Dědic nesmí zemřít - Grippando James

Prolog: 1996

Ve starém domě konečně zavládlo ticho. Sally Fenningová se posadila

ke kuchyňskému stolu, před sebou tři hromádky účtů podle termínu splatnosti – nové, staré abeznadějné.

Neměla tušení, čím začne. Dnešní spropitné bylo žalostné, vůbec neodpovídalo těžké a nevděčné práciservírky. „Servírka“ byl vlastně nesmírně lichotivý název pro otročinu, kterou obnášela její práce – plahočit

se s podnosy plnými pikantních kuřat a piva a roznášet je podroušeným turistům, kteří mlsně sledovalikaždičký její pohyb a bezostyšně pokukovali po jejích hýždích v přiléhavých šortkách a po kyprýchňadrech v hlubokém dekoltu sporého živůtku. Občas si říkala, že by vyšlo nastejno, kdyby tančila nahá po

stolech. A rozhodně za lepší peníze.

Upomínku za telefon s výhrůžkou, že jí ho odpojí, hodila do koše. Vždycky posílají dvě, než ho skutečně

vypnou.

Nebyla na tom vždycky takhle zle. Kdysi mívala s manželem v Miami Shores malou italskou restauraci.

Dobře se zavedli, podnik rozšířili – ale potom splakali nad výdělkem. Do toho rozšiřování sejí nechtělo;tvrdila, že štěstí se nemá zbytečně pokoušet. Mike ale tvrdošíjně trval na svém, skálopevně přesvědčený,že do pěti let začnou vydělávat na prodeji licencí. Všechno financovali ze soukromých kreditních karet,protože se nechali zlákat zvýhodněnými půlročními úroky z úvěru. Jenomže po půl roce tyto úroky vyletěly

tak vysoko, že když začali počítat, na kolik je taková půjčka ve skutečnosti vychází, zavařila se jimkalkulačka. Ještě jim ani pořádně nevyschla malba na stěnách, když jim do podniku vtrhla tropická bouřea odvála jejich kostkované červeno-bílé ubrusy až na parkoviště. Na živelní pohromu neměli uzavřenoupojistku. Restauraci už znovu neotevřeli. Od té doby uplynuly tři roky. Manžel měl dvě zaměstnání a onapracovala v podniku řetězce Hooters, ale dluhy z restaurace se jim zalátat nepodařilo a strašily je dál adál.

Někteří lidé jí říkali, že nemá žádnou hrdost. Ale ona měla hrdosti víc, než bylo zdrávo – tolik, ženedokázala hodit ručník do ringu a vyhlásit bankrot.

„Mamííí,“ ozval se tenký hlásek z ložnice na konci chodby. Jejich čtyřletá dcerka špatně spala apravidelněji volala třeba o půlnoci.

Zvedla oči od účtů, ale ze židle nevstala. „Katherine, spinkej už, prosím tě.“

„Ale já chci pohádku.“

Zaváhala. Bylo už pozdě, ale vzhledem k tomu, že pracovala až do jedenácti hodin, pět večerů v týdnu,nemohla si v plné míře vychutnávat mateřské radosti a ukládat dítě do postele. To měl na starosti Mike,před odchodem do vedlejšího zaměstnání u bezpečnostní služby, kde pracoval od osmi hodin večer dopůlnoci. Anebo jeho matka, která byla tak hodná, že k nim každý večer chodila, dívala se na televizi,držela hlídku u spící Katherine a vyplňovala tak čas mezi Mikeovým odchodem do agentury a Sallyinýmpříchodem z práce. Při pomyšlení, že dceři přečte pohádku, Sally zjihla. Vstala od stolu a zamířila doložnice. „Tak dobře. Jednu.“

Jo

„Ale potom už budeš spát. Slibuješ?“

„Slibuju.“

Vklouzla ke Katherine do postele, hlavu si opřela o pelest. Dcerka se k ní přitulila.,Jakou pohádku chceš?“

Katherine vzala z nočního stolku knížku. „Tuhle.“

„Tam, kde žijí divočiny,“ přečetla Sally název. Znala ji dobře. Vyprávěla příběh klučiny, který měl nesmírně

bujnou fantazii, díky níž se jeho ložnice změnila v hrůzostrašné místo, kde se musel utkat se spoustounetvorů a nakonec se stal jejich vládcem. Sally si pamatovala, že když ji v dětství pronásledovaly nočnímůry, maminka jí čítávala tutéž knížku. O dvacet let později čelila stejnému problému – strachu, který seskrývá v dětské hlavičce její dcerky.

