, ne?“

„Znáte tu dívku, kterou znásilnil? Tu Teresu?“

„Ne. Ale viděla jsem ji na fotce. Byla vážně krásná. Ale nejenom krásná. Měla v sobě ještě něco navíc.“

„Co myslíte tím, že měla něco navíc?“

„Vy to nechápete?“

„Ano, ale co pod tím chápal Gerard?“

Vylovila ze sklenky olivu, ale zase ji pustila dovnitř. „Vy teda máte chytrý otázky, víte to?“

„Díky. Takový už prostě jsem. Ale odpovězte mi. Co tím rozuměl Gerard?“

„Fajn. Je to prostě takhle. Stalo se to před sedmi lety a já tehdy byla ještě hodně mladá. Gerard chtěl, abych pro něj natočila film. O chlápkovi, co platí holkám za sex.“

„To je mi ale originální. A po vás chtěl, abyste hrála prostitutku?“

„Ne. Vůbec ne. Ten film byl o něčem jiným. Ten chlápek se seznamoval s krásnýma ženskýma, co byly vdaný nebo zpívaly v kostelním

sboru a tak. S takovýma, co by si nikdy v životě nenechaly za sex zaplatit – dokud nepřišel ten chlapík a nenabídnul jim spoustu peněz.“

„Takže si vybíral ženy, které… vypadaly jako prostitutky?“

„Ne, ne. Vůbec nic nechápete. Na světě je spousta ženských, který by nikdy v životě nepřiznaly, co jsou vlastně zač. Dělají, jako by byly něco jinýho, ale ve skutečnosti jsou ochotný prodat svoje tělo, jakmile jim někdo nabídne dost peněz. Takový ženy hledá.“

„A pozná je podle toho, že…“

„Ze v sobě kromě krásy mají ještě něco navíc.“

Jack zaletěl pohledem k tanečnímu parketu. Podvědomě se mu cosi vybavilo, ale snažil se tu myšlenku pevně zasadit do souvislostí. Jste krásná. A nejen to. Má v sobě něco navíc. Snažil se uvažovat jako Gerard. Všechno mu začalo zapadat do sebe.

‚Je vám dobře?“ zeptala se ho Terri.

Je,“ odpověděl jí a pousmál se. „Ani nevíte jak.“

41

Federální úřad pro vyšetřování vydal příslušný příkaz k zahájení pátrání po Gerardu Montalvovi nazítří v osm hodin ráno. Andie stála vedle šéfa miamské pobočky FBI Paula Martineze, když tuto zprávu oznamoval do televizní kameiy. Tisková konference se měla původně konat ve středu v pět hodin odpoledne, ale Andie Martineze přesvědčila, aby ji o dvanáct hodin odložil. Doufala, že se únosce Jackovi ozve ještě předtím, než se jeho fotografie objeví na televizních obrazovkách po celé zemi. Jack by mu tak nemusel vysvětlovat, že porušil slib mlčení, a možná by díky tomu dokázal ušetřit Miu pachatelovy pomsty. Únosce však nezatelefonoval a vedení FBI už nemohlo čekat.

Montalvova tvář z fotografie pořízené před sedmi lety se objevila v dopoledním vysílání všech televizních stanic.

Jack stihl ranní letadlo z Miami do Atlanty. Neměl namířeno přímo na místo činu, ale velice blízko k němu. Chtěl si promluvit s okresní prokurátorkou, která měla tehdy Montalvův případ na starosti. Charlene Wrightová teď sice už třetím rokem provozovala soukromou praxi, ale dříve působila patnáct let jako fultonská okresní prokurátorka, z toho posledních jedenáct ve speciálním útvaru, který se zabýval zločiny páchanými na ženách a dětech. Ještě předtím řídila zvláštní program na pomoc obětem znásilnění v nemocnici Grady Memoriál Hospital. Na okresní prokuratuře po ní zůstalo pozoruhodné dědictví v podobě programu na pomoc obětem a svědkům, který svého času vysoce oceňoval i guvernér, ale neméně pyšná mohla být i na celou řadu usvědčených pachatelů sexuálně motivovaných trestných činů, jejichž souhrnný trest odnětí svobody by dal dohromady několik tisíc let.

Jacka zajímalo, jak se mohlo stát, že jí Gerard Montalvo proklouzl mezi prsty.

Zavolal jí předem z letiště a Charlene souhlasila, že se s ním před polednem sejde ve své kanceláři v centru Atlanty. Jack si v praxi ověřil, že obrázek, který si člověk o někom udělá jen podle hlasu na druhém konci telefonní linky, může odpovídat skutečnosti. Charlene byla Afroameričanka, která překročila čtyřicítku a na hlavě neměla ani o centimetr delší vlasy, než zřejmě považovala za nezbytné. Postavu měla štíhlou jako proutek, ale zároveň pevně stavěnou. Chovala se nesmírně mile, ale její pevný stisk ruky dával jasně najevo, že by člověka dokázala v mžiku rozdrtit na prach. Nabídla Jackovi místo na pohovce a sama si sedla do křesla u okna.

„Děkuji vám, že jste mě tak okamžitě přijala,“ řekl Jack.

Charlene během hovoru tiskla v dlani oranžového relaxačního gumového ježka.‚Agentka Henningová mi řekla, že se se mnou možná budete chtít setkat. Mám za to, že pokud hodláte zaplatit za Teresu výkupné, máte právo vědět, co si prožila.“

Jste tedy přesvědčená, že Mia je Teresa?“

„Vůbec o tom nepochybuj u.“

‚A nepochybujete ani o tom, že tím únoscem je Gerard Montalvo?“

„Montalvův způsob, jakým se snažil upoutat pozornost žen, o které měl zájem –Jste krásná. A nejen to–, jasně naznačuje, že tak své budoucí oběti vlastně nutil, aby se zamyslely nad hodnotou svého těla. A od

toho je už jen krůček k tomu, aby tenhle psychopat přinutil ke stejné úvaze i jejich muže – na kolik si své ženy cení oni.“

„Znamená to tedy, že tím únoscem je podle vás Montalvo?“

„Ano, pokud vezmu v úvahu psychologickou motivaci, která se skrývá za oběma činy. Ale agentka Henningová mi toho o svém podezřelém mnoho neřekla. Vlastně jen tolik, kolik zaznělo na té dnešní tiskové konferenci.“

„Vítejte do klubu,“ poznamenal Jack. „Což je důvod, proč bych se chtěl dozvědět trochu víc jak o Montalvovi, tak o jeho prvním zločinu, jehož obětí se stala Teresa.“

Na okamžik zaváhala. Jackovi to stačilo, aby pochopil, že to nebude tak jednoduché. „Když jsem odcházela z okresní prokuratury, Montalvův případ byl oficiálně stále ještě otevřený. Můžu vám tedy prozradit jen to, co bylo o případu oficiálně zveřejněno.“

„Budu vám vděčný za cokoliv,“ ujistil ji Jack. „Mezi ty zveřejněné informace patří samozřejmě i ta, že Montalvo zmizel po skončení předběžného slyšení. Povězte mi o tom něco.“

„Moc toho není. Soudce rozhodl, že existuje dostatek důkazů, aby proti němu mohl být zahájen proces. Hned druhý den byl pryč, stejně jako Teresa. Od té doby je už nikdo neviděl ani o nich neslyšel.“

„Co vás hned tehdy napadlo? Ze Teresu zabil a je na útěku?“

„Ano, museli jsme tuto možnost připustit. Ale stejně tak jsme nevylučovali, že Montalvo před útěkem Terese vyhrožoval nebo se jí pokusil ublížit, takže ze strachu před ním zmizela. A vzhledem k tomu, že se ztratilo i její auto, domnívali jsme se, že se skrývá, možná dokonce v cizině.“

„Zajímavé. Zatímco vy jste doufali, že je naživu, její sestra byla přesvědčená, že je Teresa mrtvá.“

„Neříkala jsem, že jsme v to nějak zvlášť doufali,“ upozornila ho Charlene. „Nikdy jsme nenašli její auto, a navíc jsme nezjistili, že by si sbalila věci nebo něco podobného. Třeba cestovní pas. Nebo že by si vyzvedla peníze z banky. Naposledy použila kreditní kartu den před svým zmizením. Podle toho, jak se po ní slehla zem, by si každý člověk pomyslel, že je mrtvá.“

Jack se zamyslel. „Nebo – což je ještě důležitější – pomyslel by si to Montalvo. Pokud se bála, že se Gerard vrátí a pomstí se jí, možná to

navlékla tak, aby uvěřil, že svému strachu podlehla a zajela s autem do nějakého vodního kanálu nebo do jezera.“

„Ano. Anebo měla z Montalva takovou hrůzu, jak správně říkáte, že neměla čas sbalit si věci a vyřídit si osobní záležitosti.“

Jack se na chvilku odmlčel, aby si utřídil myšlenky. Charlene tiskla v dlani relaxačního ježka a zase uvolňovala prsty, nejdřív v levé ruce a potom v pravé. Montalvův zločin jí očividně stále ležel v hlavě – jako případ, který nedotáhla do konce.

„Proč podle vás osobně vzal Montalvo do zaječích?*1

„Mám dojem, že to jsme už probrali.“

„Ne tak docela. Myslíte, že jste proti němu měla dost pádné důkazy?“

Jak už jsem vám řekla, k tomu se nemůžu vyjádřit. Když jsem odcházela z okresní prokuratury, případ byl ještě otevřený.“

„Nedovedu si představit, že byste měla ve zvyku ujímat se nedostatečně podložených případů.“

„Ne. Ale některé jsou komplikovanější než ostatní.“

„Ano. Jenomže kdyby prokuratura považovala Montalvův případ za tak komplikovaný, jeho advokát by mu to určitě nesmlčel. Takže proč by utíkal?“

„Mám pocit, že přecenil výsledek předběžného slyšení. Ten ubohý bohatý mizera přišel domů a dostal strach, že mu vážně hrozí vězení. Za znásilnění v Georgii může jít člověk za mříže nejméně na deset let, dokonce i v případě, že má doposud čistý rejstřík.“

„V jeho případě by to mohlo dělat deset až dvacet let.“

Jak jste na to přišel?“

„Viděl jsem tu jizvu, kterou měla Mia na noze. Nikdy mi neprozradila, jak k ní přišla, ale pokud se to stalo v době, kdy ještě žila jako Teresa, tak je to pro Montalva nesmírně přitěžující okolnost.“

Charlenin výraz ztvrdl. „Ta řezná rána byla skutečně příšerná. Proto mi ten případ tak ležel v hlavě. Už kvůli tomu, jak hanebně se k ní zachovala jeho rodina.“

„Rodina?“

„Montalvovi. Snažili se na ni vytáhnout všechno možné, aby vzbudili dojem, že si všechno jenom vymyslela a mohla pak uplatňovat nároky ještě u civilního soudu. Chovali se, jako kdyby ohrozila celý jejich rodinný majetek.“

„Měli velké jmění?“

„Obrovské. Gerard vlastnil pět nebo šest nočních podniků, které prodělávaly statisíce dolarů ročně. Rodině to nevadilo. Pro ni to byly jen ubohé drobné.“

„Uspěli nakonec? Mám na mysli tu štvanici na Teresu.“

„Určitě se o tom dozvěděla. Připravila jsem ji na všechny idiotské poznámky, kterým obvykle čelí oběti znásilnění. Výroky typu že si o to koledovala a zavinila si to sama. Ale i mě překvapilo, jaké úsilí ta rodina vyvinula, aby ji vykreslila v co nejhorším světle – jako ženu, která bezdůvodně vykřikuje, že byla znásilněná, aby z nich pak u civilního soudu mohla vytáhnout jejich miliony.“

„Co proti ní použili?“

„V první řadě se zaměřili na tu řeznou ránu na stehně. Ten mizera jí rozřízl stehno střepem ze žárovky. A oni měli tu drzost tvrdit, že se zranila sama, jen aby podpořila své nepodložené obvinění ze znásilnění. A to byl jen začátek.“

„Co následovalo pak?“ zeptal se Jack. „Pomůže mi to lépe toho člověka pochopit.“

Zhluboka se nadýchla a zamyslela se. „Počkejte chvilku, jestli si na to vůbec vzpomenu. Dokonce předložili několik zfalšovaných fotografií, na kterých byla ve společnosti nahých mužů. Šlo o digitální obrázky. Když jí bylo dvacet, chtěla se prosadit jako modelka. Nafotila nějaké snímky a oni je odněkud vyhrabali.“

„Byla na nich nahá?“

„Ne. Šlo o naprosto nevinné fotografie. Většinou detaily obličeje. Jenomže člověk nemusí být žádný geniální grafik, aby dokázal zasadit usmívající se dívčí obličej mezi dvě gigantické erekce tak, aby to vypadalo, že si dotyčná užívá s oběma najednou. Dva dny před předběžným slyšením se ty snímky objevily všude možně na internetu.“

„Parchanti.“

„Pak tu ještě byla ta báseň.“

„Báseň?“

„Ano. Dali ji k dispozici tisku s tím, že ji měla v deníku. Pak někdo poznal, že jde o text písně, takže změnili původní prohlášení a začali tvrdit, že je to text písničky z jejího oblíbeného cédéčka.“

„O jakou písničku šlo?“

Charlene protáhla obličej, jako kdyby se snažila v duchu vydělit nějaké trojmístné číslo sedmnácti. Vstala a přistoupila k počítači. „Kousek si pamatuju. Hodím to do vyhledávače a podíváme se, co to udělá.“ Naťukala několik slov a stiskla enter. „Tak, tady to máme.“ Ustoupila stranou, aby si Jack mohl přečíst na počítači text písně Nestoudná holka od skupiny Bronx Bitches.

Sválím to s tebou fikaně, a ty budeš solit, nadutej pracháči.

Prásknu, že jsi mě povalil, a zjistíš, že ti šrajtofle nestačí.

Myslíš si, frajere, že máš kule?

Dostanu je, ušmiknu ti je, dojedeš na ně.

Jack odstoupil od monitoru. „Tohle nezní jako písnička, která by se Mie Ubila.“

„Samozřejmě že ne. Je to jen další svinstvo, které Montalvo a jeho fanklub vytáhli na světlo boží, aby ji znemožniU. Určitě toho bylo víc, ale na všechno si už nevzpomínám. Tomu děvčeti připraviU hotové peklo.“

„Co obhajoba? Předložila při tom předběžném slyšení nějaké vlastní důkazy?“

„MěU jednoho svědka. Vyhazovače z toho Gerardova nočního klubu. Podle něj Teresa věděla, že jde nahoru za peníze.“

„Počkejte chvilku,“ zarazil ji Jack. „Chcete říct, že obhajoba z vlastního popudu nabídla svědectví toho vyhazovače a vytáhla na svědo boží vzkaz, který byl napsaný na navštívence?“

„Ano. Ten vyhazovač na něm postavil svou svědeckou výpověď.“

„Takže jejich svědek vlastně oficiálně připustil, že si Gerard vybíral k sexuálním hrátkám

„Prodejné panny,“ doplnila ho Charlene. „Děvky, které se nikdy předtím neprodávaly. Mám dojem, že přesně takhle to ten jejich svědek popsal.“

Jack si nechal její slova projít hlavou. „Vlastně to není špatný plán. Podat holou pravdu tak, že se dotyčná osoba objeví ve špatném světie, a přimět tím veřejnost, aby uvěřila, že Teresa s placeným sexem souhlasila.“

„Venku to pak vyvolalo hotové šílenství. Jedna místní rozhlasová stanice si to zvolila za celodenní téma. Atlantský deník Journal Constitution dokonce na titulní straně citoval jednu mou kolegyni z krizového centra pro oběti znásilnění, která v dobrém úmyslu prohlásila, že prostitutky si zaslouží stejnou ochranu před znásilněním jako kterékoli jiné ženy. Což je samozřejmě pravda. Jenomže si představte, jak se asi musela cítit Teresa, když ji takhle hodili do jednoho pytle s prostitutkami, které potřebují ochranu.“

Jak jste tomu chtěli čelit?“

„Předvolali jsme svědka, který to vyvrátil.“

„Koho?“

Charlenin výraz se změnil a poprvé za celou dobu, co spolu hovořili, Jack spatřil na její tváři výraz, který se hodně blížil úsměvu. Obešla psací stůl a vytáhla ze zásuvky videokazetu. „Vyhledala jsem si to už včera, abych mohla udělat kopii pro agentku Henningovou z FBI.“

„To je celé předběžné slyšení?“

Jenom ta část, kde vyvracíme důkazy. Místní televize se nějak dozvěděla, co chystáme, a přenášela výpověď našeho posledního svědka živě. Řekla bych, že to byl jeden z nejchytřejších tahů v mé kariéře prokurátorky.“

„To mě zajímá. Podívám se na to.“

„Udělejte to,“ řekla vážným tónem. „Mám dojem, že pak mnohem lépe pochopíte, proč se pan Montalvo vypařil.“

42

Videonahrávka se záznamem předběžného slyšení v případu Gerarda Montalva přišla od Charlene Wrightové do pobočky FBI v Miami nazítří ráno.

Andie vyhledala prázdnou místnost s televizí a videopřehrávačem ve druhém podlaží. Paul Martinez se posadil ke konferenčnímu stolu vedle ní.

„Bude to trvat dlouho?“ zajímal se.

Jen pár minut,“ odpověděla Andie. „Charlene Wrightová je nesmírně výkonná. Má to být nahrávka svědecké výpovědi, která naprosto vyvrací Montalvovo obvinění, že oběť znásilnění jenom předstírala, aby ho pak mohla předhodit civilnímu soudu a žádat mnohamilionové odškodnění.“

„Pusťte to,“ vyzval ji Martinez.

Andie stiskla tlačítko pro přehrávání a televizní obrazovka ožila. Nejdříve se na ní objevil testovací signál, potom logo atlantské televizní stanice WXIA a nakonec datum a označení případu – Stát Georgia versus Gerard Montalvo–, které oba agenty přenesly sedm let nazpět, do budovy Nejvyššího soudu státu Georgia. Kamera se soustředila na svědka, poněkud tělnatějšího, ale jinak příjemného muže v tmavomodrém obleku a jasně červené vázance. V soudní síni se ozýval šum, šoupání nohou a občasné zakašlání z galerie. Potom se zorný úhel kamery zvětšil a Andie spatřila Charlene Wrightovou, jak přistupuje k poslednímu svědkovi obžaloby.

„Řekněte nám prosím, jak se jmenujete a kde jste zaměstnaný, “ řekla prokurátorka.

Svědek se naklonil k mikrofonu. Nepůsobil nervózně, ale cosi v jeho držení těla a pohybech naznačovalo, že se na svědecké lavici necítí ve své kůži. Jmenuji se Henry Talbridge. Jsem držitel právnické licence ve státě Georgia.“

„Na jaký druh práva se specializujete?“

‚Na civilní právo. “

Jste obeznámen sprojednávaným případem Stát versus Montalvo?“

>yAno, jsem.“

„Znáte obviněného?“ zeptala se prokurátorka, ale ještě než stačil svědek odpovědět, otočila se k soudci a prohlásila: „Vaše Ctihodnosti, trvám na tom, aby oběť nebyla v zápisu uváděna jménem, přestože obhajoba vyvinula veškeré úsilí, aby z ní učinila nejsledovanější osobu v Atlantě od dob Hanka Aarona.“

JVámitka, “ozvalo se ze záznamu, ale člověk, který tuto námitku pronesl, stál mimo objektiv kamery.

„Připouští se, “odpověděl soudce, „ale soud má pro žádost obžaloby pochopení. Svědek může odpovídat.“

„Údajnou oběť znám, “potvrdil Talbridge. „Ve skutečnosti jsem její právní zástupce. “

„Kdy jste se stal jejím právním zástupcem?“

„Pokud se dobře pamatuji, tak asi týden po tom, co nahlásila útok na svou osobu na policii. “

Z galerie se ozval šum.

V tom okamžiku v zasedací místnosti FBI sáhl velící agent Martinez po dálkovém ovladači a zastavil přehrávání. „Takže si najala advokáta specializovaného na civilní právo, ještě než ten případ začal řešit trestní soud?“

„Zřejmě ano,“ řekla Andie.

„Jak to vyvrací argument obhajoby, že chtěla Montalva pohnat před civilní soud a vytáhnout z něj tučné odškodnění?“

Andie pokrčila rameny. „Asi se na to budeme muset nejdřív dodívat, a možná to zjistíme.“

Martinez opět stiskl tlačítko pro přehrávání a statický záběr na obrazovce se zase rozpohyboval.

‚A teď dál, pane Talbridgi, “ozvala se znovuprokurátorka. „Určitě víte, že obhajoba vznesla určité otázky, jimiž zpochybnila věrohodnost obvinění proti panu Montalvovi.“

Svědek si odkašlal a řekl: „To je velice mírně řečeno. Moje klientka je denně osočována, že není nic jiného než zlatokopka a lhářka. “

Jak vaše klientka snáší tato obvinění?“

„Námitka. Jak je snáší? Je tento svědek její právní zástupce, anebo psychiatr1?“

„Položím tedy otázku jinak,“řekla prokurátorka. „Pane Talbridgi, kolikrát jste byl během uplynulých dvou týdnů vy osobně dotazován, zda vaše klientka hodlá podat žalobu na obviněného pana Montalva k civilnímu soudu, pokud bude usvědčen ze znásilnění vaší klientky?“

‚Ach, proboha. Tisíckrát. “

‚A jak jste nápodobné dotazy odpovídal?“

„Že moje klientka i já učiníme příslušné rozhodnutí, až nastane vhodná doba.“

‚A kdy ta vhodná doba nastane?“ zeptala se prokurátorka.

„No, původně jsme si mysleli, že po skončení procesu, až vyjdou najevo veškerá fakta. Ale vzhledem k neustálým útokům na svou věrohodnost se moje klientka rozhodla, že vhodná doba pro toto rozhodnutí nastala právě teď.“

„Dobře, pane, “pokračovala prokurátorka. „Pokud vám to nebude vadit, zopakuji vám svou otázku ještě jednou: Hodlá vaše klientka podat žalobu na obviněného pana Montalva k civilnímu soudu, pokud bude usvědčen, že ji znásilnil?“

Obhájce vyskočil. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. To je svědectví z doslechu.“

„Svědectví z doslechu je při předběžném slyšenípovoleno, Vaše Ctihodnosti, “ ozvala se prokurátorka.

Soudce nakrabatil čelo a odpověděl se silným jižanským přízvukem: „Svědectví z doslechu se povoluje, paní Wrightová. Ale musím svědkovi připomenout, že pokud na tuto otázku odpoví, může tím porušit zásadu, podle níž se veškeré jednání mezi klientem a jeho právním zástupcem považuje za důvěrné. Obhajoba se pak může dotazovat pana Talbridge na obsah veškerých rozhovorů mezi ním a jeho klientkou.“

„Uvědomujeme si to, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl svědek. „Souhlasíme.“ Obhájce se pousmál. „Námitku odvoláváme, Vaše Ctihodnosti.“ Prokutorka se vrátila k lavici pro svědky a zeptala se: „Odpovězte mi prosím: Hodlá vaše klientka podat žalobu k civilnímu soudu?“

„Rozhodla se, že žalobu na pana Montalva k civilnímu soudu v žádném případě nepodá.“

*Anipokud bude usvědčen?“

Ano. Ani pokud bude usvědčen.“

„Vysvětlila vám, jak k tomuto rozhodnutí dospěla?“

„Už je vyčerpaná z toho, jak ji všichni označují za lhářku. O peníze jí nejde. Chce, aby muž, který ji znásilnil, skončil ve vězení. A chce, aby se to dozvěděla veřejnost.“

„Děkuji vám, pane Talbridgi. Nemám další otázky. “

V televizním přijímači se rozhostilo ticho. Předvolání právního zástupce oběti na svědeckou lavici znamenalo statečný čin, ale Andie Henningová to nepovažovala za geniální tah, jak to charakterizovala Charlene Wrightová. Už chtěla převinout kazetu v domnění, že jí možná cosi uteklo, vtom se ale zarazila, protože soudce dal slovo obhajobě, aby zahájila křížový výslech.

„Bravo, pane Talbridgi,“ oslovil svědka Montalvův právní zástupce a přistoupil k němu. „Bylo to od vás galantní gesto. Ale dovolte mi, abych se

vás na něco zeptal. Vznášel jste někdy ve své vynikající kariéře obžalobu proti někomu tak bohatému, jako je Gerard Montalvo?“

„Podával jsem žalobu na spoustu bohatých osob.“

„Určitě ano. Právě proto si vás přece vaše klientka najala, nemám pravdu? Protože umíte zatočit spracháči.“

„Najala si mě, protože jsem zkušený právník.“

„Kolikrát jste se setkal se svou klientkou, pane Talbridgi?“

„Vlastně jenom dvakrát.“

„Dvakrát?“podivil se obhájce. „Dobrá. O čem jste s ní hovořil při prvním setkání?“

„Chtěla vědět, jaká má jako oběť násilného činu práva. Zajímalo ji, jestli může být pan Montalvo propuštěn na kauci, jakých slyšení se musí zúčastnit a jestli se má dostavit na prokuraturu k mimosoudnímu dohadování. “

„Poradil jste jí také, aby využila svého práva a požadovala na panu Montalvovi–pokud bude usvědčen – soudní cestou náhradu škody?“

„Ano.“

„Takže jste toto téma nastolili hned během první schůzky. “

‚Ano. “

Obhájce se doslova nadmul a s očividným pocitem zadostiučinění pokračoval. „Děkuji vám, pane. A co vaše druhá schůzka s údajnou obětí? Kdy se konala?“

„Včera večer. “

‚A hovořili jste spolu o možnosti, že obviněného zažalujete a budete se domáhat odškodnění?“

„Ne tak docela. Probírali jsme spolu různé varianty urovnání.“

„Ob, rozumím. Takže během celého tohoto předběžného slyšení jste vy a vaše klientka směřovali k mimosoudnímu urovnání celé záležitosti, které by jí zajistilo okamžité získání hotovosti. Říkám to správně?“

„Ne, nemyslím.“

„Tak dobře, pane. Kolik milionů jste chtěli požadovat na panu Montalvovi, když jste včera večer se svou klientkou hovořili o mimosoudním urovnání tohoto případu?“

„Tenpožadavek zní:jeden dolar.“

Samolibý výraz z obhájcovy tváře zmizel. Muž vypadal, jako kdyby spolkl vlastníjazyk. „Prosím? Slyšeljsem dobře? jeden milion dolarů?“

‚Ne, pane. Moje klientka se do budoucna vzdá veškerých nároků na odškodnění ze strany pana Montalva, pokud jí protistrana vyplatí částku ve výši jednoho dolaru. Jeho doznání v tomto stadiu nepožaduje. Výměnou je ochotna podepsat prohlášení, že se ve vztahu k panu Montalvovi vzdává možnosti domáhat se odškodnění v jakémkoliv civilním řízení. Chce tak jednou provždy vyvrátit veškeré spekulace o svých postranních finančních pohnutkách. Je už znechucená a vyčerpaná celou nečistou kampaní, kterou proti ní rozpoutal váš klient. “

‚Námitka, Vaše Ctihodnosti/“

„Má už dost obvinění pana Montalva, že to všechno dělá pro peníze. “

„Pane soudce, ohrazuji se –“

‚A chce ukázat celému světu, že si nepřeje nic jiného, než aby muž, který ji znásilnil, skončil nadosmrti ve vězení.“

„Pane soudce, důrazně protestuji proti tomuto teatrálnímu prohlášení.“

„To není žádné teatrální prohlášení, Vaše Ctihodnosti. Mám toto prohlášení s sebou a jsem připraven ho předat, jakmile pan Montalvo otevře peněženku a předá mi platnou jednodolarovou bankovku. “

„Žádám, aby bylo toto řízení prohlášeno za zmatečné!“

„Toto není soudní řízení,“ upozornil ho soudce.

„Víte, co mám na mysli, pane soudce. Toto jednáníje skandální. “

‚Já vím, “řekl soudce. „Ale žádám právní zástupce, aby se dostavili ke mně do pracovny. Okamžitě.“

Obrazovka zčernala a z reproduktoru se ozýval už jen šum statické elektřiny. Andie vypnula videopřehrávač dálkovým ovladačem, vstala od stolu a rozsvítila.

„Tak tohle předběžné řízení se vymykalo všem podobným jednáním, jaké jsem kdy zažil. Skutečně báječné. To Montalvovo obvinění, že lhala kvůli penězům, úplně roztrhali na cucky.“

„Udělali toho mnohem víc,“ poznamenala Andie.

Jak to myslíte?“

„Máme proti sobě únosce, který utopil úplně nevinnou ženu v podvodní jeskyni jenom proto, že se mu milionové výkupné zdálo nedostatečné. Vypadá to k nevíře, že ano?“

„Cože?“

Odvrátila pohled stranou, jako by se bála odpovědět si na vlastní otázku. „Co má asi tak v zásobě pro ženu, která ho ponížila v přímém televizním přenosu?“

Martinez bubnoval prsty na stole a uvažoval. „Na to existuje jen jediná odpověď, Henningová.“

Jaká?“

„Najděte toho chlapa. Rychle.“

43

Ta jednooká příšera na ni zase zírala.

Palec na noze už pro Miu nepředstavoval zdroj nepolevující bolesti, ale při pouhém pohledu na videokameru jí v něm zase začalo škubat. Zřejmě jí v podvědomí pracovaly Pavlovovy reflexy. Její únosce by se určitě neobtěžoval s instalováním kamery, kdyby jí nechtěl ublížit.

Mlčky vyčkávala. Seděla na tvrdé podlaze s nohama nataženýma před sebe. Kolem kotníků i zápěstí měla ovinutá pouta. Místnost tonula ve tmě kromě jediného kuželu ostrého světla, které vycházelo z lampy na trojnožce, svítilo přímo na ni a vypadalo jako mohutné jasné lano, kterým byla zdánlivě připoutaná k videokameře. Stejný způsob osvětlení použil její únosce už předtím. Tenkrát jí však světelný kužel svítil přímo do očí a doslova ji oslepoval. Teď mířil jinam a tato odlišnost ji děsila.

Mířil jí na podbřišek.

Mia cítila, jak jí stoupá teplota, což byl důsledek jednak vypjatých nervů a jednak halogenové žárovky. Svého únosce vnímala jen jako nezřetelnou siluetu, která se rýsovala za sálající lampou. Skoro ho neviděla, ale cítila jeho pohled. Potom uslyšela kroky. Nakonec spatřila nůž.

Trčel přímo nad ní a ocelová čepel se v jasném světle třpytila. Neodvážila se na něj pohlédnout. Se sklopenýma očima se dívala do klína, čímž se jen zvyšovala její nervozita, protože světlo směřovalo do jejích nejintimnějších partií.

Poklekl najedno koleno. Jeho obličej pod nylonovou punčochou měl naprosto nečitelné rysy. Chomáč buničiny nebo něčeho podobného, co měl v ústech, mu naprosto zkresloval hlas. „Nehýbejte se,“ řekl jí a zamával jí nožem jen několik centimetrů od obličeje. Byla vyděšená, ale plnila jeho povely do puntíku a jenom měla strach, aby se jí nezachvěla hruď s každým mělkým výdechem a nádechem. Cenu za neposlušnost už znala.

Jediným pohybem nože jí uvolnil ruce. Další rázný pohyb, a pouta kolem kotníků byla pryč. Vstal a ustoupil za kameru. Mia zůstala sedět bez hnutí, protože měla stále na mysli jeho rozkaz, že se nemá hýbat.

„Svlékněte si kalhoty,“ zavelel.

Ještě před nedávnem by se takovému příkazu vzepřela, nebo by ho aspoň pobouřeně komentovala. Ty doby dávno minuly. Bez zaváhání si rozepnula knoflík v pase a rozevřela zip. Pak si džíny postupně stáhla přes boky až ke kolenům – dost rychle, aby nic nenamítal, ale ne příliš. Nakonec je svlékla z obou nohou současně a odložila je stranou. O prádle nemluvil, takže si ho nechala na sobě.

„Sedněte si do jogínského sedu.“

Bála se ho zeptat, jak to přesně myslí, takže usoudila, že zřejmě mluví o pozici zvané motýlek, kterou se naučila na hodinách strečinku ve svém fitness centru. Napřímila záda, pokrčila kolena a vytrčila je do stran, bosá chodila spojila dohromady a paty si přitáhla až k tříslům. Připadala si teď nesmírně zranitelná, ale bylo to lepší než sedět s nohama roztaženýma od sebe.

„Dobře,“ řekl. „Teď chodidla trochu posuňte dopředu – dál od těla.“

Během dlouhé doby, kterou strávila v zajetí, jí všechny klouby ztuhly, takže zjistila, že není schopná pohnout nohama bez pomoci rukou. Zlehka se opřela o paty, takže jí spojená chodidla sklouzla kupředu, a přitom stále zůstávala sedět v jogínské pozici motýlek.

„Výborně.“ Upravil světlo. Mířilo jí přesně do rozkroku, ale stud necítila. Jenom strach.

„Nehýbat se, děvko.“

Mia se ani nepohnula. Ráda by zavřela oči a alespoň v duchu unikla někam daleko, ale pamatovala si, jak se posledně rozzuřil a zmáčkl jí palec ještě surověji, když viděl, že odvrací oči od kamery. Tentokrát nechala oči doširoka otevřené a dívala se přímo do oslepujícího světla lampy, jako by v tom jasném bodě hledala útočiště před tmou. Chtěla dospět do své vlastní pomyslné bezpečnostní zóny, do jakéhosi transu, kdy se cítila úplně ochromená a dokázala mnohem snáz překonat nejhorší okamžiky. Ale nemohla se soustředit. A i když se teď sebevíc snažila vnitřně se odpoutat a nic nevnímat, stále si uvědomovala jeho zdrcující přítomnost a skoro fyzicky cítila, jak se ten člověk pohybuje po místnosti. Vnímala, že se k ní přibližuje, a zaslechla, jak vedle ní s bouchnutím dopadlo něco na zem. Byl to umělohmotný kbelík – tentýž, který jí posledně nechal u dveří. Opatrně nahlédla přes okraj dovnitř, stejně jako minule. Na dně ležela jediná věc – žárovka. Vtom ji únosce zčistajasna podpatkem rozšlápl. Když uslyšela ten slabý pukavý zvuk, srdce se jí rozbušilo jako o závod.

„Vezměte si to.“

Zaletěla očima ke kameře, ale jinak se ani nepohnula.

„Udělejte to!“ vykřikl.

Sklopila oči k rozbité žárovce; zkroucenému kovovému vláknu a střepům ostrým jako břitva.

„Říkal jsem, abyste to udělala!“

„Udělala co?“ hlesla tak tiše, že ji skoro nebylo slyšet.

„Neodmlouvejte. Prostě to udělejte. Ukažte mu to.“

„O čem to mluvíte?“

„Víte moc dobře, o čem mluvím. Tak ukažte mu to sakra.“

„Co mám ukázat? Ukázat komu?“

Slyšela vztek, kteiý zazníval z jeho těžkých kroků, když k ní přiběhl, popadl ji za vlasy a zacloumal jí hlavou. Vtiskl jí střepy ze žárovky do ruky, zakryl jí dlaň jejími vlastními prsty a stiskl je tak silně, že si o ně pořezala pokožku. Zpod zaťatých prstů se jí vyhrnula krev, jako kdyby v ruce svírala mokrou houbu, ale výkřik v sobě zadusila, protože mu nechtěla dopřát to potěšení.

„Co po mně chcete? Co mám udělat?“ zeptala se roztřeseným hlasem.

„Chci, abyste mu to ukázala,“ řekl a hrábl jí mezi nohy. Vehnal jí slzy do očí, protože ji tam tiskl ze všech sil a málem jí roztrhl tenkou kůžičku na staré jizvě na vnitřní straně stehna. „Ukažte Jacku Swyteckovi, jak jste se pořezala. Tereso.“

44

Byly sice tři hodiny odpoledne, ale Jackovi se přesto zdálo, že je to vhodná doba k nejdůležitějšímu rozhovoru celé cesty u nejdůležitějšího jídla z celého dne. Proto padla jeho volba na restauraci Five Points, kde se snídaně podávaly čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. Ležela nedaleko nejznámější křižovatky v centru Atlanty, kde se u bulváru Peachtree protíná hned několik dopravních tepen. Stará restaurace nepatřila k nejhonosnějším podnikům v oblasti, ale měla výhodnou polohu, jen několik zastávek metra od kanceláře Charlene Wrightové v centru, nedaleko soudu a zářící pozlacené střechy sídla parlamentu státu Georgia. Nejdůležitější ale bylo to, že přímo naproti se nacházela ručitelská firma Buďs Bail Bonds.

Jack zprvu nevěděl, jestli tam skutečně vládl nějaký Bud, nebo jestli je to jen lépe znějící přezdívka, kterou si zvolil jakýsi Wilbur nebo Maurice. Během několika rozhovorů s místními lidmi si Jack ověřil, že Bud je skutečné jméno, ale jeho nositel je spíš známý jako Ranař Bud. Jack ani nemusel mít příliš bujnou fantazii, aby si domyslel, jak Bud ke své přezdívce přišel. Svou firmu provozoval podobně jako kterýkoliv jiný ručitel. Pokud vám soudce stanovil kauci ve výši sto tisíc dolarů, dali jste Budovi deset tisíc a on za vás kauci složil. Těch deset tisíc představovalo nenávratnou částku. Pokud jste se vypařili, Bud přišel o devadesát tisíc. Ale jenom dokud si vás nenašel. A právě v téhle fázi si Bud vydobyl svou přezdívku. Mohli jste totiž vzít jed na to, že vás najde. Vždycky.

Šuškalo se, že Gerarda Montalva Bud ještě po sedmi letech hledá.

Jack měl zprvu chuť zajít za Budem sám, ale čím víc se o něm dozvídal, tím víc si uvědomoval, že potřebuje něco, čím by vyrovnal síly na hřišti. Když musel jednat s gangstery, volil k sobě spoluhráče schopného vstřelit vyrovnávací gól. Stačilo jen zatelefonovat. Theo nasedl na dopolední spoj z Miami a sešel se s ním na chodníku přímo před restaurací Five Points.

„Palačinky,“ prohlásil Theo s pohledem upřeným na porci palačinek, ze kterých se ještě kouřilo, vyobrazených v prosklené výkladní skříni. „Chci borůvkový palačinky. S máslem a spoustou sirupu.“

„Promiň, že ti to připomínám, ale jsi tady kvůli tomu, abys přesvědčil Ranaře Buda, že jsi ještě větší tvrďák než on. Nemůžeš si objednat něco… chlapáčtějšího?“

„Chci palačinky.“

„Tak dobře. Fajn. Jenom nevím, jestli by sis neměl objednat půlku syrové šunky od kosti nebo tak něco.“

Jack vešel do restaurace a Theo hned v patách za ním. Stařík u jídelního pultu ani nezvedl oči od talíře plného vajíček s rozteklými žloutky. Kuchař, který měl na starosti přípravu minutek, seškraboval pemzou z plotýnky připečený omastek, který však jeho snažení vytrvale odolával. V boxu u okna seděl nakrátko ostříhaný hromotluk s býčí šíjí a popíjel kávu. Byl oblečený do černé kožené bundy, modrých džin a bílého trička. Měl oči jako noční hlídač – úzké a bystré. Vypadal na bývalého boxera, jehož nos jako kdyby říkal, že ještě než se ocitl trochu nalevo od středu obličeje, několikrát změnil tvar a polohu. Mezi zuby svíral párátko, které nevytahoval, ani když upíjel kávu; jenom si ho popostrčil ke straně. Na mohutných pažích měl vytetovanou pavučinu, jako by chtěl vykřičet do celého světa, že nikdo, kdo se mu dostane do ruky, nemá šanci uniknout.

Theo se svými palačinkami, pomyslel si Jack. Tenhle chlap je skutečný tvrďák.

Bud vstal, představil se a párátko mu přitom poletovalo v koutku úst. Všichni pak zasedli do boxu, Jack s Theem na jednu stranu, Bud naproti. Bud si Thea nepokrytě prohlížel, zřejmě se snažil zjistit, jest

li je ozbrojený či nebezpečný, anebo obojí. Jack zaslechl, jak někdo spláchl vodu na toaletě kdesi vzadu v chodbě. Za chvíli se odtud vynořila číšnice a utírala si ruce do zástěry se skvrnami od kávy. Cestou k jejich stolu popadla konvici a beze slova dolila Budovi do poloprázdného hrnku kávu, přičemž z ní vyzařovalo tolik vřelosti a osobního kouzla jako z chodící mrtvoly. Vylovila ze zadní kapsy bloček s oslíma ušima a vytáhla tužku, kterou měla zastrčenou za uchem, a zapsala si jejich objednávku. Kávu pro Jacka, dvojitou porci borůvkových palačinek pro Thea.

„Bez šlehačky,“ upozornil ji Theo. Jelikož jsem tvrďák.“

Jack měl chuť na místě ho zavraždit, ale rozhodl se, že to raději udělá někdy jindy – v nepříliš daleké budoucnosti, až si spolu vyrazí na cestu do některého ze států, kde zrušili trest smrti.

Bud se tvářil zmateně, jako by nevěděl, co si má o Jackově parťákovi myslet. „Takže o co jde, pánové? Kolik dělá ta kauce?“

„Žádná kauce neexistuje,“ řekl Jack.