„Pořád tě pronásledují ty ošklivé sny, zlatíčko?“

„Hmm. Hmm.“

„Proč?“

„Bojím se.“

„Čeho se bojíš?“

„Jsou tu příšery.“

„2ádné příšery neexistují.“

„Jsou. Támhle.“ Katherine ukázala na závěsy, které zakrývaly posuvné prosklené dveře.

„Ne, broučku. Žádné příšery tam nejsou.“ „Uh, jsou tam.“

„No tak. Přečteme si tu pohádku.“

Sally začala předčítat a přitom cítila, jak se k ní dcerka tulí. Každému netvorovi přidělila jiný hlas, ale nijak

děsivý, aby Katherine nevystrašila. Dívenka usnula, ještě než se hlavní hrdina Max vrátil ze vzdálenéhoostrova do svého bezpečného pokojíku. Potom tiše vyklouzla z postele, políbila Katherine na čelo a pošpičkách se vytratila z místnosti.

Zpátky k účtům. Společnost Greenleaf Financing. Paráda. Počítačové vybavení a software do restaurace vhodnotě dvou tisíc dolarů, které si pořídili na leasing a za pět let za ně zaplatili celkem osmadvacet tisícdolarů. Skutečně výhodná koupě.

„Mami,“ ozvalo se znovu z dětského pokoje.

„Co je, zlatíčko?“

„Bojím se těch příšer.“

Vstala od stolu a znovu zamířila do pokojíčku, ale na prahu se zastavila, aby dala dcerce najevo, že se

nenechá tak snadno ovládat. „2ádné příšery neexistují/4

„Ale mami

„Je pozdě, už musíš spát.“

„Nemůžeš nechat rozsvíceno?“

„Nechám svítit na chodbě.“

„Děkuju. Jsi ta nejlepší maminka na světě.“

Dítěti, které vám řekne, že jste nejlepší maminka na světě a myslí to skutečně upřímně, je těžké odolat.

Usmála se a řekla: „Dobrou noc. Mám tě moc ráda.“

„Já tebe taky.“

Vrátila se do kuchyně, ale při pohledu na účty se jí udělalo mdlo. Měli už zaplatit nájem, ale jen pánbůhví, kde na něj vezmou. Bydleli v pronajatém domku, ne bytě, což bylo v jejich finanční situaci nesmírně

marnotratné, přestože šlo o starý baráček s pouhými dvěma ložnicemi a jednou koupelnou, který bykaždý soudný stavař nechal bez milosti zbořit. Jenomže Sally vyrůstala v bytě bez zahrádky, bez soukromía bez komína, kterým by na Štědrý večer mohl sešplhat do obýváku Santa Claus. Katherine si zasloužilaněco lepšího, i když to znamenalo nebezpečí, že je majitel domu může kdykoliv vyhodit na ulici. Otevřela ledničku a nalila si do sklenice pomerančovou šťávu.

„Mami, já mám žízeň.“

Sally se otočila, ale Katherine v kuchyni nestála. Pořád ležela v posteli. To dítě má nějaký šestý smysl.

„Spi už, broučku.“

„Ale maminko, prosím tě. Celý den jsem tě neviděla.“

Teď ji Katherine zasáhla na citlivém místě – dotkla se neustálých výčitek svědomí pracující matky, že se

dítěti nevěnuje tak, jak by chtěla. Znovu vešla do ložnice a posadila se na kraj postele. Z chodby dovnitř

pronikalo tolik světla, aby si všimla strachu v dceřiných očích.

„Ještě se bojíš?“

Katherine přikývla.

Sally jí přiložila dlaň na čelo. Bylo zpocené, ale teplotu Katherine neměla. Jenom jí bylo horko, jak ležela v

teplé posteli s přikrývkou přetaženou přes hlavu. „Čeho se tak bojíš?“

„Té příšery.“

„Když si k tobě na chvíli lehnu, usneš?“

„Chci spát u tebe v pokoji. Jenom než přijde tatínek.“

„Zlatíčko, jsi už velká holčička. Tohle je tvůj pokoj.“

„Ale ta příšera…“

„Žádná příšera tu není.“

„Víš to určitě?“

„Naprosto.“

„Podíváš se, prosím tě?“

Sally podrážděně vzdychla. „Ano. Podívám se.“ Sklonila se a nahlédla pod postel. „Nic tam není.“

„Ne, ne. Támhle.“ Katherine znovu natáhla paži k závěsům zakrývajícím prosklené šoupačky.

Sally zaváhala. I v matném světle z chodby viděla veselé obrázky ptáčků, králíků a dalších zvířátek, která

tančila na nařasených závěsech, za nimiž se ukrývaly prosklené dveře. Rozhodně nebudily dojem, že byse do nich mohl halit nějaký netvor. Přesto Sally zatajila dech, protože strach, který postřehla v dceřinýchočích, jí připadal naprosto nelíčený.

„Žádná příšera tam není.“

„Jdi se tam podívat, maminko. Prosím tě.“

Tentokrát se zadívala pozorněji. Kupodivu se přistihla, že váhá, zda je králíček na stejném místě jako před

chvilkou, nebo jestli se náhodou neposunul o kousek dál. Připadalo jí, že už není těsně vedle žluté

kačenky z druhé části závěsu jako dříve. Měla pocit, že ji šálí smysly, dokud to nezpozorovala znovu.

Králíček se pohnul. Sice nepatrně, ale rozhodně se pohnul.

Vtom se automaticky vypnula klimatizace a Sallyin sevřený žaludek se opět uvolnil, protože závěsy serázem vrátily do původní polohy. Ty závěsy zřejmě rozvlnil chladný vzduch z klimatizace, a tím pádemtaké pohnul zvířátky. Žádná příšera.

„Uděláš to, maminko?“

„Udělám co?“

„Půjdeš se podívat po té příšeře?“

„Dobře, půjdu.“

Ani se nepohnula.

„Mami, tak jdi.“

Najednou si připadala jako blázen. V první chvíli chtěla rozsvítit světlo, ale potom si kajícně uvědomila, žeby tím pouze přilila oleje do ohně, protože by svými nesmyslnými obavami dcerku ještě víc vystrašila. Celý

tenhle rozhovor na ni nesmírně dolehl. Připadala si teď strašně osamělá a uvědomila si, jak zranitelnéjsou v tomhle domě, kde je od okolního světa a všech lidí v něm odděluje jenom chatrný zámek askleněné tabule.

Tak dost! Váhavě vykročila na druhý konec místnosti. Ten pocit však ze sebe nesetřásla. Navíc siuvědomila, že dělá jenom malé krůčky – další známka strachu.

To je šílené.

Nakonec to dokázala. Ohlédla se k posteli a viděla, že Katherine je úplně celá schovaná pod pokrývkou avykukují jí jenom oči a šešulka hlavy. Sally přistoupila k posuvným dveřím jen natolik, aby dosáhlanataženou paží k závěsu. Když se ho pak po straně dotkla palcem a ukazováčkem, rozbušilo se jí srdce.Katherine zajela hlavou pod přikrývku. Sally pak pomalu, váhavě poodhrnula látku.

Nic.

„Vidíš,“ hlesla. „Říkala jsem ti to. Žádné příšery tu nejsou.“

Katherine, stále ještě úplně schovaná pod přikrývkou, zamumlala: „Na druhé straně. Podívej se ještě na

druhou stranu.“

Sally zaváhala. Něco – nevěděla, jestli intuice nebo paranoia – jí říkalo, aby tam nechodila, ale nemohlapřipustit, aby si Katherine všimla jejího nesmyslného strachu. Postoupila o krůček, potom o další, kopačnému konci závěsu, kde se předtím pohnul králíček.

„Opatrně, mami.“

„Není se čeho bát, miláčku.“ Nepoznávala zvuk vlastního hlasu. Jako kdyby se snažila přesvědčit sama

sebe.

Přeletěla pohledem celou plochu, tančící kachničky a zpívající ptáčky. Nakonec se zastavila u králíčka avyčkávala. Neměla tušení, po čem vlastně pátrá; zřejmě po nějakém náznaku pohybu. Ale věděla, žepokud se člověk na něco dívá dost dlouho, začne se mu zdát, že se sledovaná věc hýbe. Podobně jakokdyž v noci ležíte na zádech a pozorujete noční oblohu, za chvíli máte pocit, že vám hvězdy nad hlavoukrouží a třepetají se. Přesto nemohla od zřasené látky odtrhnout oči. Králíček se nehýbal. A vtom se tostalo. Možná šlo o stejný zrakový klam, jakému člověk podléhá při pohledu na nebe plné hvězd, ale zdálose jí, že se králíčkovi vzedmula hruď a hned nato zase splaskla. Jako kdyby se nadechl a zase vydechl.