„Tak proč to sakra tak kvaltovalo?“

Jsme tady kvůli člověku jménem Gerard Montalvo. Určitě víte, o koho jde.“

„To tady ví už každej. Viděl jsem dneska ráno v televizi to oznámení, že po něm pátrá FBI. Kvůli únosu.“

„Mám dojem, že si ho pamatujete lépe než většina ostatních.“

Jasně že jo,“ ušklíbl se Bud. „Ten šmejd mi nezaplatil za kauci a přišel mě skoro na půl milionu.“

„Cožpak vám nedal žádnou záruku?“

Jo. Hovno. Pokaždý dostávám záruku. Ale už jste někdy zkoušel vyrazit něco z Montalvovic famílie? Přísahám, že čím jsou tyhle hajzlové bohatší, tím těžší je z nich něco vymáčknout. Jejich právníci mi vyhrožovali. Jedinej způsob, jak dostat ty prachy zpátky, je přitisknout Gerardovi pistoli k hlavě. Ne že bych to teda udělal, to je jasný.“

Jasný,“ opakoval Theo. „Než mu tu bouchačku k hlavě přitlačíte, měl byste ho najít.“

Theova poznámka Buda zaujala. „Chcete snad říct, že můžete Gerarda Montalva najít?“

Jack se k němu naklonil a ztišil hlas, aby svým slovům dodal váhu. „Říkám, že už jsme ho našli.“

Bud se zatvářil, jako by ho to upřímně zaujalo. Jestli je to pravda, mládenci, tak vás budu považovat za svý nejlepší nový kamarády.“

Jack položil ruku na desku stolu. „Vidím to takhle. Vy nechcete nic jiného než svůj půlmilión. A já bych z osobních důvodů potřeboval polovinu téhle částky.“

„Co teda navrhujete?“

„Tohle,“ prohlásil Jack. „Zaplatím vám obvyklou taxu, deset procent. Jinými slovy, zaplatím vám pětadvacet tisíc dolarů, když mi na třicet dnů půjčíte čtvrt milionu. Po uplynutí těch třiceti dnů vám vrátím vašich dvě stě padesát tisíc a Gerard Montalvo skončí v péči policie.“

„A co z toho budu mít já?“

Já ve vězení byl,“ ozval se Theo.‚A vím, jak se tam dá na člověka zatlačit, aby jeho rodina zaplatila dluh.“

Bud přikývl, jako kdyby se mu způsob Theova uvažování zamlouval. „To bych byl šťastnej. Jenomže můžete se zaručit, že policie Montalva dopadne do třiceti dnů?“

„Můžeme,“ prohlásil Theo.

„Ale co jste zač, že vůbec můžete slíbit, že poldové Montalva za třicet dnů chytí?“

„Prostě můžeme,“ ujistil ho Theo.

‚A co když nemůžete?“

Číšnice se vrátila, takže zmlkli. Strčila Theovi pod nos objednané palačinky. Upřel na talíř zkoumavý pohled a zamračil se.

„Co to sakra je?“

„Borůvkové palačinky,“ odpověděla znuděně řezavým hlasem.

„Tohle nejsou borůvkový palačinky.“

„Ano. Jsou.“

„Co je to nahoře?“

„Borůvkový kompot.“

„Tohle nejsou borůvkový palačinky. Borůvkový palačinky jsou palačinky s borůvkama vevnitř.“

„Ty naše mají borůvky nahoře.“

„Tak byste jim neměli říkat borůvkový palačinky. Protože tyhle já jíst nebudu.“

„Chutnají úplně stejně, věřte mi.“

„Věřím vám, zlatíčko. Ale když vidím tuhle hromadu palačinek s modrou čuňárnou, vůbec si neřeknu Mňam, tak rychle do toho. Řeknu si Kdo mi proboha nahňácal na talíř tu modrou sračkuT

„Tak snězte to kolem.“

Theo k ní vyslal jeden ze svých typických pohledů, kterým by dokázal zauzlovat střeva i protřelým kriminálníkům. „Ne. Nic okolo jíst nebudu. Protože vy uděláte tohle, zlatíčko. Vezmete ten talíř na hajzl, vyhodíte tohle do mísy a potom spláchnete. A budete to splachovadlo držet tak dlouho, dokud tyhle borůvkový sračky nedoplujou až někam doprostředka jezera Lanier. Pak se vrátíte do kuchyně a přinesete mi pravý borůvkový palačinky. Jasný?“

Theův pohled nabýval na sžíravosti. Číšnice jen mlčky zírala, a dokonce zapomněla žvýkat. Jackovi jí bylo líto, i když věděl, že Theo jen hraje divadýlko pro Buda. Dívka vzala palačinky a odkradla se pryč.

Bud se jen smál a ještě usilovněji žvýkal párátko. „Líbí se mi váš styl, kamaráde.“

Theo zachoval chladnou tvář. „Jak říkal Jack, do třiceti dní máme Montalva za katrem.“

„Ale stejně jste mi ještě neodpověděli na mou otázku. Co když ne?“

„Pak si těch mých pětadvacet tisíc můžete nechat a k tomu vám vrátím těch dvě stě padesát. Za jediný měsíc vyděláte dvacet pět tisíc.“

‚A zaplatíte mi je jak?“

„Doba splatnosti tři roky. Úrok deset procent.“

„Dvacet,“ zarazil ho Bud.‚A než vám dám jen jedinej cent, budu potřebovat důkaz, že víte, kde je Montalvovi konec. A je mi šumafuk, jestli jste syn bejvalýho guvernéra. Nemíním vysolit prachy jen tak, ve slepý víře.“

Jack tuto poslední kartu nehodlal vytahovat, ale člověk jako Bud představoval jedinou možnost, jak si rychle obstarat tak velkou hotovost. Vytáhl z náprsní kapsy diktafon a podal ho Budovi i se sluchátky. „Montalvo unesl mou přítelkyni,“ vysvětlil Budovi. „Tohle je jeho poslední telefonát, kterým se mi ozval. Hlas má změněný, ale nakonec sám odhaluje svou totožnost. Je to ten hledaný útočník, známý pod přezdívkou Násilník.“

Bud se tvářil dost nedůvěřivě, ale Jack nechtěl zacházet do detailů a líčit mu, jak se z Teresy stala Mia. Jen do toho,“ vybídl Buda. „Poslechněte si to. Neřekl jsem o tom nikomu kromě FBI.“

Bud si nasadil sluchátka, stiskl dačítko pro přehrávání a asi dvě minuty mlčky poslouchal, jakým směrem se rozhovor vyvíjí. Nahrávka končila únoscovou odpovědí na Jackovu jasně cílenou otázku, jestli je Mia stále ještě tak krásná, „a nejen to“. Skeptický výraz z Budovy tváře do jisté míry ustoupil, ale nezdálo se, že by ho to úplně přesvědčilo. „Fajn, vypadá to, že je to vážně ten Násilník. Ale hlas má úplně změněnej. Jak mám vědět, že na mě tady s Theem nešijete boudu?“

„Neslyšíte Jackův hlas?“ zeptal se ho Theo. „Kdyby ho dokázal takhle změnit, zasloužil by si Oscara.“

Bud se zhluboka nadechl, skoro jako kdyby se chystal připustit, že něco na Theových slovech je. „Máte už, vy dva géniové, nějakej plán?“

„Habla Miami espaňol?“ ozval se Theo.

»Co?“

„Chtěl říct, že ano,“ vysvětlil Budovi Jack.

Jakej?“

Jack se nemohl se vším svěřovat úplně cizímu člověku, ale chlapík, který půjčuje takovou částku, má právo vědět, že svoje peníze nevyhazuje do vzduchu. „Skládá se z několika jednoduchých kroků. Za prvé – budu s ním i nadále jednat tak, abych ho ujistil, že se řídím jeho pokyny a snažím se držet si policii od těla.“

„To ho chcete zatknout sám?“

„Ne. Policie musí o všem vědět. Ale já ho musím přesvědčit, že jedná jenom se mnou. A také musím dojednat výměnu oběti za peníze – ta by probíhala zároveň. Dostane peníze a vrátí mi Miu. Jedině tak ho můžu vylákat ven, aby se pak o něj mohli postarat agenti FBI.“

Jak ho přinutíte, aby s takovouhle výměnou souhlasil?“

„V tu chvíli přichází na řadu vaše půjčka,“ řekl Jack.‚Musím ho přesvědčit, že jde o tak velkou částku, která stojí za kus rizika. FBI do toho možná vloží dvacet tisíc. Jenomže já potřebuju mnohem víc, abych Montalva vylákal z jeho nory.“

Zdálo se, že Buda skoro přesvědčili, ale ještě ne stoprocentně. „Čtvrt milionu babek jsou velký prachy. A i když je chcete použít jako návnadu, nemáte žádnou jistotu, že o ně nepřijdete. Budu potřebovat nějakou záruku.“

„Kdybych takovou záruku měl, jednal bych teď s bankou,“ řekl Jack.

„Nemyslím tím záruku na celou sumu. Jen takovou, abyste mě přesvědčil, že to myslíte vážně.“

Theo vytáhl z náprsní kapsy obálku a předal ji přes stůl Budovi.

„Co to je?“

„Kupní smlouva a licence,“ řekl Theo.

Jack nevěřil svým očím. „Theo, co to vyvádíš, člověče?“

„Klídek, Jacku,“ odbyl ho Theo a zadíval se zpříma na Buda. „To jsou papíry k mýmu baru – Sparkys. Je to pajzl, co nestojí za zlámanou grešli, myslím to vážně. Ale ten pozemek s barákem a licence k provozování podniku maj hodnotu zhruba dvě stě tisíc.“

Jack by mu nejradši okamžitě vytrhl doklady z ruky a prohlásil, že to nepřipustí. Ale než se stačil nadechnout, Bud papíry složil a zastrčil si je do kapsy u bundy.

„Kdy ty peníze potřebujete?11

„Do dvou dnů,“ odpověděl Theo.

„To je moc brzy.“

„Kdybysme nepospíchali, tu půjčku bysme nevyjednávali u vás, ale požádali bysme o spotřebitelskej úvěr. Zvládnete to?“

Jo. Zvládnu. Ale aby bylo jasno, těch pětadvacet táců je nevratná částka. A jestli Montalvo neskončí do třiceti dnů za mřížema, Sparkys má novýho šéfa. A pokud jde o ten zbytek, tak si vás najdu, mládenci.“ Zaťal spojené ruce v jednu velkou pěst; obě poloviny pavoučí sítě pohromadě. „Montalvo mi utek. Vy už ne.“

„Bez problémů,“ ujistil ho Theo.

Bud do sebe hodil zbytek kávy, vstal a potřásl si s oběma muži pravicí. „Zavolám vám ráno a povím vám, jak to vypadá. Moc mě těšilo, mládenci. Rád jsem s váma jednal.“

„Nápodobně.“

Vyšel z restaurace. Když za ním zapadly dveře, Jack se otočil k Theovi a upřel na něj nevěřícný pohled. „Co tě to sakra popadlo, že jsi s sebou bral ty papíry?“

„Tyhle firmy s tebou bez záruky vůbec nejednají, Jacku. Myslíš, že jsem to nevěděl, než jsem nasednul do letadla a vyrazil za tebou?“

„Doufal jsem, že mi ty peníze půjčí, když se mi ho podaří přesvědčit, že Montalva dostaneme.“

„Tak to se ti něco zdálo. Možná že je ranař, ale hlavně mu jde o kšeft.“

Jenomže tobě taky, sakra,“ odpověděl Jack zničeně. „Nemůžu uvěřit, že jsi to udělal.“

„Kdybys mě tenkrát nevytáh z cely smrti a nepostaral se mi o tu pěknou hromádku drobnejch od státu Florida za porušení mejch občanskejch práv, žádnej bar bych teď neměl.“

„O kus života připravili tebe, ne mě,“ namítl Jack. „To odškodnění ti patří, Theo.“

„Přesně. A já si s ním můžu dělat, co chci.“

„Mluvíme tu o tvém baru, člověče. Vždyť to byl tvůj sen. A teď to všechno dáváš v sázku.“

Theo mluvil naprosto vážně. „Miluješ ji, viď?“

Jack neodpověděl.

„Myslel jsem si to,“ řekl Theo.

Jack vůbec nemohl promluvit. Theo pro něj bez prošení udělal něco, o co by ho on sám nikdy v životě nepožádal. Ve svých nynějších pocitech se moc nevyznal, ale jeden z nich naprosto převažoval – uspokojení poznamenané rozpaky, které přicházejí ve chvíli, kdy si člověk s konečnou platností uvědomí, že je jeho přítel lepší než on sám.

„Udělej mi jen jednu laskavost,“ požádal ho Theo.

„Mluv.“

„Neposer to.“

Jack nevěděl, jestli má Theo na mysli předání výkupného, anebo něco, co souviselo s jeho a Miinou budoucností. Ať tak či onak, na obě otázky měl tutéž odpověď. „Neboj, kamaráde. Slibuju.“

45

Jack zastihl Miina někdejšího právníka v knihovně federálního odvolacího soudu. Za sedm let, které uplynuly od natočení videozáznamu předběžného slyšení, Henry Talbridge dost zestárl a zdálo se, že ve svých více než šedesáti letech má zdravotní problémy. Aby si mohli nerušeně promluvit, poodešli stranou, do mramorem obložené chodby, pod portrét Jeho Ctihodnosti Thomase Clarka, skutečného džendmena mezi soudci, jehož si Jack pamatoval z let, kdy brzy po dokončení studia pracoval v Institutu pro ochranu práv a svobod. V té době Jack předkládal spoustu žádostí o odložení popravy, z nichž většina byla bryskně (a zcela po právu) zamítnuta, ale pokud rozhodoval Clark, svítala odsouzencům vždycky jiskřička naděje. Talbridge tak vstřícný bohužel nebyl, jak Jack zjistil.

Je mi líto, mladý muži. O Teresině případu s vámi mluvit nemůžu.“

Je to nesmírně důležité.“

„Ano. Totéž mi říkalo přes dvacet reportérů, kteří mi volali dnes ráno do kanceláře. Od zveřejnění zprávy, že FBI vyhlašuje pátrání po Gerardu Montalvovi, mám tisk neustále v patách. Musel jsem se schovat tady v knihovně, abych stihl udělat aspoň nějakou práci. Mimochodem, jak jste mě tady vlastně našel?“

„Poradila mi to vaše sekretářka.“

„Virginia? To je mi ale překvapení. Většinou dokáže zachovat tajemství spolehlivěji než CIA.“

Jsem také právník s vlastní praxí. A přijel jsem sem až z Miami, abych si s vámi promluvil.“

„Aha, tak tím se všechno vysvětluje. Virginia má slabost pro všechny právníky, kteří si nepřipadají tak důležití, aby si sami nedokázali olíznout známku na dopis nebo zvednout telefon.“

„Můžete mi tedy zodpovědět pár otázek? Zdržím vás jenom chvilku.“

Působil sympaticky, ale ustoupit nemínil. „I kdybych si s vámi chtěl promluvit, všechno, co mi řekla, je přísně důvěrné, protože jsem jako její právník vázán povinností nepodávat o své klientce žádné informace.“

„Něco vám navrhnu. Je čas na večeři. Nemůžeme si někde sednout a popovídat si? Pokud vás během pěti minut nedokážu přesvědčit, zaplatím celou útratu v restauraci Bones sám.“ Jack v Atlantě mnoho restaurací neznal, ale Bone’s byl vyhlášený podnik, na který si potrpěli všichni milovníci steaků.

„Tak ať je po vašem, kolego.“

Vyjeli každý svým vozem a o dvacet minut později už seděli u stolu s Miinou sestrou Cassandrou. Jack jí už předem zatelefonoval a poprosil ji, aby na ně počkala. Cassandra se s Miiným právníkem nikdy předtím nesetkala, ale jakmile je Jack představil, v očích starého pána zasvítilo, jako kdyby poznal starou známou.

„Bože na nebesích, vypadáte úplně stejně jako vaše sestra.“

„Děkuji vám,“ odpověděla. Jsem teď zhruba stejně stará jako ona, když si vás najala.“

Seděli u čtvercového stolu pro čtyři a Jack musel odsunout vázu s květinami z prostředka ke straně, před neobsazenou židli, aby viděl Talbridgeovi do tváře. „Ta rodinná podoba teď už není tak výrazná,“ poznamenal Jack. – * *

„Všiml jsem si.“

„Viděl jste Miinu fotografii?‘1

„Ano. Agenti FBI mi ji ukázali, než dnes ráno oznámili, že vyhlašují to pátrání. Zeptali se mě, jestli si myslím, že to je Teresa.“

„Co jste jim odpověděl?“

„Že je to možné. Popravdě řečeno, vidím víc shodných rysů mezi Cassandrou a Teresou než mezi Miou a Teresou.“

„To nevadí,“ ozvala se Cassandra. „Dnes ráno mi volali z FBI a oznámili mi výsledky testu DNA. Teresa je určitě Mia Salazarová.“

Výsledky testů byly pro Jacka novinkou, ale vysvědovaly, proč agenti FBI tak spěchali s tím vyhlášením pátrání po Montalvovi.

„To je neuvěřitelné,“ řekl Talbridge. „Celá ta léta jsem si myslel, že jsem ji tou svědeckou výpovědí během předběžného slyšení zabil. Jenom jsme se snažili vyvrátit Montalvovo tvrzení, že předstírala znásilnění, aby z něj vytáhla peníze. Pak už jsem se jenom dozvěděl, že oba zmizeli a – no, vždyť vám nemusím nic povídat. Policie její tělo nikdy nenašla, ale zdálo se naprosto zřejmé, že to udělal Montalvo.“

„Bohužel teď vychází najevo, že ji Montalvo nakonec přece jen dostihl.“

„Ano, to jsem pochopil z tiskové konference FBI. Chudák děvče. Nemůžu uvěřit, že ta její noční můra pokračuje.“

„Proto potřebujeme, abyste nám pomohl.“

„Něco mi vysvědete,“ řekl Talbridge. „Jak jste se k tomu případu dostal vy, Jacku?“

Jack zaváhal. „Je to trochu složité.“

„Ve skutečnosti je to úplně jednoduché,“ vložila se do hovoru Cassandra. „Teresa začala nový život pod jménem Mia. S Jackem se milují a on se ji teď ze všech sil snaží zachránit. Včetně zaplacení výkupného.“

Nebyla to celá pravda – vynechala několik drobností, například Miino manželství ale na Jacka měla tato selektivně podaná informace uklidňující vliv. Možná ho právě tohle tak pohánělo kupředu.

‚Je to pravda?“ zeptal se Talbridge. „To výkupné platíte vy?“

Jack přikývl. „Dneska jsem si obstaral peníze.“

„Není ale vdaná za nějakého ohromného boháče z Palm Beach?“

Já jsem to manželství nerozbil,“ ozval se Jack.

„Z ničeho jsem vás neobvinil, pane kolego. Cožpak to výkupné nezaplatí on?“

„Tvrdí, že ho už zaplatil, ale moc tomu nevěřím. Rozhodně to na její propuštění nestačilo. Jsem její poslední naděje. Sehnal jsem čtvrt milionu dolarů a snažím se dojednat přímou výměnu výkupného za Miu. Když nebude Mia, nebudou ani peníze.“

Cassandra sáhla pod stůl a chytila starého pána za ruku. „Věnuje tomu strašně moc, pane Talbridgi.“

Talbridge se zamyslel, ruce sepjaté, prsty spojené jen konečky prstů. Potom se podíval na hodinky. „Nejsem si jistý, jestli jste to skutečně stihl během pěti minut, ale ten účet dnes platit nebudete.“

Jackovi chvíli trvalo, než ho pochopil, ale pak si vzpomněl, na čem se dohodli – večeři zaplatí Jack, pokud právníka do pěti minut nepřesvědčí, aby se rozpovídal o Teresině případu. „Takže už můžeme mluvit bez zábran?“

„Dovolte, abych to formuloval následovně,“ prohlásil Talbridge. „Ta zásada mlčenlivosti, kterou je právní zástupce vázán ke svému klientovi, stále platí, ale právě jsem vás jmenoval svými spolupracovníky pro civilní soudní řízení v případu Teresa Bussoriová versus Gerard Montalvo.“

„Ten soud se nikdy nekonal,“ řekl Jack.

„A nikdy se konat nebude. Ale protože platíte výkupné, myslím, že je načase vyložit vám veškerá fakta.“

„Už se nemůžu dočkat.“

46

Po večeři se Jack rozloučil s Cassandrou a doprovodil Talbridge do jeho kanceláře v centru. Stará budova byla zmenšeninou slavné

Flatiron Building v New Yorku, stavby s trojúhelníkovým půdorysem na jižní straně křižovatky ve tvaru písmene X. Právnická kancelář Henryho Talbridge se nacházela ve třetím podlaží. Pokud by si někdo chtěl představit vnitřek jeho kanceláře jako trojhranný koláč, pak by si k němu ovšem musel přimyslet náplň z fašírky. Stály tam totiž židle, ale nebylo si kam sednout, protože každou volnou plochu pokrývaly šanony, desky a právnické knihy. Ležely vyrovnané také ve skříních, jenomže ty skoro nebyly vidět, protože před nimi trůnily hory starých zaprášených papírových pořadačů, které sahaly až ke stropu a dokonce bránily výhledu z okna. Většina z nich tu zřejmě takhle stála celé roky, soudě podle zažloutlých štítků a krabic prohnutých vlastní tíhou. Vypadalo to, jako kdyby se horní části na sebe nastavěných krabic usmívaly, přičemž nejveseleji se tvářily ty nejspodnější.

„Ta Teresina složka musí být někde tady,“ řekl Talbridge. Je to jen sedm let.“

Jenom?“ podivil se Jack.

„Ano. Uklízím to tady tak jednou za deset let, bez ohledu na to, jestli to je zapotřebí nebo ne.“

Jack teď jasně pochopil, proč si Talbridge za celou čtyřicetiletou soukromou praxi nenašel společníka. Vybavil se mu film Správná dvojka s Jackem Lemonem a Waltem Matthauem a napadlo ho, že Talbridge je jako nenapravitelný Oscar Madison, který by k sobě potřeboval puntičkáře Felixe Ungera. „Nenapadá vás, kde by se to dalo najít?“

„Nemám nejmenší tušení. Zavolám sekretářku. Nevím, jak to dělá, ale má přehled úplně o všem.“

Talbridge přeletěl pohledem celou pracovnu ve snaze najít telefon. Jako kdyby věděl, že se musí skrývat někde pod haldami lejster, uprostřed všeho nepořádku. Nakonec to ale vzdal a zavolal z mobilního telefonu. Byl to stručný hovor, který Talbridge proložil několikerým zavrčením a završil pokorným „Moc mě to mrzí, Virginie“. Potom mobil odložil a otočil se k Jackovi. „Virginia se mnou pracuje odjakživa a pokaždé to probíhá úplně stejně. Nejdřív mě sepsuje, že ji otravuju doma, a za pět minut mi zavolá zpátky a řekne mi, co chci. Jenom vždycky oba potřebujeme, aby nám zchladly hlavy. Dáte si se mnou dobrý doutník?“

„Víte, moc si na ně nepotrpím.“Další věc, kvůli které cítí poloviční Kubánec rozpaky před svou abuelou.

Talbridge si tedy zapálil sám a spotřeboval na to několik sirek. „Neříkejte to mému doktorovi.“

Místnost za chvíli vyplnila kouřová clona, protože po pracovních hodinách už byla vypnutá klimatizace, která by vzduch vyčistila. Jack si pomyslel, že pokud Talbridgeova sekretářka brzy nezavolá nazpátek, potrvá nejméně měsíc, než z něj vyčichne kouř a nebude vypadat jako chodící reklama na doutníky Monte Christo. „Zatím mi něco povězte,“ začal Jack. „Kdo přišel s nápadem na to jednodolarové finanční vyrovnání, které zaznělo při předběžném slyšení? Vy, anebo Charlene Wrightová?“

Talbridge zhluboka potáhl kouř jako pravý labužník. „Ve skutečnosti to navrhla Teresa.“

„Měla vůbec někdy v úmyslu domáhat se odškodnění u civilního soudu?“

„Přišla za mnou, protože chtěla vědět, jaká má jako oběť práva. Poctivě řečeno, šlo jí o to, aby se případ dostal před trestní soud a aby okresní prokurátor neuzavřel s Montalvovou rodinou nějakou milosrdnou dohodu, díky které by Gerard ze všeho vyšel jen se symbolickým trestem.“

„Ale o civilní žalobě jste spolu mluvili?“

„Samozřejmě že ano. A není na tom vůbec nic špatného, když se oběť znásilnění domáhá odškodného. Kdybych vás praštil do hlavy hokejkou, asi byste mě zažaloval, viďte? Vždyť tady nejde o vtipálka, který požaduje milion dolarů za psychickou újmu, kterou utrpěl, když nenašel inzerovaný reklamní dárek v pytlíku se sušenkami.“

„Ale zřejmě byla ochotná se ho vzdát.“

„Když položila na stůl ten návrh na jednodolarové odškodnění, myslel jsem si, že útoky na ni přestanou. Chtěla, aby se do případu peníze vůbec nezatahovaly. Jenomže jakmile jsme vyšli ze soudní budovy, Montalvovi právníci okamžitě vtrhli do médií.“

„V jakém smyslu?“

„Začali ji vykreslovat jako děvku, která se chce mediálně zviditelnit. Tvrdili, že to jednodolarové odškodnění nabídla, jelikož věděla, že při normálním procesu by soud takový návrh nepřijal. A podobné věci.“

„Jak jste na to zareagovali?“

Talbridge zkontroloval uhasínající špičku doutníku a sáhl pro další zápalku. „Ze začátku nijak. Měl jsem dojem, že si pod sebou jenom ještě víc podřezávají větev. Ale zakrátko mi došlo, že tihle mládenci nejsou žádní mediální břídilové.“

„Zřejmě naplánovali protiútok.“

„To si pište, že ano. Jenomže na starého lišáka si jen tak někdo nepřijde.“

„Prosím?“

Talbridge se usmál, doutník sevřený mezi zuby. „Promiňte, my jižani máme ve zvyku používat barvité výrazy, což souvisí s tím, že nás pánbůh obdařil nadáním mluvit tak dlouho, dokud nás nenapadne, co bychom vlastně měli říct. Mám na mysli jenom to, že Henry Talbridge není žádný hlupák. Montalva a jeho podvodné přisluhovače jsem nespouštěl z očí. Doneslo se mi, že mají plán.“

„Nějaký protinávrh?“

„Ne. Ten návrh na urovnání byl už jen cár papíru. Chtěli, aby se Montalvo podrobil testu na detektoru lži. Měli v plánu, že přístroj bude obsluhovat nějaký jejich poskok, který jim dodá ty nejlepší výsledky, jaké se dají koupit. Potom by si obšlápli všechna média a tvrdili jim, že Gerard detektorem lži prošel. Jenomže já jsem se rozhodl, že jim zasadím ránu.“

Jak?“

„Došel jsem si za Charlene Wrightovou a požádal ji, jestli bychom nemohli poslat na detektor Teresu.“

Vtom zazvonil telefon a Talbridgeovo vyprávění přerušil. „Ano, Virginie, drahoušku,“ ozval se právník do sluchátka servilním tónem. Potom jí několikrát poděkoval, slíbil, že už ji nikdy nebude rušit doma, a nakonec se rozloučil. „Říkal jsem vám, že zavolá,“ usmál se na Jacka. „Pomůžete mi s tím, viďte, pane kolego. Vypadá to, že se budeme muset podhrabat až dospodu; je to ve stohu D, úplně dole.“

Talbridge zavedl Jacka do zasedací místnosti zaplněné haldami kartónových pořadačů, které byly naskládané na sebe a působily ještě starším dojmem než krabice ve vedlejší místnosti. „Máte mnohem pevnější záda než já, mladíku. Tady je to – D jedenáct – druhá od podlahy.“

Jack postupně odebíral dva pořadače najednou, dokud se nedostali ke kýžené krabici. „Takže jste říkal, že jste ji poslali na detektor lži?“ zeptal se Jack.

Talbridge odklopil víko a začal se probírat dokumentací. „Oh, ano. Chci vám to ukázat.“ Vytáhl jednu složku a oznámil: „Tady to mám.“

„Co to je?“

„Teresin výsledek testu na detektoru lži. S Charlene jsme se dohod

li, že se obrátíme na nejlepšího člověka ve svém oboru, a také jsme ho našli. Bývalého agenta FBI, se spoustou těch nejlepších doporučení. Abychom zabránili nějaké lumpárně. Leckdo detektorům lži sice nevěří, ale i ti největší skeptici označovali našeho vyšetřovatele za důvěryhodného.“

Jack bleskově proletěl dokument očima. Vynechal běžné úvodní stránky, popisující základní údaje o tom, kdo test prováděl, kdy a v jakém časovém období. Přešel k závěrečné části – k výsledkům – a zůstal jako přimražený.

„Neprošla,“ hlesl nevěřícně.

Jo. Neprošla. To je zajímavé, ne?“

Jack zíral na Miina právníka, ale viděl ho v oblaku kouře z doutníku jakoby rozmazaně. „Ano. Řekl bych, že je to moc zajímavé.“

47

Časně ráno se Jack vrátil do Miami a Theo ho vyzvedl na letišti. Jack jeho volkswagen skoro nepoznal. Vepředu měl ke střeše připevněnou podivnou konstrukci z plexiskla, která čněla dopředu nad čelní sklo. Ta průhledná věc byla široká jako celá střecha, asi půl metru dlouhá, přibližně stejně tak vysoká a měla aerodynamický tvar – asi jako boxy na zavazadla. Jenomže to nebyl celý box, ale spíš něco jako široký vytrčený nos. Jack nechápal, jak by tenhle unikát mohl vylepšit vzhled nebo zvýšit výkon Theova jinak střízlivého vozu.

„Co to máš na střeše?“ zeptal se, když se uveleboval na sedadle pro spolujezdce.

„Tak sis toho všimnul, jo?“

Bylo to totéž, jako kdyby se ho Theo zeptal, jestli si všiml, že má uprostřed čela třetí oko.‚Jo. Co to má znamenat?“

„Dobře mě poslouchej, jo?“ řekl Theo, když se odlepoval od chodníku. „Napadlo mě to včera večer. Viděl jsem na dálnici chlápka, jak veze na střeše svýho chevroletu matrace. Musel si asi myslet, že je superman nebo co, protože si to svištěl asi devadesátkou a přitom měl vystrčenou ruku z okýnka a ty obrovský matrace nahoře přidržoval, aby mu neuletěly. Už jsi na takový idioty určitě taky narazil.“

„No… jo,“ přikývl Jack opatrně.

„Takže když jsem to viděl, napadlo mě, že přece musí existovat lepší způsob, ne? A pak mě to napadlo: spoiler na matrace.“

„K čemu?“

Jen se nad tím zamysli, kamaráde. Dostaneme těch čtvrt milionu dolarů od Ranaře Buda z Adanty. Dejme tomu, že vezmeme deset táců a uděláme model týhle věci. Dalších dvacet vrazíme do teleshoppingu. Takovej šikovnej teleshopping dokáže prodat i masový kuličky vegetariánům. Může to bejt zlatej důl.“

„Theo, co kouříš?“

„Fajn. Tak co třeba pět tisíc?“

„Na matracový spoiler nedám ani pět centů.“

Theo zasténal, ale pak se plně soustředil na řízení. „Sakra, Swytecku, přesně tohle je důvod, proč se z tebe nikdy v životě nestane pracháč.“

Několik kilometrů ujeli mlčky, a když pak Theo začal hlasitě nadávat všem neschopným řidičům, na které cestou z letiště do Coral Gables narazili, zdálo se, že matrace – obrazně řečeno – odložil na postel. Jak jsi pořídil u Henryho Talbridge?“

„Dobře,“ odpověděl Jack. „Vlastně dokud mi neukázal výsledky testu na detektoru lži, při kterém Mia neprošla.“

„Chceš říct, že její odpovědi o tom znásilnění zfalšovali?“

Jack vytáhl zprávu z kufříku, jako kdyby se na ni znovu potřeboval podívat, aby jí vůbec uvěřil. „Položili jí tři klíčové otázky. První: ^násilnil vás Gerard Montalvo?1 Odpověděla ano.“

„A to byla lež?“

„Podle vyšetřovatele její odpověď vykazovala známky nejistoty.“

„Páni, kámo. Co ta další otázka?“

„‚Přinutil vás Gerard Montalvo k sexu proti vaší vůli?1 Zase odpověděla ano.“

„Další lež?“

„Vyšetřovatel k tomu přičinil tutéž poznámku. Ze odpověď vykazuje známky nejistoty.“

„To je zlý, kamaráde. A ta třetí otázka?“

„Ta souvisí s jizvou na vnitřní straně stehna, o které jsem ti říkal. Dostala otázku:.Způsobil vám zranění na noze Gerard Montalvo?’ Odpověděla ano.“

„Co na to ten vyšetřovatel?“

„Neřekl přímo, že lže, ale nepovažoval její odpověď za přesvědčivou. Označil ji za neprůkaznou.“

„Co je to za podělanej posudek?“

„V podstatě nemůže říct přímo, že lže, anebo že mluví pravdu. Při testech na detektoru lži se takovéhle věci stávají častěji, než bys řekl.“

Theo zastavil na červenou a začal vyklepávat prsty na volantu nějaký rytmus, který mu zřejmě pomáhal vstřebat tuto informaci. „Proč ti o testu na detektoru neřekla ta prokurátorka? Jak se jmenuje? Charlene?“

„Charlene Wrightová. Včera večer jsem jí zavolal domů a zeptal jsem se jí na to.“

„Co ti odpověděla?“

„Ze všeho nejvíc ji překvapilo, že mi Henry Talbridge o tom testu vůbec řekl. O moc dál jsme se už pak nedostali, kromě jedné důležité věci. Charlene Terese nikdy nepřestala věřit.“

Jak ti teda ten detektor vysvětlila?“

‚Myslí si, že při stresu, který Teresa zažívala vinou Gerarda Montalva a jeho věrných, není divu, že neprošla. Ze by za takových podmínek neprošel nikdo.“

„Co si o tom myslí Talbridge?“

„Rád by s Charlene souhlasil, ale zdůraznil, že se prokurátorka kvůli tomu ocida v choulostivé situaci a jako okresní státní zástupkyně skončila. Ztratila důvěru nadřízených, protože se v tom případu tak angažovala.“

„To je krutý. Podle mě je zlý, že Mia na tom detektoru propadla, ale tyhle věci nějsou úplně stoprocentně spolehlivý.“

„Ne, ale kdybych to měl zobecnit, tak prokurátoři jim přikládají mnohem větší váhu než obhájci. A nesmíš zapomínat, že Mie trvalo tři dny, než to znásilnění nahlásila na policii. To znamená, že se od té doby sprchovala, převlékala, jedla, používala toaletu. Po více než dvaasedmdesáti hodinách se už při laboratorních rozborech neobjeví žádné fyzické důkazy. Je to případ, kdy jedno tvrzení stojí proti druhému, s výjimkou té pořezané nohy. A v tom, jestli jí to udělal Montalvo, byl detektor neprůkazný.“

„Co to teda v týhle situaci znamená? Snažila se okresní prokuratura ještě pořád Montalva skřípnout, anebo celej případ nechala plavat?“

„Právě tohle jsem se chtěl od Charlene dozvědět. Jenomže o tom mlčí.“

„Třeba bysme na to mohli přijít sami. Co se dělo potom?“

Na semaforu naskočila zelená a auto vyrazilo kupředu, právě když Jack zase zastrkoval protokol zpátky do kufříku. „Talbridge svědčil poslední den předběžného slyšení. Hned potom zjistil, že Montalvo se chce podrobit testu na detektoru lži. A protože to proniklo do tisku, rozhodl se spolu s Charlene Wrightovou, že Teresa ho podstoupí hned nazítří ráno. K jejich nesmírnému překvapení při něm neprošla. O dvě hodiny později vynesl soudce verdikt, že existuje dostatek důkazů pro trestní řízení.“

„Ten soudce samozřejmě nevěděl, že údajná oběť neprošla testem na detektoru lži.“

„Ten test by soudce jako důkaz stejně nepřijal, ale máš pravdu. Vědě

li o tom jen Mia, ten člověk, který test vyhodnotil, Henry Talbridge a Charlene Wrightová.“

Blížili se k Jackově kanceláři, takže Theo přejel do vedlejšího jízdního pruhu. „Soudce tedy vynesl verdikt, a prokurátorka přitom seděla na výsledku detektoru lži, který vlastně tvrdil, že oběť lhala. Co udělala prokurátorka potom? Stáhla obvinění, nebo se na detektor vykašlala a hnala případ k trestnímu soudu? Každý solidní prokurátor by se pak přinejmenším posadil a upřímně si s člověkem, který podal žalobu, promluvil. Jenomže se už nikdy nedozvíme, jak chtěla Charlene a její

nadřízení vyřešit tohle dilema, protože čtyřiadvacet hodin potom, co soudce rozhodl, že případ půjde před trestní soud, zmizela jak Mia, tak Montalvo.“

„Takže se člověk musí zeptat: Proč se oběť i pachatel vzdali všech svejch věcí a peněz, vykašlali se na všechny svý známý a začali novej život?“

„Dovedu si představit, že ať už Mia lhala, anebo mluvila pravdu, v obou případech se mohla bát, že se jí Montalvo pomstí. Jestli lhala, bylo by to ještě pochopitelnější, protože by během následujícího procesu mohla jen stěží odolávat Montalvovým výhrůžkám.“

„To beru. Jenomže je tu ještě těžší otázka – proč se vypařil Montalvo?“

„Protože byl vinen,“ řekl Jack.

„To je jeden důvod. Jenomže spornej.“

„Protože se bál, že ho soud shledá vinným, přestože to neudělal?“

„Kolik nevinnejch mužskejch vezme nohy na ramena po obyčejným předběžným slyšení?“

To byla dobrá poznámka a Jack se nad ní na chvíli zamyslel. „Možná si musíme položit tu nejzákladnější otázku. Jako třeba‚vinen čím’?“

„Teď ti nerozumím.“

„Možná se Montalvo bál, že ho soud shledá vinným ze znásilnění. Možná se ve skutečnosti bál, že potom, co soudce nařídil trestní řízení, budou ho všichni podezírat, že má v tom Miině zmizení prsty.“

Jenomže i přesto se musíš ptát: Co ho tak vyděsilo, že se sebral a vzal roha?“

Theo zastavil před Jackovou kanceláří. Jack vzal za kliku u dvířek auta a řekl: „Theo, kamaráde, přesně tohle potřebujeme zjistit.“

48

Jack vystoupil z auta a Theo vykročil za ním do kanceláře, natěšený, že přepadne sladkou Dani. Jackova dočasná sekretářka seděla ze stolem v přijímací místnosti, ale její obvyklá dobrá nálada byla ta tam. Naopak se mračila.

„Co se stalo?“ zajímal se Jack.

„Ale nic.“

Jack byl muž a měl plnou hlavu starostí, ale dokonce i on poznal, že za jejím „nic“ něco vězí. Předstíral, že se probírá hromadou pošty na pultíku, ale přitom Dani probodával zkoumavým pohledem. Připadala mu jako vyměněná. „Nechcete mi něco říct?“

Pokrčila rameny. „Může za to můj přítel. Přijali ho na medicínu ve Stanfordu.“

„Páni! To je dálka. Takže… zřejmě vám řekl, že se rozejdete.“

„Ne. Chce, abych tam odjela s ním.“

„No ne! To je důležité rozhodnutí. Vážně o tom uvažujete?“

„Myslíte, že bych neměla?“

„Myslím –“ Zarazil se. „Myslím, že byste si měla promluvit s rodiči.“

„Jste skvělý právník,“ odpověděla mu s úsměvem. „Nebojte se. Nepojedu. Ale vůbec bych se nerozmýšlela, kdybych si byla jistá, že je ten

/ U

pravý.

Jack se zatvářil nechápavě. Její jistota ho udivila. „Vy byste tam odjela?“

„Rozhodně. Jak říkávala moje babička,‚Nemůžeš jen tak nastoupit do každého autobusu, který jede kolem. V lásce to takhle nefunguje.1“

„Oho, pravá láska znamená, že se člověk vůbec nemusí ptát…“ skočil jim do řeči Theo s pusou plnou peprmintových bonbonů.

Dani nakrčila nos. Oscarový film Love Story vznikl dávno předtím, než se narodila. Jack jenom potřásl hlavou a zamířil do své kanceláře. Věděl, že Dani bude v pořádku. Byl by rád, kdyby totéž mohl říct se stejnou jistotou i o sobě.

Jack rozsvítil a přistoupil ke stolu. Theo už dočista vyplenil misku s bonbony a teď zkoumal ledničku vedle Jackovy prosklené skříňky a hledal něco k pití. Počítač byl zapnutý, takže Jack zkontroloval e-mailovou poštu. Zprávy od známých odesilatelů pomíjel, zajímaly ho jen maily z neznámých zdrojů – ty, které mohly pocházet od únosce.

Jeho pozornost upoutal titulek nadepsaný „K ověření“, ale pak zjistil, že je to jenom reklama na odtučňovací pilulky. Ještě několik dalších mailů mu zrychlilo tep, ale nakonec zjistil, že jsou – obecně vzato – určené obézním adresátům s malými penisy, kteří si potřebují rychle půjčit peníze.

„Myslíš, že Mia o tom znásilnění lhala?“ zeptal se ho Theo.

Jack zvedl oči od monitoru a podíval se na něj. „Zatím nevím, co si o tom mám myslet.“

Ještě k tomu testu na detektoru lži. Předtím jsem ti nic neříkal, ale asi bych ti to měl připomenout. Při jednom takovým testu jsem taky propadnul. Vzpomínáš?“

„Samozřejmě.“

„Občas se člověk tak strašně snaží, aby prošel, ne proto, že lže, ale kvůli tomu, že je v sázce strašně moc. Myslím, že v takovým případě klidně pohoříš.“

Já vím. Díky.“

Jack se zase zadíval na seznam nepřečtených e-mailů a spatřil jeden, který vypadal dost slibně. V kolonce Předmět si přečetl: „Naše sladké tajemství.“

Klikl myší, zprávu otevřel, ale žádný text neviděl. Vtom se na monitoru objevila digitální fotografie. Zpočátku nedokázal rozeznat, co znamená. Přimhouřil oči, aby si obrázek prohlédl z poněkud jiné perspektivy. A vtom ho to doslova udeřilo do očí.

Fotografie zachycovala detail jizvy na vnitřní straně Miina stehna.

„Oh, sakra.“

„Co?“ ozval se Theo.

Jack zíral na snímek, který zabíral celý monitor, neschopen pohybu a málem ani slova. Uvědomil si, že snímek je jen návnadou k příloze připojené k mailu.

Únosce měl pro něj další videonahrávku.

Jack se zhluboka nadechl. „Tohle bude zlé.“

49

Jack si stáhl videonahrávku, která tvořila přílohu dotyčného e-mailu, a kopii okamžitě odnesl do pobočky FBI. Když ji viděl poprvé, bylo mu hodně zle. Ale když se pak na ni díval znovu s agentkou Henningovou, zdálo se mu, že už to nevydrží. Při představě, že ji bude muset sledovat ještě potřetí s policejním psychiatrem, zaplavil ho pocit, že to snad ani nepřežije.

Jacku, nemusíte tu kvůli tomu zůstávat, jestli nechcete,“ navrhla mu Andie.