Jako kdyby se něco za ním nadechlo.

„Je tam něco, mami?“

Impulzivně vzala za šňůru a trhla jí. Závěsy se rozletěly a Sally zůstala stát jako přimražená. Dívala se nasvůj vlastní odraz ve skleněné tabuli posuvných dveří. Za ní se zpod přikrývky na posteli vynořila

Katherinina hlava.

Sally si dopřála chvilku klidu, aby nechala odeznít strach, a potom nasadila ledově klidný výraz. „Vidíš.Říkala jsem ti, že žádné příšery ne –“

Vtom se rozletěly dveře od šatny a Sally ve tmě jen koutkem oka zahlédla, jak se k ní ve tmě blíží tmavýrozmazaný stín. Do uší se jí zařízl vlastní výkřik a hned nato Katherinino vyděšené zvolání: „Mami!“

Tmavý stín ji zprudka udeřil do hrudníku a přirazil ji tak ke stěně. Pootočila se, sebrala všechny síly avyrazila proti útočníkovi pěstí, ale všechno se odehrálo příliš rychle a tmavá postava měla daleko většísílu. Následující rána do žaludku jí vyrazila dech. Protivník ji popadl za vlasy a praštil jí hlavou o zeď.Zaryla mu nehty do obličeje, ale měl přes něj přetaženou nylonovou punčochu. Pootočila se a Katherinevykřikla. Vtom Sally spatřila v matném světle z chodby lesklé ostří a vytřeštila oči. Viděla jako vezpomaleném filmu, jak se k ní blíží, ale neměla sílu ho zastavit. Pootočila se ještě víc, jako kdyby sechystala k předem prohranému pokusu o odpor.

Halenka se jí vyhrnula a Sally už jenom sledovala, jak se ostří dotýká její kůže a pak mizí uvnitř.

Vykřikla, zhroutila se na podlahu a snažila se potlačit horkou, mokrou bolest, která sejí rozlévala z rány

pod žebry.

Krev. Spousta krve.

„Maminko! Maminko!“

Dceřino zoufalé volání jí dodalo sílu, takže se jakoby zázrakem vzchopila a chytila útočníka za kotníky. Bylto však nerovný souboj. Muž ji odkopl a úplně ochromil. Znovu se pokusila nadzvednout, ale celá místnost

se s ní točila.

„Neubližujte… mojí dceři,“ vypravila ze sebe namáhavě.

Kopl ji znovu, tentokrát ještě nelítostněji. Cítila, jak jí praskají zuby, a v ústech se jí rozlila slaná pachuťkrve. Pokusila se zvednout hlavu, ale mamě; tvář jí zase ztěžka dopadla na podlahu.

„Maminko, příšera! Příšera!“

Dceřiny výkřiky utichly a Sally obestřela tma.

První část

O pět let později

Jedna

Oblohu křižovaly oslepující blesky a Sally měla obrovské zpoždění. Nebyl to záměr, chtěla přijet včas,přesně ve stanovenou dobu. Jenom se v těchto končinách příliš nevyznala a pokyny, které dostala, jí moc

nepomáhaly.

Na čelní sklo se lily proudy vody a zvuk bubnujících kapek zněl podobně, jako kdyby se od auta odráželydětské kuličky na hraní. Chtěla zapnout stěrače na plný výkon, ale zjistila, že už jsou nastavené namaximální rychlost. Takový déšť nepamatovala spoustu let – ode dne, kdy s manželem přišli při tropickébouři o novou restauraci.

Před sebou spatřila oranžová zadní světla. Kolona vozidel se sunula po dálnici hlemýždím tempem chladnoucí lávy. Zpomalila ještě víc, jako kdyby právě projížděla úsekem s omezenou rychlostí předškolou, a mrkla na hodinky. Za pět minut půl dvanácté.

Sakra. Bude na mě muset čekat, pomyslela si. Snad se tam nějak nakonec dostanu.

Tu schůzku si domluvili po telefonu. Hovořili spolu jenom jednou a jeho pokyny zněly jasně: Čtvrtek,jedenáct hodin večer. Přijďte včas. Netroufala si ten termín změnit, dokonce ani v takovémhle počasí. Bylto její člověk. Vůbec o tom nepochybovala.

Těsně před ní nepravidelně poblikával neonový vývěsní štít, jako kdyby bouře přerušovala přívodelektřiny. Snažila se rozluštit nápis, ale připadala si jako potápěč, který se snaží na dně jezera přečísttabulku se zmenšujícími se písmenky, kterou používá optik k vyšetření zraku. Viděla jenom S a P, potom

nic a na konci K, Y, apostrof a S.

„Sparky’s,“ přečetla název nahlas. To je ono. Odbočila z dálnice a vjela na zaplavené parkoviště. V téspoustě vody se mohla jenom dohadovat, kde přesně auto odstavit. Vypnula motor a podívala se dozpětného zrcátka. Oblohu přeťal blesk – někde hodně blízko – a osvětlil vnitřek vozu. Hned nato zahřmělo

tak silně, že jí přeběhl mráz po zádech. Vyděsilo ji to, ale potom sejí po tváři rozlil nejistý úsměv. To bybyla ironie osudu. Kdyby ji po všech těch plánech zabil blesk.

Zhluboka se nadechla a zase vydechla. Už žádné ohlížení nazpátek. Jde se na to!

Vyskočila z auta a rozběhla se v lijáku přímo šíleným tempem přes parkoviště. Vítr jí takřka okamžitěvyrazil deštník z ruky a zanesl ho někam na kraj světa. Plášť neměla, takže se aspoň snažila trochu sizakrýt hlavu rukama, a při každém kroku jí od nohou stříkaly gejzíry vody. Během několika vteřin dorazilake dveřím, promočená na kost, džíny i bílou halenku přilepené na tělo.

U vchodu stál nějaký svalovec v tričku s nápisem Golďs Gym. Otevřel jí dveře a usmál se. „Soutěž MissMokré tričko se tu koná až zítra, mladá paní.“

„To vám přeju,“ odpověděla a zamířila přímo na toalety, aby se trochu osušila. Podívala se do zrcadla azalapala po dechu. Bradavky jí trčely vzhůru, přes podprsenku i halenku.

Bože můj!

Stiskla tlačítko elektrického vysoušeče v naději, že z něj začne proudit horký vzduch. Nic. Zkusila to znovu

a a pak ještě jednou, ale bezvýsledně. Natáhla se pro papírový ubrousek, ale zásobník byl prázdný. Bude

se muset spokojit s toaletním papírem. Vešla do kabinky, vzala z krytu držáku náhradní roličku a začalase horečně utírat od hlavy až k patě. Byl to jen obyčejný jednovrstevný papír, nijak zvlášť savý.Spotřebovala celou roli. Potom vyšla z kabinky, znovu se na sebe zadívala do zrcadla a doslova strnula.Celé tělo měla pokryté droboučkými kousíčky toaletního papíru.

Vypadáš jako odkvetlá pampeliška!

Rozesmála se, aniž věděla proč. Chechtala se, až ji rozbolela bránice. Potom se opřela rukama o okrajumyvadla, naklonila se dopředu a svěsila hlavu. Cítila, jak sejí napětí v zátylku pomalu uvolňuje, začínajísejí chvět ramena a smích postupně přechází ve štkaní. Silou vůle zaplašila slzy a dodala si odvahy.

Jsi úplná troska,“ oznámila svému obrazu v zrcadle.

Očistila ze sebe co možná nejvíc zbytků toaletního papíru, trochu si upravila obličej a řekla si, že na tomstejně nezáleží. Nic ji už od té schůzky neodvrátí. Zhluboka se nadechla, aby si dodala kuráž, a vešla do

baru.

Pohled na lidi uvnitř ji překvapil. Nepozastavila se nad jejich vzhledem, protože něco podobnéhoočekávala, ale spíš ji ohromilo, že se tady v tak hrozném počasí sešlo tolik hostů. Skupinka řidičů kamionů

hrála u stolu

vedle hudební skříně oko. Kulečníkový stůl si pro sebe uzurpovalo několik motorkářů v kožených oblecícha jejich blonďatých přítelkyň. Všichni působili dojmem, že tu chtějí přečkat, než se přežene bouřka. Zdálose, že poukázkou na židličku u barového pultu je tričko, džíny a flanelová košile. Tihle lidé byli očividně

skalní návštěvníci podniku, jehož choď zřejmě závisel především na štamgastech.