Už ho to také napadlo, ale nakonec usoudil, že by to nebylo správné

- připadalo mu to necitelné a neloajální. „Zůstanu tady,“ řekl.

Přistrčili si židle k pultu s videotechnikou a Andie zapnula monitor s plochou obrazovkou, aby dobře viděli všichni tři. Úvodní snímek teď připadal Jackovi bolestně známý. Objektiv neukázal Miinu tvář, ale zabral jenom jizvu na stehně. Zarážející na ní nebyla ani tak její délka, jako spíš vzhled zrůzněné pokožky. Detailní záběr ještě umocňoval všechny nerovnosti, podobně jako tma zjitřuje pocity strachu a úzkosti. Jackovi všechno připadalo ještě mnohem horší, protože věděl, jak dokonalá, jemná a hladká je její nezraněná pleť. Ale tato jizva, tato děsivá zvrásněná vada na Miině kráse vypadala jako láva, která se vylila z nitra země.

Andie stiskla tlačítko pro přehrávání. Obraz na monitoru se začal pohybovat a z reproduktoru se ozval zvuk.

„Ukažte mu to. “Hlas mu zněl dutě, jako kdyby měl v ústech smotek buničiny nebo něčeho podobného.

„O čem to mluvíte?“zeptala se Mia.

„Víte moc dobře, o čem mluvím. Tak ukažte mu to sakra!“

Vtom obrazovka na okamžik potemněla, jako kdyby ze záznamu někdo něco vystřihl. Jacka bodlo u srdce, když si představil, co se v tu chvíli asi tak přihodilo mimo kameru. Pak se ale znovu objevil obraz – stejný záběr jizvy na Miině noze. Nedalo se určit, jak dlouho trvala ve skutečnosti pauza mezi natáčením, ale zřejmě stačila na to, aby se

únosce trochu uklidnil, protože v následujícím záběru už z jeho hlasu nezazníval takový vztek a působil klidněji.

Jste připravená, Tereso?“

Mia nevydala ani hlásek. Jack sice nedokázal posoudit, jak dalece je Mia připravená, ale bylo zřejmé, že je připravená únosci vyhovět.

V záběru se objevila její pravá ruka, která držela za kovovou šroubovací část rozbitou žárovku. Střepy, které z ní trčely, byly křišťálově průzračné a ostré jako břitva. Otočila ji jedním směrem, potom druhým, jako kdyby se snažila rozhodnout, která strana jí lépe poslouží jako účinný skalpel.

„Udělejte to,“zaveleljí.

Zjizvená noha se mírně pohnula vzhůru a potom zase nazpátek. Jack měl pocit, že cítí, jak se nadechuje a plíce se jí vzdouvají a plní uklidňujícím vzduchem. Možná si to namlouval, ale zdálo se mu, jak se jí pod pokožkou zatínají svaly. Potom, neuvěřitelně pevnou rukou, přiložila dlouhý střep na horní konec jizvy. Byl tak ostrý, že když se objevila první kapka krve, vůbec nebylo patrné, že by ruka vyvinula nějaký dak. Potom ale pomalu přitlačila a střep zajel pod kůži. Nakonec se do ní úplně ponořil a z rány vytryskl pramínek krve, který zbarvil celé sklo a stékal jí po palci. Pak Mia tlak uvolnila a střep ze stehna vytáhla. Krvácení neustávalo. Zdálo se, že je to příliš mnoho krve na tak krátkou ránu; připomínala neustále krvácející řez břitvou. Kamera se ani nepohnula a zabírala jen zraněnou pokožku.

„Tak a je to, “ řekl. „Teď mu to celé ukažte.“

Kdesi pod spoustou krve se skrýval čerstvý kráter. Uchopila do ruky rudě zbarvený střep a znovu ho zasunula dovnitř. Na okamžik se zdálo, • jako kdyby se videozáznam přerušil a vystřídala ho fotografie, protože v tu chvíli se na obrazovce nic nehýbalo a neozval se jediný zvuk. Potom se Miina ruka vydala pomalu dolů a za pomoci střepu otevírala starou jizvu odshora až dolů. Krvácení nabíralo na síle, ale ještě to nestačilo. S jistotou chirurga se ruka se střepem zase pomalu vydala vzhůru a potom znovu dolů. Při každém pohybu střep zajížděl stále hlouběji a krvácení sílilo. Nakonec odhodila rozbitou žárovku mezi nohy a obrazovka zčernala.

Jack se zhluboka nadýchl. Andie vypnula monitor, jako kdyby chtěla vymazat veškeré stopy hrůzného výjevu. Jack ani Andie nepromluvili a čekali na reakci soudního psychiatra.

Eve Stapletonová měla za sebou dvacetiletou kriminalistickou praxi, z toho deset let strávila u vyšetřovacího útvaru v Quantiku ve Virginii, kde se setkala s těmi nejhrůznějšími případy. Nikdo by ji nemohl podezírat, že málo soucítí s oběťmi, ale letitá průprava jí umožňovala přistupovat k problémům s akademickou věcností, dokonce i v případech, s jakými se setkala tady.

Eve Stapletonová si dopřála chvilku soustředění, aby si mohla náležitě utřídit myšlenky. „Začněme tím e-mailem, který jste dostal. Konkrétně titulkem v kolonce Předmět.“

„Bylo to nadepsané třemi slovy:‚Naše malé tajemství.1 Což ve mně okamžitě vzbudilo podezření,11 vysvětlil Jack.

„Mně to připadá jako běžný nadpis spamu. Proč to ve vás vyvolalo podezření?11

„Když jsem s únoscem mluvil naposledy, dal jsem mu na srozuměnou, že vím o jeho minulosti a jeho přezdívce Násilník. Dospěli jsme k jakési dohodě, že si tento poznatek nechám pro sebe. Ze to nenahlásím na policii.11

Andie poodjela na kancelářské židli od pultu s počítači, dál od Jacka a psycholožky. „Ten nadpis‚Naše malé tajemství’ byl určitě míněn sarkasticky. Včera večer jsme po něm oficiálně vyhlásili pátrání. Po Montalvovi teď pátrá celý svět.11

„Zdá se, že za to ale Mia platí,“ poznamenal Jack

„Připadá mi, že je to něco víc,11 prohlásila Stapletonová. „Únosce se tím snaží říct, že Mia – Teresa – se před sedmi lety pořezala sama a potom ho křivě obvinila ze znásilnění.11

„Počkejte chvilku,11 zarazil ji Jack. Jenom to, že nějaký šílenec přinese kameru a poručí svojí oběti, aby se pořezala, ještě neznamená, že si to původní zranění způsobila sama.11

„Samozřejmě že to všechno musela udělat z donucení. Dokonce si myslím, že vystřihl celou pasáž, kdy se proti tomu vzpouzela, jen aby navodil dojem, že se pořezala dobrovolně.11

„Dám ten záznam našim technikům, aby se na něj ještě podívali. Prověří, jestli v pozadí zase neodhalí nějaké šumy, jako na tom posledním.11

Stapletonová přikývla. „Ovšem jak jsem pochopila, výsledky jejího testu na detektoru lži vyvolaly jisté pochybnosti ohledně jejího původního zranění. Na otázku, jestli má její zranění na stehně na svědomí Montalvo, odpověděla, že ano. Vyšetřovatel ale nedokázal jasně říct, jestli lhala nebo ne.“

„Detektory lži nejsou stoprocentně spolehlivé. Zvlášť pokud test podstupuje žena, která už celé týdny čelí vyhrožování kvůli tomu, že se vydala na policii a nahlásila tam nejhrůznější fyzické i psychické trauma, jaké kdy zažila.“

„To je pravda,“ přikývla Stapletonová. „Jenomže tím se nijak nemění psychická motivace člověka, který tento videozáznam pořídil. Kromě toho se ten sexuální útok tehdy odehrál za takových okolností, že si podle něj všechno zavinila sama. Že si to zasloužila nebo že Montalva k činu vyprovokovala. Takový způsob uvažování není u pachatelů znásilnění neobvyklý.“

„Zvrácený mozek si dokáže vytvořit nesmírně pokroucený obrázek událostí, které se staly před sedmi lety. Jsem přesvědčený, že když to video natáčel, sahal k nejrůznějším donucovacím metodám. Ty záběry měly znázorňovat něco, co si před sedmi lety sama způsobila. Bylo to sebemrzačení s pistolí u hlavy.“

„Souhlasím s Jackem,“ řekla Andie. „Vidím to tak, že ten záznam vyvolává otázku, proč se únosce snaží Jacka tak vehementně přesvědčit, že si Mia to původní zranění přivodila sama.“

Jack na to měl vlastní názor, ale čekal, co na to odpoví Stapletonová. „Mám z toho dojem, jako by chtěl Jacka ovlivnit při jeho rozhodování, na kolik si Miu vlastně cení. A zároveň se svým způsobem mstí za škody, které mu – tehdy ještě jako Teresa – napáchala, když ho obvinila ze znásilnění, jež si – podle jeho zvráceného uvažování – vlastně zavinila sama.“

Andie vyslala k Jackovi tázavý pohled. „Jste rozhodnutý vytáhnout z vlastní kapsy tolik peněz a zaplatit výkupné člověku, který takhle uva –

V •

zuje?

„Mám snad jinou možnost?“

„Mohl byste zvolit možnost, že to výkupné nezaplatíte.“

„Pak bych nebyl o nic lepší než ten parchant, kterého si vzala. Nepřežila by to. To vím určitě. Už jsme to spolu probírali. Slíbila jste, že se pokusíte sehnat trochu peněz, aspoň jako návnadu.“

„Sehnala jsem víc.“

Jack se na ni zadíval se zájmem. „Vážně?“

„Ano, ale musí se skutečně použít jenom jako návnada. Už jsem vám vysvětlovala, že FBI vám nikdy nemůže dát peníze na normální výkupné. Můžete mu ty peníze ukázat. Můžete mu dokonce dovolit, aby si z nich menší hotovost vzal, protože bychom tyto označené bankovky mohli vystopovat. Ale není to půjčka ani dar, se kterým můžete volně naložit.“

„Takže mi FBI dá peníze, které mám použít jenom jako návnadu, ale nesmí se s nimi nic stát.“

„Říkám tím jen to, že se řídíme přísnými předpisy.“

„Kolik to vůbec dělá?“

„Schválili mi padesát tisíc dolarů.“

„To nestačí.“

„Víc neseženu. A dokonce i za tuhle částku od vás budu potřebovat jisté ústupky.“

„Aha, takže nějaké poznámky pod čarou,“ poznamenal Jack.,Mluvte.“

„FBI bude požadovat větší kontrolu nad veškerým vaším jednáním s únoscem.“

Ještě jste mi nezapomněli, že jsem se mu zmínil o tom Násilníkovi?“

„To je jeden příklad,“ řekla Andie. „Ale mluvím teď o komplexnější kontrole. Jestli výkupné zaplatíte, kolik zaplatíte a kdy ho zaplatíte – o tom všem budu rozhodovat já. Při jednání s únoscem se budete řídit našimi pokyny a váš pohyb i jednotlivé kroky budou podléhat stanovenému plánu.“

„Co když s vašimi pokyny nebudu souhlasit?“

Zaváhala, jako by hledala správná slova, aby ho přesvědčila. „Asi byste měl uznat, že je to naše práce a že se těmto rozhodnutím nemůžete vzpírat.“

„Jinými slovy – pokud si od vás vezmu peníze, vzdávám se práva na vlastní názor.“

„Nechci vám nic vnucovat násilím, Jacku. Jediné, čeho se vzdáte, je možnost poslat FBI k čertu a prohlásit, že ten problém vyřešíte sám.“

Jack se jí nechtěl dotknout, ale vzpomněl si na Ashley Thorntonovou. Té agenti FBI moc nepomohli. „Dovolte mi otázku,“ řekl Jack.

„Ten první únos vedený pod označením‚Chybná cifra’, který jste objevili v databázi. Ten, jak mladý automechanik z Georgie zaplatil devatenáct tisíc dolarů – všechno, co měl –, aby se mu jeho žena vrátila.“

„Co je s ním?“

„Podíleli se na jeho vyšetřování agenti FBI?“

„Ne. Únosce manžela varoval, aby do toho nezatahoval policii, takže ho poslechl. Případ nahlásil, až když už měl ženu zpátky doma.“

„Varoval únosce Drewa Thorntona, aby nevolal policii?“

„Ano,“přiznala tiše.

Jack hned neodpověděl. Připadal si, jako kdyby seděl v nákladním vlaku, který brzdí, ale ne a ne zastavit. „Neříkám, že vám nevěřím. Neříkám dokonce ani to, že chci, aby se váš úřad do ničeho nemíchal. Ale rád bych měl volné ruce.“

„Cožpak o naše peníze nestojíte?“ zeptala se ho Andie.

„Za těchhle podmínek je nechci. Podívejte se, souhlasím, že v nynější situaci by pro mě asi bylo nejbezpečnějším řešením, kdybych s tím člověkem vstoupil do styku a vytáhl z něj co nejvíc informací, které by FBI umožnily odhalit místo, kde se ukrývá. Jenomže ta jeho videonahrávka jasně dokazuje, že na to nemáme čas. Vždyť je tak zatraceně mazaný, že se mnou teď ani nemluví. Posílá mi zprávy mailem. Nevyjednává. Musíme ho přitlačit ke zdi. Přinutit ho, aby udělal chybu.“

Andie neodpověděla, ale ani nedala najevo, že nesouhlasí.

„Tvrdím, že nastal čas na výměnu peněz za Miu,“ řekl Jack. „Chci ho vylákat ven. A pokud k tomu budu muset použít vlastní peníze, tak je použiju.“

50

Andie obědvala přímo u psacího stolu. Vedle misky s italskou polévkou minestrone měla položené kopie psychologického profilu únosce, jehož případy nesly pracovní označení „Chybná cifra“. Setřela kapku polévky, která jí vystříkla na okraj papíru, a znovu přeletěla pohledem první stránku. „Zlostný běloch, asi pětatřicátník. Zřejmě marnotratník, někdejší boháč, který přišel o všechno – o peníze, rodinu, přátele. Teď možná bezdomovec.“

Bylo to k zbláznění. Početný tým agentů celý týden pročesával miamské brlohy, kde se srocovali bezdomovci, a hledal zkrachovalého bosse, který přišel o všechno.

Andie odložila starý profrl stranou a upila z láhve trochu džusu z noni, tropického ovoce z Cookových ostrovů. Ne že by jí chutnal, ale pohlížela na něj jako na ovocnou obdobu léčivého rybího tuku. Lyžování v drsných podmínkách se jí podepsalo na pravém koleni a džus z noni jí za deštivých dnů pomáhal zahánět bolesti. Doktor ji varoval, že by se jí v kloubu mohla v budoucnu vyvinout artritida, jenomže u Andie bylo velice obtížné předvídat, jaká nemoc ji v budoucnu může potkat. Jako adoptované dítě věděla jen velice málo o zdravotních dispozicích svých biologických rodičů. Přesto „hrozící artritida“ patřila mezi důvody, jimiž si Andiini přátelé a kolegové vysvětiovali její rozhodnutí odjet ze Seatdu, který se vyznačoval chladnými a vlhkými zimami. Samozřejmě se mýlili. Její náhlý úprk do Miami se zdravím ani v nejmenším nesouvisel.

Pokud člověk neměl na mysli zdraví duševní.

Ozval se domácí telefon a recepční jí oznámila, že ve vestibulu čeká Cassandra Nuňezová.

„Hned jsem tam,“ řekla. Od cesty do Adanty zůstávala Andie s Miinou sestrou ve styku, takže věděla, že má Cassandra namířeno do Miami. Nynější osobní schůzku si vyžádal nový videozáznam od únosce. Andie se s Cassandrou v hale přivítala a zavedla ji k sobě do kanceláře, kde si mohly promluvit za zavřenými dveřmi.

„Děkuju vám, že jste přijela,“ řekla Andie, když usedala za psací stůl. „Myslela jsem si, že když už jste v Miami, využiju toho a požádám vás o schůzku mezi čtyřma očima.“

„Samozřejmě. Proto jsem se tu ještě zdržela a nevrátila se do Atlanty hned. I když vám nemůžu pomoct, utěšuje mě, že sem aspoň můžu přijít. Potřebuju mít pocit, že jsem nablízku. Právě takový vztah jsme měly se sestrou. Byly jsme si blízké.“

„Věřím vám.“

„Máte sestru?“

„No… je to složité.“

Cassandra si odkašlala. „Ale asi ne tak složité, jako to, co se stalo mně a Terese. Celých sedm let jsem si myslela, že je mrtvá.“

„To ne, ale přesto je to dost absurdní. Až doteď jsem se nad tím příliš nezamýšlela, ale my jsme měly spíš opačný problém. Dlouho jsem netušila, že nějakou sestru vůbec mám. Dozvěděla jsem se to až v pubertě.“

Jak je to možné?“

Andie se odmlčela, protože jí nepřipadalo moc moudré svěřovat se cizímu člověku se svým osobním životem. Jenomže se potřebovala dozvědět o Cassandře a její sestře trochu víc. Usoudila, že když jí pár věcí o sobě prozradí, rozvážejí tím jazyk. „Vyrůstala jsem v pěstounské péči a v devíti letech jsem zakotvila v adoptivní rodině. O své biologické příbuzné jsem se nezajímala, dokud jsem nezačala chodit na střední školu. Tehdy mi adoptivní rodiče pomohli poskládat dohromady, co se dalo zjistit. A tenkrát jsem přišla na to, že jsem z dvojčat a že mám sestru.“

„No tohle! A začaly jste se stýkat?“

„Nějakou dobu trvalo, než jsme si na sebe zvykly, vlastně několik let. Ale potom jsme se nesmírně sblížily.“

Cassandra ztichla, ale zdálo se, že mnohem víc přemýšlí o svých vlastních problémech než o Andiiných. Agentka Henningová to považovala za dobré znamení, protože chtěla stočit rozhovor právě tímto směrem. „Povězte mi něco o své sestře, můžete?“

„Co byste chtěla vědět?“

Jaká byla, když jste spolu vyrůstaly?“

„Nevím, co chcete slyšet. Byla krásná, hodně sportovala, ve škole ji měli rádi. Byla ten typ, jakému se chtěla přiblížit všechna děvčata, včetně mě.“

„Byla pravdomluvná, anebo si třeba ráda vymýšlela?“

„Teresa byla nesmírně pravdomluvná.“

‚A jak se vyrovnávala se zlostí?“ pokračovala Andie. „Řekla byste o ní, že v sobě svoje pocity dusila? Anebo je projevovala navenek?“

„Samozřejmě že se uměla rozčílit, ale neřekla bych o ní, že byla vzteklá nebo výbojná. Vlastně si pamatuju, že se rozčílila jenom tehdy, když někdo ublížil mně nebo jejím kamarádům. Taková byla.“

Andie přikývla, jako by chtěla naznačit, že takovou odpověď bere. Otočila se na židli, tváří k počítači. „Nikdy bych si nedovolila nutit vás k tomu, ale jste připravená podívat se na poslední videozáznam vaší sestry?“

„Už jsem ho viděla,“ odpověděla Cassandra.

„Ano?“

„Jack Swyteck mi ho poslal mailem. Viděla jsem ho dnes ráno.“

Tvář jí ztvrdla a hlas zeslábl. „Nepotřebuju to vidět znovu.“

„Ne, samozřejmě že ne. Vůbec bych o tom nezačínala, kdybych to věděla.“ Andie popojela na židli od počítače a zastavila se za svým psacím stolem. Potom se naklonila ke Cassandře. „Chtěla jsem si s vámi ale promluvit o jedné věci, která souvisí s tím videem. O něčem, na co upozornili naši soudní psychiatři.“

„Jistě. Ráda pomůžu.“

„Zdá se, že proti sobě máme násilníka, který se utvrdil v přesvědčení, že si vaše sestra to znásilnění zavinila sama. Zřejmě má jakousi utkvělou představu nebo něco podobného.“

„Co myslíte tím‚nebo něco podobného’?“

„Chci, abyste si vybavila tu noc, kdy jste šly se sestrou do baru Vertigo v Atlantě. Nevšimla jste si něčeho – čehokoliv –, co by naznačovalo, že se vaše sestra s Montalvem nevidí poprvé?“

„Myslíte, jestli se znali?“

„Znali nebo spolu chodili.“

„Rozhodně ne. Musela jsem jí vysvětlit, kdo to vůbec je. O jeho pozvání na ten večírek rozhodně nestála. To já jsem ji přemluvila, aby šla nahoru a podívala se tam.“

„Jste si tím jistá?“

„Ovšem. Samozřejmě že jsem si tím jistá. Co to s vámi se všemi je? Moje sestra byla znásilněna. Proboha, proč to nikdo nechce pochopit? Je to snad tak těžké?“

Já to chápu. Věřte mi, že kdyby vaše sestra uspěla při testu na detektoru lži, vůbec bych se vás na tyhle věci neptala.“

„Byla znásilněna. Vím to.“

Jak to víte?“

„Protože… protože jsem její sestra. Pověděla mi, co se stalo.“

„Řekla vám to až po třech dnech. Proč s tím čekala?“

„Trvalo jí to tři dny, protože ty tři dny prostě potřebovala. Jiné ženě by možná trvalo tři týdny nebo tři roky, než by o tom dokázala mluvit. Důležité je, že to vůbec řekla. A vím, že mně by nelhala.“

„Neberte to ve zlém, ale jak si můžete být jistá, že vám nelhala?“

Cassandra se ušklíbla, jako kdyby jí ta otázka připadala naprosto nesmyslná. „Už jsem vám to vysvětlovala. Jsme sestry.“

„Tak dobrá,“ pokračovala Andie. „Prozatím tedy beru na vědomí, že by vám sestra nelhala. Že to víte naprosto určitě.“

„To je pravda.“

„Ale něco mi tu nehraje,“ řekla Andie. „Vraťme se k našemu prvnímu rozhovoru. Byla jste si podle svých slov jistá, že je Teresa mrtvá. A jako důvod jste uvedla, že je to vaše sestra a že by vám nikdy nezmizela ze života, i kdyby v zájmu své vlastní bezpečnosti odjela na druhý konec světa. Že by se nějak pokusila navázat s vámi spojení.“

„Ano. Věřím, že je to pravda.“

„Takže jste si sedm let upřímně myslela, že je vaše sestra mrtvá.“

„Správně.“

„Domnívala jste se, že ji Montalvo zabil a utekl, prostě zmizel. Jinými slovy, že mu ta vražda prošla.“

„Přesně tak.“

„Pak mi tedy dovolte, abych se vás zeptala: Proč jste se nikdy nepokusila požádat okresní prokurátorku, aby Gerarda Montalva obžalovala z vraždy?“

Já… nevím. Možná jsem ji žádala.“

„Ne. Prokurátorky jsem se na to ptala. Nikdy jste o to nepožádala.“

„Dobrá, tak jsem o to tedy možná nepožádala. Ale nemusí ho nejdřív policie chytit, aby ho pak někdo mohl obžalovat?“

„Vůbec ne. Žaloby na nezvěstné osoby se podávají prakticky neustále.“

„No, kdybych to věděla, udělala bych to.“

„Takže to je tedy vaše odpověď? Byla jste přesvědčená, že Gerard Montalvo brutálně znásilnil a potom i zavraždil vaši sestru. Ale za celých dlouhých sedm let, které následovaly po jejím zmizení, jste ani jednou nepožádala okresní prokuraturu, aby ho obžalovala z vraždy, protože jste si myslela, že ho policie musí nejdřív dopadnout?11

„Myslím, že tak to bylo,11 přitakala Cassandra tiše.

„Jste si tím jistá?11

Cassandra zmlkla, jako by ji ochromila Andiina nedůvěra. „Možná jsem ve skrytu duše nepřestávala doufat, že se jednou objeví, živá a zdravá. Možná jsem právě proto nikdy nenaléhala, aby byl Montalvo v nepřítomnosti obžalován z vraždy.11

„Takže jste si byla jistá, že je vaše sestra mrtvá, ale zároveň jste si nebyla jistá, že je mrtvá.11

„Říkáte to schválně tak, aby to vypadalo divně. Odpověděla jsem vám, jak jsem odpověděla.11

Andie se jí pozorně zadívala do tváře, a ticho, které se v tu chvíli v místnosti rozhostilo, její pohled ještě umocnilo. „Dobrá,11 řekla po chvíli. „Takže tohle je vaše odpověď.11

‚Je na ní snad něco špatného?11 zeptala se Cassandra.

„Ne. Vůbec nic. Je to naprosto dokonalá odpověď.11

Odpověď lhářky, pomyslela si Andie.

51

Kolem jedné hodiny přijel Jack na prašné staveniště, které se rozkládalo na asi půlhektarovém pozemku u jezera Hammond Lake. Byl porostlý starými rozložitými duby, které tu majitel nesmírně prostého domu zasadil v úplně jiné době, kdy ještě v jižních státech Unie žili bílí nuzáci a po prériích se honily krávy. Na parcele čile pracoval buldozer, který srovnával se zemí venkovské stavení a uvolňoval místo pro další honosný dům budovaný firmou Ernesta Salazara. Jack zaparkoval na ulici a Salazara zastihl na konci staré asfaltové příjezdové cesty. Prohlížel si se svým architektem definitivní projekt nové usedlosti. Salazar se mu omluvil a vydal se s Jackem k jezeru, daleko od architekta i hlučného buldozeru.

„Dostal jsem další video s Miou,“ řekl Jack.

Stáli na samém břehu jezera a nedívali se na sebe, ale na vodní hladinu. Slyšeli teď mnohem zřetelněji kuňkání žab než motor buldozeru. Já vím,“ odpověděl Salazar. „Řekla mi to agentka Henningová.“

„Ukázala vám to?“

„Nechtěl jsem to vidět. Nevím, proč bych se na to měl dívat.“

„Nechci vás do ničeho nutit, ale přinesl jsem vám kopii.“

„Proč?“

„Pro případ, že byste se chtěl podívat, v jak hrozné je situaci, a chtěl jí pomoct.“

„Už jsem udělal, co jsem mohl,“ odpověděl Salazar.

„Dal jste únosci dvacetidolarovou bankovku a nějaké pásky, na kterých mluvím s Miou. Tím jste jí moc nepomohl.“

„Dvacet dolarů? Říkal jsem vám přece, že jsem zaplatil půl milionu.“

„Únosce tvrdil, že dostal dvacet dolarů.“

„Ten únosce je prostě hajzl. Jenom se z vás snaží vytáhnout ještě víc.“

Jack na něj vrhl pátravý pohled, jako by hledal odpověď na otázku, kde je vlastně pravda. „Proč bych vám měl věřit?“

Salazar se nuceně zasmál. „Proč? Proč by mi mělo záležet na tom, co si o mně myslíte? Proč bych –“

Jack čekal, až dopoví větu, ale Salazar se zarazil. Nevypadal jako člověk, který by zapomněl, co měl na srdci. Spíš si to rozmyslel. Zhluboka se nadechl a pokračoval mírnějším tónem. „Měl byste mi věřit z jednoho prostého důvodu. Právě vy byste měl – nejlépe ze všech lidí – vědět, že neexistuje muž, který by ji nechtěl nazpátek.“

„Chcete tím říct, že ji pořád milujete?“

„Sakra, nikdy jsem ji nepřestal milovat. Nevykládejte si to špatně. Jako manžel jsem se choval stejně hanebně jako všichni ostatní. Monogamie pro mě prostě není, ale to neznamená, že jsem ji přestal milovat. Začal jsem ji podvádět tři měsíce po svatbě a všechny svoje milenky jsem už přestal počítat. Snažila se mě přimět, abych toho nechal. Před dvěma roky prohlásila, že se mnou nebude nic mít, dokud nepřestanu spát se všemi sukněmi, které mi přijdou do cesty. Ona sama si nikdy žádného milence nenašla. Dokud nepotkala vás. Což je samozřejmě důvod, proč jsem vás tak nenáviděl.“

„Nevěděl jsem, že je vdaná.“

„Samozřejmě že jste to nevěděl. Nikdy v životě by se vám s tím nesvěřila. Bylo by to příliš velké riziko.“

Jaké riziko? Zdá se mi, že se z toho manželství stejně chtěla vymanit.“

Salazar zavrtěl hlavou, ale ne proto, že by protestoval. Spíš jako by chtěl naznačit, že Jack skoro nic nepochopil. „Přitlačil jsem ji ke zdi.“

Jak to myslíte?“

Jak jsem vám řekl už předtím: Byl jsem jejím ochráncem.“

„Před čím jste ji chránil?“

„Ta jizva na noze. Věděl jsem, jak k ní přišla. Svěřila se mi s tím znásilněním i s tím, proč si změnila jméno. Dokonce jsem věděl, jak se jmenuje doopravdy – Teresa Bussoriová. Věděl jsem o ní příliš mnoho věcí, a to byla její Achillova pata.“

„V jakém smyslu?“v

„Povím vám to takhle: Mia vám nemohla říct o mně, a mně zase o vás. Ledaže by se před celým světem přiznala, že je Teresa Bussoriová.“

„Takže jste jí vyhrožoval, že pokud by od vás odešla s jiným, prozradil byste její pravou totožnost?“

„Pyšný na to nejsem. Ale bez předmanželské smlouvy to byla jediná páka, kterou jsem proti ní mohl použít.“

Jackovi nešlo do hlavy, proč se mu Salazar takhle svěřuje, ale podobné osobní zpovědi vyslechl už bezpočtukrát. Většinou se mu takto svěřovali klienti, kteří už neměli sílu dál skrývat léta zamlčovaná tajemství. Ale dlužno dodat, že ta nejcennější tajemství si někteří s sebou vzali do hrobu.

Buldozer za nimi znovu zvýšil otáčky motoru. Právě likvidoval krytý přístřešek pro auto. „Proč jste to neřekl už před dvěma týdny FBI?“

„Můj právník mi poradil, abych jim to neprozrazoval. Ještě stále je přesvědčený, že jsem z Miina zmizení podezřelý já.“

„Naštěstí si tu stopu vedoucí k Montalvovi zřejmě zjistili sami.“

„Nechtěl jsem jim bránit ve vyšetřování. Upřímně řečeno jsem netušil, jak by mohl její únos souviset s Montalvem. Ale pokud je to všechno jen pomsta vůči Mie, co s tím mají společného ty předešlé dva únosy?“

„FBI v tom žádný problém nevidí.“

„Ne?“

„Ne. Oba předešlé únosy mohly znamenat přípravu na ten hlavní, na kterém pachateli skutečně záleželo. Anebo použil ty druhé dvě ženy jako náhražky, na kterých si chtěl vybít vztek, než našel Miu. Je také možné, že mínil odvést pozornost policie od Násilníka, aby to vypadalo, jako že je Mia jen další z mnoha obětí únosu.“

„Vy tohle berete?“

„Na mém názoru nezáleží,“ řekl Jack.

‚Ale ano,“ namítl Salazar. „Celý případ se teď točí kolem vás. Jste to vy, kdo si musí položit otázku Proč teď? Proč se Montalvo zaměřil na Miu až po sedmi letech?“

„Třeba ji celou dobu hledal, a našel až nyní.“

Salazar zavrtěl hlavou. „Takovéhle vysvětlení může Mia očekávat ode mě, ne od vás. Vysvětlení, které postrádá jakýkoliv smysl pro osobní zodpovědnost.“

„O čem to mluvíte?“

„Mám vlastní teorii, proč se Montalvo objevil až teď, a ne už v prvních letech našeho manželství.“ Na chvilku se odmlčel a v jeho hlase najednou zazněl ostrý tón. „Protože mě začala podvádět,“ řekl vyčítavě.

Jak to s tím souvisí?“

„Když Mia začala spát s vámi, Montalvo usoudil, že se její manžel zřejmě nepřetrhne, aby ji zachránil. Jinými slovy, před jednáním se mnou dal přednost jednání s vámi, Swytecku. A víte proč?“

Jack neodpověděl. Salazar k němu popošel o další krok a prohlásil: „Protože si dokonce i únosce uvědomuje, že ukrást Ernestu Salazarovi něco, na čem mu záleží, se nevyplácí. Proto.“

Byla to výhrůžka, kterou Salazar dával na srozuměnou, že si s Jackem ještě nevyrovnal účty za to, že mu spal se ženou. Jack měl ale v hlavě jiné problémy než Ernestovo zraněné ego. Víc než kdy jindy si však pod zlobným pohledem Miina odvrženého manžela uvědomoval, že pokud Salazar únosci skutečně předal půl milionu dolarů, jak tvrdil, neudělal to z lásky ke své ženě. Šlo mu jen a jen o to, aby nad ní neztratil vliv.

Jste bohatý muž, Ernesto. Ale stejně jste grázl. Mia si zasluhuje něco lepšího. Mnohem lepšího.“

„A vy jste ten, kdo jí to zajistí, ne?“ opáčil Salazar se sžíravým sarkasmem.

Když se pak otočili a vraceli zpátky k domu, Salazar ještě mluvil, ale Jack ho nevnímal. Slyšel jen ohlušující lomoz, rachot padající střechy, která se řítila pod náporem buldozeru.

To si sakra piš, že ano, pomyslel si Jack.

52

Mia si ošetřovala ránu. Nejdřív na ni přiložila tlakový obvaz, aby zastavila krvácení. Únosce jí přinesl tekuté stehy, což je substance, která zaceluje otevřené rány jako vteřinové lepidlo. Nanesla ji na řez, spojila rozšklebené strany a chvíli je držela u sebe. Pomohlo to. Vtom se jí nahrnula do tváře horkost. Zjistila, že pláče. Utěšovala se, že je to normální, pokud si ovšem člověk připustí, že rituál, při němž se člověk řeže do vlastního masa, je „normální“.

Ta žárovka jí vyrazila dech. Představovala úhelný kámen jejích nejděsivějších obav, které začaly oné noci v Montalvově apartmá v klubu Vertigo II. Když se vydala na ten pozdní noční večírek, vůbec nic od něj neočekávala a mínila se tam jen ukázat, pozdravit a hned zase zmizet. U vchodu ukázala vyhazovači navštívenku se vzkazem Jste krásná. A nejen to“. Zjistila, že uvnitř je už asi dvanáct lidí. Možná protože ji nikdo neznal, anebo kvůli tomu, že v sobě měla skutečně „něco navíc“, Montalvo o ni okamžitě projevil zájem. Bavil se jenom s ní a ostatní hosty, kteří přicházeli a zase odcházeli, úplně ignoroval. Vždycky když se otevřely dveře, navalil se dovnitř oblak dýmu a místnost vyplnila hudba z baru. A po celou tu dobu se s ní Montalvo bavil a snažil se na ni udělat dojem. Zpočátku jí připadal neškodný. Dokonce mu nemohla upřít jisté kouzlo a chvílemi se jí zdál zábavný, takže se ho nebála.

Potom někdo vložil do videopřehrávače kazetu, ale Mia tomu nevěnovala pozornost. A než si to uvědomila, vyhazovač vytiačil poslední hosty ze dveří. Zjistila, že je s Montalvem v celém apartmá úplně sama.

„Zůstaňte tu ještě chvíli,“ prosil ji.

„Ne. Vážně už musím jít.“

Video dál běželo, a když se Montalvo zadíval na obrazovku, Mia sledovala jeho pohled. Nemusela se dívat dlouho, aby pochopila, jaký druh filmu tam běží. Celou obrazovku vyplňovala sprcha plná páry. Sklo bylo zamlžené, ale dveře otevřené. Kamera se stočila k zrcadlu, nasměrovanému tak, aby se v něm odráželo veškeré dění ve sprše. Na mramorové sedačce pod baterií seděla úplně nahá dívka. Vlasy měla sepnuté do culíků, aby vypadala ještě mladší než ve skutečnosti, což se v tomto typu filmového průmyslu žádá. Nohy měla roztažené, pravidelně se pohybovala dopředu a dozadu a přitom jí ruce mezi hladkými stehny horečně pracovaly.

„Už jdu,“ prohlásila Mia.

Chytil ji za zápěstí, jemně, ale pevně. Na tváři měl laciný frajerský úsměv. Ještě chvilku.“

Snažila se nedat najevo strach, ale všechny smysly měla v pohotovosti. Slyšela zvuky, které k ní doléhaly od obrazovky, sténání a vzdechy masturbující ženy.

„Hned mě pusťte,“ trvala na svém.

Ještě pár minut,“ řekl.

V prvním okamžiku si připadala jako ochromená. V duchu se modlila, aby už mohla odejít, a spřádala plán, jak by se dalo uniknout. Jak to udělat? Zavolat z mobilu policii na 911? Vzpomněla si na pepřový sprej v kabelce, ale pak si uvědomila, že ho půjčila své naivní mladší sestře, kterou ani nenapadlo, že by si něco takového mohla také pořídit. Vyhnula se Montalvovým očím a rozhlížela se po možné únikové cestě. Přitom znovu zavadila pohledem o obrazovku. Teď už pochopila, co je ten film zač. Ta žena nemasturbovala. Držela v ruce rozbitou žárovku. Kamera ji tentokrát zabírala z širší perspektivy, jako kdyby chtěla nastolit symbolickou otázku: Je tady ještě něco červenějšího než krev na bílém mramoru? Ta žena měla krev na rukou i na stehnech, tekla jí po nohou v dlouhých tenkých rudých pramínkách, které se pak na bílých dlaždicích slévaly dohromady.

Montalvo se k ní naklonil a sevřel jí zápěstí ještě pevněji. „Udělej to pro mě,“ řekl jí hlasem, který se pohyboval někde mezi šepotem a sténáním, „a já ti zaplatím deset tisíc dolarů.“

Kulová klika se otočila. Zaslechla zaskřípění, které ji vytrhlo ze sedm let starých vzpomínek a vrátilo ji do nynější noční můry. Vtom zvuk utichl, ale dveře se neotevřely. Chtěl vejít dovnitř a rozmyslel si to? Nebo si s ní zase jenom pohrává, natahuje ji na pomyslný skřipec a nutí ji, aby jen mlčky seděla… a v duchu se ptala, jestli vejde nebo ne? Neustále si vymýšlel všelijaké psychologické hrátky a Mia se snažila, seč mohla, aby ji jejich účinky nezlomily. Vybavila si, že když se jí v dětství něco nelíbilo, otec jí říkával, aby si vzpomněla na všechny lidi, kteří jsou na tom ještě hůř. Člověk popálený při požáru. Nemohoucí invalida. Malé dítě, které nikdy v životě neslyšelo slovo „infarkt“, a přesto přišlo zčistajasna o otce. Byla to dost chabá berlička. Jako kdybyste nutili člověka, který nemá na boty, aby se radoval, že není beznohý. V Miině případě podobné srovnání kulhalo, protože ten člověk bez nohou byla teď ona. A možná jen dny či hodiny, anebo dokonce minuty ji dělily od chvíle, kdy se z ní stane symbol všech strádajících. Unesená mladá žena, jejíž utrpení se do budoucna stane náplastí na bolest jiných nešťastníků.

Pamatujete si na manželku Ernesta Salazara? Tu, kterou unesli. Tak buďte rádi, že nejste na jejím místě.

Dveře se otevřely.

„Nehýbejte se,“ zavelel, když vešel do spoře osvětlené místnosti.

Nechápala, proč se ještě vůbec snaží měnit hlas a navléká si na hlavu punčochu. Jako kdyby zapomněl, k čemu ji donutil a co všechno jí napovídal, když ji naposledy natáčel na video. Leželo jí v hlavě, co chce s tím filmem podniknout – jestli ho chce poslat Ernestovi, Jackovi nebo komukoliv, kdo usiluje o její vysvobození.

Podaří se jim nebo policii proniknout dostatečně daleko do její minulosti, aby dokázali odhalit, co je ten člověk zač? Snaží se prozradit jim svou totožnost?

Přešel po místnosti a zastavil se jen několik kroků od ní. Nezvedla hlavu, nechtěla se mu podívat do očí. Ale všimla si, že má s sebou kameru. Pomyslela si, že zřejmě nastal čas pro další videonahrávku, a už to samo o sobě stačilo, aby jí nohou projela prudká bolest.

„Tady,“ řekl a podal jí list papíru. Viděla, že je potištěný, jako nějaký scénář. Jednou si to přečtěte pro sebe,“ řekl jí.‚Abyste věděla, co tam je. Potom to přečtete nahlas, na kameru.“

V tak špatně osvědené místnosti nebylo vůbec snadné splnit jeho příkaz, ale její oči už přivykly šeru, takže to docela zvládla. List obsahoval jen tři odstavce. Snažila se nijak neprojevit své pocity, ale když se dostala k posledním větám, musel je z výrazu její tváře vyčíst.

Je to pravda,“ prohlásil. „Váš přítel zaplatí výkupné.“

Zvedla oči vzhůru. „Pak už budeme vyrovnaní, ano? Až zaplatí, co chcete?“

Odpověď přišla pomalu a vůbec ne taková, jakou si přála. Jen přečtěte ten zatracenej text.“ Otočil se, aby si připravil kameru a osvětlení.

Znovu se snažila nedat na sobě nic znát, ale list papíru se jí v rukou chvěl. Nervy ji zrazovaly. Jenom ji mátl falešnými sliby, přesně toho se bála. Vlastně ji to ani nepřekvapilo, vzhledem k tomu, jak se k ní až doteď choval, i k tomu, jak ohavná minulost je spojovala. Z podobného materiálu se dohody nevytvářejí.

Musím utéct, umínila si. To je jediná šance na záchranu.

‚Až řeknu tři, začneme natáčet,“ oznámil jí.

Uchopila papír oběma rukama a snažila se ho držet pevně.

Věděla, že v každém případě je tohle video poslední.

53

Po rozhovoru s Miinou sestrou se Andie vydala po chodbě k nedaleké kanceláři velícího agenta FBI. Nemohla nic dokázat, ale klidně by se vsadila, že Cassandra už o své sestře dost dlouho ví. Kdyby někdo znásilnil a zavraždil její sestru, Andie by nedala policii ani prokurátorce pokoj, dokud by se vrah neocitl před soudem. Podle příslušných úřadů v Adantě se však u nich Cassandra ničeho nedomáhala.