„Můžu vám nějak pomoct, slečno?“ zeptal sejí barman.

„Ne, zatím ne, děkuju. Někoho hledám.“

, Jo? A koho?“

Sally zaváhala, protože nevěděla, jak má vlastně odpovědět. „No, víte, je to něco jako rande naslepo.“

„V tom případě jde určitě o Jimmyho,“ poznamenal jeden z mužů u pultu.

Ostatní se zachechtali. Sally se rozpačitě pousmála, protože nechápala, co v nich vyvolalo takové veselí.‚Jimmy je hvězda našeho softbalovýho týmu. A všichni tu o něm říkají, že dokáže hrát i poslepu.“

„Aha, chápu,“ odpověděla. Muži se znovu zasmáli na Jimmyho účet. Sally se odporoučela a zamířila dál,než si všichni hosté všimnou opuštěné ženy v mokrém oblečení. Upřela pohled ke třetímu boxu zezadu,vedle rozbitého stolního fotbalu. Všimla si, že tam sedí černoch s pronikavýma očima a kamennou tváří anespouští z ní oči. Na sobě měl tmavomodrou košili a černé džíny. Sally se neubránila úsměvu. Nikdy vživotě toho člověka neviděla, ale jeho vzhled i oblečení přesně odpovídaly popisu, jakého se jí od něj

dostalo po telefonu. Byl to on.

Přistoupila k boxu a představila se. ‚Jsem Sally.“

„Já vím.“

, Jak to začala, ale hned vzápětí se zarazila. Žádná žena v baru se jí nepodobala.

„Posaďte se.“

Vklouzla na sedadlo naproti němu. „Promiňte, že jdu pozdě. Ten déšť je šílený.“

Natáhl se přes stůl a sundal jí z rukávu kousek toaletního papíru. „Co se to tam sype? Umělej sníh?“

„To je toaletní papír.“

Zvedl obočí.“

„To je na dlouhé vyprávění,“ řekla. „Měla jsem toho po sobě spoustu. Ještě před pěti minutami jsem

vypadala jako odkvetlá pampeliška.“ „S prsama.“

Založila si ruce před sebe, aby zakryla ňadra. „No, tak dobře. Občas se prostě takovéhle věci stávají.“ „Dáte si něco k pití?“ „Ne, děkuju.“

Uchopil svou poloprázdnou sklenku a zakvedlal s ní, až v ní zachrastily kostky ledu. Rum s colou,

domyslela si, protože to tady měli napsáno na tabuli jako dnešní zvláštní nabídku. Proti cole nic neměla,ale kvůli ní se do baru Sparky’s nevydala.

„Viděl jsem vás přijíždět,“ poznamenal. „Fajn auto.“

„Pokud si na auta potrpíte/4 , Já jo. A zdá se, že vy taky.“ „Ne tak docela. Potrpěl si na ně můj manžel/4„Myslíte tím druhýho manžela, nebo toho prvního?“ Nervózně se zavrtěla. O jejím rodinném stavu se po

telefonu nebavili. „Druhého.“

„Toho Francouze?“ „Znamená to, že jste si mě prověřil?“ „Prověřuju si všechny svoje klienty.“ ‚Ještě vaší

klientkou nejsem.“

„Ale budete. Lidi, co vypadají jako vy, obyčejně nezajdou tak daleko jenom proto, aby si pak všechno

rozmysleli.“ ‚Jak myslíte to ‚co vypadají jako já4?“ „Tak mladě. Nádherně. Zazobaně. Naštvaně.“ „Tomuhleříkáte nádherně?“ „Předpokládám, že normálně vypadáte mnohem lip.“ „Předpokládáte správně.“

„A co ta naštvanost? Mám pravdu?“

„Ve skutečnosti naštvaná nejsem.“

„Tak co jste?“

„Nevím, jak s tím vším souvisí moje pocity. Zajímá mě jenom jedna věc – jestli se té práce chcete ujmout,pane… jak se vlastně jmenujete.“ „Říkejte mi Tatume.“ „To je vaše jméno?“ „Ne, přezdívka.“ ‚Jako Tatum

0’Neil?“

Zašklebil se a dopil svůj drink. „Ne, žádnej zatracenej Tatum 0’Neil. Tatum jako Jack Tatum.“