„Možná kvůli tomu, že v zemi žila nelegálně,“ řekl Martinez. Seděl za psacím stolem v sytě rudé kancelářské židli a propletené ruce měl spojené za hlavou. „Kdyby se přihlásila, mohla by jí hrozit deportace, ne?“

„Tohle nesedí. Vdala se za Američana a před čtyřmi lety získala občanství. Ten ilegální pobyt a strach z deportace bych brala v době před svatbou. Ale proč se k ničemu neodhodlala poslední čtyři roky?“

„To je dobrá poznámka. Jak vám to Cassandra vysvětlia?“

„Nijak jsem na ni nenaléhala. Nechci, aby se uzavřela do sebe a přestala mi brát telefony. Co byste udělal vy?“

Je to doslova strategický úkol,“ odpověděl. „Můžu vám jenom poradit, abyste naslouchala svým instinktům. Zatím vám v tomhle případě sloužily nesmírně dobře.“

Trochu konkrétnější pokyny by jí pomohly víc, ale zatím se musela spokojit jen s tím, že jí šéf vyslovil podporu a uznání. Poděkovala mu a vrátila se do kanceláře.

Na únosu označovaném jako „Chybná cifra“ si v Miami budovala pověst. Její šéf byl spokojený. Dobrou odezvu měl její postup i v útvaru pro krizové případy v Quantiku. Dokonce i její zdejší protivník Pete Crenshaw už zmírnil tón svých poznámek. Do případu se naplno ponořila a pohlížela na něj jako na nejdůležitější věc v celém vesmíru.

V FBI se takový obětavý přístup cenil. Ale kdyby se jí někdo zeptal, proč se mu tak věnuje, nevěděla by, jak odpovědět. Ze takto přistupuje ke každému případu? Zeje v Miami krátce a život jí vyplňuje jenom práce? Byly by to věrohodné odpovědi. Ale bohužel nepravdivé.

Andie přistoupila k oknu a zadívala se na parkoviště. Za ním se rozprostíralo pole, oddělené asi tři metry vysokým drátěným plotem. Z bezpečnostních důvodů mnohé vládní budovy připomínaly vězení, ale Andie dobře věděla, proč ji toto srovnání napadlo právě teď. O vězení přemýšlela od chvíle, kdy se jí Cassandra zeptala na sestru. Andie jí toho na sebe prozradila dost, ale když přišla řeč na její biologickou rodinu, nemohla se jí úplně otevřít. Kdyby to udělala, byť jen na chvilku, zvedla by tím stavidla a způsobila povodeň. Ne že by Cassandře lhala. Až do devíti let, kdy jí nový domov poskytli adoptivní rodiče, vyrůstala v pěstounské péči a o své sestře se skutečně dozvěděla až po mnoha letech. Její démoni se skrývali v tom, co Cassandře neprozradila, i když se pravdu mohl dozvědět celý svět z Andiiných nádherných zelených očí. Andiina matka byla Američanka s barevnou pletí, která se vdala za podobného Američana s barevnou pletí. A najednou přijde na svět dítě s pohádkovýma bělošskýma očima. Andie ani její sestra se z porodnice vůbec nedostaly domů. Jejich matka také ne. Její manžel ji zastřelil na poporodním pokoji. Vrah šel za mříže. Andie a její sestra do pěstounské péče.

Andie dál vyhlížela z okna k drátěnému plotu. Nemělo smysl myslet na minulost, ale Andie se k ní musela neustále vracet. Právě v tomhle spočívá problém všech tajemství – člověk se od nich nedokáže oprostit. Neměla v plánu odstěhovat se ze Seattlu. Ale kdesi uvnitř věděla, že pokud za tím člověkem půjde, skončí jako štvanec – bude muset opustit všechno, co měla ráda – město, práci i všechny blízké lidi. Ale stejně za ním šla. Takový to pro ni mělo význam.

A bylo to horší, než čekala. Daleko horší.

Státní vězení ve státě Washington nebylo místem pro pověrčivé. Už sama adresa jako by znamenala předzvěst čehosi strašného: Severní třináctá ulice číslo 1313. Horší pocit by tady mohl přepadnout snad jenom člověka, který by se tu objevil v pátek třináctého.

Andie sem přijela v sobotu během normálních návštěvních hodin. Nevypravila se sem služebně, jako agentka FBI, ale soukromě a při jednání s vězeňskou službou se nedomáhala žádných výhod nebo zvláštního zacházení. Absolvovala tedy všechny běžné procedury jako všichni ostatní, kdo nebyli uvedeni na seznamu schválených pravidelných návštěvníků. Trvalo dva týdny, než dostala povolení, takže měla dost času, aby si svůj záměr případně rozmyslela. Během pětihodinové cesty ze Seatdu ji několikrát přepadlo pokušení vrátit se nazpátek. Ale nakonec si to rozmyslela a umínila si, že vytrvá.

Vězení se rozkládalo na více než dvou stech hektarech zemědělské půdy v jihovýchodní části státu Washington. Byla to pravá pevnost v jinak malebném údolí zasazeném do pohoří Blue Mountains. Přilehlé okouzlující městečko Wala Wala, jehož domorodý název doslova znamenal „mnoho vody“, dokonce získalo ocenění Národního úřadu pro ochranu historických památek v soutěži o nejkrásnější městské centrum. Andie Henningovou by tu mohla zlákat k návštěvě některá ze zhruba čtyřiceti vináren, ale jejím cílem byl největší nápravný ústav ve státě, kde si odpykávaly trest dva tisíce zločinců. Věznice byla rozdělená do čtyř celků podle stupně ostrahy. Andie měla namířeno do hlavního objektu, kde – s výjimkou cely smrti – panovala v pořadí druhá nejpřísnější bezpečnostní opatření.

„Tudy prosím,“ řekl jí příslušník ostrahy u vchodu do budovy číslo jedna.

Andie mu neukázala služební odznak nebo průkaz, aby se odlišila od ostatních návštěvníků. Pouze se ohlásila v přijímací kanceláři, jak velely zdejší předpisy. Žena v uniformě se mimo jiné přesvědčila, jestli je Andie předpisově oblečená – žádné průsvitné šaty, žádný hluboký výstřih poodhalující ňadra. Modré džíny byly v pořádku, pokud neměly příliš snížený pas a nekončily hlouběji než sedm centimetrů pod pupkem. A spodní prádlo bylo samozřejmě povinné.

„V pořádku,“ oznámila jí žena.

Většina příchozích mířila do klubovních prostor, kde se vězni směli setkávat s návštěvníky osobně. Andie se však musela vydat jiným směrem.

„Vězeň Wicasa byl přeložen na izolaci, číslo jedna,“ oznámil jí dozorce. „Osobní návštěvy má zakázány.“

Andie chvilku trvalo, než si uvědomila, že ten člověk, za kterým se sem vypravila, se jmenuje Wicasa. „Chcete mi říct, že jsem sem jela až ze Seattlu zbytečně?“ zeptala se.

„Přijímat návštěvy může, ale nesmí s nimi přijít do kontaktu. Můžete si s ním promluvit přes sklo.“

Andie se snažila nedat najevo, že tohle ji skutečně nemrzí. Muže, který zavraždil její biologickou matku, skutečně neměla v úmyslu líbat ani objímat. „To je v pořádku.“

Další uniformovaný zaměstnanec vězeňské správy jí ukázal box číslo tři, což byl jeden z pěti jen částečně oddělených boxů, v nichž návštěvníci usedali k prosklené přepážce. Na opačné straně této přepážky se nacházela místnost pro vězně, asi metr a půl široká a šest metrů dlouhá, vzadu opatřená masivními železnými dveřmi. Po Andiině pravici, v boxu číslo pět, seděla jakási žena a hleděla skrz sklo na postaršího vězně. Oba mlčeli, jako kdyby po mnoha letech strávených na opačných stranách přepážky zapomněli mluvit. Andie stočila pohled stranou, protože nechtěla upadnout v podezření, že ji zajímá cizí neštěstí. Přitáhla si židli blíž k prosklené stěně a k telefonu na pultíku. Čekala.

Vtom se ozvalo zabzučení, které ji uvedlo do pohotovosti. Viděla, že se železné dveře v místnosti pro vězně otevírají. Dovnitř vstoupil šedovlasý muž v oranžové vězeňské kombinéze. Dveře se za ním zase zavřely. Pomalu přistoupil k přepážce a posadil se čelem k Andie. Chvíli se na sebe jen pozorně dívali přes sklo. Muž měl na náprsní kapse kombinézy vytištěné černými písmeny jméno WICASA, což byl pro Andie jediný důkaz, že proti ní sedí člověk, kterého hledala. Byl pro ni naprostým cizincem a jediným pojítkem mezi nimi byla skutečnost, že tak osudově zasáhl do jejího života.

Pouhý metr, pomyslela si. Seděla pouhý metr od člověka, který zavraždil její matku.

Byl mohutný, ale rozhodně ne tlustý, a Andie napadlo, že ještě jako mladší trestanec určitě trávil spoustu hodin ve vězeňské tělocvičně. S věkem mu svaly změkly, ale zamračený výraz mu naopak ztvrdl. Pokožku měl sice hnědou, ale s nezdravým popelavým vězeňským nádechem. Ale byla podivuhodně hladká a – vzhledem k jeho věku – skoro bez vrásek. Muž odsouzený na doživotí bez možnosti propuštění se zřejmě kvůli svému trestu netrápil. Ze všeho nejvíc ji však na něm zaujaly pronikavé černé oči. Zdálo se jí, že se zalily zlostí, když se zadíval do Andiiných zelených studánek. Jako kdyby hleděl do očí někomu jinému a přitom se přehraboval v minulosti. Andie skoro cítila nenávist, která z něj prostupovala přes sklo. Přitiskl si k uchu sluchátko. Andie zvedla telefon na své straně přepážky. Oba mlčeli, jako kdyby si ani jeden z nich netroufal promluvit jako první. Nakonec prohlásil: „Ty oči nelžou.“

Andie ani slovem nezaprotestovala.

Vydal do sluchátka zvuk, který se pohyboval někde mezi zasmáním a zavrčením. „Po tolika letech. Takže ses nakonec rozhodla poznat člověka, kterej si vzal tvoji matku?“

Popravdě řečeno, méně už jí na něm záležet nemohlo, ale rozhodla se pro smířlivější odpověď. „Vlastně mě zajímá můj biologický otec.“

‚A co vlastně?“ Dokonce i po tolika letech mu z hlasu zaznívala hořkost.

„Všechno, co mi o něm můžete říct.“

„Co chceš vědět?“

„Potřebuju ho najít, ale ani nevím, jak se jmenuje.“

„A myslíš si, že ti pomůžu?“

„Doufám. Nikdo, s kým jsem mluvila, o něm nic neví. Jste moje poslední naděje.“

Zatrpkle se pousmál. „Co hledáš? Nějakou bílou rodinku? Myslíš, že tě mezi sebe přijmou? Malýho barevnýho parchanta, kterej přišel na svět, když Zelenookej Johnny zbouchnul jednu indiánskou děvku?“

Andie se zhluboka nadechla, rozhodnutá nepřipustit si ho k tělu. „Chci jenom informaci, nic víc. Víte, jak se jmenuje?“

„Samozřejmě že vím, jak se jmenuje. Tvoje máma si myslela, kdovíjak není chytrá, když se s ním slejzala. Trvalo to celý měsíce a já ji varoval, aby s tím přestala. Pak jsem si nějakou dobu myslel, že to skončilo. Jenomže pak jsi přišla ty a…“

Andie stočila pohled stranou, jako kdyby chtěla schovat své zelené oči.‚A ztratil jste kontrolu.“

„Neztratil jsem vůbec nic. Dostala, co si zasloužila.“

Andie mohla namítnout cosi o nepoměru mezi proviněním a trestem, ale nepřišla sem, aby obhajovala cizoložství. „Můžete mi tedy pomoct? Můžete mi prozradit, jak se jmenuje?“

„Moh bych. Ale proč?“

„Protože není moje vina, že vás moje matka podvedla. Je to pro mě důležité. Nepřišla bych sem, kdybych to z vážných důvodů nepotřebovala.“

Mlčel, ale Andie skoro viděla, co se mu honí hlavou. „Dobrá. Můžu ti říct, jak se jmenuje.“

„Děkuju vám.“ Andie vytáhla z kabelky tužku a zápisník. „Takže?“

„Ne tak rychle.“ Naklonil se k přepážce, jako kdyby jí chtěl svěřit tajemství. „Za prvý chci vědět, proč ti na tom tak záleží.“

„Chcete, abych vám zaplatila?“

„Mám něco, co potřebuješ. Tvrdím jen to, že jsem o tom ochotnej vyjednávat.“

Andie to nepřekvapilo, ale nepotěšilo. „Co máte na mysli?“

„Víš, jak dlouho už tady trčím?“

„Ano.“ Doma se dobře připravila. První zločin – násilné přepadení – spáchal už dlouho před Andiiným narozením. Když zastřelil její matku, doznal se a odseděl si dvanáct let za vraždu druhého stupně. Po propuštění sekal dobrotu – nebo ho aspoň policie při ničem nechytila

- deset let. V roce 1994 byl usvědčen z ozbrojeného přepadení, tedy třetího těžkého zločinu, a odsouzen podle washingtonského zákona „třikrát a dost“ k doživotnímu vězení.

Jednadvacet let z posledních třiatřiceti,“ řekl. „Tak to je.“

Nemělo smysl připomínat, že si všechny své maléry zavinil sám. „Muselo to být těžké,“ řekla.

Jo,“ procedil mezi zuby a zlostně se zachechtal. „Hodně těžký. Takže se dostávám k věci. Vrátíš se sem za dva tejdny. Do tý doby už budu venku ze samotky a budu moct přijímat osobní návštěvy.“

„Nemůžu čekat dva týdny.“

„Budeš muset. Protože když takhle sedíme proti sobě za sklem, nemůžu si vzít to, co si tak dlouho přeju.“

Andie zaváhala a po chvilce řekla: „Nic vám sem nepropašuju, jestli narážíte na tohle.“

„Nic mi nosit nemusíš. Jenom se přijď ukázat.“

Myšlenka, že by chtěl, aby mu něco propašovala, jí v tu chvíli už nepřipadala tak hrozná. „Co po mně chcete?“

Rty mu zvlnil letmý úsměv. „Chci po tobě jen to, co se tady děje každou sobotu ráno při návštěvních hodinách.“

„Zapomeňte na to.“

„Chceš se dozvědět jméno svýho táty, nebo ne?“

„Určete jinou cenu.“

Jiná cena neexistuje.“

„V tom případě se nedohodneme.“

Pokrčil rameny a prohlásil: „Přijdeš. Já si počkám. Času mám dost.“

„Nevrátím se.“

„Samozřejmě že se vrátíš. Jestli jsi aspoň trochu po mámě, tak sem

v * 1 V u

pnjdes.

Jste odporný.“

„Tak mě zastřel. Mezi námi žádný pokrevní pouto není.“

„Žádné vaše sexuální potřeby uspokojovat nebudu.“

‚Ale no tak, děvče. Měj rozum. Podívej, ani po tobě nebudu chtít, abys to polykala.“

Už chtěla zavěsit, ale on ještě stačil dodat: „George.“

Andie na něj upřela tázavý pohled.

„Křestní jméno tvýho táty je George. Jestli se chceš dozvědět i příjmení, přijeď za dva tejdny. Přijeď s úsměvem a já si dokonce navlíknu kondom.“

Zdálo se, že je sám se sebou spokojený, a Andie s ním už nemohla nic dělat. Zavěsil a mávl rukou na dozorce. Znovu se ozval bzučák. Dveře se otevřely. A Andie jen mlčky sledovala, jak klíč k její minulosti mizí za vězeňskými zdmi.

54

Theo zařadil pětku a motor zavrčel. Jack mu udílel pokyny ze sedadla pro spolujezdce a přitom cítil, jak se mu pod nohama chvěje podlážka. Jeli po dálnici k jihu a ručička tachometru se chvěla na stočtyřicítce. Jack se střídavě nakláněl nalevo a pak zase napravo, jak Theo přejížděl z jednoho pruhu do druhého, aby předjel pomalejší auta.

„Je to ten příští výjezd,“ řekl Jack.

„Tenhle?“

„Ne, příští.“

„Ten příští je tenhle.“

„Ne, ten příští po tomhle.“

„Blbost. Ten po tomhle je druhej a příští je ten před druhým.“

Jack po něm vrhl nevěřícný pohled, i když si uvědomoval, že pravda leží někde uprostřed tohoto dvojsmyslu. „Výjezd jedenáct.“

„To je ono, šéfe.“

Když se vůz stočil na výjezdovou rampu, Theo snížil závodní rychlost na polovinu. Projeli kolem semaforu a zamířili na západ. Slunce právě zapadlo a nad obzorem se ještě vznášel oranžový závoj.

Jack se zadíval do poznámek. „Po téhle silnici pojedeš třináct kilometrů.“

„Třináct kilometrů? To teda zapadneme až po uši mezi aligátory. A myslím to doslova.“

„Takhle to Mia říkala. Třináct kilometrů po odbočení z dálnice na výjezdu číslo jedenáct.“

„Zkusíme, jestli to zvládneme za čtyři minuty.“

Jack si myslel, že Theo vtipkuje, ale u něj člověk nikdy nevěděl. Čas tu ale hrál podstatnou úlohu. Video přišlo mailem, a když Jack poštu otevíral, v duchu se připravoval na nejhorší. Ve srovnání s předchozím krvavým záznamem byl tento úplně krotký. Mia na něm četla připravený text. Hlas se jí místy chvěl, ale působila poměrně vyrovnaným dojmem. Její sdělení obsahovalo vlastně jenom plán cesty – ale kam, to bylo velkou záhadou. Zavede je k Mie? Nebo šlo o zkoušku, nějaký další test, který předcházel velké výměně?

Jack vytáhl mobilní telefon a stiskl dačítko pro rychlou volbu čísla agentky Henningové. Ve zprávě na videozáznamu se zdůrazňovalo, že Jack musí přijet sám, bez policie, což ovšem neměl v plánu.

„Máte nás?“ zeptal se.

„Ano, ale povězte tomu svému Jeffu Gordonovi, aby zpomalil. Jsme dostatečně daleko, aby vás nikdo nepodezíral, že s sebou máte policii, ale nemůžu přinutit státní policisty, aby vás nezastavili, když ohrožujete provoz na dálnici.“

Jack mrkl na Thea a řekl mu: „Uber plyn.“

Theo snížil rychlost na sto dvacet kilometrů v hodině, která byla na miamské sobotní poměry běžná.

„Máte na sobě tu neprůstřelnou bundu, kterou jsem vám dala?“ zeptala se ho agentka Henningová.

„Bez ní bych z domu vůbec nevyšel.“

„Dobře. Vím, že jste možná neodolal pokušení vzít si s sebou zbraň, ale nesahejte na ni. Zásahová jednotka je na cestě. Vůbec nebudete vědět, že tam jsou, dokud je nebudete potřebovat. Kdybyste měl s sebou zbraň, mohl byste některého z nich zastřelit.“

„Dohodnuto.“

‚Až vám zavolá, mluvte s ním tak dlouho, jak to jen bude možné, nezapomeňte na to. Naši technici jsou dobří, ale určitou dobu to trvá, než se podaří mobilní telefon vystopovat. Chcete zopakovat pokyny, které jsem vám dala?“

Rukou psaný lístek měl Jack schovaný v kapse. Připomínal mu jeho první soudní proces, kdy celou noc před ním proseděl u stolu a zapisoval si každou otázku, kterou chtěl položit svému svědkovi. Ale nebylo mu to k ničemu. „Mám váš papír s poznámkami. Udělám všechno pro to, abych vašim technikům poskyd dost času, ale mým úkolem je provést výměnu peněz za Miu. To je hlavní bod plánu.“

Odmlčela se, jako kdyby pitbul, který se v ní skrýval, chtěl prosadit vlastní strategii. „Máte s sebou to výkupné?“

„Ne. Dostanu peníze až zítra ráno. Chci po něm jenom jedno – aby mi teď řekl, za jakou cenu je ochoten tu výměnu provést. Od toho se bude odvíjet všechno ostatní.“

Jack se už v duchu nakvašeně připravoval, že mu Andie uštědří další lekci ohledně jeho plánu, ale místo toho vycítil z druhého konce linky tichý souhlas.

„Hodně štěstí,“ popřála mu. Vyznělo to upřímně, vůbec ne sarkasticky.

„Díky,“ odpověděl Jack.

„Oh, ještě něco. Mějte na paměti: Kdyby vás chtěl zabít, udělal by to už dávno. Netahal by vás doprostřed nicoty, jen aby vás zastřelil. Prostě chce, abyste skákal, jak on píská. Jde mu o to, aby měl všechno pod kontrolou.“

„To je divné. Přesně o tohle ho chci připravit.“

„Cože?“

„O tu kontrolu nad věcí.“

Jack ukončil hovor. Cifry na počítači kilometrů přeskakovaly. Ocitli se už daleko za hranicemi předměstí, uprostřed zemědělských pozemků v západní části okresu Miami-Dade. Nemuseli jet až do Everglades, jak předpovídal Theo, ale zdejší krajina působila skoro stejně opuštěným dojmem. Na jižní straně se rozkládala pole osázená rajčaty a paprikami. Na severní straně rostly na stovkách hektarů palmy a okrasné rostliny, ale všechny se teď postupně začínaly ztrácet v plíživém soumraku. Osvědený nápis u vchodu oznamoval: „Pěstitelská školka – Whitmore.“

„Tady odboč,“ zavelel Jack.

Theo stočil volant na cestu a místo pravidelného sténavého zvuku, který vyluzovala kola ujíždějící po asfaltu, se teď začal ozývat praskot stlačovaného štěrkopísku. Jack se zase podíval do poznámek, ale tentokrát si už musel rozsvítit svědo nad čelním sklem. Jak se blížili k cíli, poznámky byly mnohem podrobnější.

„Tři a půl kilometru na sever,“ řekl Jack.

Theo neodpověděl. Zvážněl. „Doufám, že tam jsou.“

„Myslíš FBI?“

„To víš, že nemluvím o švábech.“

Theo zabrzdil přesně po třech kilometrech a pěti stech metrech a vypnul svěda. Jack vystoupil a přeletěl pohledem rozlehlou plochu osázenou palmami. Byly to ještě mladé stromy, nanejvýš dvanáct metrů vysoké, a na tmavomodré stmívající se obloze se jim ve vánku pohybovaly listy. Tvořily jakousi bránu do tropického pralesa, jen s tím rozdílem, že tyto palmy byly dokonale seřazené v pravidelných řadách. Poslední barvy západu se vytratily a ve večerním tichu měl Jack dojem, jako by v něm sílila zlá předtucha. Vytáhl z kapsy baterku, přestože se už do poznámek dívat nepotřeboval. Miiny pokyny si uložil do paměti.

„Chceš, abych šel s tebou?“ zeptal se ho Theo.

Jack by přítele v záloze uvítal, ale pokyny zněly jasně – měl přijít sám. „Počkej tady. A měj zapnutý mobil.“

Během několika minut už palmová školka tonula ve tmě, zahalená sametovým tmavomodrým závojem, a působila teď naprosto neproniknutelným dojmem. Jedna část mozku Jackovi velela, aby postupoval kupředu, ale jeho městské uši ho nutily, aby se každou chvíli zastavoval a postupně přivykal symfonii podivných nezvyklých zvuků. Slyšel ptáky, kteří se vraceli do hnízd, mývaly mířící za potravou, bzučení hmyzu i vzdálené kvákání žab. Ve vzduchu cítil čpavek z hnojivá a v ústech skoro vnímal pachuť pylu rozprášeného větrem. Teplý vlhký vzduch ho zahalil jako měkká přikrývka a bunda s neprůstřelnou vložkou mu vadila stále víc. Zdálo se mu, jako kdyby měl všechny smysly ve střehu, včetně toho šestého, který mu napovídal, že každý jeho krok někdo sleduje. Doufal, že je to FBI.

Děsilo ho, že je to někdo jiný.

Jack přeletěl celý prostor pátravým pohledem. Každá řada palem byla označená písmenem a číslem. Našel tabuli s nápisem R-17 a zamířil k ní. Nejdřív pomalými kroky, potom delšími. Jakmile dorazil na konec prašné cesty, zpomalil a zamířil na začátek řady R-17. Mezi jednotlivými řadami byla asi třímetrová mezera a jednotlivé stromy měřily v průměru skoro třicet centimetrů. Jejich koruny nepropouštěly žádné měsíční paprsky, takže celý prostor pod nimi připomínal tmavý tunel. Jack se tedy vydal tunelem R-17, ale žádné světlo na jeho vzdáleném konci neviděl. Spíš se mu zdálo, jako kdyby vešel do podzemního labyrintu.

Jdi ke dvanáctému stromu v řadě R-17. Tak zněl Miin pokyn. Ve tmě však Jack nedohlédl dál než ke čtvrtému stromu. Rozsvítil baterku, ale tím si přivodil jiný problém.

Proč si přímo nenamaluješ na záda terč, Swytecku?

Baterku zase zhasl a čekal, než si mu oči zase zvyknou na tmu. Netrvalo to déle než několik vteřin. Než se ale odhodlal k dalšímu kroku, začaly v něm zase hlodat pochybnosti. Neměl se k tomu propůjčit. Nebo ano? Když přinesl agentce Henningové další video, ponechala rozhodnutí na něm. Nabídla mu, že sem místo něj vyšle tajného agenta. Jenomže oba si – stejně jako posledně – dobře uvědomovali, že je taková náhrada nevhodná. Podobné hrátky by mohly Miu zabít.

Jack se snažil soustředit a v duchu si opakoval slova agentky Henningové. Kdyby vás chtěl zabít, udělal by to už dávno. Podobná logika už připravila o život nejednoho hrdinu, ale na nic lepšího se teď Jack nemohl spolehnout. Vstoupil mezi stromy a ucítil pod chodidly měkkou zem. Kromě zvuků přírody slyšel jen vlastní dech. Na zátylku mu naskakovala husí kůže, i když byl teplý večer. Věděl, že je to jen reakce vypjatých nervů. Samozřejmě že podstupoval obrovské riziko, ale už nejednou se vystavil mnohem většímu nebezpečí z mnohem méně závažných důvodů.

Vtom ho vylekalo náhlé zašustění. Hned vzápětí mu skropil hlavu proud vody. Jako kdyby na něj někdo zamířil hadicí. Okamžitě si však uvědomil, že jsou to zavlažovače. Nesmírně výkonné, které dokázaly stříkat do vzdálenosti desítek metrů i dál. Jack dostal zásah nejméně ze dvou stran. Celý pozemek osázený palmami byl vlastně upravený jako tropický prales, kde voda hraje obrovskou úlohu. Nečekaná studená sprcha ho osvěžila, ale páchla sírou a hnojivém, jako voda ve většině mělkých studní v této oblasti. Jack se na chvilku zastavil a zjistil, že je promočený na kůži. V bundě měl vložený čip GPS, ale pochyboval, že by v takovém vlhku ještě vůbec fungoval. Potom ho napadlo, jestli se zavlažovač aktivoval náhodou, nebo zda ho někdo nespustil záměrně.

Na obavy však neměl čas.

Postupoval v tomto uměle vytvořeném dešti kupředu. Minul třetí palmu v řadě R-17 a potom čtvrtou, vzdálenou asi patnáct metrů od kraje palmového háje. Vždycky když se blížil k dalšímu stromu, zpomalil a paže zkřížil před sebou pro případ, že by se za silným kmenem nebo kdesi dál ve tmě někdo skrýval.

Voda se na něj teď lila jako z konve, protože systém pracoval naplno. Rozběhl se tedy rychleji, jako kdyby nečekaný déšť umocnil naléhavost jeho úkolu. Čím hlouběji se nořil do palmového háje, tím větší tma ho obklopovala, přičemž vinou vody, která na něj neustále dopadala, viděl ještě hůř. Mokré oblečení se Jackovi lepilo na tělo a země pod nohama mu připomínala nasáklou houbu na mytí. Prošel kolem stromu číslo devět a deset. Měl před sebou ještě asi šest metrů, ale neviděl dál než na metr a půl. Zastavil se. Zdravý rozum mu velel, aby se nevrhal do pasti, která na něj třeba čekala. Bylo skutečně možné, že když si rozsvítí baterku, jako by si tím namaloval na záda terč, ale musel vidět, kam jde. Stiskl tlačítko a spatřil před sebou pruh žlutého světla, který mu ukazoval cestu.

Minul desátý strom. Zastavil se u jedenáctého. Světlo dosahovalo tak daleko, že si mohl posvítit na strom číslo dvanáct. Pozoroval ho asi ze tří metrů, ale ze svého místa si na něm nevšiml ničeho zvláštního. Opatrně popošel o kousek blíž. Mia mu na videozáznamu prostě řekla, aby došel ke stromu číslo dvanáct, ale už neuvedla, co tam má hledat. Sunul se zvolna blíž a blíž a zastavil u palmy tak blízko, že se mohl dotknout její hladké šedé kůry. Prostudoval každý kousek, protože se domníval, že by mohl najít nějakou zprávu připevněnou ke kmenu nebo vyrytou do kůry. Neviděl nic, dokud se nepodíval o kus dál za strom. Něco tam trčelo ze země. Bylo to rovné a tenké, něco jako kůl, ale hodně tenký. Osušil si oči a všiml si, že kůl má kovový spodek.

Byl to rýč.

Jack k němu okamžitě přistoupil. Půda byla nasáklá vodou, ale zdálo se, že kolem rýče není tak hutná – vypadala, jako kdyby ji někdo nedávno zryl. Ani na okamžik ho nenapadlo, že by se pod povrchem skrýval pohřbený poklad. Ale něco jiného určitě. Srdce se mu rozbuši

loa vybavil si Ashley Thomtonovou uvězněnou v podvodní jeskyni pod řekou Santa Fe – zaživa.

Položil baterku na zem, zuřivě začal hloubit jámu a hlínu odhazoval na stranu. Šlo to snadno, protože očividně ryl v místě, které někdo teprve nedávno zaházel. Pokračoval stále hlouběji, dokud nenarazil na jakýsi vak. Ostrá špička rýče materiál neprotrhla, ale Jack se přesto zarazil, protože se bál, aby nepoškodil to, co se skrývalo uvnitř. Ohodil rýč stranou, klekl si a začal odhazovat hlínu rukama. Vak byl ušitý ze silné plachtoviny, ale značná část ho stále ještě vězela v zemi, takže nedokázal odhadnout jeho velikost. Hrabal horečně oběma rukama a po chvíli odstranil tolik hlíny, že objevil ucho vaku. Popadl ho oběma rukama a ze všech sil za něj zabral. Jediné mohutné trhnutí, a vak se vymanil z hlinitého krunýře. Jack spadl na záda a vak vyjel ze země za ním.

Byl obrovský, se zapínáním na šňůru. Neměl žádný konkrétní tvar, z něhož by se dalo usoudit, co je vevnitř. Zdálo se, jako by neobsahoval jediný velký předmět, ale několik menších – jako by ta věc byla rozebraná na kusy. Jack si netroufal spekulovat, o jaké části jde. Uvolnil šňůru, namířil dovnitř baterku, podíval se a zůstal jako přimražený.

„Theo!“ vykřikl podvědomě, spíš z pocitu, že potřebuje pomoc někoho blízkého.

Vtom ho obklopila celá zásahová jednotka FBI, oblečená do nočních maskáčů a s automatickými puškami v rukou. Hned za nimi přispěchal Theo, promočený po spršce ze zavlažovačů.

„Nestřílejte na něj!“ vykřikl Jack.

„Co se děje, člověče?“ zeptal se Theo, který po rychlém běhu sotva popadal dech.

Rozstřikovače stále chrlily vodu, takže se nedalo přesně určit, co je vevnitř. Jack měl tolik rozumu, že se nechtěl obsahem vaku probírat, aby nezničil důkazy. Ale přímo nahoře byla na první pohled vidět lebka.

Ty ostatky byly nepochybně lidské.

Theo přistoupil blíž, ale potom zůstal stát, jako kdyby vycítil, že je hodně zle. Jack mlčel a dokonce se ani nepodíval Theovým směrem. Zatáhl šňůru a nechal vak zase spadnout do jámy. Potom vytáhl mobilní telefon a dačítkem pro rychlou volbu zavolal Andie Henningové.

55

Jack stál za žlutou policejní páskou jenom jako nezúčastněný pozorovatel. Viděl pouze svědo z přenosné svítilny a občas i jasný kužel z baterky, který se mihl v pěstitelské školce. V přírodě se za místo činu obvykle považovala poměrně rozlehlá plocha, takže agenti FBI ohradili páskami nejen celou řadu R-17, ale i několik přilehlých řad palem. Jack s Theem byli vykázáni na cestu, do vzdálenosti zhruba čtyř set metrů od ostatků, které Jack objevil pod palmou.

Celé následující dvě hodiny se na místě činu pohybovali kriminalisté. Agentka Henningová Jacka přemlouvala, aby se vrátil domů, a slibovala, že se mu okamžitě ozve, jakmile experti něco objeví. Jack však zůstal na místě a trval na tom, aby svůj slib splnila a okamžitě ho informovala. Posadili se s Theem na kapotu Andiina auta a nohy si opřeli o přední nárazník, aby měli jistotu, že agentka Henningová neodjede, aniž jim něco řekne. Jack se každých pět minut díval na hodinky. Jak se připozdívalo, noc jim kupodivu připadala stále teplejší – anebo krůpěje, které jim vyskočily na čele, jenom dokazovaly, že mají nervy napnuté k prasknutí. Jack věřil, že dříve nebo později se Andie objeví a zvěstuje jim dobrou zprávu. Anebo špatnou.

„Mia to být nemůže,“ řekl Jack.

Theo jen mlčky poslouchal, jak Jack už asi podesáté během uplynulých dvou hodin zahaluje své myšlenky do slov.

„Na těch kostech nebyly vůbec žádné svaly ani kůže,“ pokračoval.‚A žádný zápach. Nic. Tak rychle žádné tělo neshnije.“ Jack ztěžka vzdychl, jako kdyby svému vlastnímu rozboru situace nedokázal uvěřit. Jenomže je tu ten Jorge Cantera a jeho mrtvá matka.“

„Kdo?“ zeptal se Theo.

„Cantera byl vězeň z cely smrti, kterého jsem obhajoval před tebou. Ubodal svou matku a její tělo hodil do bažin v Everglades. Tu mrtvolu jsem viděl, když ji policisti vylovili. Moc z ní nezůstalo.“

„Tohle není Everglades.“

„Ale Florida. Žijeme ve svém klimatizovaném hmyzuprostém světě a zapomínáme, jak vypadá skutečná živá příroda. Jedna z oblíbených historek, kterou dával můj táta k lepšímu během předvolební kampaně, pocházela z jeho dětství, kdy žil u babičky. Když trochu povyrosd, pomáhal jí každý večer strkat pod každou nohu od stolu plechovku s petrolejem, aby jim švábi nelezli po těch nohách nahoru a neodnášeli jim večeři.“

„Když jsem vyrůstal já, měl jsem k večeři ty brouky.“

„Chci tím říct, že při té spoustě hmyzu, v tom vlhku a horku… tohle všechno urychluje dení.“

„Na toho šílenýho klienta a jeho ubohou mámu bys měl rychle zapomenout. Jak už jsem říkal, tohle není Everglades. Za druhý – Mia ty dva tejdny ještě ani není pryč, natož aby byla tak dlouho mrtvá. I když připustíme ten nejhorší scénář, jo? Řekněme, že ty videozáznamy, který jsi viděl, natočila v jednom dni a ten chlap ji pak zabil. Jak dlouho by byla mrtvá?“

Jack se nad tím musel zamyslet. „Dvanáct dní.“

„Vidíš, říkal jsem ti to. Není to ani dva tejdny.“

Jack si vážil Theovy snahy, ale dvoudenní rozdíl mu na optimismu nijak nepřidal.

Theo seskočil z kapoty Andiina vozu, došel až k policejnímu zátarasu a neúspěšně se pokusil vyloudit cigaretu od policisty, který střežil vchod do školky. Jack přítele chvíli pozoroval, ale pak ztratil zájem. Obrátil pozornost ke hvězdám, k obloze, k Bohu, který tam někde nahoře sídlí a možná všechno slyší. Jack začal odříkávat modlitbu, ale potom přestal. Zdálo se mu nesmyslné modlit se za to, ať v tom vaku není Mia. Buď to byly její ostatky, anebo nebyly. Pokud ano, bylo by od něj příliš troufalé chtít na Bohu, aby z nich teď vytvořil ostatky někoho jiného. Jack by se mohl nanejvýš modlit, aby mu dal sílu a dokázal se s tak nepředstavitelnou věcí vyrovnat. Ale ještě se k této prosbě neodhodlal. Zatím.

Tmu mezi palmami najednou rozřízl ostrý záblesk svěda. Zhoupl se z jedné strany na druhou, potom vyletěl vzhůru a zase dolů, jako by někdo dával světelné znamení, že akce je u konce. Jackovo tušení se zakrátko potvrdilo. O chvilku později se ze tmy vynořila agentka Henningová a jeden z kriminalistů. Vyšli z tunelu kolem řady R-17 a v rukou drželi baterky. Jack seskočil z kapoty Andiina auta a spěchal ke žluté pásce ohraničující místo činu, kde na agentku zamával, aby upoutal její pozornost. Andie se otočila, řekla něco svému kolegovi – Jack byl příliš daleko, takže nic neslyšel – a oba pak zamířili přímo k němu. Jack se jim snažil předem vyčíst z tváře, s jakou zprávou přicházejí. Byla ale příliš velká tma, takže vyhrkl svou otázku, ještě než k němu došli.

‚Je to ona?“

Andie s vyšetřovatelem podlezli policejní pásku a ocitli se na Jackově straně zátarasu. Andie hned neodpověděla a Jacka se zmocnil hrůzný pocit, že uslyší starou známou písničku: Je mi líto, Jacku, ale nemůžu vám nic říct. Možná jenom špatně pochopil její gesto, anebo ji přinutily změnit názor neskrývané city, které se odrážely v jeho tváři. Ať už k tomu měla jakýkoliv důvod, jisté bylo jen to, že se na něj podívala a řekla: „Není to ona.“

Zaplavil ho pocit úlevy, ale hned vzápětí z něj promluvila pochopitelná nedůvěra. Jak se vám to podařilo v těchhle podmínkách tak rychle zjistit?“

Andie ukázala na muže, který stál vedle ní. „To je doktor Ruben Calhoun. Je to soudní antropolog a jsme šťastní, že ho máme u nás v Miami. Studoval na Tennesseeské univerzitě, přímo v Centru soudní antropologie v Knoxville.“

Jack tam v životě nebyl, ale slyšel o tom malebném místě poblíž Centra soudní medicíny při Tennesseeské univerzitě, obklopeném ostnatým drátem, kde vědci zkoumali procesy posmrtného rozkladu. Na dotyčném pozemku leží v dané chvíli kolem čtyřiceti nebožtíků v různém stadiu rozkladu, oblečených i vysvlečených, pohřbených v mělkých hrobech, nastrkaných do kufrů aut či ponořených do vody, na slunci anebo ve stínu. Probíhá tam nejdelší a nejdůkladnější výzkum svého druhu na světě. „Myslíte tím farmu nebožtíků?“ zeptal se Jack.

„My tomu tak neříkáme. V leckoms by to totiž mohlo vyvolat dojem, že tam skladujeme nebožtíky jako ovoce a zeleninu – ale ano, je to tam,“ řekl doktor.

„Takže když to není Mia, koho jsem to vlastně v té sedmnácté řadě vykopal?1’

Calhoun si odkašlal, jako by chtěl přednést proslov. „Především můžu s určitostí potvrdit, že ostatky, které jste odkryl, jsou lidské.“

„Nic ve zlém, doktore, ale každý, kdo zná rozdíl mezi lidskou lebkou a fotbalovým míčem, by vám to potvrdil se stejnou jistotou.“

„Hm, ano, možná že ano.“

Jack zaletěl pohledem k palmovému háji. „To je moc dobré místo, pokud chce člověk zakopat tělo. Ty stromy rostou do dospělosti celou lidskou generaci. Nikdo v jejich blízkosti nebude kopat nejméně pětadvacet let. Kromě toho se budou celá léta ošetřovat pesticidy. A ty spolu s hnojivý proniknou do půdy a zničí veškeré fyzické stopy.“

„Pokud by tam tělo leželo tak dlouho,“ ozval se Calhoun.

Jak jsou ty ostatky podle vás staré?“

Calhoun začal rozvíjet vlastní teorii, ale Andie ho zarazila. Ještě nejsme připraveni na žádné spekulace.“

„Připadaly mi, jako by jim bylo sto let,“ řekl Jack.

„Zdání někdy klame,“ podotkl Calhoun. „Zvláště v tomto prostředí.“

Andie ho znovu přerušila a skoro násilně obrátila list. Jacku, už jsme to spolu probírali mnohokrát. Nejste členem vyšetřovacího týmu. Existují věci, které nepovolaným osobám nemůžeme sdělovat.“

Jacka by zajímalo, jakou teorii nebo jaké informace před ním tají. Agentka Henningová měla vždycky po ruce nějaké důvody – anebo příkazy nadřízených. „Dovolte mi tedy, abych se vás zeptal trochu jinak,“ řekl. Jak dlouho tam ty ostatky leží?“

„Nevím,“ odpověděl Calhoun.

„Dny? Týdny?“

„Říkal, že neví,“ vložila se opět do hovoru agentka Henningová.

„Ptám se proto, že půda v tom místě byla kyprá, což podle mě naznačuje, že ten mělký hrob někdo vykopal docela nedávno.“

„Ano, vypadá to tak,“ přisvědčil doktor.

Jak dlouho byste řekl – dny, hodiny, týdny?“

„Potřebuju udělat několik testů. Odebral jsem vzorky půdy, vegetace a hmyzu, které mi pomohou tuto dobu zúžit.“

Jack zaletěl pohledem k Andie. „Co si myslí FBI?“

Andie mlčela, ale Jack tentokrát cítil, že by mu ráda prozradila všechno, co zatím věděla, ale nechtěla porušit striktní příkazy svých nadřízených. Rozhodl se trochu ji vyprovokovat. „Takže ty tři oběti únosu jsou z Georgie, střední Floridy a teď z jižní Floridy. A pokud to vaše testy potvrdí, může z jižní Floridy pocházet i čtvrtá oběť.“

„Kdo tady mluvil o další oběti?“ zeptala se Andie.

„Proč by nás tedy únosce vedl k tomu mělkému hrobu? Zdá se, že si s námi pohrává a předvádí, že nemluví nadarmo, když vyhrožuje, že Miu zabije. Třeba nám chce takhle oznámit, že Ashley Thomtonová není jediná žena, jejíž manžel nedocenil její hodnotu – s katastrofálními důsledky.“

„Tohle nemůžu komentovat,“ prohlásila Andie.

„Vsadím se, že to tělo tady leží celé měsíce. Možná že se ten únos nepovedl a nikdo ho nenahlásil. Anebo nahlásil, ale neobjevil se vám, když jste v databázi hledali zločin, který by se podobal únosu paní Thorntonové.“

„Pokud by tady to tělo leželo celé měsíce, proč by byla ta zem tak kyprá?“ řekla Andie.

Doktor Calhoun zvedl ukazováček, jako by chtěl Andiina slova podtrhnout. „Existuje lepší důvod, proč ta vaše teorie nesedí, pane Swytecku. Je to tentýž důvod, díky němuž se vám můžu podívat zpříma do očí a prohlásit, že to není Mia Salazarová.“

„To mě tedy nesmírně zajímá,“ řekl Jack. Doktor se zadíval na Andie, jako by ji prosil, aby mu dovolila prozradit Jackovi, co zjistil. Andie se zamyslela a potom přikývla. „Ten vak obsahoval kost pánevní.“

‚A to znamená?“

Doktor si u Andie znovu vyžádal pohledem svolení. Nepodnikla nic, aby ho zarazila. „Mužskou kost pánevní. Ne ženskou.“

Jackovi chvíli trvalo, než doktorova slova vstřebal. Stočil pohled k palmovému háji, utopenému v dálce ve tmě, a sotva slyšitelně – jakoby sám pro sebe – řekl: „Tak tohle je zásadní obrat, doktore.“

„Souhlasím,“ přisvědčila Andie.

56

Peníze dorazily v sobotu ráno, přesně podle dohody. Za pů jčku ručil svým podnikem a licencí na bar Sparkýs Theo, takže Bud telegraficky zaslal dohodnutou částku na jeho bankovní konto v Miami. Krátce po desáté hodině se Theo objevil v Jackově domě s hotovostí a špatnou zprávou.

„Už vím, proč se mu říká Ranař,“ prohlásil Theo, když vstoupil do kuchyně a postavil kovový kufřík na pracovní pult. „Dal nám jen dvě stě tisíc.“

Jack, který pil právě kávu, se zakuckal. „Cože?“

„Těch dvě stě padesát tisíc si rozmyslel, prej kvůli tomu, že majetkem ručím jenom já, a od tebe má jenom slovní záruku. Můj bar má cenu dvě stě táců, takže nám míní půjčit jenom tolik.“

„Na tom jsme se nedohodli.“

„Ne, sakra. Poslal mi telegram, že kdyby se nám tyhle nový podmínky nelíbily, máme mu ty prachy zase vrátit nazpátek.“

„Měl jsi mu je poslat.“

‚A co pak? Dáš tomu únosci dlužní úpis?“

Jack vyskočil k telefonu, ale Theo ho zarazil. „Vůbec to nezkoušej. Už jsem s ním mluvil. Neustoupí.“

Jack se zase usadil na židli. Od chvíle, kdy s Theem odjeli z pěstitelské školky ve Whitmore, uplynulo skoro deset hodin, a Jack skoro oka nezamhouřil. Ulevilo se mu, když z úst FBI slyšel, že tělo, které vyhrabal, nepatří Mie, ale od té doby horečně přemýšlel, kdo to tedy mohl být. Byl vzhůru a čekal na klíčový telefonát Andie Henningové, aby mu prozradila totožnost oběti, kterou potřeboval znát, protože si chtěl naplánovat další postup. V této chvíli byl Ranařův podraz to poslední, co potřeboval. „Co si teď počneme?“

„Kolik peněz v hotovosti můžeš dát dohromady?“ zeptal se Theo.

„Včera jsem vybral všechno, co se dalo, asi pětasedmdesát tisíc. Ale pětadvacet jsem poslal Budovi jako jeho honorář.“

„Takže zbejvá padesát. To je fajn. Máme teda toho čtvrt milionu pohromadě.“

Jack zavrtěl hlavou. „Musím mu ještě vyložit na stůl tolik, aby se mu vyplatilo riskovat, a přistoupil na tu výměnu. Myslím, že máme málo.“

‚Musíme k tomu přistoupit tvořivějc.“

Jak? Najít někoho, kdo tiskne peníze?“

Theo neodpověděl. Jenom zvedl obočí.

Jack k němu vyslal káravý pohled. Jenom jsem si dělal legraci.“

Theo mlčel, ale tvářil se stále záhadněji.

„Ne. V žádném případě. Uf,“ řekl Jack a přitom zavrtěl hlavou a zamával rukama pro případ, že by se Theo chtěl něčeho podobného chytit.

„Proč ne? Znám jednoho Rumuna z Fort Liquordale, co

„Nech toho,“ skočil mu do řeči Jack. „Pamatuješ, jak to dopadlo, když jsi naposled říkal‚Znám jednoho chlápka, co…’?“

„Už ani ne.“

Jak jsem se potřeboval co nejrychleji dostat na Pobřeží slonoviny. Najal jsi člověka, který to ukradené letadlo řídil tak pomalu, že nás málem předháněly i kulky, co kolem nás lítaly.“

„To letadlo neukrad, jenom si ho zase vzal nazpátek.“

Jo, jenomže si na něj počíhala ta ochranka s AK sedmačtyřicítkama.“

Jestli se ti nelíbí, jaký to přineslo výsledky, tak proč si nenajdeš někoho, kdo ti ještě před polednem ty prachy vyklopí?“

Měl pravdu, ale Jacka pochybností nezbavil. „Tak jo. Jen tak pro zajímavost, jak na to?“

„Vezmeme těch dvě stě tisíc od Buda. Za ty bysme mohli pořídit dva miliony ve věrohodnejch padělkách.“

‚A asi dvacet let ve federální káznici.“

„Napadá tě jiná možnost? Máme čtvrt milionu. Ashley Thorn to novou nezachránil ani milion. Dva miliony by ho už mohly nalákat, aby na tu výměnu přistoupil. A pak na něj pošleš ty ostřelovače z FBI.“

Jack se zadíval ven skrz kuchyňské okno a zamyslel se. „To je šílené. Jsem právník. Nemůžu kupovat padělané bankovky.“

„Máš lepší nápad?“

Jack přešel k pracovnímu pultu a otevřel kovový kufřík. Svazky nových stodolarových bankovek v něm ležely krásně naskládané, jeden vedle druhého. Zlehka je přejel oběma rukama a přitom je jemně hladil prsty, jako koncertní klavírista.

Telefon v kuchyni zazvonil. Jack vypnul dálkovým ovladačem zvuk televize a podíval se na displej bezdrátového telefonu, aby zjistil, kdo volá. Znovu šlo o neznámé číslo, ale Jack věděl, co to znamená. Stiskl tlačítko reproduktoru, aby Theo slyšel, o čem bude řeč, ale normálně zvedl sluchátko, aby to volající nepoznal.

„Takže tohle bylo naše malé tajemství, Swytecku,“ ozvalo se ze sluchátka. Hlas měl zase změněný, stejně jako předtím, ale tentokrát z něj zaznívala mnohem větší zlost. „Dohodli jsme se, že z toho policii vynecháte. Deset minut po tom, co jste vykopal ten vak, se na místě hemžili agenti FBI.“

„Co jste čekal, když jsem objevil mrtvé tělo? Bál jsem se, že je to Mia.“

„Mia?“ zeptal se pohrdavým tónem. „Zřejmě nejste tak chytrý, jak si

osobě myslíte.“

„Kdo to je?“

„Proč vám to neřeknou ti agenti FBI? Když už znají naše malé tajemství?“

Jack se teď nemohl zabývat agenty FBI. Musel převést řeč na Miu, a to i za cenu, že s tím nebude dělat žádné okolky. „Mám pro vás ty peníze. Chci po vás tu výměnu.“

„O tom si můžete nechat zdát.“

„Může se to odehrát takhle. Žádná policie. Jen vy a já.“

„Kolik zaplatíte?“

Jack zaváhal, ale nedokázal s klidem prohlásit, že čtvrt milionu. „Dva miliony.“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. Nakonec se ozvalo: „Začíná mě to zajímat.“

„Je to snadné. Nebude Mia, nebudou peníze. Buď ta výměna proběhne naráz, nebo nedostanete nic.“

„Místo i čas určím já.“

„Dobře. Kde to chcete provést?“

„Místo znáte. Ďáblovo ucho.“

Při těch slovech Jacka píchlo u srdce.

„Ve dvě hodiny přijeďte do přírodního tábořiště číslo dvacet sedm,“ ozvalo se ze sluchátka. „A FBI nechte doma.“

Jistě.“

„Myslím to vážně, Swytecku. Takhle zní dohoda. Žádná policie. Nebo vaše přítelkyně skončí úplně stejně jako Ashley Thomtonová. A pak si vás najdu.“

V jeho hlasu se ozýval jakýsi nový, rozhodný tón, který jako by naznačoval, že jde o konečné řešení. Odpověď Jackovi uvízla v krku a spojení se přerušilo, než se zmohl na slovo.

Jsi v pořádku?“ ozval se Theo. Přistoupil k ledničce a otevřel ji, jako by mu při Jackově vyjednávání s únoscem vyhládlo.

„Doufám, že jo.“

„Udělal jsi dobře, Jacku.“ Theo našel za sklenicí majonézy zbytek pizzy s feferonkami, čichl k ní a zase ji vrátil nazpátek. „Vážně dobře.“

Jack se ještě jednou zadíval na kufřík plný stodolarových bankovek. Věděl, že je to málo – že se to ani zdaleka neblíží částce, na jakou si Miu cenil. Ale co ho to proboha popadlo, že tomu člověku nabídl dva miliony dolarů? „Zbláznil jsem se? Neboje to jediné správné řešení?“

Theo si nabodával na vidličku nakládanou zeleninu a namáčel ji do sklenice s hořčicí. „Zavři oči.“

„Cože?“

Jen je zavři.“

Jack ho poslušně poslechl. Potom mu Theo řekl:‚A teď je otevři.“

Připomínalo mu to dětské hrátky, ale udělal to.

„Co vidíš?“ zeptal se ho Theo.

„Tebe.“

„Správně.“ Strčil si kus zeleniny obalené hořčicí do pusy. Od žluté hmoty měl umazané celé rty. „Chceš se snad až do smrti dívat jenom na tohle? Nebo chceš zase vídat Miu?“

Jackovi to zprvu přišlo jako vtip. Theo se ale nesmál. Jeho mohutný přítel položil sklenici s nakládanou zeleninou na stůl a zadíval se Jackovi do očí. „Pamatuješ si, jak jsi byl šťastnej ten den, kdy jsi mi Miu představil? Pamatuješ?“

‚Jo,“ hlesl Jack tiše. „Pamatuju.“

„Kolik takovejch troubú, jako jseš ty, má vůbec kliku, že najdou někoho, s kým jsou šťastný? Říkám ti to vážně, kámo. Myslíš, že na takovou ženskou narazím někdy já?“

Theo sice nepoužíval salonní slovník, ale když šlo do tuhého, Jack mu pokaždé musel dát za pravdu.

Jack zavřel kufřík s penězi. „Dobrá. Uděláme, co je zapotřebí.“

57

Andie Henningová vyčkávala. Na soudní patologii jí nic konkrétního neslíbili. Možná že se jim podaří identifikovat ostatky z vaku ještě před polednem, anebo se jim je třeba nikdy identifikovat nepodaří. Definitivní odpověď závisí na výsledcích laboratorních testů, ale i na bystrém úsudku a štěstí.

Celou noc nespala a netoužila po ničem jiném, než aby se mohla osprchovat a krátce si zdřímnout. Nejdřív ale musí najít cestu z tohoto rušného lékařského areálu. Soudní patologie sídlila v Centru soudního lékařství Josepha H. Davise, sestávajícího ze tří budov, které sousedily s Lékařským centrem při Miamské univerzitě a s Jacksonovou nemocnicí. Když sem přišla, byla ještě tma a panoval tu klid, ale teď, v deset hodin dopoledne, už celý areál kypěl životem a lidé spěchali na oční kliniku, na revmatologii a další špičková specializovaná pracoviště.

Andie se zastavila na semaforu poblíž Sylvesterova onkologického centra. Na zelenou tu po přechodu pro chodce přejížděla na druhou stranu pacientka na invalidním vozíku. Andie napadlo, jaká je to ironie osudu. Zprvu si myslela, že pohledný muž, který tlačí ženu na kolečkovém křesle, je její syn nebo vnuk. Když ale přijeli blíž, zjistila, že pacientka vůbec není stará, jenom ji o mládí připravila nemoc. Andie si dvojici nechtěla příliš prohlížet, ale nemohla od ní odtrhnout pohled. Zajímalo by ji, jestli se žena od lékařů dozvěděla nějaké potěšující, anebo naopak zlé zprávy, jestli stále ještě doufá v uzdravení, anebo zda lpí už jenom na tom, co jí zůstalo ze života. Andie znala podobné pocity z vlastní zkušenosti. Strach a pocit bezvýchodnosti ji uvrhly do naprostého zoufalství – a nakonec i do státního vězení ve Wala Wala ve státu Washington, kam se vydala navštívit vraha své matky. Vůbec k tomu neměla chuť. Nešla tam z čiré zvědavosti, aby zaplnila prázdné místo ve svém rodokmenu. Ale ten zloduch, který byl ostudou lidského rodu, byl jediný člověk na světě, který jí mohl prozradit, kdo je její biologický otec. Až do té doby Andie nikdy v životě nenapadlo, že by ho vyhledala. Jenomže situace se změnila a ona ho musela najít. Byla to otázka života nebo smrti, protože onkolog jí dal jednoho šedivého zamračeného rána v Seattlu jasnou odpověď.

‚Je to hodně zlé?“ zeptala se Andie. Čekala celé hodiny, až si v lékařském centru Washingtonské univerzity bude moct zase promluvit se sestřiným ošetřujícím lékařem, a doslova ho přepadla, jakmile sestoupil z eskalátoru.

Je to těžký boj,“ odpověděl lékař.

„Co přesně to znamená?“

Jeho hluboký vzdech byl natolik výmluvný, že skoro nemusel nic dodávat. „Vaše sestra je velká bojovnice, ale – jak už jsem vám říkal – bez transplantace té kostní dřeně jí nemůžeme dávat takové dávky chemoterapie, jaké by potřebovala.“

Andie se snažila zachovávat chladnou hlavu, ale po mnoha bezesných nocích a nevyslyšených modlitbách ji ochromil strach a pocit zoufalství. „Nechápu to. Jsme dvojčata. Proč její tělo nepřijme moji kostní dřeň?“

„Protože nejste jednovajecná dvojčata. To vás zařazuje do stejné kategorie jako kteréhokoliv jiného sourozence. Zkoumá se HLA, to je kombinace speciálních tkáňových imunitních znaků. A v praxi existuje zhruba pětadvaceti až třicetiprocentní šance na nalezení vhodného dárce krvetvorných buněk mezi sourozenci.“

„Dobře, takže já vhodný dárce nejsem. A co nějaký dárce z registru? Můžeme ho zkusit najít touto cestou?“

„Obávám se, že je tu jen malá naděje. Nejvhodnější jsou příbuzní dárci. Máte ještě nějaké bratry nebo sestry?“

„Ne. Víte, jak už jsem se vám svěřila, nikoho neznám. Moje sestra i já jsme vyrůstaly v adoptivních rodinách. A naše biologická matka je mrtvá.“

„A co váš otec?“

Andie zahanbeně uhnula pohledem. Čekala tuhle otázku, ale situaci jí to neusnadnilo. „Nevím. Budu ho muset najít.“

Jak dlouho to potrvá?

„Kolik mám času?“

Další dlouhý vzdech. „Leukémie se dá vyléčit, ale platí tu totéž jako u všech ostatních druhů rakoviny – čím dříve, tím lépe. Se zahájením léčby bych nerad čekal déle než osm týdnů. Nanejvýš deset. A nezapomeňte, že i když transplantace proběhne úspěšně, nastává po ní kritické období, kdy je pacient bez vlastní krvetvorby a čeká, až se mu začnou tvořit krvinky z transplantované tkáně. Riziko komplikací je v této fázi obrovské. Takže máte pouze pár týdnů, abyste ho našla a přivedla ho sem k odběru kostní dřeně.“

Andie neměla nejmenší důvod k optimismu a při pouhém pomyšlení na perverzní podmínky, které vyslovil pan Wicasa za informace

ojejím biologickém otci, jí naskakovala husí kůže. Ale v situaci, kdy život její sestry visel na vlásku, ji napadla jenom jediná odpověď. „Nebojte se. Najdu ho. Najdu ho za každou cenu.“

Za zády se jí rozezněla celá symfonie klaksonů. Když zvedla oči, viděla, že na semaforu před onkologickým centrem Miamské univerzity naskočila zelená. Ve stejném okamžiku jí zazvonil mobilní telefon. „Tady Henningová.“

Byl to agent Crenshaw. „Nemůžu ho lokalizovat.“

„Koho máte na mysli?“

„Neodpovídá na žádném z telefonů. Jel jsem za ním domů, ale když jsem zazvonil u brány, nikdo se neozval. Prověřil jsem si, jestli není v jednom z těch svých dvou zaměstnání. Nic.“

„Měl na příjezdové cestě auto?“

„Ne, ale má garáž na pět aut. Jenomže jsem se nedostal tak blízko, abych mohl nahlédnout dovnitř.“

‚Asi se nám vyhýbá.“

Jo,“ souhlasil Crenshaw. „Nebo by se mohlo potvrdit moje tušení: že v tom vaku, který vykopal Swyteck, byl Ernesto Salazar.“

58

Mia se probudila z hlubokého spánku, hlubšího než kdykoliv předtím během celé doby, kterou strávila v zajetí. Cítila se slabá a malátná, jako pacient, který se teprve zbavuje účinků anestezie. Bodavá bolest v levém stehně jí připomněla, co se stalo. Dovnitř jí zajela jehla, a od té doby si už nic nepamatuje. Bylo to nesmírně rychlé.

Nepamatovala si, že by ji ten člověk převezl z jednoho místa na jiné, ale teď se ocitla v úplně jiném prostředí. Tahle nová místnost byla ještě menší než ta předchozí, zhruba dva a púl metru široká a tři metry dlouhá. Osvětlovala ji jen slabá žárovka na stropě. Podlahu tvořil holý beton. Nebyla tu okna ani klimatizace a vzduch čpěl plísní. A bylo tu teplo, kolem osmadvaceti stupňů, možná třicet. Celá pokožka se jí leskla potem. Seděla nehybně na zemi, což nebyla žádná fyzická námaha, a přitom měla oblečení úplně přilepené na těle. Kdyby neby

lotoho vedra a těžkého vzduchu, možná by spala dokonce déle.

Ztišila dech a zaposlouchala se, jestli neuslyší nějaké zvuky. Nic. Nové vězení bylo stejně nehlučné jako to přecházející. Pokusila se změnit pozici, ale šlo to ztěžka. Ruce měla – stejně jako dřív – vepředu svázané v zápěstí, aby mohla sama jíst. Kotníky měla připoutané řetězem ke stěně. Její únosce vyboural díru do jedné z tenkých sádrokartonových desek, jimiž byla stěna obložena, a vyvrtal otvor do dřevěného sloupku ukrytého pod ní, aby ji k němu mohl dostatečně spolehlivě připoutat. Nemohla se nikam ani hnout, ledaže by ji ten člověk odnesl s celým domem. Přisunula se blíž ke stěně, aby prozkoumala otvor ve dřevě. Byl tak velký, aby se jím dal protáhnout řetěz. Nic, kudy by se dalo uprchnout. Pokud člověk nebyl stonožka. Právě ta se totiž sunula po betonu. Byla černě a žlutě zbarvená a asi stejně dlouhá jako Miin malíček. Pak na podlaze zpozorovala ještě jednu. A ještě deset dalších, které šplhaly po zdi ke stropu. Přilezly sem dírou ve zdi, což Miu přimělo k zamyšlení. Jednou se jí stonožky přemnožily na zahradě v Palm Beach a od pracovníka firmy, která je přišla vyhubit, se pak dozvěděla, že za to může neodklizené dějící listí v sousední zahradě.

Pár jich tehdy vlezlo i do domu, ale nikdy se příliš nevzdálily od zdroje potravy. Byla to jen maličkost, ale za daných okolností jí každá drobnost připadala významná. Takže pokud jsou stonožky z této strany zdi, potravu musejí mít za ní. To znamená listy a jinou vegetaci. Venku. Na svobodě.

Zatáhla za řetěz. Kovová oka se jí zaryla do kotníku, ale jinak se nestalo vůbec nic. Stonožky jí sice ukazovaly cestu, ale nijak jí nepomohly. Bylo to totéž, jako kdyby jí třeba ptáci předváděli, že se dá létat. Přesto zacloumala řetězem ještě odhodlaněji, jako kdyby ho chtěla vytrhnout z dřevěného sloupku, anebo dokonce vyvrátit celý sloupek z rámu, do něhož byl zasazen. Více než metr dlouhý řetěz se pod tlakem jejích nohou natáhl, ale zůstal celistvý a neporušený. Síla, kterou přitom vyvinula, se jenom podepsala v místech, kde vynaložila největší zoufalý odpor – na jemné pokožce kolem kotníků. Přestala řetězem cloumat. Uvolnil se a zařinčel na podlaze. Kovová pouta na nohou byla ostřejší, než se zdálo. Nad kotníkem Mia spatřila řeznou ranku, která začínala krvácet. Natáhla se k ní, aby krev utřela, ale vtom se zarazila. Spustila ruku do klína, zůstala nehnuté sedět a sledovala, jak jí z čerstvé rány vytéká karmínový pramínek. Přitom se jí vybavily vzpomínky na to, jak krvácela z rány na stehně, na dlouhé rudé potůčky, které vypadaly jako otevřené žíly. Plastický chirurg by tu starou jizvu mohl odstranit už dávno, hned jak si nechala upravit nos a bradu, aby zakryla svou identitu. Jizvu si však nechala. Prostě nechtěla zapomenout, proč se vlastně ocitla na útěku.

A proč musí utíkat i nadále.

Za dveřmi uslyšela kroky. Podvědomě se posadila zpříma a zbystřila všechny smysly, protože nikdy nevěděla, co může čekat. Slyšela, jak se klíč zasouvá do zámku a otáčí se v něm. Oči měla upřené na kliku. Když se kovová koule otočila, ozval se skřípavý zvuk a dveře se otevřely. Světlo, které se přitom prodralo do místnosti, jí oznámilo, že je den, ale trvalo to jen okamžik. Rychle vstoupil dovnitř, dveře zase zavřel a hodil na podlahu rozměrný sportovní vak. Viděla, že je oblečený do černého, protože celé jeho tělo tvořilo v ponurém osvědení jen temný stín. Mia se mu do obličeje nepodívala. Mnohem větší pozornost soustředila na vak, který ležel na podlaze. Bála se, že zase bude natáčet nějaký film, ale ten člověk by nikdy nehodil citlivou videokameru na betonovou zem.

Jak se cítíte?“ zeptal se jí.

Mia nevěděla, jak odpovědět. Nikdy předtím se o to nezajímal. „Myslím, že dobře.“

„Fajn.“ Klekl si najedno koleno, rozevřel zip u vaku a chvíli se v něm přehraboval. Něco z něj vytáhl a zamířil k ní, ale zastavil se asi půl metru od místa, kde seděla. „Klekněte si přede mě.“

Tuhle pozici nesnášela ze všeho nejvíc, protože vždycky když klečela na zemi, stál přímo nad ní. Zaváhala, ale jen na okamžik, protože se bála jeho reakce.

„Podívejte se nahoru,“ zavelel.

Pomalu zvedla hlavu a snažila se přitom neupírat oči na žádný konkrétní cíl, a vnímat jenom temné torzo, které se tyčilo nad přezkou na opasku. Občas byla za tak chatrné osvědení vděčná. Když jí pak odhrnul vlasy z čela a otřel obličej, snažila se nedat najevo zděšení.

„Tohle si zkuste,“ řekl jí.

Obličej jí obklopil chladný latex a Mia sebou podvědomě cukla, aby se z něj vymanila.

„Držte!“ okřikl ji.

Úplně ztuhla a on zadačil s ještě větší silou. To je maska, uvědomila si. Potápěčská maska.

„Zavřete pusu, dýchejte jenom nosem,“ řekl jí.

Poslechla a ta věc se jí přisála na obličej. Když pak masku zase stahoval, bylo slyšet, jak se do ní vrací odsátý vzduch.

„Výborně.“ Otočil se, opět přistoupil k vaku a masku do něj zastrčil. „Už jste se někdy potápěla?“

„Myslíte s akvalungem?“

Jo. Už jste to někdy zkusila?“

Zase nevěděla, jak mu má odpovědět. Jednou. Na Conzumelu.“

„Tak na Conzumelu, jo? Tam se dobře potápí do jeskyní.“

„Do jeskyní jsme se nepotápěli.“

Z úst se mu vydral zvuk podobný zachrochtání, ale možná že se jen zachechtal. „Všechno je jednou poprvé, zlato.“

Mia na to nic neřekla, ale pochopila ho dokonale. To poprvé znamenalo naposledy.

Pak se dveře bleskurychle otevřely a zase zavřely. Odešel, ale vak nechal ležet na místě. Mia byla přesvědčená, že se její věznitel brzy vrátí. A že si spolu nepůjdou jen zaplavat.

Cítila, že ji opouštějí síly, ale pak si vzpomněla na své malé tajemství. Nevěděla sice, jakou jí píchl drogu, ale měla pocit, jako by se jí po ní pročistila hlava. A jasné myšlenky plodí nové naděje. Zvedla si nohavici nad kotník a ujistila se, že její tajné eso je stále na místě. Nezklamala se. Za obrubou měla zastrčený velký střep z rozbité žárovky. Dávala si pozor, aby se nerozbil a také aby se nepořezala. Nebyl sice největší, ale postačující – asi pět centimetrů dlouhý. Zmocnila se ho po posledním natáčení, když jí poručil, aby si vyčistila ránu. Cítila teď nesmírné uspokojení a byla na sebe pyšná, že se jí podařilo získat takovou zbraň. Byla primitivní, ale účinná. A Mia se ji nebála použít.

Teď už šlo jen o jedno – kdy.

59

Iack se už v životě ociti i na tišších místech, ale většinou byla posetá náhrobními kameny. Necelé dvě hodiny po půlnoci představovalo ) ořiště Ginnie Springs jenom osmdesát hektarů zalesněné plochy zahalené do černého ticha. Návštěvníci sem mohli přijíždět ve dne, v noci, čtyřiadvacet hodin denně, takže se Jack s Theem dostali dovnitř bez problémů. Ale najít ve tmě cestu už bylo něco jiného.

„Tady se píše, že tuhle oblast objevil Hernando de Soto v roce 1539.“ Theo zaujal místo na sedadle pro spolujezdce a svítil si baterkou na turistickou mapu. „Myslíš, že když projížděl skrz High Springs, zastavil se i v Hardee’s?“

„Nemohl bys přestat vtipkovat o restauracích a radši mi poradil, jak mám jet dál?“

Jen jsem chtěl, aby ses trochu uvolnil, kamaráde, nic víc,“ chlácholil ho Theo.

Jack si uvědomil, jak pevně svírá volant. Ještě trochu a rozlomil by ho napůl. Skutečně měl nervy napnuté k prasknutí, ale dobře si uvědomoval, že stačí málo a s uvolněním přijde i otupení smyslů. „Promiň, jsem sice zvyklý jednat s cvoky, ale jsou to právníci, ne únosci.“

První odbočka za branou do tábořiště je zavedla za potápěčské centrum s obchodem, který byl teď zavřený. Přímo naproti, z druhé strany silnice, bylo na mapě zřetelně označených třiapadesát míst pro táboření, vybavených elektrickými přípojkami. Asi polovina z nich byla obsazena, takže tu stál zhruba stejný počet stanů, obytných přívěsů a karavanů. Mezi tím vším spatřili jedinou známku života – podroušeného staříka, který močil za obytným přívěsem. Přední světla Jackova vozu mu zprudka zasvítila přímo do intimních partií, takže vypadal, jako kdyby se právě účastnil konkurzu na natáčení fdmové komedie Donaha! Ten muž – přistižený při činu ve dvě hodiny po půlnoci – si asi v tu chvíli musel připadal jako nejnešťastnější člověk na světě. Jack by si s ním ale – vzhledem k tomu, co ho za chvíli čekalo – s radostí vyměnil místo.

„Hledáš stanoviště dvacet sedm, viď?“ řekl Theo.

„Ale určitě to není žádné z těchhle,“ odpověděl Jack.

Jak to víš?“

„Protože říkal, že to má být přírodní tábořiště. V divočině nemáš přípojky na elektřinu.“

„Rád bysem se s tebou dohadoval, ale jsou jistý věci, kerý nás, křováky, nikdá neučili,“ odpověděl Theo, který schválně sáhl po hantýrce těžšího kalibru.

Ačkoli se to zdálo nemožné, silnice, která vedla z potápěčského centra a hlavního tábořiště, působila ještě tišším a temnějším dojmem. Jack zahlédl malou dřevěnou směrovku blízko za místem, kde dlažba přecházela ve štěrkopísek. Zastavil a posvítil si na ni dálkovými světly. PŘÍRODNÍ TÁBOŘIŠTĚ 12 AŽ 31, stálo tam. Šipka ukazovala k pěšince vybíhající z hlavní cesty.

„Vypadá to, že odsud budeš muset šlapat po svejch, kamaráde,“ ozval se Theo.

Jack se podíval na hodinky. Do stanovené druhé hodiny po půlnoci chybělo dvacet minut. Vystoupil z auta a přikročil ke kufru. Celý zadek vozu se koupal v oranžovožluté záři koncových světel, i když Jackovi ta barva připadala spíš rudá než oranžová a připomínala mu krev. Nevěděl, jestli to je znamení, které symbolizuje Miu, ale snažil se na to nemyslet. Musel si podobné morbidní myšlenky vyhnat z hlavy, nebo dnešní noc nepřežije. Zastrčil klíček do zámku a kufr otevřel. Chvíli se ani nepohnul a jenom zíral na drahocenný náklad.

Uslyšel za sebou kroky a vyděsil se, ale byl to jen Theo. „Vážně nechceš, abych šel s tebou?“

„Zůstaň v autě. Stačí, když budu vědět, že jsi tady.“

Bunda s neprůstřelnou vložkou, kterou dostal od agentky FBI, ležela v kufru. Jackovi se zdálo, že mu ze šatníku vytlačila jeho nejoblíbenější součást oblečení – modré sako. Theo mu pomohl bundu obléct a upravil mu stahovací pásky po stranách a na rukávech, takže se v ní Jack cítil docela příjemně a pohodlně. Ve dvě hodiny odpoledne by ji na sobě kvůli vedru nesnesl, ale ve dvě hodiny po půlnoci se v ní dalo docela dobře vydržet. Sáhl pro batoh, ale Theo ho zarazil.

„Ještě něco,“ řekl a vtiskl Jackovi do ruky devítimilimetrovou pistoli Glock.

„Henningová říkala žádné zbraně.“

„Henningová s sebou nevláčí pytel plnej peněz.“

Jack už zbraň použil i dříve, ale přesto měl pokaždé, když ji vzal do ruky, hrozný pocit. Rozepnul zip batohu a strčil pistoli Glock dovnitř, mezi svazky stodolarových bankovek. „Teď už nepotřebuju nic jiného než ústřední melodii k filmu Kmotr“

Theo začal tiše pobrukovat.

„To je Love Story, ty pitomče.“

„Promiň. Aspoň že jsem se strefil do stejnýho desetiletí.“

Jack kufr zaklapl. Theo se snažil působit ležérně, ale Jackovi neušlo, že má v očích strach. „To bude v pořádku,“ snažil se přítele uklidnit Jack.

„O to se nebojím,“ opáčil Theo. „Jen mi dovol, abych šel za tebou, třeba dvacet metrů nebo tak, pro případ, že by se něco zvrtlo.“

Jack zavrtěl hlavou. „Kdyby tě zpozoroval, pomyslel by si, že jsi od FBI. A Mia by na to mohla doplatit.“

„To samý bys moh říct o agentech FBI.“

„Jsou chvíle, kdy prostě musíme Henningové věřit, pokud tvrdí, že mě budou krýt, aniž je někdo zpozoruje. Kromě toho, kdyby si všimli, že mě pronásleduješ, mohli by na tebe začít střílet.“

„To po mně chceš, abych tady jen tak seděl?“

„Měj pořád zapnutý mobil. Když se mi něco nebude zdát, zavolám ti.“

„Kdy bych tě třeba moh začít hledat?“

„Až uslyšíš řev, jako kdyby se jezevec chytil za jazyk do pasti na medvědy, myslím, že bude nejvyšší čas, abys vyrazil.“

Usmáli se na sebe. Potom mu Theo popřál hodně štěstí a Jack zamířil do lesa. Pěšinka byla úzká a bez baterky by Jack okamžitě zabloudil.

V místech, kde se nad ním otevírala klenba stromů, dopadaly na cestičku měsíční paprsky a osvětlovaly mech, kterým obrůstaly větve stromů, takže vypadaly, jako by kolem nich byly omotané staré rybářské sítě. Zem byla měkká a vlhká, a kdyby Jack pozorně poslouchal, uslyšel by lehké šumění vody v nedaleké řece Santa Fe. Les žil vlastním nočním životem: kdesi kvákal skokan volský a ze tmy se ozýval křik nějakého ptáka, zřejmě volavky nebo orlovce říčního. Několik minut se Jack prodíral mezi keři, překračoval popadané kmeny a obcházel mraveniště. Vtom se však před ním objevila mýtina a na ní tabule. Na přírodních tábořištích se lidé zabydlovali tak, jak přicházeli; místo si předem zamlouvat nemuseli. Což vyhovovalo návštěvníkům, kteří rádi vyráželi do přírody nazdařbůh, ale také únoscúm. Jack pokračoval dál po pěšince a ve tmě minul několik stanů. Možná ho příliš ovlivňovalo jeho nynější nebezpečné poslání, ale při pohledu na tato provizorní útočiště si uvědomil, jak jsou chatrná, nechráněná a nedostatečně odolná. Nylon natažený na několika tyčkách sice dokázal ochránit člověka před deštěm a větrem, ale už před ničím jiným. Prakticky kdokoliv – s nožem a bez zábran – by tu mohl spáchat vraždu, a nikdo by ho nedopadl.

Nakonec se pěšinka začala stáčet kolem cypřišového hájku a Jackova cesta končila. Světelný kužel baterky se zastavil na ceduli označující stanoviště číslo 27.

Jack se tu měl objevit přesně ve dvě hodiny, takže dorazil včas. Nedostal žádné pokyny ohledně toho, co má udělat po příchodu, ale v duchu si neustále opakoval hlavní body své mise. Okamžitá výměna. Bez dalších podmínek.

Posvítil si baterkou po okolí a s překvapením zjistil, že na nedaleké vyvýšenině, což ve floridských podmínkách znamenalo výšku asi tak dvaceti centimetrů, stojí červený nylonový stan. Jack si z neznámých důvodů představoval, že toto místo najde úplně prázdné. Rád by věděl, jestli si tady stan čirou náhodou postavil nějaký výletník, a neúmyslně tak ohrozil Miino vydání. Nebo ho tu vztyčil sám únosce, aby tím dal najevo, že si tuto plochu uzurpuje sám pro sebe? Možná že ten stan hraje v celém plánu nějakou roli.

Jack zhasl baterku, aby mu oči přivykly měsíční obloze. Jak pomalu míjely minuty a on se ve tmě stále lépe orientoval, začaly ho přepadat pochybnosti. Nečeká náhodou únosce v tom stanu? Ne, to není možné! Ale ten stan tam musel stát z nějakého důvodu. Jack se podíval na mobilní telefon. Pokud by ho ten člověk chtěl zastihnout, měl možnost. Jack se v duchu snažil vybavit si jejich poslední rozhovor slovo od slova. Buďte tam přesně ve dvě hodiny po půlnoci. Přesně takhle si to pamatoval. A samozřejmě pak zopakoval varování, že s sebou Jack nesmí přivést FBI. Ten to samozřejmě ignoroval. Rozhlédl se kolem dokola. Pokud tu příslušníci zásahové jednotky skutečně čekají, odvádějí vynikající práci, pomyslel si Jack, protože se zdálo, že na tábořišti není ani živáčka. Třeba se skrývají v těch stanech, které míjel po cestě.

Jack udělal dva kroky směrem ke stanu, ale pak se zase zastavil. Hodil na něj kamínek a čekal, jestli se uvnitř něco pohne. Nic. Potom stan skropil hrstí oblázků, které nadělaly dost hluku, aby to vzbudilo

i spícího člověka, ale zase se nedočkal žádné odezvy. Buď uvnitř nikdo nebyl, nebo tam někdo vyčkával. Pokud tam ovšem neležela Mia. Mohla být spoutaná, neschopná se ozvat. Nebo mrtvá. V duchu si vybavil scénu z palmové školky ve Whitmore – odlétající hlína a svoje bušící srdce, když vytahoval vak s lidskými ostatky. Napadlo ho, jest

li to nebyla předehra k dnešní noci, ohavná zkouška, kterou musel Jack podstoupit, než vběhne do stanu, rozevře zip spacího pytle a najde…

Zarazil se a ze všech sil se té představě vzepřel. Potom se rozběhl přes celé tábořiště a zamířil přímo ke vchodu. Rozevřel zip a rozsvítil baterku. Stan byl prázdný, kromě listu papíru, který ležel na podlážce a zřejmě obsahoval jakési instrukce.

Zalezl dovnitř, zvedl ho a pustil se do čtení. Než ale stačil přečíst první větu, začal mu v kapse vibrovat mobil. V první chvíli ho to vyděsilo, ale zároveň pocítil úlevu. Únosce už nenabízel žádné videonahrávky ani vzkazy, které by svědčily o jeho ochotě vyjednávat. Jack si s ním potřeboval promluvit. Vylovil vibrující mobil a všechno se v něm sevřelo, protože se připravoval na svůj životní diplomatický úkol. Už se chtěl ohlásit, ale zarazil se. Byla to textová zpráva, ale ne od únosce.

MONTALVO JE MRTVÝ, přečetl si na displeji.

Ta slova ho naprosto ochromila. Stiskl tlačítko zpětné volby a spojil se s agentkou Henningovou.

60

Ve tři čtvrtě na tři se Jack ocitl hluboko v lese, na pěšině vedoucí hustým porostem. Řeku neviděl, ale ve vzduchu cítil vlhkost a sirný pach, který se linul ze stojaté vody a dějících rostlin u břehu. Baterku držel v pravé ruce, únoscův vzkaz v levé. V hrobovém nočním tichu by se dalo v lese snadno zabloudit, čímž se vysvědovalo, proč se únosce vůbec obtěžoval a nechal mu ve stanu mapku. Pokyny byly naprosto jasné – na rozdíl od všeho ostatního.

Jackův rozhovor s Andie se omezil na telegrafická sdělení. Montalvo byl mrtvý, věděli to naprosto určitě. Byl mrtvý už léta, ne měsíce ani týdny. Nad oční jamkou měl prostřelenou lebku. Divné, ano. Jack ale neměl moc času, aby se nad tím zamýšlel, protože hned vzápětí mu začal mobil vibrovat znovu. Neznámé číslo. Věděl, že Andie to není; dohodli se, že už si nezavolají, dokud Jack nepředá peníze. Zbývala tedy jediná možnost. Jack odklopil kryt a první slova z něj vypadla úplně mimovolně.

„Zabil jste Montalva?“

Na druhém konci linky se chvíli nikdo neozval, ale potom mu chladný hlas oznámil, že se nemýlil, pokud jde o totožnost volajícího. „To je první inteligentní otázka, kterou jste mi po dlouhé době položil, Swytecku. Zřejmě vám už došlo, čí tělo jste vykopal v té whitmorské školce. Nebo se o to zasloužili vaši přátelé z FBI?“

„Chci jenom vědět, kdo ho zabil.“

„Zvědavost může být moc nebezpečná.“

„Udělal jste to vy?“

„Ne. Já to neudělal.“

„Jak jste tedy věděl, kde je to tělo pohřbené?“

Ticho na druhém konci linky připadalo Jackovi k nevydržení. „Protože mi to prozradila vaše přítelkyně,“ odpověděl hlas zostra. „Nakonec jsem to z ní dostal. Chtěl byste vědět jak?“

„Nevěřím vám.“

„Jak jinak byste našel čerstvě zkypřený hrob, když ty kosti jsou sedm let staré? Než jsem vás tam poslal, musel jsem je vykopat a ověřit si, že mi Mia nelže.“

Jack se zastavil na cestě, jako když do něj udeří hrom. Chtěl něco říct, ale hlas únosce mu to znemožnil. „Přinesl jste mi tolik, na kolik si ji ceníte?“

„Ty peníze pro vás mám, nebojte se. Kde je Mia?“

„Kde se FBI schovává tentokrát?“

Jack se přinutil ke klidu a odpověděl klidným hlasem hráče pokeru. „Nikde. Jsem tady jenom já a vy. Takže kde je Mia?“

„K tomu se dostaneme.“

„Ne. Už jsem vám to říkal. Buď okamžitá výměna, anebo nic. Bez dalších podmínek.“

„O podmínkách tady rozhoduju já, do prdele. Bude to takhle. A poslouchejte, protože to nebudu říkat dvakrát.“

61

Potápěči vyčkávali, ale nejraději by vyrazili do akce.

Agent FBI Peter Crenshaw si nepřipadal jako druhořadý člen vedení. Nepopíral, že zvláštní skupinu, která má na starosti případ označovaný jako „Chybná cifra“, řídí agentka Henningová, ale Crenshaw měl za sebou dvacetileté zkušenosti. Veterán vietnamské války, držitel mnoha vojenských řádů a bývalý příslušník speciální jednotky amerického vojenského námořnictva SEAL věděl o potápění mnohem víc než kterýkoliv z jeho kolegů ve skupině, včetně dvou místních záchranářů, kteří o sobě prohlašovali, že jsou specialisté na jeskynní potápění. Nikdy se však nepodíval do Ďáblova ucha a nikdy by si netroufl bezostyšně tvrdit, že „potápění je prostě potápění“. Věděl, že podvodní jeskyně mají své zvláštnosti, ale prohledal už tolik lodních vraků a pronikal do nich nesmírně malými otvory a úzkými štěrbinami, někdy i v šedesátimetrové hloubce, kde si člověk v pravé poledne připadal jako o půlnoci. Prováděl pátrání v divokých řekách, kde voda byla tak temná, že měl-li se člověk dostat dopředu, musel se spolehnout jen na své instinkty. Takže když agentka Henningová vydala příkaz, že se do Ďáblova ucha nesmí nikdo ponořit bez jejího výslovného souhlasu, nemínil hledat záminky, jak její rozhodnutí obejít. Nicméně si umínil, že pokud půjde do tuhého, bude se řídit svým – lepším – úsudkem.