„Kdo je Jack Tatum?“

„Nejmizemější fotbalista na světě. Zadák mančaftu Oakland Raiders. Ten chlápek, co napadnul Darryla

Stingleyho a udělal z něj mrzáka na vozíku. Říkali mu Vrahoun. Říkal si tak dokonce i on sám.“

„Taky si tak říkáte? Vrahoun?“

Naklonil se nad stůl a rázem zvážněl. „Nepřišla jste sem právě kvůli tomu?“

Už se nadechovala, aby mu odpověděla, když vtom se u nich nečekaně objevil barman. Zadíval se

pozorně na Sally a zeptal se: „Kvůli čemu jste za ním přišla?“

Pohlédla letmo na Tatuma a potom na barmana. „Do toho vám opravdu nic není.“

„Tohle je můj bar. Takže je to i moje věc.“

„Theo, nech to laskavě plavat, jo?“ ozval se Tatum.

„Chci, abys odsud vypadnul.“

, Ještě jsem nedopil.“

„Máš na to pět minut,“ prohlásil Theo. „Potom tě tu už nechci vidět.“ Otočil se a odešel za barový pult.

„Co mu je?“ zeptala se Sally.

„Prostě prudí. Kápnul na právníka, co ho vytáhnul z cely smrti, a teď si o sobě myslí, že je něco lepšího

než všichni ostatní.“

„Máte dojem, že tuší, o čem spolu mluvíme? Co myslíte?“

„To ne, sakra. Zřejmě si myslí, že vás pasu.“

V tu chvíli měla pocit, jako by sejí mokrá halenka přilepila na tělo ještě těsněji. „Asi jsem si to zavinila

sama.“

„Nevšímejte si ho. Necháme těch obezliček a půjdeme rovnou k věci.“

„Žádné peníze jsem nepřivezla.“

„Přirozeně. Ještě jsem vám neřek, na kolik vás to přijde.“

„Takže na kolik?“ „Podle toho.“

„Podle čeho?“

„O jak složitou práci půjde.“

„Co potřebujete vědět?“

„Tak pro začátek, co přesně chcete? Dvě zlomený žebra? Otřes mozku? Aby ho museli sešívat? Rozmlátit

mu obličej, nerozmlátit mu obličej? Jestli chcete, můžu ho poslat do nemocnice třeba na celej měsíc.“

„Chci mnohem víc.“ „Víc?“

Zadívala se na jednu stranu, potom na druhou, jako by se chtěla ujistit, že jsou úplně sami. „Chci tu

osobu sprovodit ze světa.“

Tatum neodpověděl.

„Na kolik to přijde?“

Nakrabatil obličej a zamyslel se, jako by zvažoval všechna pro a proti. „No, zase podle toho.“

„Podle čeho?“

„No, kdo to je?“

Přimhouřila oči a zadívala se mu zpříma do obličeje. „Tomu neuvěříte.“

„Vyzkoušejte si mě.“

Málem vyprskla smíchy, ale hned nato nasadila kamenný výraz. „Mluvím naprosto vážně. Skutečně tomu

neuvěříte/4

Dva

Konečně nadešel její den.

Sally cítila, jak jí stoupá hladina adrenalinu. Seděla v kuchyni a vychutnávala si ranní šálek černé kávy.Žádná smetana, jenom dva balíčky umělého sladidla. Pečený bagel, bez másla a bez sýra, jenom lehcepotřený malinovou zavařeninou, ležel na talířku úplně nedotčený. Sklenička ovocné šťávy, čerstvěvymačkané z růžového grapefruitu, který její zahradník vlastnoručně utrhl ze stromu za domem. Přesnětakhle snídala každý všední den a ani dnešek nesměl být výjimkou.

Kromě toho, že dnešním dnem se úplně všechno změní, jak si uvědomovala.

„Dáte si ještě kávu, madam?“ zeptala se Dinah, její pomocnice v domácnosti.