„V Uchu se svítí,“ řekl jeden ze záchranářů. Jmenoval se Danfreld a byl to štíhlý triadonista s krátkým vojenským sestřihem a mohutnými bicepsy, které se mu teď vzdouvaly pod mokrým neoprénem. Crenshaw ho požádal, aby se dole trochu porozhlédl. Vrátil se během několika minut a položil se na břicho vedle Crenshawa a druhého záchranáře. Všichni byli v černém, leželi ukrytí mezi keři a domlouva

li se většinou šeptem, takže v noci zcela splývali s okolím.

„Víte to jistě?“ zeptal se Crenshaw.

„Vím, co jsem viděl,“ odpověděl Danfield. „Svítilo tam světlo, dole v hloubce. Někdo se tam potápí.“

„Nemohli by to být jenom rekreační potápěči?“

„Při jeskynním potápění člověk nemůže ztrácet pojem o čase. Jsou tři hodiny ráno. Park se zavírá o půlnoci. Pokud vás tady přistihnou později, přijdete o své výsady. To je pro jeskyňáře jako trest smrti.“

Crenshaw sáhl do vaku pro telefon se zabudovanou kódovací technologií, ale Danfreld ho popadl za ruku a zarazil ho. „Nedělejte to. Henningová vydala příkaz, že se nesmíme potopit, dokud to neschválí.“

„Minule vydala stejný příkaz. Paní Thomtonová to nepřežila.“

Crenshaw se zamyslel, s pohledem upřeným na černou hladinu, pod níž se skrýval vchod do spletitého systému podvodních jeskyní. V měk

kém měsíčním světle se na ní vytvářely malé kruhy, které svědčily o silných spodních proudech.

„Tak co?“ zeptal se Danfield.

„Přemýšlím o tom,“ odpověděl Crenshaw.

„Nepřemýšlejte moc dlouho. Byl jsem v tom týmu, který vytahoval paní Thomtonovou. Nechci, aby se to opakovalo. S každou minutou tady ztrácíme drahocenný čas. Jestli náš únosce vleče dolů další oběť na smrt, chtěl byste pak přiznat rodině, že jsme tady nečinně seděli na zadku a čekali?“

Crenshaw znovu zaletěl pohledem k řece, kde se ukrýval vchod do jeskyní. Možná to byl jen odlesk měsíce na zvlněné hladině, ale v jednom okamžiku by byl přísahal, že zahlédl, jak se pod povrchem mihlo svědo – potápěč v Ďáblově uchu.

Vytáhl telefon.

„Vážněji zavoláte?“ zeptal se Danfield a vzdychl.

Crenshaw ho probodl ocelově tvrdým pohledem. „Velení musí mít neustálý přehled o naší poloze, ale to ještě neznamená, že žádám o povolení. Jdeme na to, mládenci. Ať se to Henningové líbí, nebo ne.“

62

Začalo mrholit. Vláha se zachycovala v korunách stromů a v Jackových uších přitom vydávala podobný praskavý zvuk jako statická elektřina. Během několika minut se na horních Uštech zachytilo toUk vody, že padala v drobných kapičkách na nízký porost, tvořený trpasUčími palmami a divokým vínem. Za chvilku se ve svědě Jackovy baterky celý les třpytil.

Montalvo je mrtvý. Tři slůvka, která Jack nemohl dostat z hlavy. Celou dobu žil v domnění, že jedná s Montalvem. A teď se ukázalo, že omuži, který se mu ozýval na druhém konci telefonní linky, neví vůbec nic. No, vlastně skoro nic. Únosce tvrdil, že člověk, kteiý mu prozradil, kde má hledat Montalvovo tělo, byla Mia. Montalva zabila ona. Jack odmítal připustit, že by to mohla být pravda, alespoň dokud nedostane věrohodný důkaz. Jedna věc však byla jistá. Únosce – ať už je to kdokoliv – věří, že Mia má tak či onak na svědomí Montalvovu smrt, anebo přinejmenším odklizení jeho těla. S ohledem na tyto skutečnosti si Jack položil otázku: Existuje vůbec nějaká naděje, že Miu propustí živou?

Přestalo mrholit, ale noční vzduch se ochladil a z okolních mokřin začal stoupat tajuplný mlžný opar. Jack se znovu podíval na mapku a dával přitom dobrý pozor, aby vlhkýma rukama nerozmazal inkoust. Napsané pokyny ho zavedly o dalších sto metrů na sever, kolem plochy porostlé divokými magnoliemi. Vtom se bleskurychle zastavil. Ještě jeden krok, a ocid by se v jezírku. Aspoň to vypadalo jako jezírko. Při bližším ohledání totiž Jack viděl, že tam ze země vyvěrá voda. Pramen, který prýští z floridské zvodně.

Jack zamířil podle únoscových pokynů mezi keře a našel kovové pouzdro. Bylo dlouhé asi šedesát centimetrů a tvarem připomínalo torpédo. Otevřel ho. Jak očekával, uvnitř neviděl nic. Vzal do ruky batoh a rozevřel zip. Bankovky byly složené v úhledných balíčkách.

Nastal rozhodující okamžik.

Jack neměl ani zdaleka dva miliony dolarů, které únosci slíbil. Včera ráno Jack učinil zásadní rozhodnutí, že žádné padělané bankovky nepoužije a přiměje únosce k jednání pouze svým čtvrtmilionem dolarů. Když teď došlo na placení, nemohl se odhodlat, aby vystavil Theův majetek tak obrovskému riziku. Vložil do vodotěsného kovového pouzdra jen svůj díl – padesát tisíc. Theovy peníze zase vrátil do batohu. Potom napsal na list papíru vzkaz.

ZDE JE 50 000 DOLARŮ, COŽ JE VlC NEŽ POUHÝ VÁŠ SLIB,

ŽE MIU PROPUSTÍTE. ZBYTEK – TOLIK, NA KOLIK SI JI CENÍM – DOSTANETE, AŽ MIU VRÁTÍTE. PENÍZE VÝMÉNOU ZA MIU.

BEZ DALŠÍCH PODMÍNEK. ZAVOLEJTE MI.

Přečetl si vzkaz dvakrát, aby se ujistil, že v něm uvedl všechno, co potřeboval. S pocitem uspokojení pak lístek zasunul mezi svazky stodolarovek a odnesl pouzdro k jezírku. Viděl, že k jednomu pařezu je přivázané silné nylonové lano s kovovým očkem na jednom konci. Druhý konec lana se ztrácel ve vodě a končil zřejmě někde v podvodní jeskyni. Jack připevnil pouzdro ke kovovému oku a uchopil ho oběma rukama. Věděl, co má teď udělat, ale vyčkával.

Padesát tisíc dolarů. V dnešním světě devítimístných výher v loteriích to nevypadalo jako mnoho, pokud to ovšem nebyly vaše peníze a neměl jste je hodit do vody. Jack věděl, že únosce teď čeká na druhém konci lana, kdesi hluboko ve spleti podzemních jeskyní – v podvodní soustavě podobné včelímu plástu, který se táhne pod zemí stovky kilometrů daleko mezi miliony tun písku a vápence. Jack věděl, že většina těchto prostor není zmapovaná a únosce se bude snažit obrátit tuto strategickou výhodu ve svůj prospěch. Nakonec se objeví kdesi v močálu, třeba se vynoří z teprve nedávno vytvořené podzemní průrvy,

okteré neví nikdo jiný než on. Do té doby si bude razit cestu jeskyněmi a kavernami, možná pětadvacet nebo i víc metrů pod zemí. Mohlo by se zdát, že vynakládá příliš velkou námahu, ale zřejmě mu došlo, že Jack vloží do pouzdra spolu s penězi také vyhledávač GPS. Dokud zůstane pod vodou, zařízení je k ničemu. Ten člověk není žádný hlupák, to je jisté. Ale někde se vynořit musí, takže vyhledávač by se zase mohl reaktivovat. A agenti FBI by pak zjistili, kde se nachází.

Takto zřejmě vypadal únoscův plán.

Hodil pouzdro do jezírka. Dopadlo na hladinu a voda kolem něj se rozstřílela. Potom se pohupovalo na hladině. Jackovi se při tom pohledu vybavily doby, kdy jako kluk chodil s otcem na ryby a sledoval, jak se mu na udici zmítá malý okoun nebo jiná iybka. Čekal. Zvedl se větřík a lehký mlžný opar začal mizet stejně rychle, jako se objevil. Voda z pramenu, který vyvěral ze země, se rozlévala po hladině jezírka a pomalu otáčela pouzdro po směru hodinových ručiček.

Nakonec se plechová schránka na jednom konci ponořila. Jack pod hladinu neviděl, ale někdo tam určitě byl a popotahoval za lano. Tenký hlásek mu našeptával, aby se do jezírka ponořil a podíval se, kdo to je, ale byl by to nesmysl. Musel se striktně držet plánu, čekat na únoscův telefonát, přemluvit ho k výměně peněz za Miu a přitom doufat, že FBI zjistí jeho polohu.

Pouzdro se ještě jednou zhouplo a začalo se nořit do vody, pomalu a plynule. Jackovi se zdálo, jako kdyby sledoval Titanic – nejdřív příď, a než se kovová schránka vydala na dlouhou cestu ke dnu, zvedla se záď.

Padesát tisíc dolarů vyhozených do vody.

A Mia stále nikde.

První etapa plánu byla u konce. Teď Jack mohl jen doufat, že se únosce spokojí s padesátitisícovou návnadou a zavolá mu – aby mohl zahájit druhou etapu.

63

Agent Crenshaw vklouzl do černé vody, aniž vystříkla jediná kapka, tak tiše a nenápadně, že se hladina skoro vůbec nezvlnila. Na okamžik se zase změnil v mladého příslušníka speciální jednotky vojenského námořnictva ve Vietnamu, ale chladná voda jeho představy brzy zaplašila. Dvaadvacet stupňů Celsia se nezdálo nijak málo, pokud ovšem člověk nestál ve vodě až po uši uprostřed noci. Tělesné teplo mu pomalu zahřívalo tenkou vrstvu vody v přiléhavém neoprénovém obleku.

„Víte, že tohle dělat nemusíte,“ upozornil ho Danfield. Všichni tři potápěči stáli ve vodě, ještě bez regulátorů, hlavy těsně nad hladinou.

„Sakra, když tady zůstanu civět, nebudu k ničemu,“ odpověděl Crenshaw.

Danfield přikývl, zvedl palec a zapnul potápěčskou svítilnu. Crenshaw s druhým záchranářem udělali totéž. Bylo úžasné, jak pouhý stisk spínače promění neproniknutelnou čerň v křišťálově čistou, průzračnou vodu. Všichni tři si vložili do úst regulátory. Daniel se ponořil jako první a hned po něm i jeho kolega. Jakmile se za nimi zavřela voda, okamžitě se na hladině objevily bubliny. A jasná záře, která vycházela z jejich svítilen, si nezadala s třpytem diamantového pokladu. Crenshaw je sledoval s pocity, v nichž se mísilo vzrušení a obdiv, potom se zhluboka nadechl a ponořil se za oběma potápěči. Samozřejmě postupovali svižným tempem, protože Miin život zřejmě visel na vlásku. Crenshaw už nebyl v tak skvělé formě jako dříve a zjistil, že dýchá intenzivněji, než by si přál. V hloubce šestnácti metrů narazili na vchod do Ďáblova bludiště. Byl větší, než Crenshaw očekával, a v záři tří svítilen působil skoro lákavě. Danfield se zastavil a pokynul oběma kolegům, aby také zůstali stát. Vznášeli se několik desítek centimetrů nade dnem a ploutvemi vířili obrovské množství bílého písku. Právě se ocitli nad „galerií“, jak tomuto místu říkali speleologové. Byla to dlouhá podzemní chodba, která tvořila první část Ďáblova bludiště a připomínala rozlehlou vstupní halu. Zatím to jde, pomyslel si Crenshaw, který už zažil mnohem těsnější prostory v daleko větších hloubkách.

Danfieldova maska se zaleskla v kuželu potápěčské svítilny. Crenshaw mu neviděl do tváře, ale jeho signál nepřehlédl. Záchranář si přejel levou rukou přes hrdlo, zleva doprava, jako by naznačoval řez nožem. Potápěči jako jeden muž zhasli svítilny.

Obklopila je černá tma.

Trvalo to pouze několik vteřin, ale dokonce i během této kratičké doby Crenshaw cítil, jak se mu zrychluje dech, a přímo slyšel, jak spotřebovává příliš mnoho cenného vzduchu. Méně zkušenému potápěči by se z toho okamžitě udělalo horko, ale Crenshaw si zachovával chladnou hlavu. Spotřeboval však tolik sil, aby nepodlehl panice, že málem zapomněl, kvůli čemu se vlastně ocitli ve tmě. Zíral do „galerie“ a do zúženého prostoru, který se rozkládal za ní – a vtom to spatřil. Nebo si to přinejmenším myslel. Mdlý náznak svěda vycházejícího odněkud z hloubi jeskyně.

Někdo tam byl.

Danfield zase zapnul svítilnu a po něm i oba další potápěči. Na signál vedoucího skupiny pak všichni tři vstoupili do Ďáblova ucha.

Jack zamířil k řece, jak mu únosce uložil. „Vyhoďte peníze a jděte dál po pěšině na sever až na břeh řeky,“ zněl jeho pokyn.

Bylo zřejmé, že ten člověk zůstane přinejmenším několik příštích minut pod vodou – vlastně pod zemí. Jack toho využil a zavolal na základnu agentce Henningové.

„Vzal si ty peníze,“ oznámil jí do mobilního telefonu, aniž se zastavil. Podrobně jí popsal, co se přihodilo, a skončil tím, že pouzdro zmizelo v jezírku s vyvěrajícím pramenem.

„Crenshaw měl pravdu,“ řekla Andie. Je tam.“

„Cože?“

„Crenshav a jeho potápěčský tým viděli v Ďáblově uchu světlo. Teď jsou dole a prohledávají to tam.“

Jack se zastavil. „Nikdo tam teď nemá být. Dokud mi ten člověk nezavolá, abychom se dohodli na výměně.“

„Změnili jsme plán. Potápěči zpozorovali v jeskyni světlo a vstoupili dovnitř.“

„Napadlo je vůbec, že únosce si může všimnout zase jejich svítilen? A přirozeně si z toho vyvodí, že jsem se spojil s FBI. Tím si uvolní ruce a Miu zabije. Dal jsem mu jenom padesát tisíc, takže si už beztak pomyslí, že jsem na něj ušil boudu.“

Jacku, po všem, co se stalo Ashley Thorntonové, musíme být ráznější. Pokud je únosce dole, musíme jenom doufat, že tam s sebou nemá Miu. Pokud ho naši potápěči najdou, zneškodní a zadrží, můžeme Miu zachránit.“

„Co mám podle vás udělat?“

„Držte se únoscových pokynů. Ať si myslí, že všechno postupuje podle jeho plánu. O to ostatní se postaráme my.“

„Co když vyleze na povrch dřív, než ho vaši potápěči chytí?“

„Vložil jste do pouzdra ten vyhledávač GPS?“

‚Ano.“

„Dobrá. Někde se vynořit musí. Jakmile pouzdro otevře a začne počítat peníze, vyhledávač nám prozradí, kde ten člověk je. Mezitím postupujte přesně podle jeho instrukcí. Mám v terénu několik týmů. Celou dobu vás máme na očích. Pokud by vám hrozilo nebezpečí, povím vám to.“

Jack neměl v úmyslu zvolit si bezpečnou cestičku, na které nehrozilo nebezpečí, ale za nynější situace, kdy bylo zapotřebí jednat pod vodou, nemohl dělat nic jiného. „Dobrá. Mířím k řece. Ještě něco. A žádám poctivou odpověď.“

„Spusťte.“

„Myslíte, že je Mia ještě naživu?“

Ticho na druhém konci linky ho příliš neuklidnilo. „Kdybych si nemyslela, že existuje nějaká naděje, okamžitě bych vás poslala domů,“ odpověděla Andie po chvilce.

Nebyla to příliš povzbuzující odpověď, ale aspoň poctivá. „Děkuju. To jsem potřeboval slyšet.“ Ukončil hovor a znovu vykročil k řece.

64

Agent Crenshaw se v patnáctimetrové hloubce a ve studené vodě soustředil na svůj dech a jeden z potápěčů mezitím připevňoval ke skalnímu výčnělku u vchodu do jeskyně dlouhé žluté lano, namotané na navijáku. Umožní jim vstoupit dovnitř a potom je zase vyvede z Ďáblova ucha ven. Bez něj by byli ztraceni, ponecháni svému osudu a museli by sami hledat cestu z podvodního labyrintu, který své oběti zpravidla navěky uvězní ve vápencových katakombách, pokud na ně někdo náhodou nenarazí.

Vedoucí týmu Danfield se protahoval vchodem do jeskyně a přitom odvíjel lano. Crenshaw ho následoval, oči upřené před sebe – na jeho lesknoucí se ploutve. Za pomoci svítilen prohlíželi jeskyni, a vždycky když jasný kužel pronikl tmou, zjevily se jim na stěnách podivuhodné skalní výčnělky a prolákliny. Vytrvale postupovali kupředu a Crenshaw si stále víc uvědomoval skalní útvary nahoře. Nahoře. Už samo tohle slovo se mu teď zdálo děsivé, ale ještě víc ho znepokojovaly jeho důsledky, když uvažoval o možných únikových cestách. Z podzemní jeskyně se prostě nedalo jen tak vyplavat na hladinu. Když tu člověk ztratil nervy nebo mu selhala výstroj, nemohl odhodit zátěžový opasek, využít vzdaku a zamířit vzhůru. Dovnitř vedla stejná cesta jako ven. Tečka. Crenshaw si zkontroloval výbavu a trochu se mu ulevilo, když zjistil, že obě náhradní svítilny má stále u sebe.

Plavali teď rychleji a stříbřitě modrý světelný kužel odhahl v jeskyni první zúžené místo. Nenabízelo mu příjemný pohled. Crenshaw se už pomalu začal uklidňovat a zvykat si na nový pocit, který ho zaplavoval při potápění v jeskyni. Teď měl následovat vedoucího skupiny do štěrbiny, což pro něj přinejlepším znamenalo vlézt do otevřeného chřtánu vyhladovělého prehistorického žraloka. Podíval se na hloubkoměr. Stále patnáct metrů, ale strop byl mnohem níž. Jak je to možné? Mohlo to znamenat jen jedinou věc. Měl nad sebou méně vody a víc kamene. Od okolního světa ho dělila silnější vrstva pevného vápence. Nebyli to Řekové, kdo v dávných dobách pohřbívali své mrtvé do vápence? Tento kámen tvořil dokonalou rakev, v níž se tělo měnilo v prach během pouhých čtyřiceti dní. Násilím podobné úvahy zaplašil a snažil se uklidnit.

To neuvěřitelné ticho mu jitřilo nervy.

Vtom mu zkřížil cestu kužel svítilny a vpravo před ním se náhle objevil Danfield. Díval se Crenshawovi přímo do očí a gestem se ho ptal, jestli je všechno v pořádku. Když se Crenshaw po chvilce zase uklidnil, uvědomil si, že byl na okamžik úplně mimo sebe. Několikrát rychle zamrkal a soustředil se na pravidelný dech. Danfieldovi gestem odpověděl, že je v pohodě, a následoval ho do zúženého prostoru s očima upnutýma na jeho ploutve.

Crenshaw čekal, že za úzkým otvorem, hluboko ve vápencové plástvi, je čeká další „galerie“, něco jako Poseidonův taneční sál. Ale chodba se dále zužovala, a čím postupovali dál, tím se mu zdála těsnější. Kdyby upažil, dotkl by se oběma rukama protilehlých stěn jeskyně. Pokud by se chtěli postavit, narazili by do stropu. Vlastně nad hlavou neměli ani tolik prostoru, aby se mohli posadit. Dost obtížně se jim plavalo i v horizontální poloze. Crenshaw slyšel, jak mu kyslíková bomba naráží na vápencový strop. Ploutvemi se dotýkal písčitého dna pod sebou. Vířil prach, stejně jako oba jeho kolegové vepředu, a kužel svítilny před ním odhaloval jen pohybující se temný mrak. Vzduch v regulátoru syčel. Napadlo ho, jestli se mu neporouchal přívod kyslíku. Dokázal by se teď otočit a vrátit se? Poklepal si na hrudník ve snaze najít záložní regulátor. Není tam. Ale ano, je. Ale co když vypoví službu i ten? Plaval stále kupředu a bojoval s touhou vrátit se. Strop se stále snižoval, i když se Crenshawovi zdálo, že víc už to ani není možné. Obklopeni skálou, zazděni zaživa, pronikali stále hlouběji, až do míst, kde lidský život závisel výhradně na ventilech, hadicích, membránách, svítilnách a bezpočtu dalších částí potápěčské výbavy, které mohly člověka nechat kdykoliv na holičkách. O zápěstí se mu otřel malý hořčičně zbarvený úhoř. Tak tady sis sáhl na dno, kamaráde.

Konečně se chodba zase rozšířila. Prostor jim skýtal možnost pohybu. Sice nijak přehnanou, ale dost velkou, aby ji uvítali s povděkem. Crenshaw si zkontroloval kyslík. Zdálo se mu, že ho vydýchal víc, než je zdrávo. Posvítil si na Danfielda, který k nim zase vysílal stejný signál jako předtím – přejel si rukou pod krkem. Měli zhasnout svítilny. Crenshaw zavrtěl hlavou. Danfield k němu doplaval, a dokonce i skrz masku bylo vidět jeho zlostí zkřivenou tvář. Oba potápěči-záchranáři svou svítilnu vypnuli. Jenom Crenshaw si svítil dál. Danfield si znovu přejel rukou pod krkem. Crenshaw zatínal zuby do dýchacího přístroje tak silně, že ho začaly bolet. Prsty měl jako ochromené, ale svítilnu vypnul.

Tma ho úplně pohltila.

Slyšel zvuk bublin, které se mu otíraly o uši – zdálo se mu, že je jich příliš mnoho a vzduch uniká příliš rychle. Připadalo mu, že má masku nasazenou nakřivo, anebo ho ve tmě šálily smysly. Přesto si ji rukou zkontroloval a pročistil ji dalším mohutným vdechem a výdechem. Cítil se jako v ohni, a hned vzápětí mu celým tělem projela mrazivá vlna, jako kdyby mu ta náhlá a naprostá tma narušila tělesnou termoregulaci. Dýchal trhaně. Věděl, že je to nemožné, ale byl by přísahal, že mu hlava napuchla do dvojnásobných rozměrů. V jednom okamžiku se už ocid na pokraji zhroucení, když vtom v dálce zpozoroval slabé zelenkavé svědo. Zpočátku bylo jen stěží postřehnutelné, ale když mu oči dostatečně přivykly tmě, viděl ho už zřetelněji. Oba potápěči zapnuli svítilny a vrhli se kupředu. Crenshaw udělal totéž a vydal se za nimi.

Strach ustoupil adrenalinu a Crenshaw byl odhodlaný nezůstat za svými kolegy v ničem pozadu. Minuli shluk černých skalních výčnělků a potom prudce odbočili do strany. To svědo před sebou viděli i teď, přestože měli zapnuté svítilny. Blížili se k němu a Crenshawa natolik ovládlo vzrušení, že si připadal jako znovuzrozený. Předhonil druhého potápěče a chystal se předstihnout i Danfielda, ale vtom se oba zastavili. Svědo se vzdalovalo, ale oni ho už dál pronásledovat nemohli.

Narazili na kovovou mříž.

Crenshawovi se v tu chvíli vybavil videozáznam z akce na záchranu Ashley Thorntonové. Její tělo bylo připevněné k masivní mříži, kterou sem nechalo zasadit vedení parku, aby se potápěči nedostali do nejnebezpečnějších prostor Ďáblova ucha. Crenshaw uchopil mříž a zacloumal jí jako neprávem odsouzený vězeň. Nepovolila. Světlo na druhé straně zátarasu mizelo. Crenshaw si vyměnil s Danfieldem jen významný pohled, protože promluvit na sebe nemohli, ale zřejmě je napadla tatáž myšlenka. Miin únosce našel do Ďáblova ucha jinou cestu. Znal tyto jeskyně mnohem lépe než oni.

A unikal jim.

65

Jack zjistil, že pěšina je značně dlouhá, a než po ní došel k řece Santa Fe, minul několik chat a tábořišť. Kdyby se řídil vlastním orientačním smyslem, dorazil by k vodě mnohem dříve, ale Andie Henningová chtěla, aby únosce udržoval v domnění, že se přesně řídí jeho pokyny. Jack se s tím jen těžko smiřoval, protože ho poháněl jediný cíl – dohodnout se s tím člověkem na okamžité výměně výkupného za Miu. Agenti FBI však vzali celou záležitost do svých rukou a vyslali potápěče do řeky dřív, než mohl Jack uskutečnit druhou část plánu. Nebyl z toho nadšený, ale nemohl se teď FBI vzepřít, protože by tím Mie nijak nepomohl.

Cesta mu trvala asi dvacet minut, protože obcházel mokřiny, přes které se nedalo projít, a přelézal písečné duny. Nakonec ho mapa zavedla k hliníkovému rybářskému člunu, o kterém se únosce zmiňoval ve svých pokynech.

Řeka byla v těch místech široká necelých pětadvacet metrů a břehy, porostlé rákosím, se svažovaly do koryta hlubokého asi tři až čtyři a půl metru. Voda tudy tekla zvolna, jen tak rychle, aby z toho Jack poznal, že jde proti proudu a vzdaluje se od města Suwannee. V tu chvíli mu vytanul na mysli Theův přednes písně Návrat domů a zavedl ho nazpátek do bezstarostného dne, kdy prohrál spor o sochu Davida a představil svému nejlepšímu příteli Miu. Zdálo se mu, že od té doby uplynuly celé roky, a ne týdny. Jack se mohl jen dohadovat, jak dlouho to asi musí připadat Mie. Rybářský člun byl přivázaný ke sloupku, žádný zámek Jack nenašel. Rychle ho přejel kuželem svěda z baterky. Na sklápěcím sedátku objevil několik mrtvých cvrčků, zřejmě šlo o návnadu, kterou tu nechal ležet rybář. Uvnitř ležela vesla, která zaujímala téměř celou délku loďky, ale Jack naštěstí veslovat nemusel. Mohl se totiž spolehnout na malý motor, a pokud mu únosce napsal pravdu, také na plnou nádrž benzinu. Jack loďku odvázal, a když se odlepila od břehu, skočil do ní. Batoh s Theovými penězi zastrčil na bezpečné místo pod sedátko na přídi. Jakmile se dostal dál od břehu, proud řeky zesílil. Jack zatáhl jednou a potom ještě podruhé za startovací lanko. Na třetí pokus motor naskočil, zaburácel a prudce rozčeřil vodu a teprve potom začal monotónně bzučet na volnoběh. Jack měl za úkol plout pomalu proti proudu.

Otočil člun opačným směrem a vydal se na cestu. Přitom uvažoval, jestli ho řeka nese blíž k Mie, anebo naopak dál od ní.

Na řídicím stanovišti FBI panovalo hrobové ticho, ale ve vzduchu bylo cítit obrovské napětí. Andie Henningová a její tým složený z techniků a specialistů měli pro sebe hlavní chatu na tábořišti v Ginnie Springs, malou dřevěnou stavbu, která agentům FBI dokonale vyhovovala, protože odtud mohli koordinovat všechny bezpečnostní složky, které byly připravené zasáhnout přímo na místě. Jediný problém pro ně představovalo horko. Klimatizace nefungovala a zatemněná okna musela zůstat zavřená, aby si nikdo nepovolaný nevšiml přítomnosti nezvyklých návštěvníků. Tým techniků, který si pro sebe zabral kuchyň, byl připravený zachytit signály z mobilních telefonů. Další technik se usadil v ložnici a čekal na signál z vyhledávače GPS, který Jack vložil do kovového pouzdra s výkupným. V obývacím pokoji stála Andie Henningová a studovala aktuální podrobnou mapu pověšenou na zdi. Znázorňovala polohu jednotlivých pramenů v celém povodí řeky Suwannee. Vedle ní postával agent Crenshaw a z mokrého neoprénu mu ještě kapala voda na podlahu. Za ním zaujal místo Bruče Gelhorn, ředitel povodí řeky Suwannee. Byl to štíhlý muž s opálenou tváří – světlejší pleť kolem očí se tvarem kryla s oválnými obroučkami jeho brýlí. Gelhom nebyl jen kartograf, ale i potápěč, který znal z vlastní zkušenosti většinu pramenů vyvěrajících v okolí soutoku řek Suwannee a Santa Fe.

Andie zapískalo ve sluchátkách a hned vzápětí se jí prostřednictvím vysílačky ozval vedoucí týmu dislokovaného v July Spring na břehu řeky, přímo naproti Ďáblovu uchu. „Swyteck pluje proti proudu rychlostí něco přes pět kilometrů za hodinu,“ oznamoval jí agent přímo z terénu.

„Rozumím,“ odpověděla agentka Henningová.

Znovu se otočila k mapě. „Proč asi Swytecka poslal proti proudu?“

Gelhorn přistoupil k mapě a začal ukazovat. „Pokud se podíváme, co tady máme, nabízí se podle mě jediná odpověď. Vyvěrá tu množství pramenů, pod kterými se rozkládá nesmírně rozlehlý jeskynní komplex. Některé prostory jsou zmapované, jiné ne.“

Do hovoru se vložil Crenshaw. „Náš tým viděl v Ďáblově uchu svědo. Já také, na vlastní oči. To znamená, že se únosce musí pohybovat právě někde v téhle oblasti.“

„To bludiště vypadá jako včelí plástev,“ vysvědoval Gelhorn. „Mohl byste tam někoho hledat celý den, a stejně byste se vrátil s prázdnou.“

„Nemůže se ale odvážit příliš daleko, protože by mu došel vzduch,“ poznamenala Andie.

„Na to se nespoléhejte,“ namíd Gelhorn. „Musí to být zkušený potápěč. Je to zřejmé už z toho, co zjistil agent Crenshaw a oba záchranáři. Vstoupit do Ďáblova ucha zadním vchodem by si hned tak někdo netroufl. Myslím z druhé strany té kovové mříže.“

„Souhlasím,“ přikývl Crenshaw. „Ale jak se už zmínila agentka Henningová, protože nemá žábry, musí se vynořit pro kyslík.“

„Nakonec ano. Ale určitě si všechno naplánoval předem a počítal s tím, že FBI možná obsadí Ginnie Springs a celé Ďáblovo bludiště. Pochybuju, že se vynoří v téhle oblasti.“

„Co tím chcete říct? Ze má někde náhradní bomby?“

„Vsadil bych se, že ano.“

„Ale odkud si je bere?“ zeptal se Crenshaw. „Už když člověk nese na zádech jednu normální a druhou náhradní, má co dělat.“

„Znovu připomínám, že ten člověk je skvělý stratég, který zná zdejší jeskyně skutečně dokonale. Možná počítal s tím, že ho FBI přinutí zůstat dole déle, než by chtěl. Takže si tam pro každý případ připravil náhradní bomby. Bez problémů se dají ukrýt v nějaké dutině nebo za skalními výběžky. Mohl k nim doplavat, vyměnit si prázdné bomby za plné, pokračovat dál, opět je vyměnit a zase plavat dopředu. Mohl to udělat několikrát po sobě a proplavat celou oblastí. Celá zvodeň je vzájemně propojená. Nemůže zůstat dole navěky, ale několik hodin určitě. Což je doba, která mu postačí, aby se dostal mimo zónu, kterou kontrolují vaši agenti, a teprve tam se vynořil nad hladinu a utekl na suchou zem.“

Andie mlčela. Gelhorn právě předestřel scénář, se kterým její tým nepočítal. „Pokud je to tak, jak říkáte, bude záležet na tom, jak rychle dokážeme zachytit vyhledávač GPS, až se vynoří nad hladinu. Čímž se dostávám nazpátek ke své původní otázce. Proč poslal Swytecka proti proudu?“

„Protože on sám se vydal po proudu?“ řekl Crenshaw.

„Nebo protože chce, abychom si mysleli, že se vydal proti proudu,“ prohlásila Andie.

Ještě bych si dovolil připojit další možnost,“ ozval se Gelhorn. „Nahoře proti proudu je jedno místo, kde řeka Santa Fe teče pod povrchem.“

„Celá řeka?“

„Ano. Je to asi pět kilometrů daleko,“ řekl Gelhorn a ukázal zmíněné místo na mapě.‚A právě tato část řeky ve státním parku 0’Leno by mohla být nebezpečná, protože je v těch místech spousta sifonů.“

„Sifonů?“

Je to vlastně pravý opak pramenů, které tady vyvěrají ze země. Sifon je zúžené místo v podzemní jeskyni. Nejvíc všech floridských sifonů se vyskytuje na řece Santa Fe. Každý den mizí ve zvodni jeden milion dvě stě padesát tisíc kubických metrů vody. Dokonce jsme si některé z nich pojmenovali, například Velký pekelný trychtýř a Malý pekelný trychtýř. Ale jsou tam i další. Někdy jsou v klidu a vypadají jenom jako malé víry, ale jindy připomínají obrovskou záchodovou mísu po spláchnutí, protože mají v průměru čtyři až pět metrů. Jsou tak velké a mají takovou sílu, že by mohly vtáhnout pod zem všechno, co plave kolem – například psa, ale dokonce i kajak nebo kánoi.“

‚Anebo člověka,“ dodala Andie.

„Ano. Nebo člověka.“

„Komu voláte?“ zeptal se Crenshaw.

„Swyteckovi,“ odpověděla. „Něco mi říká, že jsme právě zjistili, proč pluje proti proudu.“

66

Necelých pět set metrů severovýchodně od Ďáblova ucha si vyměnil kyslíkové bomby. Když rukou v rukavici sáhl pro novou bombu a sejmul si regulátor, zjistil, že má chladem úplně ztuhlé rty. Zaťal zuby do dýchacího přístroje a dychtivě se nadýchl. V nejtemnějších koutech jeskynního systému měl uschovaných celkem šest záložních bomb, což mu postačí, aby se dostal mimo okruh střežený policií. Jenomže světla, která zahlédl na druhé straně kovové mříže, jeho představy o tomto policejním okruhu změnily. Nečekal, že FBI vystaví Miin život v sázku a vydá se ho hledat až dolů. Možná že bezpečnostní složky pokrývají větší prostor a jsou odhodlané postupovat daleko razantněji, než se původně domníval. Třeba pod hladinu směřují ještě další potápěči. Nemohl nic riskovat.

Nastal čas spustit plán B.

Kuželem svítilny vyhledal další značku. Kromě toho, že se zásoboval záložními kyslíkovými bombami, strávil celé týdny připevňováním kovových značek na stěny jeskyní v místech, po nichž vedla jeho vytyčená úniková cesta. Díky nim se orientoval v podzemí bez pomoci lana. Plaval kupředu, ve vodě čisté jako horský vzduch, a jeho tělo klouzalo jen několik centimetrů nade dnem pokrytým čeřící se naplaveninou. Chodba se zužovala a zatáčela doleva. Vedly z ní malé kruhovité chodby jako vlásečnice z hlavní tepny. Byly příliš úzké na to, aby se jimi protáhl člověk. Ale dokonale se hodily na uskladnění výkupného. Chytil se skalního výběžku, aby udržel stabilitu a nestáhl ho proud. Nebyl ale nijak zvlášť silný, což jenom dokazovalo, že si jako úkryt pro výkupné zvolil vhodné místo. Původně si peníze nechtěl ukládat právě tady, ale potom co Swyteck zavolal FBI, považoval to za jediné možné řešení. Agenti ho určitě přesvědčili, aby do pouzdra vložil i čip GPS, čímž znovu nastolili do očí bijící otázku: Považují ho skutečně za naprostého amatéra? Není přece nic snazšího než uložit pouzdro v jeskyni a vrátit se pro něj třeba až za týden, za půl roku. A i kdyby ho policie přistihla, jak vytahuje z vody pouzdro plné peněz, mohl prostě tvrdit, že je jenom rekreační potápěč, který šťastnou náhodou narazil na ukrytý lup.

Rázným pohybem zasunul pouzdro hluboko do dlouhého úzkého otvoru. Jednou schránkou škubl a potom s ní ještě zkusil trhnout napravo i nalevo. Seděla pevně. Tohle děťátko nikam neuteče, dokud si ho nepřijde vyzvednout. Otočil se, což právě v tomto místě nebylo nijak snadné, a úzkou chodbou se vydal kupředu, k další značce.

Proud vody tady nabýval na síle – sice ještě nedosahoval nejvyšších hodnot, ale značně se jim blížil. Zatím všechno stíhal včas, ale teď bude muset zvolnit tempo. Kdyby příliš spěchal, mohl by minout značku. Tyto značky mu nahrazovaly lano. Podřizoval jim každý pohyb.

V místech, kde se chodby křížily, mohl buď pokračovat k další skrýši se záložními bombami, anebo vyplavat na hladinu.

Plán B znamenal únik.

Nechal se teď jenom unášet vodou. V „křídlech“, která tvoří součást potápěčského obleku, měl dost vzduchu, takže ho nadnášela mezi dnem a stropem. V kuželu svítilny před sebou viděl modř a různé tóny fialové a za tím jen neproniknutelnou čerň. Uvědomoval si, jak snadno mohou potápěči ztratit orientaci a vrhnout se do záhuby, když strop, stěny i dno vidí jen jako všemožné odstíny šedi. Zvolnil tempo, a když se pak přiblížil ke shluku skalních výčnělků, zkřížil ruce na prsou a úplně se zastavil. Otočil se a posvítil si do chodby, z níž právě vyplaval. Vůbec mu nepřipadala povědomá – což při jeskynním potápění nikdy nevěstí nic dobrého. Kdyby byl méně zkušený, asi by se vyděsil. Ale věděl své. Žádná chodba nevypadá povědomě, pokud se na ni člověk dívá z opačné strany. Zasvítil si dopředu, do tunelu, který měl před sebou. Světelný kužel přejížděl po šedých a černých proláklinách ve vápencovém masivu. Nakonec se v dálce cosi zablesklo a dodalo mu jistotu, kterou potřeboval. S pocitem sebedůvěry zamířil ke čtvercové chromované značce, která mu ukazovala cestu ven.

Mia ležela bez hnutí, přitisknutá ke stěně.

Vyzkoušela si tuto taktiku mnohokrát, už v té malé místnosti, kde ji zadržoval předtím… jak dlouho to vlastně je? Dva týdny. Déle? Dříve občas zaslechla aspoň nějaké zvuky z okolního světa. Nic konkrétního –jen zvuky. Tady slyšela pouze svůj dech. Možná je to nějaké odlehlé místo. Možná se ocitla uprostřed nicoty. V každém případě jí to hrobové ticho připadalo zvláštní.

Chce ji tady nechat umřít? Najde ji tu vůbec někdy někdo? Nezavětří ji nějaká šelma a neudělá si z ní hostinu? Anebo si ji nechají pro sebe stonožky?

Ze všech sil zacloumala řetězem, kterým byla v kotnících připoutaná k dřevěnému sloupku ve stěně. Pracovala na něm už celé hodiny – levá noha, pravá noha, levá, pravá – a dlouhý řetěz používala jako pilu, kterou chtěla přeříznout dřevěný sloupek. Šlo to pomalu, ale zaznamenala úspěch. Musela si však chvíli odpočinout. Nijak by si nepomohla, kdyby vyčerpala veškerou energii. Musela se udržet ve střehu. O úmyslech toho člověka si nedělala iluze. Její naděje, že ji nakonec propustí, se rovnaly nule. Lépe než všichni ostatní věděla, že motivem jejího únosu není výkupné, ale pomsta. Měla jedinou naději: doufala, že až se vrátí – pokud se vrátí –, bude se jí chtít zbavit. A ona se na to musí připravit, aby všechno dokonale klaplo.

Zavřela oči, vyčkávala a v hlavě se jí odvíjel plán. Potom se znovu za pomoci řetězu pustila do boje s dřevěným sloupkem – levá noha, pravá noha si pomalu razily cestu ke svobodě.

67

Vápencovým komínem se vznesl vzhůru a rozčeřil hladinu v nízko položené krajině.Voda, která tu vyvěrala, byla tak čistá a chladná, že se pro toto místo ani nehodilo označení bažina. Tenké rákosí, cypřiše a divoce rostoucí keře mu poskytovaly nenápadné útočiště. Potápěči se neradi noří pod hladinu nebo vyplouvají na povrch uprostřed bažiny, takže tento vyvěrající pramen, který otevíral cestu do podvodního světa, považoval za své tajemství a pečlivě je střežil.

Sundal si potápěčskou výbavu a ukiyl ji mezi keře. Nehodlal se sem pro ni vracet, protože díky milionovému výkupnému od Thorntona si ji mohl dovolit postrádat – nemluvě o hotovosti, kterou Swyteck vložil do pouzdra. Černý neoprén mu v noci mohl posloužit jako vhodný maskovací oděv, takže si ho nechal na sobě, včetně kukly a bot. A nesvlékl si ani rukavice. Sice bude trochu neohrabaný, ale zato nezanechá otisky prstů.

Musel vzít v úvahu, že celou oblast střeží bezpečnostní složky, zřejmě vybavené pomůckami pro noční vidění. Takže nepřipadalo v úvahu, že by se teď rozběhl nebo přikradl k chatě. Jako úhoř se tedy po břiše proplazil přes zavodněné území, zarostlé asi metr vysokým rákosem. Už po několika minutách se mu naskytl pohled na řeku. Na hladině pomalu plynoucího toku se odrážely měsíční paprsky. Jako aligátor, který trpělivě čeká na svou oběť, se svezl po břehu a naprosto tiše vklouzl do vody. Nechal se unášet proudem a zmáhal ho pocit zmaru, kterému se nedokázal ubránit. Opouštěl teď území, jehož dobytí ho stálo spoustu sil a které mu umožnilo podmanit si zdejší podvodní chodby. Jenomže agenti FBI ho přinutili všechno přehodnotit. A přestože tyto jeskyně dokonale znal, nechtěl teď použít únikovou cestu, kterou si předem vytyčil, protože to nepovažoval za nejlepší řešení. Při pomyšlení na svěda, která zahlédl v Ďáblově uchu, cítil, že je zadačován do kouta, a musel se tedy podle toho zařídit.

Nejjistější východisko představovalo jeho rukojmí – snadno oželitelné rukojmí.

Většina zalesněných pozemků podél tohoto úseku řeky patřila soukromým majitelům, takže se tu a tam objevovaly na břehu dřevěné domky a chaty. Daleko lépe věděl, jak vypadá celá tato oblast pod zemí než na povrchu, ale jakmile se přiblížil k velkému meandru, spatřil před sebou přístaviště. Tady je jeho východ. Zhluboka se nadýchl, zadržel dech a asi patnáct metrů uplaval pod hladinou. Vynořil se pod dřevěným molem vybíhajícím do řeky. Na jeho konci byla k pilířům přivázaná hliníková rybářská loďka s malým motorem, velice podobná té, ve které poslal Swytecka proti proudu řeky. Vedle ní se houpal větší laminátový člun s motorem Johnson 115. Po krk ve vodě, chráněný dřevěným molem, se dostal až k pobřežní čáře a rychle vyšplhal na břeh.

Chata ležela si čtyři sta metrů od řeky ve vnitrozemí, tedy asi dvě minuty svižného běhu, dokonce i v potápěčských botách. Jenomže nemohl utíkat po štěrkem vysypané cestě, protože by ho někdo mohl zpozorovat. Rozhodl se pro pomalejší variantu – okliku vedoucí lesem. Postupoval od stromu ke stromu, od jednoho houští ke druhému. Asi po deseti minutách konečně dorazil k chatě, s pocitem jistoty, že nevzbudil pozornost FBI.

I kdyby si ho všimli, měl stále ještě v rezervě své rukojmí.

Garáž za chatou byla zamčená. Klíč našel přesně tam, kam ho uschoval – pod kamenem na konci příjezdové cesty. Rychle odemkl, protáhl se dovnitř a zase za sebou zamkl. Garáž se změnila v dokonale izolovanou truhlu, kterou vybudoval úplně sám. Byla to vlastně bedna v bedně. Teresa tam klidně mohla křičet z plných plic, a nikdo by nic neslyšel, přestože dovnitř vedl malý přívod vzduchu. Možná tam bylo příliš těsno. A také vedro jako v peci. Napadlo ho, jestli rukojmí – jeho vstupenka na svobodu – ještě vůbec žije.

Klíč k uzamčenému vnitřnímu boxu visel na háčku u vypínače. Snažil se ho nahmatat ve tmě, protože mu opatrnost velela, aby světlo v garáži nerozsvěcel. Když ho našel, narazil na další problém, protože se nemohl trefit do zámku. Uspěl až na třetí pokus. Otočil klíčem, uslyšel cvaknutí a lehce strčil do dveří. Do obličeje ho udeřil horký zatuchlý vzduch, daleko horší, než čekal. Znovu ho napadlo, jak se na ní tyhle tíživé podmínky asi podepsaly. Zavřel dveře a rozsvítil.

Teresa ležela schoulená v protějším rohu a nehýbala se. Chvíli ji z dálky beze slova sledoval a potom tleskl. Vůbec se nepohnula. Zdálo se, že ani nedýchá. „Tereso,“ zavolal na ni.

Nepohnula se.

Zamířil k ní a ucítil podivný zápach. Jako kdyby vedro zapracovalo na lidských exkrementech, anebo se ve vzduchu vznášel pach smrti. Ležela schoulená, jako plod v prenatální poloze, oči zavřené, záda přitisknutá ke stěně. Botou ji šťouchl do ramenního kloubu. Ležela nehybně dál. Poklekl k ní, aby jí nahmatal tep – a vtom se nečekaně vymrštila a vrhla se na něj doslova s omračující rychlostí, jako vyhladovělá lvice.

Přišlo to jako rána z čistého nebe, a než mohl zareagovat, ostrý střep – z rozbité žárovky – si neomylně našel cíl. Zvrátil hlavu dozadu a zařval tak, že se chata otřásla v základech a málem se zřítily stěny, na kterých se rozstříkla krev z jeho zraněné oční bulvy. Zhroutil se na zem, ale slyšel, jak zařinčel řetěz, když Teresa kolem něj vyběhla ven. Nejdříve bouchly jedny dveře, potom druhé. Věděl, že o oko přišel. Ale hrozilo mu nebezpečí, že přijde o víc – úplně o všechno–, pokud se nevzmuží.

Vyrazil z vnitřního boxu, na ponku v garáži sebral kus hadru a přitiskl si ho na oko. Okamžitě nasákl krví, ale to ho neodradilo.

Za Gerarda, řekl si v duchu. To je za Gerarda.

Vytáhl ze skříňky na nářadí pistoli a pustil se za Miou.

68

Svěšené větve stromů Miu ve tmě šlehaly do obličeje. Běžela, jak nejrychleji uměla, ale palec na noze ji po natáčení toho sadistického videozáznamu stále ještě bolel a ubíral na rychlosti. Ruka jí ošklivě krvácela. Ostrý střep jí na ruce napáchal skoro stejné škody jako na jeho oku. Jednou zavolala o pomoc, ale potom se rozhodla, že raději zůstane potichu, protože se pohybovala v divoké přírodě a jediný člověk, který ji mohl slyšet, byl nejspíš on. A jakýkoliv hluk by jenom prozradil její polohu.

Se spoutanýma rukama a s více než metr dlouhým řetězem na kotnících se jí neběželo snadno.

Ale když ji tehdy únosce přepadl, měla na sobě sportovní oblečení, protože si vyrazila zaběhat, takže se teď mohla spolehnout na své kvalitní boty. Rozhodně nemohla brát ohled na zraněnou nohu a nějak ji šetřit. Běžela kupředu a prodírala se přitom křovím, dokud nenarazila na cestu. Musela se rozhodnout: doleva, nebo doprava? Neměla tušení. Vtom si v měkké vlhké zemi všimla otisků bot. Vedly vpravo – směrem k měsíci, který visel nízko nad obzorem. Byl to měsíc, který právě vycházel na východě, anebo se už klonil k západu? Nedokázala to odhadnout, protože neměla pojem o čase a neorientovala se ve zdejší krajině. Pokud ty stopy vedou tímto směrem, musí tam něco být. Vydala se tedy svižným tempem po cestě. S každým dalším krokem jí řetěz na nohou vadil méně a nakonec už s ním skoro normálně klusala. Úzkou cestu lemovaly vysoké cypřiše, které se po obou stranách vypínaly vzhůru jako přízrační strážci. Mnohem dále se však cesta v měsíčním svitu třpytila. Jenomže potom zaslechla povědomé šumění a došlo jí, že před sebou nemá cestu, ale řeku. Na hladině se odrážel měsíc. Řeka! Nohy ji bolely, v palci jí škubalo a celé tělo po tolika dnech strávených v zajetí měla jako rozlámané. Bolest v sobě potlačila, chytila druhý dech a rozběhla se k řece. Když dorazila na břeh, měla pocit, že se jí roztrhnou plíce, a srdce jí bušilo jako o závod. Nervózně se podívala přes rameno. Neviděla ho, ale její stopy v hlíně mluvily samy za sebe. Dokonce i člověk jen s jedním okem by ji dokázal vystopovat. Napadlo ji, jestli by neměla vstoupit do řeky a dál už jen plavat, ale se spoutanýma rukama a řetězem na nohou by se daleko nedostala. Vtom spatřila asi čtyřicet až padesát metrů níže po proudu dřevěné molo a k němu uvázané loďky. Nezaváhala ani na okamžik a vystartovala po břehu, odhodlaná urazit oněch padesát metrů stejným tempem jako olympijská šampionka.

Nejdřív skočila do větší lodě, laminátového člunu s výkonným motorem. Nedokázala se pořádně zorientovat, protože se snažila popadnout dech a zároveň co možná nejvíc soustředit. Klíč v zapalování nenašla. Prohledala všechny přihrádky ve člunu, každý kout, kde by se mohl ukrývat klíč ke svobodě, a to doslova i v přeneseném významu. Nenašla nic, jenom rybářské náčiní, baterku a oranžovo-modrý otvírák na láhve, ze kterého se ozvalo „Aligátoři, zmizte!“, jakmile se ho dotkla. Zklamaně ho odhodila – a vtom zůstala jako přimražená.

Přicházel po cestě a byl už skoro na břehu.

Přeskočila z laminátového člunu do hliníkové loďky. Tady žádný klíč nepotřebovala. Odvázala loď od mola a zatáhla za startovací lanko. Se spoutanýma rukama to představovalo přetěžký úkol a hned při prvním pokusu málem spadla do vody. Znovu se otočila dozadu. Byl asi pětačtyřicet metrů daleko. Změnila postoj a znovu zatáhla za lanko. Tentokrát motor zahřměl a hned vzápětí začal spokojeně příst, přičemž prorážel ticho, které obestíralo poklidně plynoucí řeku. Zvuk motoru, otřesy loďky i zčeřená voda jako by Mie vlily do žil nový život. Odstrčila se od mola, posadila se dozadu a ubrala plyn, aby mohla pomalu vyplout. Příď se trochu zvedla, ale ne moc. Loďka se skoro nehýbala z místa. Mia tedy přidala plyn. Motor bojoval, ale loď se posouvala jen hlemýždím tempem.

Kotva! Nikdy v životě by Miu nenapadlo, že by někdo mohl ukotvit loď, která je přivázaná k molu. Možná ji chtěl majitel zabezpečit před nenechavými výrostky, kteří kradli lodě pro zábavu. Jisté bylo jen to, že za sebou táhne kotvu.

Zařadila zpátečku a loď se zase vrátila k molu. Přešla na příď a popadla kotevní lano. Přitom se znovu zadívala na břeh. Teď už byl jen dvacet metrů daleko. Horečně trhla za lano a snažila se ho co nejrychleji navinout. Nakonec kotva konečně prorazila hladinu a se zaduněním dopadla do lodě. Hned potom však vzduch prořízl ohlušující výstřel z pistole a pravou stranu lodi těsně nad hladinou provrtala kulka. Střílel po ní ze břehu a člun Miu nechránil o nic víc než staniol. Mia se přitiskla hlavou k motoru, natáhla ruku a přidala plyn na maximum. Uslyšela další výstřel, ale kulka loď tentokrát minula a dopadla do vody jako oblázek, který už ale není schopen dělat žabky. Kvůli zraněnému oku zřejmě nemůže pořádně zamířit. Neustále držela plyn, až jí bolelo zápěstí, dokud neodplula dostatečně daleko od břehu. Loďka teď uháněla jako vítr a křižovala řeku na plný výkon motoru. Mia se jen v duchu modlila. Seděla přikrčená, s hlavou zvednutou jen natolik, aby viděla před sebe. V duchu byla připravená na další rány z pistole, ale místo toho ji vyburcoval děsivý zvuk silného motoru a přiměl ji, aby se ještě jednou ohlédla k molu.

Motor laminátového člunu burácel. Únosce si pro ni jede.

69

Agentka Henningová se už potřetí pokoušela dovolat Jackovi na mobilní telefon.

Než se vypravil předat výkupné, prosila ho, aby se připojil na rádiovou síť FBI. Rozhodně však odmítl mít u sebe cokoliv, co by mohlo vyslat únosci signál – a to doslova –, že povolal na pomoc FBI. Žádné rádio, žádný čip GPS na těle, prostě žádnou technickou vymoženost. Tečka. Souhlasil jen s tím, že si na sebe vezme bundu s neprůstřelnou vložkou a uloží vyhledávač GPS k výkupnému, všechno ostatní zavrhl. Trochu větší ochota spolupracovat by Andie usnadnila život, ale jeho snahu udržet si od bezpečnostních složek určitý odstup mu dost dobře nemohla vyčítat. Vzhledem k tomu, jak dopadl případ paní Thorntonové, mu to neměla za zlé.

„No tak, Swytecku. Vezmi to už.“ Andie zuřivě rázovala po místnosti s telefonem přitisknutým k pravému uchu. Rádiové sluchátko, přes které udržovala spojení s agenty v terénu, měla na levém. Andie stále ještě vstřebávala poslední informace od týmu číslo jedna, umístěného severně od July Spring, když Jack konečně přijal hovor.

Jste v pořádku?“ zeptala se ho. „Už třikrát jsem vám volala, ale neohlásil jste se.“

„Neslyšel jsem. Asi kvůli tomu motoru. Dělá strašný rámus.“

Andie v pozadí skutečně slyšela kvílení motoru..Agenti v terénu mi hlásili, že proti proudu se řítí dvě lodě, na sever od July Spring.“

‚Já to nejsem. Plazím se rychlostí sotva deset kilometrů za hodinu. Nevím, kde přesně jsem, ale určitě hodně daleko proti proudu od July Spring.“

„Vím, že to nejste vy. Jenom se vám snažím říct, že plují vaším směrem. Rychle. Doplujte ke břehu a schovejte se v houští.“

„O koho jde?“

„To není důležité.“

Je na jedné z těch lodí Mia?“

„Prosím vás, poslechněte mě. Vystupte na břeh a schovejte se. Teď už si to bereme na starost my.“ Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. Trvalo tak dlouho, že se jí začal svírat žaludek.

„Mám dojem, že vás ztrácím,“ ozval se po chvíli Jack „Asi je tu špatný sinál.“

Jacku, ne Zarazila se, protože jí došlo, že se už odpojil. „Zatraceně,“ ulevila si, když odkládala telefon.

„Nějaký problém?“ zeptal se jí Crenshaw.

„Řítí se do maléru,“ odpověděla.

„Varovala jste ho, že jsou v těch místech sifony?“ zeptal se Gelhorn. Andie mu chtěla ještě jednou zavolat, ale věděla, že se jí neozve. „Ne,“ přiznala váhavě. „Nevarovala.“

70

Íack přidal plyn a otočil loď o sto osmdesát stupňů. Obličej mu pokryl vlhký závoj chladné říční vody, který mu připomínal hustou idýnskou mlhu. Malý motor bojoval ze všech sil, takže loďka nakonec nabrala rychlost, vyrazila po černé hladině a zanechávala za sebou zčeřenou stopu ve tvaru písmene V, která se v měsíčním svitu jasně třpytila. Hejno volavek, vyplašených na břehu náhlým hlukem, vzlétlo do vzduchu a mávalo bílými křídly na pozadí černé oblohy.

Jackovi nešla z hlavy Andiina slova. Vysokou rychlostí k němu směřují dvě lodě. V jedné z nich je určitě Mia, ve druhé únosce. Jiná možnost nedávala smysl. Proč by mu jinak Andie odmítala prozradit, kdo v těch člunech sedí, a naléhala na něj, abych se schoval na břehu? Na schovávání teď nebyl čas. V uších mu zněla Theova otázka: Chceš se až do smrti dívat na mě, anebo na Miu? Odpověď mu teď, když se řítil po hladině řeky Santa Fe, připadala stejně jasná a průzračná jako prameny, které tu vyvěraly ze země. V sázce je příliš mnoho, než aby stál stranou a doufal, že všechno zařídí agenti FBI, jejichž výsledky při vyšetřování případu „Chybná cifra“ rozhodně nebyly nijak působivé. Vzpomněl si na svou návštěvu v miamské pobočce FBI. V duchu viděl pana Thorntona, jak sedí v recepci, na opačné straně stěny z neprůstřelného skla, s lokty opřenými o kolena a hlavou v dlaních, a čeká na agentku Henningovou. Ten pohled zoufalého vdovce nemohl vymazat z paměti. Stále měl před očima výraz zdrceného muže, který by teď udělal mnohem víc a úplně jinak, jen kdyby mohl všechno vrátit. Takhle Jack skončit nechtěl. Ne, pokud měl příležitost pomoci.

Sáhl do kapsy a zkontroloval, jestli má stále u sebe zbraň, kterou dostal od Thea – jen pro všechny případy.

„Pospěš si, no tak si pospěš,“ šeptala Mia do zvuku motoru. Dala by teď všechno na světě, jen kdyby mohla plout rychleji. Motor prskal a nebyl schopen udržet stabilní výkon. Dírou po kulce do loďky pronikaly s každou další minutou nejméně čtyři litry vody. Loď ztrácela na rychlosti. Když se podívala přes rameno, viděla, že se k ní laminátový člun přibližuje – byl asi necelých sto metrů daleko. Tenhle dostih měl jasného vítěze. Její malá rybářská loďka rozhodně nemůže konkurovat tak výkonnému motoru. Musí se dostat na břeh, ztratit se v lese, najít si nějaký úkryt, anebo člověka, který by jí mohl pomoci.

Na hladině před sebou zpozorovala vír, nedaleko za mohutnou spletí kořenů, které ze břehu vybíhaly do řeky jako spáry prehistorických obrů. Napadlo ji, že by to mohlo být vhodné místo pro přistání. Zamířila k nim, připravená okamžitě vyskočit a utíkat.

Sílící řev motoru Jacka upozornil, že lodě jsou už blízko. Nejdříve si myslel, že se jenom víc rozeběhl jeho vlastní motor. Potom si ale uvědomil, že je to spíš koncert několika motorů – jeho a pak ještě dalších dvou, které se kvapem blížily. Neviděl je, ale slyšel, že se vzdálenost mezi ním a Miou – a také mezi ním a Miiným únoscem – zmenšuje. Když se však přiblížil k místu, kde se řeka poněkud stáčela stranou, hluk se poněkud ztišil. Je možné, že se ty lodě zastavily? Dopadl snad závod pro Miu špatně? Jack zaklel, jako kdyby tím mohl svůj motor přinutit k vyššímu výkonu a proplout zatáčkou rychleji. Zamířil blíž ke středu toku ve snaze obeplout skupinu cypřišů, jejichž kořeny sahaly až do vody. Ke břehu připlouvala malá rybářská loďka, podobná té jeho. Motor mimo provoz, vrtule nad hladinou. Nějaký muž – ne, žena – se snažila za pomoci jediného vesla dostat ke břehu.

„Mio!“ vykřikl.

Přestala veslovat a rozhlédla se. Jack nevěděl, jestli ho poznala. Možná jen slyšela hluk motoru, a ne jeho hlas. Ale připadala mu úplně u vytržení, že ho – vůbec někoho, kohokoliv – vidí. Zamávala veslem dopředu a dozadu – volala o pomoc.

Nemohla v tu chvíli vidět velký laminátový člun, který se řítil na plný výkon přímo k ní.

Čelní sklo člunu se roztříštilo – další střepy, tentokrát ho málem připravily i o druhé oko. Slyšel, jak mu kulka proletěla kolem ucha, takže poznal, že ji vypálil někdo zezadu. Ostřelovač, blesklo mu hlavou. FBI povolala na místo ostrostřelce a tohle byla výstražná rána. Ta příští mu rozdrtí lebku, pokud nevypne motor, nezvedne ruce nad hlavu a nevzdá se.

Nikdy v životě. Už na něj mají vraždu Ashley Thorntonové a tenhle únos. Za Teresu ho čeká další doživotí.

Skrčil se, ale ruku stále držel na volantu. Točil jím ze strany na stranu, aby se loď pohybovala naprosto nevypočitatelné, a tím ji změnil v pohyblivý cíl – v neřízenou střelu klouzající po hladině. Měl na palubě náhradní potápěčskou výstroj, včetně kyslíkových bomb, ale s ostřelovačem na břehu teď vůbec nepřipadalo v úvahu, že by se mohl převléknout. Jedinou propustkou z téhle bryndy bylo rukojmí. Dvě ale nepotřeboval.

Nejvyšší čas skoncovat s jediným žijícím svědkem, který by ho mohl identifikovat jako únosce v případu „Chybná cifra“.

71

Jack zprudka zatočil doprava a doslova vystřelil k Mie. Zdálo se, že dokonce ani v měsíčním světle ho až do posledního okamžiku nepoznala. Její loďkou s vypnutým motorem zmítal proud. Laminátový člun se rychle blížil, ale zdálo se, jako kdyby plul po křivolaké slalomové dráze. Jack se zastavil těsně před Miou. Nejdřív se natočil bokem k přídi její loďky, aby ji neodnesl proud, a hned potom se posunul přímo vedle ní.

„Naskoč dovniř!“ vykřikl.

Jacku? Co tady

„Nastup si!“

Laminátový člun se řítil přímo na ně. Vtom hukot motoru přehlušily dvě střelné rány a proděravěly trup hliníkové loďky. Jack střelbu okamžitě opětoval. Vypálil naslepo na člun, jehož řidiče nebylo vidět. Laminátová loď se však dál blížila děsivou rychlostí po své nevypočitatelné klikaté dráze přímo na ně. Jack věděl, že jeho skořápka není tak výkonná, aby se dokázala uhnout.

Koutkem oka Jack zaletěl k batohu na přídi. Stále v něm měl schovaných Theových dvě stě tisíc dolarů. Ze svého místa však na něj nedosáhl.

„Vyskoč!“ vykřikl na Miu a vymrštil se do vzduchu, směrem k vedlejší loďce. Chytil Miu za rameno a strhl ji s sebou, ale v nastalém zmatku ztratil zbraň. Oba dopadli do studené vody těsně předtím, než výkonná motorová loď doslova převálcovala obě hliníkové lodičky jako prázdné plechovky od piva.

Jack se po prudkém nárazu ocid pod hladinou, v rozvířené a zpěněné vodě. Řeka byla temná a studená a Jack měl na mysli jen jediné – najít Miu. Věděl, že je dobrá plavkyně, ale všiml si, že má spoutané ruce a na nohou řetězy, které by ochromily i toho nejlepšího plavce. Nořil se stále hlouběji, dokud se rukama nedotkl dna. Byla úplná tma a neviděl vůbec nic, ale cítil mohutný spodní proud, který mohl znamenat jen jedinou věc: někde poblíž se v korytě řeky skrývá otvor vedoucí do labyrintu podzemních jeskyní. Předpokládal, že je to jeden z pramenů, ale bylo mu divné, že ho voda nenadnáší vzhůru. Naopak ho stahovala ke dnu, jako kdyby se tu tvořil vír.

Jack bojoval s proudem, plaval vzhůru a po hmatu hledal ve tmě Miu. Asi po minutě mu začal docházet dech. Vystrčil hlavu nad hladinu, několikrát se zhluboka nadechl a přitom se rozhlížel kolem dokola – nalevo, napravo i ke svažujícímu se břehu. Proud sílil a stahoval ho dál. Před sebou spatřil ve svědě měsíčních paprsků laminátový člun, který se bezcílně houpal na hladině. Motor měl vypnutý a zdálo se, že uvnitř nikdo nesedí. Vypadl snad jeho řidič při té srážce ven?

Noční ticho prořízl zvuk dalšího motoru, který plul proti proudu. FBI? Pomyslel si Jack.

Vtom uslyšel výkřik a hned nato viděl vystříknout vodu. „Mio!“ zavolal. Z vody mu vyčnívala jenom hlava, ale viděl ji, jak se přidržuje nějakých trosek. Plaval k ní, ale vtom se mezi nimi cosi vynořilo z vody a Jack zjistil, že se dívá do hlavně pistole, viditelné i v noční tmě. Ruka v černé potápěčské rukavici stiskla kohoutek, ale Jack se mezitím zase ponořil do vody a dumený výstřel mu zazněl spíš jako vzdálené zahřmění. Miin únosce se zřejmě rozhodl, že Jack je přebytečné rukojmí.

Kdyby se teď vynořil nad hladinu, znamenalo by to pro něj jistou smrt. Musel zůstat ukrytý v černé vodě tak dlouho, jak jen to šlo. Tak dlouho, aby únosce uvěřil, že Jacka střelil a řeka jeho tělo odnesla. Proud ho stále stahoval ke dnu, tentokrát už mnohem silněji. Jack cítil, že se co nevidět musí nadechnout. Měl možnost odplavat co nejdál a doufat, že se vynoří někde mimo únoscův dostřel, ale tím by ponechal Miu – navíc spoutanou – jejímu osudu. Nezaváhal ani na okamžik a rozhodl se pro jedinou možnost, která podle něj připadala v úvahu.

Ponořil se asi tři až čtyři metry hluboko, kde panovala taková tma, že ho při pohledu z hladiny nebylo vidět. Když se však sám podíval vzhůru, viděl nad sebou, v řece prosvědené měsíčními paprsky, stíny. Obrys muže, který šlapal vodu. Neměl ani ploutve, ani kyslíkovou bombu. Možná měl na sobě neoprén, ale žádnou potápěčskou výstroj. Asi o tři metry dál po proudu spatřil další stín, mnohem útiejší. Patřil Mie, která bojovala s řetězem na nohou a zoufale se snažila udržet nad vodou. Jack se vznášel těsně nade dnem. Použil ho jako odrazový můstek a vyletěl vzhůru jako střela. Udeřil muže přímo do břicha.

Hned nato se Jackovi zatmělo před očima a měl pocit, jako kdyby sváděl boj s aligátorem. Snažil se svého protivníka pevně uchopit, ale únoscův kluzký neoprén mu v tom bránil. Jack se ocid v nevýhodě

i kvůli tomu, že se už naléhavě potřeboval nadechnout. Potápěč jako by se instinktivně snažil jeho slabosti využít. Popadl Jacka za vlasy a přidržel ho pod vodou. Jack rozhodně nemínil soupeřit se školeným potápěčem o to, kdo vydrží pod hladinou déle. Kopal kolem sebe a mlátil rukama a snažil se ze všech sil přenést vzájemný boj nahoru.

Nakonec se mu podařilo vymanit se z mužova sevření, ale přesto klesal ke dnu a spolu s ním i muž v neoprénu. Stahovala je tam mocná vodní síla. A řeka je už neunášela dolů po proudu, ale otáčela jimi kolem dokola. Jack se ještě nikdy v životě neocitl uprostřed vodního víru, ale věděl, co dokážou silné povrchové proudy na floridském pobřeží. Plaval, seč mu síly stačily, ne přímo proti proudu, ale šikmo. Měl sice dojem, že nikam nepostupuje, nicméně cítil, jak proud slábne. Nakonec se ocitl nad hladinou, alespoň na tak dlouho, že se mohl několikrát nadechnout a podívat se na břeh, který měl teď přímo před očima. Plaval a pomalu vítězil nad přírodními živly. Ještě se úplně nevymanil z pole působnosti sifonu, ale podařilo se mu doplout k vyvrácenému cypřiši, který zasahoval až do řeky. Zachytil se ho, úplně vyčerpaný.

Než mohl pořádně popadnout dech, vynořila se vedle něj z vody černá rukavice a popadla ho za vlasy. Jack ovinul paži kolem útočníkovy hlavy. Muž měl sice kuklu, ale Jackovi se podařilo nahmatat odkryté místo na jeho čele. Sevřel lem kukly a zatáhl za něj – a na okamžik pohlédl potápěči do tváře, přímo do zraněného oka.

Byla to tvář Theova přítele Richieho, vyhazovače z baru Vertigo II – téhož vyhazovače, který předal Terese navštívenku v Montalvově klubu v Atlantě.

Jack mu zasadil ránu do zraněného oka. Nebyl to nijak zvlášť silný úder, ale Richie okamžitě ucukl, jako kdyby se mu Jack dotkl obnaženého nervu. Pustil se vyvráceného stromu a sifon se ho okamžitě zmocnil. Jack už jen v měsíčním svědě viděl, jak se Richie otočil, ruce a nohy bezvládně roztažené na hladině. Tentokrát už byl příliš unavený, než aby tento boj vyhrál. Asi minutu se točil kolem dokola ve vod

ním víru. A najednou zmizel. Podzemní bludiště ho nasálo do svých útrob. Bez kyslíkové bomby. Bez svítilny. A bez naděje na přežití.

Jakmile Jack popadl dech, viděl, že k sifonu pluje batoh s penězi. „Ne!“ vykřikl.

Theovy peníze následovaly Richieho do vodního hrobu.

72

Jack s Miou pozorovali zapadající měsíc z verandy chaty jménem Ginnie Cottage, která se změnila v provizorní hlavní stan FBI. Agenti pamatovali i na doktora, který měl Mie poskytnout první lékařskou pomoc, ale zranění na palci ani na stehně naštěstí nebyla příliš vážná. Měli na místě také psychologa, ale Mia chtěla mluvit pouze s Jackem.

Bzučení cikád v okolí chaty občas přerušoval zvuk policejní vysílačky. Víc než deset agentů vycházelo ven a zase zacházelo dovnitř, někteří pracovně, jiní se jen přišli podělit o zážitky z dobře vykonané práce. Jack s Miou seděli vedle sebe na zahradní houpačce z dřevěných lišt. Nebyli vlastně sami, protože se kolem nich neustále někdo pohyboval, ale byla to nejintimnější chvíle, kterou spolu po tak dlouhé době zažívali. Jack by jí rád položil tisíce otázek, ale na to bylo ještě příliš brzy. Celé tělo měla od studené vody prochladlé. Na rameni, o které se. mu opírala, cítil její mokré vlasy. Držela ho za ruku propletenými prsty, jak to měla ve zvyku vždycky po milování. Dnes ho však tiskla daleko pevněji. Jako kdyby se ho nikdy nechtěla pustit. Jackovi to bylo příjemné.

Agenti FBI vytáhli z vody nejdřív Miu. Potom našli Jacka, jak se o necelých dvě stě metrů dál drží vyvráceného stromu. Jack jim okamžitě řekl o Richiem, ale vytušil, že Andie o něm už nějakou dobu věděla. Jako obvykle si to nechávala pro sebe. Potápěči se ještě stále pokoušeli najít jeho tělo a věřili, že nakonec se jim to podaří. Méně už věřili tomu, že najdou pouzdro s Jackovým padesátitisícovým výkupným a ještě menší optimismus projevovali ohledně Theových dvou set tisíc dolarů. Svoje peníze Jack oželet dokázal, ale Theovy ne.

Dveře se sítí proti hmyzu se skřípavě otevřely a potom zase zavřely. Na verandě zazněly kroky, které působily tak rozvážně, až se zdálo, jako kdyby přinášely nějakou neblahou zprávu. Jack zvedl hlavu a v matném žlutém světle spatřil Andie Henningovou.

Je všechno v pořádku?“ zeptal se jí.

‚Ano, je,“ odpověděla. „U vchodu se už začínají srocovat reportéři, takže je budu muset co nevidět informovat.“ Zamířila k prázdné židli naproti zahradní koupačce. „Nebude vám vadit, když si na chvilku přisednu?“

„Prosím,“ přikývl Jack.

Sedla si na kraj, jako kdyby se necítila ve své kůži. „Mio, vím, že je tu něco, o čem se vám nebude snadno mluvit, ale byla bych ráda, kdybyste mi k tomu únosu řekla své stanovisko.“

„Musíme to řešit hned teď?“ zeptal se Jack.

„To je v pořádku,“ řekla Mia.‚Ať to máme za sebou.“

„Dobře,“ přikývla Andie. „Ale… ehm…“

„Ale co?“ zajímal se Jack.

Zdálo se, jako kdyby Andie nedokázala formulovat myšlenky. „Především bych vás chtěla upozornit, že máte právo nevypovídat. Všechno, co řeknete, může být u soudu použito proti vám a –“

„Počkat,“ zarazil ji Jack. „Poučujete ji tady o jejích právech, jako kdybyste ji zatýkala. Kvůli čemu?“

Andie se zase odmlčela, ale potom odpověděla poněkud pevnějším hlasem: „Pro vraždu.“

„O žádnou vraždu nešlo. Ten Richie dostal jen to, co si zasloužil.“

„Souhlasím. A Gerard Montalvo možná také. Ale žena má právo zabít muže, který ji znásilnil, jen v sebeobraně. Ne ze msty.“

Mia se nadechla a chtěla se vložit do hovoru, ale Jack ji zarazil. Vrhl na Andie vážný pohled. „Tak dobrá, agentko Henningová. Přestaňme si hrát na kočku a na myš. Povězte mi to na rovinu. Co má tohle všechno znamenat?“

Andie pokrčila rameny. „Jacku, nemůžu

„Nemůžete mi nic říct. Já vím. Tohle už znám. Je to vaše mantra, kterou opakujete během celého tohohle případu. Ale nechtěla byste mě aspoň jednou překvapit? Jen aby řeč nestála.“

„Není to tak snadné.“

„S vámi není nic snadné. Už od prvního dne, hned jak jsem vám položil první otázku, jsem slyšel jen neustálé výmluvy, že se mnou nemůžete probírat záležitosti, které se týkají vyšetřování.“

„To není pravda.“

„Dokonce i potom, co jste mi slíbila, že se pokusíte získat povolení, abyste mě mohla do případu zasvětit trochu víc, jsem se od vás ničeho nedočkal.“

„Mrzí mě to, ale pokud jste si to ještě neuvědomil, v každém úřadu platí úřední předpisy.“

„Podle mě jste se o ty úřední obstrukce přičinila vy sama. Výsledkem bylo, že v tomhle případě proudily informace hlavně jedním směrem. Už mě to unavuje. Myslíte si, že se můžete jen tak před východem slunce objevit tady na verandě a zčistajasna začít poučovat moji klientku

„Tvoji klientku?“ skočila mu do řeči Mia.

Jack se zarazil. Andie ho jako obykle dováděla k šílenství.‚Aspoň jednou, agentko Henningová. Mluvte se mnou na rovinu.“

Andie na něj upřela pátravý pohled, ale neohradila se. Zhluboka se nadechla a řekla: „Chci, abyste oba věděli, že mě to vůbec netěší. Věřte mi, že nikdo nemůže soucítit s oběťmi víc než já. A myslím si, že je ještě něco horšího než být znásilněná – sebrat odvahu, vznést obvinění, a potom zjistit, že vám nikdo nevěří.“

Zadívala se na Miu. „Ten pocit marnosti vás podle mě určitě přepadl, když jste neuspěla na detektoru lži. Jack i já známe případy, kdy lháři tímto testem prošli, a nevinní lidé při něm propadli. Kdybyste se mě zeptali na můj názor, myslím si, že prokurátoři přikládají detektoru větší význam, než by měli. Ale Mie to nedalo právo vzít celou záležitost do vlastních rukou.“

„To je jen váš výklad,“ namítl Jack. „Neslyšel jsem žádné důkazy.“

Andie zaváhala, jako kdyby zvažovala, jestli má pokračovat. „Asi byste se měl zeptat, k jakému rozhodnutí dospěla po tom neúspěšném testu na detektoru lži okresní prokurátorka v Atlantě.“

Jack se otočil k Mie. Před agentkou FBI se jí na nic vyptávat nechtěl, ale z výrazu její tváře mohl vyčíst odpověď.

Andie pokračovala. „Rozhodli se pro dohodu. Žádný rozsudek. Montalvo se měl vyhnout vězení. Dokonce ze všeho vyváznout s čistým rejstříkem. Po právní stránce by byl naprosto nevinný, jako kdyby nikdy k žádnému znásilnění nedošlo.“

„To ovšem není motiv k vraždě, pokud nemůžete dokázat, že Mia

otéto navržené dohodě věděla.“

„Právě že Mia byla jediný člověk, který o této dohodě věděl. Prokurátorka to řekla nejdříve jí. A Montalvo zmizel dřív, než prokurátorka mohla vůbec zavolat jeho právníkovi, aby se jednání o dohodě zúčastnil. Teď ovšem víme, co se mu stalo.“

„K Montalvovu tělu mě zavedl Richie,“ připomněl Jack.

„Na základě informací, které měl od Mii. Tak vám to Richie řekl, Jacku. K tomu tělu vás mohl zavést, protože mu Mia prozradila, kde je pohřbené. A ten hrob byl čerstvě překopaný, protože se Richie musel ujistit, že mu nelhala.“

„Svědectví z doslechu,“ konstatoval Jack.

„Mluvíte jako pravý obhájce u trestního soudu, Jacku.“

„To není –“ ozvala se Mia.

„Teď ne,“ zarazil ji Jack.

Jack má pravdu,“ přikývla Andie. „Teď na to není vhodná doba. Jsem tady z vlastního popudu. Budete mít ještě spoustu času, abyste svoji verzi případu vysvětlila okresnímu prokurátorovi v Atlantě. A upřímně doufám, že ten nebude usilovat o palcové titulky v novinách, ale vynasnaží se učinit zadost spravedlnosti. To vám říkám naprosto otevřeně.“

Možná že za jiných okolností by Andiina slova vyzněla kousavě, ale Jack z jejího tónu i výrazu tváře pochopil, že z ní nemluví policejní nadřazenost. Svými upřímnými slovy jim vlastně naznačovala, jak na tom Jack s Miou vlastně jsou.

„Můžu vás vyslechnout okamžitě,“ řekla Mie. „Anebo, jak už jsem vás upozornila, můžete zatím mlčet.“

‚Myslím, že bych si měla promluvit s Jackem,“ odpověděla Mia.

„Dobré rozhodnutí.“ Andie vstala a vykročila ke dveřím.

Jack vstal z houpačky a šel za ní. Miu nechal samotnou.‚Andie,“ oslovil agentku Henningovou, když brala za kliku.

Otočila se k němu.

„Kolik máme podle vás času, než u nás zaklepe okresní prokurátor?“

„Dva dny. Možná tři.“

„Máte vražednou zbraň?“

„U Montalvových ostatků našli pistoli, osmatřicítku. Možná byste se měl své klientky zeptat na zbraň, kterou si koupila a zaregistrovala na své jméno tři dny předtím, než byl Montalvo zastřelen.“

„Určitě si ji pořídila na obranu.“

„Možná.“

Její právník Henry Talbridge vám potvrdí, jak ji Montalvo během celého předběžného slyšení pronásledoval a jak jí vyhrožoval,“ připomněl jí Jack. Andie na něj upřela vážný pohled, který jasně naznačoval, že mu k tomu už nemůže nic dalšího říct, a potom změnila téma hovoru. „Mimochodem, v té řece jste si vedl naprosto úžasně, Swytecku.“

„Nevím, možná se mi to všechno začne vracet až později.“

„Když budete mít štěstí, tak ne.“

Viděl v jejích očích vyčerpání. Jako kdyby se jí v nich odrážely všechny případy, které jí ležely v hlavě ještě dlouho potom, co se nad nimi zavřela voda. „Ano, mám dojem, že jsem vás pochopil.“

Vzala za kliku, ale Jack ji zarazil. „Děkuju vám,“ řekl. „Za podporu. Vždyť víte.“

„Takže neříkejte, že jsem vám nikdy nepomohla.“

Jack přikývl, jako by jí chtěl ještě jednou mlčky poděkovat, protože věděl, že tentokrát mu skutečně poskyda nesmírnou pomoc. Ještě jednou se na sebe usmáli, Andie otevřela dveře s ochranným sítem a zmizela vevnitř. Jack se pomalu vrátil k Mie na houpačku.

73

Andie pozvala vedoucí svých týmů na snídani do High Springs, do kavárny s restaurací, která se nacházela na Main Street a tvořila součást floridské historie. Cihlová budova pocházela z roku 1895 a teď v ní sídlila obchodní firma. Naštěstí pro Andiinu peněženku se tu dalo pořídit celé bohaté menu už od čtyř dolarů a pětadevadesáti centů. Andie si namlouvala, že ani nemá moc velký hlad, ale nakonec se přidala ke statným potápěčům a zlikvidovala plný talíř švédských palačinek politých javorovým sirupem. Pánové její snahu ocenili, a dokonce

i Crenshaw ji poplácal po rameni a zahalekal: „Dobrá práce!“

Dopoledne pak odletěla z Jacksonville do Miami, kde se společně s Paulem Martinezem pustila do přípravy odpolední tiskové konference. Zvláštní agent Martinez byl jako správný šéf pobočky na úspěch svých lidí hrdý. Před televizními kamerami se samozřejmě pochvalně vyjádřil o koordinovaném úsilí všech agentů a také o skvělém přínosu každého jednotlivce při pátrání po únosci, který má na svědomí případy označované jako „Chybná cifra“. Andie proti takové prezentaci neměla námitky, ale ještě před tiskovou konferencí, na které šéf nešetřil superlativy na její adresu a ocenil zejména její osobní zásluhu na vyřešení celého případu, si s ním promluvila mezi čtyřma očima. Musela ho totiž připravit i na ošemetné otázky, se kterými na něj mohla média vyrukovat.

„Podle mě je to naprosto jednoduché,“ řekl Martinez. „Máme za to, že ten Richie unesl Miu Salazarovou kvůli tomu, že zabila jeho přítele Gerarda Montalva.“

„Ano,“ přikývla Andie.

„Nechám na okresní prokuratuře, kolik informací zveřejní o Montalvově vraždě. Ale určitě se mě někdo zeptá, proč Richie unesl a zabil Ashley Thomtonovou.“

„Mám dojem, že tohle se nikdy přesně nedozvíme, protože jak on, tak paní Thomtonová jsou po smrti.“

„Správně. A můžu asi klidně odpovědět, že o tom nemíním spekulovat. Ale mezi námi… je tu nějaká spojitost?“

„Vůbec žádná. Právě proto ji považoval za dokonalý cíl.“

Jak to?“

„Kdyby Richie unesl jenom Miu Salazarovou, dříve nebo později bychom zjistili, že její zmizení nějak souvisí se smrtí Gerarda Montalva. Ale únos manželky toho automechanika z Georgie a potom i paní Thorntonové v Ocale vytvořily úplně jiný rámec pro jeho čin. Přinutil nás všechny – od potápěčů v Ďáblově uchu až po psychology z Quantika, kteří vytvářeli profil pachatele – pátrat po únosci, který požaduje výkupné podle toho, na kolik si muž unesenou partnerku cení.“

„Ta vaše teorie by se dala mnohem lépe strávit, kdyby paní Thorntonovou nezabil.“

„Stál proti nám bývalý trestanec, parchant každým coulem. Na tom únosu vydělal milion dolarů. Lidé zabíjejí i kvůli menším částkám.“

„To je pravda. Ale přesto ji nemusel zabíjet, pokud jenom chtěl, abychom si mysleli, že pronásledujeme mnohonásobného únosce.“

„Možná ji původně ani nechtěl zabít, ale věděla, jak vypadá, a mohla ho identifikovat. Takže se jí musel zbavit.“

Martinez se zamyslel. Jak už jste řekla, je to spekulace. Prázdná sláma, která se dá mlátit v televizní debatě na CNN.“

„Máte pravdu,“ pousmála se Andie. „Kdybychom zodpověděli všechny otázky, agenti FBI ve výslužbě by neměli na práci nic jiného než golf.“

Přípravnou poradu ukončili v jednu hodinu, tedy celých šedesát minut před plánovanou tiskovou konferencí. Pohovka v přízemí ji sice lákala, přestože jí mohla nabídnout dost hrbolatou matraci, ale Andie byla příliš neklidná, než aby dokázala usnout. Zamířila raději k sobě do kanceláře, zavřela za sebou dveře a dopřála si pár minut jenom sama pro sebe, než se bude muset postavit před zástupce médií.

Zůstala tiše sedět za psacím stolem. Čekala ji spousta papírování, které by jí klidně vystačilo na celý týden, ale na to teď neměla ani pomyšlení. Měla spoustu práce, ale žádnou, která by nesnesla odklad a beze zbytku ji zaměstnala; žádnou, kvůli které by nemusela myslet na to, proč je tady v Miami, proč se odstěhovala ze Seattlu a proč se tam už nikdy nechce vrátit.

Tyto okamžiky, kdy ji pronásledovali její démoni, přinášely Andie největší utrpení.

74

Jack, Mia a Theo se vrátili do Miami před polednem. Okresem Palm Beach jenom projeli po dálnici, protože na setkání s manželem Mia nebyla připravená. Její sestra, která už předtím přijela z Atlanty, ještě zůstala ve městě. Jack věděl, že setkání obou žen bude citově nesmírně náročné, a tak je nechal nějakou dobu o samotě v Cassandřině hotelovém pokoji a sám čekal v kavárně. Pil už druhý šálek kávy, když se dole konečně objevila Cassandra, ale bez Mii.

„Úplně odpadla,“ řekla, když si k Jackovi přisedla do boxu. V tmavohnědých vlasech vyčesaných nahoru měla širokou bílou čelenku, která Jacka úplně zmátla. Přesně takhle viděl Miu už mnohokrát, většinou když měla mokré vlasy po sprchování nebo po koupeli. Každá žena by si takovýhle účes dovolit nemohla, ale oběma sestrám nesmírně slušel.

„Myslel jsem si, že bude úplně vyčerpaná,“ přikývl Jack. „Vsadím se, že by klidně dokázala prospat dva dny.“

„Přinejmenším.“

Přistoupila k nim číšnice s konvicí a čistým šálkem pro Cassandru. Nalila jim kávu a odešla k dalšímu stolku. Jack pozoroval, jak se jí v šálku rozpouští a mizí bílý cukr z dávkovači cukřenky.‚Asi jste toho měly spoustu na srdci,“ poznamenal.

„To je slabé slovo,“ odpověděla Cassandra. „Vyprávěla mi, co jí provedla agentka Henningová. Že po ní zřejmě půjdou kvůli vraždě Gerarda Montalva. Mizerové.“

„Zdá se, že jste toho spolu stihly probrat docela dost.“

„Chtěly jsme si toho říct mnohem víc.“

„Třeba pravdu?“

Po tváři jí přeletěl zmatený výraz. „Co tím myslíte?“

„Potřebuju se něco dozvědět, abych tomu přišel na kloub, Cassandro.“

„No ne, to zní zlověstně.“

Zvedl oči od kouřící kávy. „Myslím, že mi celou dobu lžete.“

Rozpačitý úsměv jí vyprchal z tváře. „Cože?“

„Nevěřím vám, že jste si celých sedm let myslela, že je vaše sestra mrtvá. Nevěří tomu ani agentka Henningová.1’

Je to pravda.“

„Ne, lžete.“

Zdálo se, že už má na jazyku další odpověď a nemíní ustoupit. Cosi v Jackově pohledu jí však naznačilo, že se snaží úplně zbytečně. Nervózně odvrátila pohled k pokladně a potom k pultíku s nabízenými moučníky. Jenom ne na Jacka. Jak dlouho máte tenhle pocit?“

„Poctivě řečeno, měl jsem takové divné tušení už při našem prvním rozhovoru. Zeptal jsem se vás, jestli měla vaše sestra na stehně jizvu, a vy jste mi odpověděla, že si na to z předběžného slyšení nepamatujete. Jenomže při tom předběžném slyšení se o ní mluvilo, a dokonce se o tom oficiálně psalo v tisku. Tohle je problém, na který člověk naráží, když lže. Občas předstírá, že toho ví příliš málo.“

„To ale neznamená, že jsem to věděla celou dobu.“

„Ne. Ale agentce Henningové to došlo, když se vás zeptala, proč jste nenaléhala na okresní prokurátorku v Adantě, aby Montalva obžalovala z vraždy. Musím s ní souhlasit. Kdyby nějaký mizera zavraždil člena mojí rodiny, chodil bych na prokuraturu každý den nebo přinejmenším každý týden. Vy jste ale nic takového neudělala.“

„Chcete vědět proč?“

„Ani ne. Existuje jen jediné logické vysvětlení – že jste to celou dobu věděla. Věděla jste, že je vaše sestra naživu.“

Pozvedla šálek k ústům a Jack si všiml, že se jí třese ruka. Napila se a řekla: „Dejme tomu, že jsem to věděla. Jen hypoteticky. Ovlivnilo by vás to? Už byste se ji nesnažil zachránit?“

„Neovlivnilo. To vám můžu odpřísáhnout. Choval bych se úplně stejně.“

Sklopila oči. Na okamžik Jacka napadlo, že Cassandra se už k tomu tématu nevrátí. Ale vtom se ozvala – tiše, jakoby z dálky „Ano. Věděla jsem to.“

„Od prvního dne?“

„Ne. Spíš bych řekla, že od druhého.“

„Mluvila jste s ní, potom co zmizela? Hned druhý den?“

„Ano. Po telefonu.“

„Co vám řekla?“

Zlehka pokrčila rameny, jako kdyby se stále cítila nesvá. „Ze musí odjet. Zmizet.“

„Na jak dlouho?“

„Navždycky.“

„Pověděla vám proč?“

„Kvůli vlastní bezpečnosti.“

„Zřejmě věděla, že Montalvo se propadl do země tentýž den.“

„Samozřejmě. Proto utekla.“

„Protože se bála,“ řekl Jack.

„Ano, samozřejmě. Soudce vynesl verdikt okamžitě po skončení slyšení. Jak víte, Montalvo měl jít před trestní soud kvůli znásilnění.“

„Kvůli znásilnění, o kterém lhala.“

Cassandra se naježila. „Prosím?“

Jack se k ní nechtěl chovat necitelně, ale za situace, kdy okresní prokuratura zvažovala, že Miu obviní z vraždy, neměl čas brát si servítky. „Lhala, že ji Montalvo znásilnil. Odhalil to detektor lži.“

„Na tyhle přístroje se nedá spoléhat.“

„Tentokrát vyšla pravda najevo. Vím to. Stejně jako jste to celých sedm let věděla i vy.“

Výraz jí ztvrdl, ale nepopřela to.

„Podle mě se Mia pořezala, než šla na policii, aby její obvinění působilo přesvědčivěji. Nenašlo se žádné sperma nebo další fyzický důkaz zločinu, protože ji ve skutečnosti nikdo neznásilnil. To zranění na noze jen mělo přesvědčit příslušná oficiální místa.“

„Bože můj, zdá se, že skutečně znáte odpověď na každou otázku,“ podotkla Cassandra.

„Ale ještě jsme se nedostali k té nejdůležitější otázce: Proč vlastně o tom znásilnění lhala?“

„Zřejmě máte bujnou fantazii. Určitě na nějakou odpověď přijdete sám.

„Ty výsledky testu na detektoru lži byly nesmírně zajímavé. Mia propadla u dvou otázek, které se týkaly znásilnění. Potom zazněl dotaz, jestli má Montalvo na svědomí to její zranění na noze. Významnou roh tu hraje jeho formulace. Odpověděla, že ano, a vyšetřovatel nedokázal určit, jestli lhala, nebo zda odpověděla pravdivě. Z toho pro mě vyplývají dvě věci. Za prvé – o tom znásilnění lhala. Za druhé – byla přesvědčená, že má právo toto křivé obvinění vznést. Nebo že je to dokonce její morální povinnost. Ona sama byla vnitřně přesvědčená, že Gerard je za to zranění, které si sama způsobila, zodpovědný“

Cassandra to nijak nekomentovala.

„Mia znásilněná nebyla,“ pokračoval Jack. „A Montalvo ji nepořezal.“

„Nešlo jí o jeho peníze,“ vypravila ze sebe Cassandra přiškrceně. Její právník to jasně dokázal během předběžného slyšení, když prohlásil, že nepodá žalobu k civilnímu soudu, pokud Montalvo přistoupí na to mizerné jednodolarové urovnání. Neměla důvod lhát.“

„To je pravda. Kvůli penězům to neudělala. Ale měla mnohem pádnější důvod ke lži.“

Cassandra nervózně poposedla, jako kdyby váhala, jestli se nemá zvednout ze židle a odejít. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Na tu otázku jste mi už odpověděla sama, když jsme spolu mluvili naposledy a vy jste mi vysvětlovala, proč jste se nemohla zúčastnit předběžného slyšení. Pamatujete se ještě, co jste mi pověděla? Že vás vaše sestra přinutila zůstat doma, protože vám hrozilo vyhoštění.“

„To je pravda. Žila jsem tu ilegálně. Teresa měla platné vízum, ale u toho mého už platnost vypršela. Nemohla jsem se vůbec přiblížit k soudní budově, aniž jsem riskovala, že mě vyhostí.“

Jack se k ní naklonil a provrtával ji přísným pohledem, jako kdyby ji podroboval křížovému výslechu. „Vy jste s tím k soudu jít nemohla.“

„Právě o to jde. Nemohla jsem se zúčastnit sestřina předběžného slyšení, a dokonce jsem se tam nemohla jít ani podívat.“

„Neměl jsem na mysli případ vaší sestry, ale váš. Montalvo znásilnil vás. Jenomže jste ho nemohla zažalovat, protože jste v zemi pobývala ilegálně.“

Nechtěla mu přiznat vůbec nic, dokonce ani gestem, ale Jackův tón na ni doléhal stejně tíživě jako její sedm let trvající lež. „Umím si představit, jak to tehdy vás i vaši sestru rozezlilo. Ona tu žila legálně, vy ne. Takže začala jednat místo vás. Předstírala, že se to všechno stalo jí, a šla to oznámit na policii. Proto jí trvalo tři dny, než zločin ohlásila. Proto detektor lži odhalil, že o svém znásilnění lhala. Proto detektor lži neprokázal, že lhala, když tvrdila, že Montalvo má to její zranění na svědomí.“

Cassandra sklopila hlavu a dívala se do klína. Jack by byl přísahal, že letmo přikývla na znamení souhlasu.

Hlas mu změkl. „Proto ji ten Montalvův kamarád Richie pronásledoval, dokonce i po tolika letech.“

Konečně se na něj podívala. Nezdálo se mu, že by z ní vyzařovalo příliš mnoho emocí, ale v očích se jí zračila bolest, a možná dokonce rozhořčení nad Jackovým jednáním. Jack si toho nevšímal a pokračoval. „Gerard Montalvo vás znásilnil. A když pak vaše sestra na detektoru lži neuspěla a případ se začal zamotávat, zabila jste ho.“

Jack jí vmetl do tváře veškerá holá fakta, která si dal dohromady. Cassandra se zhluboka nadechla, jako kdyby se snažila ze všeho vzpamatovat. „Skoro, Jacku. Skoro jste to uhodl.“

„Povězte mi, v čem jsem se tedy zmýlil.“

„Musíte mi slíbit, že to zůstane jenom mezi námi. Něco jako dohoda mezi klientem a právníkem, že se nic z toho nedostane ven.“

„Dobře. Je to naprosto důvěrné.“

Podívala se dozadu přes rameno, jako by se podvědomě chtěla ujistit, že je nikdo nemůže slyšet. „Když jsme šly tehdy večer s Teresou do baru, ten vyhazovač si mě ani nevšiml. Šel přímo k Terese a podal jí navštívenku. Byla to taková Montalvova hra. Jste krásná. A nejen to.’ Všechny ženy, o kterých si myslel, že by souhlasily se sexem za peníze, byly‚krásné, a nejen to’.“

Já vím. Vyplynulo to z předběžného slyšení. Potvrdilo se, že dostala navštívenku a šla do Montalvova apartmá.“

„Ale ona tam šla jenom proto, že jsem ji přemluvila. Asi za dvacet minut se vrátila. Doslova mě odtud táhla pryč a prohlašovala, že jedeme domů. Viděla jsem, že je úplně zničená, ale odejít jsem nechtěla.“

„Proč ne?“

Pokrčila rameny. „Když byla nahoře, přišel ke mně jiný vyhazovač a dal mi stejnou navštívenku. Nevěděla jsem, co ten vzkaz znamená. Sestra mi neprozradila, že jde o sex za peníze. Prostě přišla dolů naprosto zmatená a oznámila mi, že jdeme. Odpověděla jsem jí, aby na to zapomněla, že tam chci zůstat.“

„Nesnažila se vás přemluvit?“

„Samozřejmě že ano. Řekla mi, že ten Montalvo je mizerný herec a že musíme okamžitě zmizet. Připadalo mi, že se chová přehnaně, aby mě přinutila k odchodu, anebo že tam nahoře měli drogy. Teresa totiž drogy odjakživa nesnášela. Každopádně jsem zalhala a namluvila jí, že když byla nahoře, narazila jsem v baru na přítelkyni a chceme si spolu zajít ještě do jednoho podniku. Připadalo mi, že mi uvěřila, protože jsem s ní vyšla až ven. Takže odjela v taxíku beze mě.“

„Vy jste jí neřekla, že vám dal vyhazovač stejnou navštívenku se vzkazem jsi krásná, a nejen to’?“

„Ne. Nechtěla jsem, aby mi ten večírek vymlouvala. Chtěla jsem se tam podívat.“

„Takže jste šla nahoru. Co se stalo potom?“

Polkla naprázdno a Jackovi neušel její zahanbený výraz. „Musíte pochopit, že když jsem do téhle země přijela, měla jsem své sny. Chtěla jsem studovat, vybudovat si kariéru. Jenomže potom mi vypršelo vízum. Dovedete si představit, jaké práce se mi nabízely? Dělala jsem uklízečku za dvě stě dolarů týdně a musela jsem uklízet záchody, a to doslova. Veškeré peníze jsem posílala domů do Venezuely rodičům. A vtom mě zčistajasna pozve do soukromého apartmá boháč a vyloží přede mně na stůl pět tisíc dolarů v hotovosti. Jen za to, že se s ním vyspím. Odpověděla jsem mu, že ne. Přidal další tisícovku. Zase jsem odmítla. Po každém dalším ne vytáhl další balíček bankovek. Víte, tolik peněz jsem ještě nikdy v životě neviděla.“

„Takže jste si je vzala.“

„Ne. Uzavřeli jsme dohodu a já… svlékla jsem se. Jakmile jsme začali, myslím, že jsem se vzpamatovala. Nemohla jsem uvěřit, co to vlastně dělám. Řekla jsem mu, aby toho nechal. Ignoroval to. Snažila jsem se ho ze sebe setřást, ale pokračoval a říkal mi:‚Víš, co jsi, ty děvko? Jsi jenom děvka/ Nedokázala jsem se ho zbavit. Když byl hotový, zavolal toho svého svalouna, Richieho. Oba se mi vysmáli do očí a Richie mě pak vyhodil polonahou ze dveří. Ty peníze jsem si nevzala, ale vykřikla jsem na Montalva, že mi to zaplatí.“

„Takže jste tehdy byla odhodlaná zažalovat ho za znásilnění?“

„Myslím, že ano. Vlastně jsem nevěděla, co si mám počít. Domů jsem se dostala asi v pět hodin ráno. Sestra už byla k smrti vystrašená, a když jsem se pak svlékala, všimla si, že nemám spodní prádlo. Jak už jsem vám řekla, Richie mě vyhodil polonahou. Stačila jsem jenom popadnout šaty a boty. Teresa věděla, že nejsem z těch, kdo se vracejí domů bez spodního prádla, takže na mě uhodila, abych jí řekla, co se stalo. Nevěděla jsem, jak jí to mám vysvětlit. Dokonce jsem si ani nebyla jistá, jestli mě znásilnil. Myslím z právního hlediska. Řekla jsem Montalvovi ano, a potom ne. Byla jsem zmatená.“

„Bylo to znásilnění,“ přikývl Jack. „Jestliže řeknete ano, ještě to neznamená, že nemůžete změnit názor.“

„Přesně tohle mi tvrdila Teresa. Ale měla tolik rozumu, aby věděla, že s tím nemůžu jít na policii. Žila jsem tu bez povolení a vyhostili by mě. O nic jsem ji neprosila, ale je moje starší sestra. Odjakživa se o mě starala.“

„S tím nápadem zalhat policii přišla Mia?“

„Ano, ale udělala to kvůli tomu, aby Montalvo dostal, co si zaslouží. Cožpak to nechápete? Ten mizera její mladší sestru znásilnil, a mělo mu to projít jenom proto, že jsem žila v zemi bez víza a nemohla jsem se nijak bránit.“

„Takže okresní prokurátorce řekla, že Montalvova oběť je ona.“

„Ano.“

‚A ta řezná rána na noze? Ta, kterou si sama způsobila?“

„Chtěla to udělat, ale nemohla se k tomu odhodlat. Takže…“

„Udělala jste to vy?“

Přikývla. „Nechtěla jsem, ale Mia byla přesvědčená, že to její obvinění neobstojí, pokud nebude mít nějaký důkaz, že na ni zaútočil. Svěřila se mi, že po ní Montalvo chtěl, aby se s ním dívala na nějaký pornografický film o ženě, která se pořezala. Měla za to, že policie udělá v tom apartmá domovní prohlídku a tohle video tam najde. Tím se potvrdí, že si Montalvo na takovéhle věci potrpěl, a podpoří to její tvrzení, že ji pořezal na úplně stejném místě.“

„Dobře, zatím vám rozumím. Ale jak se vlastně stalo, že jste Montalva zabila?“

Oči se jí zalily slzami. A Jackovi se její pohled vůbec nezamlouval. „Cassandro, chcete mi říct…“

Jenom se starala o mladší sestru,“ řekla plačtivě a popotáhla. „Potom propadla u toho detektoru lži a okresní prokurátorka jí oznámila, že bude usilovat o dohodu. Montalvo a ten jeho zabiják jí celou dobu vyhrožovali. Potom soudce vyslovil verdikt a Montalvo začal vyvádět ještě víc.“

„V jakém smyslu?“

„Tehdy večer jsme šly na večeři. Když jsme jely domů, všimly jsme si, že nás sleduje nějaké auto. Teresa pokračovala dál, ale jakmile jsme zastavily na semaforu, viděly jsme, že je to Montalvo.“

„Co jste udělaly?“

„Teresa pokračovala v jízdě a on se držel za námi. Nakonec zajela na parkoviště. Už měla těch jeho výhrůžek dost. Chtěla mu jen říct, aby jí dal pokoj, nebo zavolá policii. Jenomže už při tom předběžném slyšení ji tak vyděsil, že začala v kabelce nosit zbraň. Na tom parkovišti jí zase vyhrožoval. Pak se všechno zvrtlo. Přistoupil k ní, jako kdyby ji chtěl uhodit, a ona, ona…“

„Zastřelila ho?“

„Ano. A tohle je pravý důvod, proč ten jeho kamarád Richie po všech těch letech nešel po mně, ale po ní. Vůbec ho nezajímalo, že to byla sebeobrana. “

„Soudy to ale zajímá. Ale proč utekla, když střílela v sebeobraně?“

„Musely jsme se rychle rozhodnout. Montalvovo tělo bylo v kufru jejího auta. Krátce předtím neprošla na detektoru lži a prokurátorka se toho případu chtěla zbavit. Navíc prokurátorka mohla zjistit, že si tu řeznou ránu na noze způsobila sama. Byla to jen otázka času. Kdo by jí uvěřil, že Montalva zastřelila v sebeobraně?“

„Byla jste u toho. Mohla jste policii potvrdit, co se stalo.“

„Ano, jenomže tu byl pořád ten problém, který nás do celého maléru vlastně dostal. Kdybych svědčila v její prospěch, vyhostili by mě.“

Jack si připadal úplně ochromený. Jako kdyby někdo vysál z místnosti všechen vzduch.

„Celou noc jsme projezdily a zastavily jsme se až v Miami.“ Hlas se jí zlomil a už se na Jacka nedívala. „Pohřbily jsme ho v té palmové školce, přesně tam, kde jste ho našel. Teresa si najala rybářský člun a odplula na Bahamy. Já jsem se postarala o její auto. Nechala jsem ho naložit na loď plnou kradených aut, která plula do Jižní Ameriky.“

„Čímž se z vás stal komplic.“

„Je mi jedno, co se ze mě stalo. Jenom doufám, že si kvůli tomu nebudete o Terese myslet nic špatného. Je to ten nejstatečnější člověk, jakého znám.“ Odmlčela se, jako kdyby chtěla ještě něco dodat, ale uchopila kabelku a vstala. „Radši ji půjdu nahoru zkontrolovat.“

Když pak zamířila k východu, Jack ji provázel pohledem a skrz prosklené dveře kavárny viděl venku šedivý dálkový autobus, který právě zastavil u semaforu na červenou. Tenký vnitřní hlásek mu našeptával, aby vyběhl ven, naskočil do autobusu a okamžitě s ním odjel – kamkoliv, ale rozhodně pryč z Miami a ode všech Udí v tomhle městě. Mělo mu dojít, že to byla jen pohádka, když si myslel, že kvůli vraždě stane před soudem Cassandra, a on bude žít šťastně a spokojeně s Miou.

Objednal si další kávu, čekal o samotě a přemýšlel, co řekne, až se Mia probudí.

75

Andie musela neustále myslet na Miu Salazarovou. Nerada postupovala nečestně, dokonce i když vyslýchala podezřelého. Jenomže přesně tak se teď zachovala vůči Jackovi a Mie v Ginnie Cottage.

Andie v žádném případě slepě nevěřila detektoru lži, ale když tehdy hovořila o testu, ve kterém Mia – Teresa – neuspěla, vyjádřila se značně eufemisticky. Jediným fyzickým důkazem, že se Mia stala obětí sexuálního útoku, bylo její zranění na vnitřní straně stehna, které si Andie mohla ověřit při pohledu na videozáznam s rozbitou žárovkou. Skutečnost, že se nenašlo sperma, chlupy nebo jiné podobné stopy, se dala vysvětlit tím, že Mia došla domů, osprchovala se, vyprala si oblečení a čekala dvaasedmdesát hodin, než svoje znásilnění ohlásila na policii. Vzhledem k výsledkům zkoušky na detektoru lži však znělo toto vysvědení nepravděpodobně.

Andie se otočila na židli k oknu. Nezajímala ji auta na parkovišti ani dopravní ruch na dálnici 1-95. Jenom hledala něco, k čemu by mohla upnout pozornost. Už zase totiž cítila, kam ji zavádí tok jejích myšlenek, a chtěla tomu za každou cenu zabránit. Tichý vnitřní hlásek si ale nedal říct.

Vrátila se tedy nazpátek k papírům na psacím stole a zavadila pohledem o dokument nadepsaný Jmenování velké poroty v případu sedm let staré vraždy Gerarda Montalva“. Tahle informace ještě nebyla zveřejněna. Okresní prokuratura připravila návrh tiskového prohlášení, které mělo zaznít na nadcházející tiskové konferenci. Státní zastupitelství ze zdvořilosti požádalo Andie Hennigovou o stanovisko. Podrobnosti z případu se zatím na veřejnost nedostaly, ale i přesto bylo zřejmé, že prokuratura nebude mít snadnou práci. Pokud Montalvo Miu neznásilnil, proč ho zabila?

Andie měla vlastní teorii. Byla věrohodná, ale pro ni osobně dost skličující. Nutila ji klást si stále stejné otázky, kvůli kterým strávila tolik bezesných nocí. A odpověděla na ně útěkem ze Seatdu. Zmíněné otázky souvisely s rodinnými vztahy a s volbou, která může rozhodnout o životě a smrti druhého člověka. Pokud se mají dvě sestry skutečně rády a chtějí se navzájem chránit, existuje něco, co pro sebe prostě udělat nemohou?

Andie se dívala na telefon a přemýšlela. Nedokázala odhadnout, co vedlo k jejímu činu Miu – jestli chtěla chránit svou sestru nebo jestli jim oběma Montalvo vyhrožoval, anebo jestli svou úlohu nesehrály výčitky svědomí, protože si Mia uvědomila, že kdyby dala na Cassandru tehdy v noci pozor a odvezla ji s sebou domů, nikdo by ji neznásilnil. Andie by zřejmě zvolila jiný způsob než Mia, ale aspoň ji začínala chápat.

Napadlo ji, jestli si Mia vůbec uvědomovala, do čeho se pouští.

Andie zvedla sluchátko a vytočila číslo. V Seatdu bylo dopoledne. Na druhém konci linky se ozval švagr.

„Steve, ahoj, Tady Andie.“

‚Ahoj, jak se máš?“

„Dobře, díky. Daří se mi moc dobře.“

„Určitě? Zdá se mi, že máš nějaký utrápený hlas.“

Je mi fajn, jenom jsem trochu unavená. Poslechni, něco jsem ti chtěla říct.“

Neodpověděl hned. Jako kdyby poznal, že se jí trochu láme hlas. Zpozorněl. „Děje se něco?“

Andie polkla knedlík, který jí vyrosti v krku. Nevěděla, jak začít. Je mi to moc líto,“ vypravila ze sebe nakonec šeptem.

„Co ti je líto?“

Je mi líto… že jsem nemohla pro Susan udělat něco víc.“

„Myslím, že tenhle pocit máme všichni, Andie. Vždyť jsme podnikli všechno, co bylo v našich silách. Jenomže to nestačilo.“

Mohla mu oponovat. Steve byl poslední člověk, který se nemínil vzdát naděje a do poslední chvíle doufal, že se najde nějaký vhodný dárce. Andie mu mohla říct o tom monstru zavřeném ve věznici Walla Walla, který by ji býval zavedl k jejímu biologickému otci a možnému dárci kostní dřeně, jenž by možná její sestru zachránil. Mohla mu říct, co neudělala, ale nedokázala ze sebe vypravit ani slovo. Nikdo neměl právo jí vyčítat její volbu – nikdo, jen ona sama. Protože si v hloubi duše uvědomovala, že kdyby tehdy nemocnici, kdy všichni bojovali s časem, nelhala, všechno se vyvinulo jinak. Mohla to udělat a zachránit svůj vlastní život. Byla to sesterská zkouška mezi ní a Susan.

Nedokázala však najít slova. Prostě to nešlo. Nikdy se s tímhle tajemstvím nikomu nesvěřila a ani to nikdy neudělá. Tečka. „Děkuju, Steve. To je všechno, co jsem ti chtěla říct. Jak se vede tobě?“

„Dobře. To víš, někdy je to horší, jindy lepší. Žiju ze dne na den.“

„Ano. Mám dojem, že nám nic jiného nezbývá. Dávej na sebe pozor, ano?“

„Dám. Děkuju, že jsi zavolala.“

„Sbohem,“ rozloučila se sotva slyšitelně. Když zavěsila telefon, cítila, jak se jí oči plní slzami, ale rychle se vzpamatovala. Teď je v Miami. Minulost nechala za sebou.

Sebrala papíry ze stolu a vyšla z kanceláře na tiskovou konferenci.

76

Jack sledoval tiskovou konferenci FBI v televizi z obrovské postele v hotelovém pokoji. Živě ji přenášelo hned několik kabelových televizních stanic. Hlavní slovo měl Paul Martinez. Andie Henningovou

Jack nezahlédl. Zajímalo ho, jestli zůstávala stát mimo záběr kamer z vlastní vůle.

S nápadem ubytovat se v hotelu přišel Jack. Věděl, že jakmile tisková konference skončí, doma mu začne vyzvánět telefon, a možná že si před jeho domem rozloží pár novinářů stan. Šéf miamské pobočky FBI odmíd odpovědět na otázku, jestli je Mia Salazarová vyšetřována pro vraždu Gerarda Montalva. Takže se reportéři nepochybně obrátí na Jacka, jestli jim k tomu neřekne něco víc.

Jack se opřel o pelest a vypnul televizi dálkovým ovladačem. Mia se konečně objevila ve dveřích do koupelny.

„Jak vypadám?“ zeptala se a zatočila se jako modelka.

Smutně se pousmál. „Mě se radši neptej. Vždycky se mi líbily tvoje dlouhé hnědé vlasy a tmavohnědé oči.“

Pohodila hlavou. Byl to starý zvyk z dřívějška, když si chtěla přehodit vlasy z jednoho ramene na druhé. Nějakou dobu potrvá, než si zvykne, že je teď krátkovlasá blondýna. Možná déle než na modré kontaktní čočky. „Líbí se ti aspoň ty šaty?“

„Šaty jsou nádherné,“ odpověděl. Koupil jí je sám v jednom z hotelových butiků, zatímco si odbarvovala vlasy. Jack vstal z postele, popošel k ní a zůstal stát. Skoro minutu se pak na sebe jen dívali, ona na něho, a on na ženu, kterou skoro nepoznával.

„Vím, že s tím nesouhlasíš,“ řekla.

„Máš jiné možnosti.“

Jít do vězení na zbytek života není žádná jiná možnost.“

„Sebeobrana je ta nejlepší obhajoba.“

„Nikdo mi neuvěří. Lhala jsem o tom znásilnění. Když jsem ho zastřelila, utekla jsem a začala nový život pod jiným jménem. Tyhle dvě věci zásadním způsobem svědčí proti mně.“

„To ještě neznamená, že tě porota odsoudí.“

„Zaručit mi to ale nemůžeš.“

„Ne. To nejde zaručit v žádném procesu. Ale pokud znovu utečeš, policie po tobě vyhlásí pátrání, a nemáš jistotu, že tě nenajdou.“

Jestli mě najdou, tak před soud půjdu. Takhle mám aspoň nějakou naději.“

Jack měl pocit, jako kdyby zapomněla na jednu maličkost. Na člověka, který pro ni riskoval život a vložil do rukou psychopata padesát tisíc dolarů, jen aby ji zachránil. Zajímalo ho, jestli Mia utíká ze strachu, že by ji odsoudili pro vraždu, anebo protože dává přednost dalšímu začátku, čistému stolu, novému životu.

Je mi to moc líto, Jacku. Miluju tě, a podle toho, co jsi pro mě udělal, vím, že ty mě taky miluješ.“

Neodpověděl. Dokonce ani nepotvrdil její slova o vzájemných citech. Mohl by s ní okamžitě zapříst rozhovor o pravdě a důvěře, ale jaký by to mělo smysl? Už se rozhodla.

„Neutíkám od tebe,“ pokračovala. „To tě nesmí ani napadnout.“

„Takhle se to nedělá.“

„Máš pravdu.“ Rty jí zvlnil nevyzpytatelný úsměv. Přistoupila k němu o krok blíž a řekla: „Pojeď se mnou.“

„Cože? To nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože… nemůžu.“

„Protože je to šílené?“ zeptala se ho.

„Ano. Je to šílené.“

„Znamená to, že mě nemiluješ a že se mnou nechceš být?“

„Ne, znamená to, že je to šílený nápad. Nic víc.“

„Teď mě poslouchej. Já zase považuju za šílenství zůstat tady a jít před soud. Proto jsem rozhodnutá odjet.“

Jack se snažil vymyslet nějaký protiargument, ale nakonec se rozhodl pro nejlepší řešení. Jestli si to rozmyslíš, víš, kde mě najdeš,“ prohlásil.

Jestli si to rozmyslíš ty, budu –“

Přitiskl jí konečky prstů na rty a umlčel ji. „Nechci to vědět,“ řekl.

Stáhla mu ruku, chytila ho kolem krku a vtiskla mu na rty jeden z oněch dlouhých, smutných polibků, které znamenají definitivní sbohem. Potom od něj poodstoupila.

„Už musím jít. Loď vyplouvá za půl hodiny.“

Nevěděl nic bližšího, jen to, že ji nějaký motorový člun vysadí před setměním na Bahamách. Odtud se může vydat prakticky kamkoliv na světě. Jako před sedmi lety.

„Hodně štěstí,“ řekl.

Srdnatě se pousmála a ještě jednou ho rychle políbila. Jack viděl, jak se jí při tomto posledním pohledu oči – ty zvláštní umělé modré oči – zalévají slzami. Potom se otočila a zamířila ke dveřím.

Jack se za ní nepodíval. Jenom poslouchal, jak se dveře se skřípěním otevřely. Potom nastalo ticho. Napadlo ho, jestli se třeba nerozmýšlí nebo jestli se nezastavila, aby se ještě jednou podívala na muže, kterého tu nechává. Bylo jedno, zda to, či ono.

Dveře se zavřely a Mia byla pryč.

Jack ani nevěděl, jak se teď jmenuje.

Epilog

Uplynuly tři týdny a Mia se Jackovi neozvala. Snažil se na ni moc nevzpomínat, ale často se přistihl, jak přemýšlí, kam asi odjela. Do Austrálie, do Ruska nebo někam do Jižní Ameriky. Všichni, kdo tvrdí, že svět je malý, se zřejmě v poslední době nedívali na glóbus.

Když právě nemyslel na Miu, snažil se soustředit na práci. Ale nejvíc mu přirozeně ležel na srdci Theův bar a čtvrt milionu dolarů, o které přišel.

Bar Sparkys nebyl žádný zázrak, jen poslední barabizna na dálnici číslo jedna před Florida Keyes. Když ho Theo koupil, byla tu ještě stará autodílna s benzinovou pumpou. Většina peněz byla vázaná na pozemek a na licenci k provozování baru. Původní dílnu Theo přeměnil na bar podobným způsobem, jako kdysi Jackova střední škola přeměnila kvůli školnímu plesu tělocvičnu na taneční sál. Čerpací stanice zmizela, ale velká železná vrata stála pořád na svém místě. Uvnitř se táhl dlouhý dřevěný barový pult, televize byla neustále naladěná na stanici ESPN a na kulečníkovém stole se kupila halda čtvrťáků. Pivo se podávalo v plechovkách a prázdné obaly se házely ke svěráku, dosud připevněnému k ponku v rohu. Mnozí lidé tvrdili, že Thea je pro takový bar škoda. Měli samozřejmě na mysli jeho vášeň – saxofon.

Jack sledoval z barové židličky, jak Theo vyhrává sólo, které by si klidně zasloužilo hudební ocenění – Modrou notu. Hrál na starý nástroj Buescher 400, dědictví po mistrovi, který ho na saxofon naučil hrát. Theův prastrýc Cyrus totiž býval hvězdou nočního klubu v Overtownu a určitě by ho potěšilo, kdyby teď viděl svého žáka, jak hraje na jeho nástroj ve vlastním podniku.

Byl to jeden z důvodů, proč se Jackovi sevřel žaludek, kdykoliv si pomyslel, že by Theo mohl o tenhle bar přijít.

Theo dohrál a vysloužil si bouřlivý podesk od návštěvníků, kteří byli opilejší, než je zdrávo. Uložil saxofon do stojánku a posadil se na barovou židličku vedle Jacka. Pokynul barmanovi, a ten okamžitě přispěchal se sodovkou pro Thea a s dalším pivem pro Jacka. Když Theo hrál, nikdy nepil, což byla další věc, kterou se naučil od svého strýce Cyruse.

Jack sáhl pro peněženku, ale Theo ho zarazil. „S tím si nedělej starosti,“ řekl. „Tohle je můj přípitek na tvůj novej život.“

Sklenky zacinkaly. „Na to se napiju,“ řekl Jack.

„No tak, nešlo by to trochu nadšenějc, kamaráde? Jak dlouho budeš tu svou Miu oplakávat?“

Já vím, že je to nesmysl.“

„Vážně si myslíš, že bys jí zase dokázal věřit?“

„Nevím. Člověk si vždycky snáz dovede představit, že by dokázal vyřešit všechny problémy a někoho milovat, když je ta dotyčná pryč. Brzy se z toho dostanu.“

„To si piš, že jo. Jsi mladej, skvělej právník a aspoň z poloviny tak hezkej jako já. Ty na to máš, člověče. Jsi pašák. Máš před sebou otevřenej celej svět.“

Jack se rozhodl odložit tuhle debatu na jindy. „Theo, musíme si promluvit o těch penězích.“

„Když hraju, tak ne, kamaráde.“

„Ne, vážně. Za chvíli se Ranař Bud začne hlásit o svých dvě stě tisíc dolarů. A my mu můžeme říct jen to, že uvízly někde v Ďáblově uchu.“

„S tím si nedělej starosti. Mám je posichrovaný.“

Jak to myslíš? Mluvíme o dvou stech tisících.“

„Už jsem je vrátil.“

Jack se zakuckal. „Kde jsi tolik peněz sehnal?“

„Už jsem ti říkal, aby sis s nima nedělal starosti.“

Jack se rozhlédl po místnosti. Bar Sparky’s přitahoval nejrůznější hosty – od motorkářů až po podnikatele. Možná také pár drogových dealerů a podvodníků, kteří prali špinavé peníze. „Theo, doufám, že jsi neprovedl nějakou pitomost.“

„Hele, už jsem ti říkal, abys to nechal plavat.“

„Pozdě. Jak to mám nechat plavat –“

„Nech toho, člověče. Děláš si zbytečnou péči. Víš, co potřebuješ?“

‚Jo. Dvě stě tisíc dolarů?“

„Potřebuješ si pořídit nějakou luxusní, hodně drahou štětku.“

„Nech toho, buď tak laskav.“

„Myslím to vážně. Měl bys začít dělat něco, co jsi ještě v životě nezkusil. To ti prospěje. Pořád hledáš vhodný děvče. Jenomže jestli chceš vědět, co si o tom myslím já, tak partnerský vztahy se strašně přeceňujou. Sežeň si děvku. Popřemejšlej o tom. Nebudeš na nikoho vázanej a zůstaneš svým pánem. Třeba zase zažiješ nějaký dobrodružství. Hele, směle vejdi tam, kam vstoupila už spousta mužskejch.“

„Žádnou děvku si hledat nebudu. A ten citát zní‚Směle vejdi tam, kam ještě lidská noha nevkročila1.“

„Věř mi, člověče. Když dojde na sex, tak k tomu, abys vešel tam, kam žádná noha nevkročila, moc kuráže nepotřebuješ.“ Theo se halasně zasmál, a Jackovi tím málem protrhl ušní bubínek.

‚Až tak legrační to tedy nebylo.“

„Nebylo, člověče, ale já se směju tobě, jak se tváříš. Jestli se sebou kvaltem něco neuděláš, můžeš si rovnou vzít ostřelovací pušku a vylézt na nejbližší zvonici, protože je s tebou konec.“

Theo se smál, ještě když znovu sahal po saxofonu. Jack se napil piva, ale málem se zakuckal, když zjistil, že se na vedlejší stoličku posadila nesmírně půvabná žena. Měla na sobě modré džíny a vypadala v nich ohromně sexy.

„Henningová? Co tu děláte?“

„Mám se dobře. Děkuju za optání. Jak se vede Mie?“

Jack se pousmál. „Vy člověku nic nedarujete, viďte?“

Jenom když vím, že se mi to vyplatí.“

Jack zavrtěl hlavou. Byla zvláštní. Prostě jedna z žen, které člověka dokážou namíchnout, a zároveň si ho podmanit. Když trochu přimhouříte oči, vidíte krásnou ženu zalitou lichotivým barovým světlem. A když je pak otevřete dokořán, máte před sebou pitbula připraveného utrhnout vám nohu.

„Máte něco s očima?“ zeptala se ho.

„Ne, ne. Jen jsem – ale nic. Vážně, co tady děláte?“

„Snažím se vyřešit bezvýchodnou situaci. Nepřišla jsem vás rozčilovat, opravdu ne. Ale mám pro vás jednu dobrou zprávu a jednu špatnou.11

„Tuhle hru jsem vždycky nesnášel. A nesnáším ji ještě víc, když ji hraju s někým z FBI. Ale fajn. Tak jaká je ta dobrá zpráva?“

„Naši potápěči konečně našli to pouzdro s vašimi padesáti tisíci dolary. Kromě toho vytáhli batoh, kde bylo těch dvě stě tisíc. Zachytil se za kovovou mříž u vchodu do Ďáblova ucha.“

Jack div nespadl ze stoličky. „To není dobrá zpráva. To je skvělá zpráva.“

„Počkejte. Ještě jsem vám neřekla tu špatnou.“

Jack se připravil na nejhorší. „Tak dobře. Spusťte.“

„Vyšlo najevo, že ty peníze v batohu jsou padělané.“

Jack málem vybuchl, ale před agentkou FBI si to raději rozmyslel. „Padělané, říkáte?“

„Ano. Máte tušení, jak se to mohlo stát?“

Jack odolal pokušení provrtat rozzuřeným pohledem Thea i s pódiem. „Nemám tušení.“

„Víte to určitě?“

„Ano. Určitě.“

Jste si naprosto jistý?“

„Ano.“

„Víte, úplně jste nám zkazil legraci.“

„Cože?“

„Theo byl přesvědčený, že tu začnete okamžitě šílet.“

Jack zachytil přes celou místnost Theův pohled.

Jeho mohutný kamarád se rozesmál a žertem mu zasalutoval, jako kdyby chtěl Jackovi říct Dostal jsem tě! „Takže ty peníze nejsou padělané?“

„Ne. Říkal jste, že těch dvě stě tisíc patří Theovi. Přede dvěma hodinami jsem mu telefonovala, že jsme je všechny našli. A on mě k tomuhle přemluvil.“

„To on, vážně?“

„Ano. Řekl mi, že když ho poslechnu, pozvete mě na večeři.“

Jack si nejdřív myslel, že si Andie dělá legraci, ale z jejího výrazu vyčetl něco jiného. Mohl si vymyslet tisíc výmluv, ale možná má Theo pravdu. Aspoň jednou v životě by měl udělat něco, co se mu nepodobá. „Takže na večeři, jo? Samozřejmě. Proč ne?“

„Souhlasíte tedy?“

„Ano. A kam půjdeme? Co navrhujete?“

Usmála se a prohlásila: Je mi líto, Swytecku, ale to vám ještě říct nemůžu.“

Jack jí úsměv vrátil. „Některé věci se prostě nikdy nezmění.“