„Už ne, děkuju.“ Odložila stranou noviny a zamířila nahoru po schodech. V domě měli dvě prostornéložnice, obě v prvním patře. Její ležela na východní straně, s vyhlídkou na zátoku, a byla zařízená ve

vzdušném britském koloniálním stylu, jaký vládl na karibských ostrovech. Ta jeho byla mnohem tmavší,

měla trámové stropy a veškeré zařízení se neslo v africkém duchu. Sally ta mrtvá zvířata na stěnáchnesnášela, takže se místnost používala jenom tehdy, když právě nebyl na cestách, což se stávalo asi takkaždý druhý měsíc. Těch osmnáct měsíců stačilo, aby dosáhla prvního finančního mezníku v jejich složitépředmanželské smlouvě. Půldruhého roku soužití obnášelo dům plus osmnáct milionů dolarů, které pro Sally představovaly obrovské peníze, ale Jean Luc Trudeau je mohl považovat za směšný pakatel. Naštěstí

projevila tolik předvídavosti, že si nevzala osmnáct milionů v hotovosti, ale ve formě akcií manželovyfirmy. Hned vzápětí se tyto cenné papíry ocitly ve veřejné dražbě a – bác ho! – Sallyina hodnota rázemvzrostla na šestačtyřicet milionů dolarů. Za každý následující měsíc si mohla připsat dalších dvě stěpadesát tisíc dolarů. Kromě toho existovala spousta daleko horších mužů než Jean Luc. Byl bohatý,úspěšný, docela pohledný a také nesmírně štědrý ke své třetí, mnohem mladší ženě. Sally však šťastnánebyla. Lidé z jejího okolí tvrdili, že ji nikdy šťastnou neviděli. Nikomu nic nevysvětlovala. Měla k tomusvé důvody.

Vešla do šatny, přehodila župan přes opěradlo židle a oblékla si tenoučké punčochové kalhoty. Potom se –

do půli těla nahá – postavila před trojité zrcadlo. Pomalu zvedla obě paže, jako kdyby chtěla přelstítzemskou gravitaci, a pootočila se. Při pohledu do velkoplošného zrcadla ji viděla. I po tak dlouhé doběbyla stále patrná. Asi pěticentimetrová růžová jizva, těsně pod hrudním košem. Přejela po ní konečkyprstů – nejdříve zlehka, potom trochu přitlačila a nakonec jizvu tiskla, až ucítila prudkou bolest; jakokdyby se znovu snažila zastavit krvácení. Uplynulo už několik let, ale stále zůstávala na svém místě.Kosmetická operace by ji dokázala odstranit, ale zničila by nesmírně důležitý důkaz, který jí dennodenněpřipomínal, že přežila vražedný útok. Její manželství ho bohužel nepřežilo.

A bohužel ani její dcera.

„Máte dneska něco k žehlení, paní?“

Při zvuku ženského hlasu si automaticky zakryla ňadra rukama, ale hned vzápětí si uvědomila, že je všatně sama. Dinah čekala na odpověď na opačné straně dveří.

„Myslím, že ne,“ odpověděla a přehodila přes sebe župan.

Když slyšela, že se posluhovaččiny kroky zase vzdalují, otevřela dveře do koupelny a vešla dovnitř, aby se

učesala a nalíčila. Potom se zase vrátila do šatny pro oblečení. Vybírala si ho déle než obvykle, protožechtěla vypadat přesně podle svých představ. Rozhodla se pro modrý kostýmek značky Chanel, růžovouhalenku a nové střevíčky od Ferragama. Celkový dojem se pak rozhodla podtrhnout perlovýmnáhrdelníkem a náušnicemi. Snubní prsten tvořený dvěma řadami kamenů o váze čtyř karátů jí připadal –jako vždy – trochu nadbytečný, ale přesto si ho navlékla na ruku. Domnívala se, že po rozvodu ho užnadobro odložila, ale teď poslouží svému účelu.

Ustoupila dozadu a naposledy se na sebe podívala do zrcadla – dlouho, důkladně. Poprvé za celouvěčnost si dovolila letmé pousmání.

Tohle je tvůj den, děvče.

Uchopila kabelku, sešla po schodech do přízemí a prošla hlavními dveřmi k průjezdu, kde už na ni čekalkabriolet značky Mercedes se spuštěnou střechou. Vlasy měla stočené do hladkého elegantního uzlu, alepro jistotu si ještě nasadila na oči sluneční brýle a kolem krku si přehodila bílou šálu, takže vypadala jakomonacká kněžna Grace. Usedla za volant, nastartovala motor a popojela po cestě vydlážděné pálenýmicihlami k železné bráně. Když se vrata automaticky otevřela, vyjela na ulici.

Zvolna projela okolními ulicemi. Teplé floridské slunce jí při tom svítilo do tváře. Byl nádherný den,dokonce i na miamské poměry. Jednadvacet stupňů, poměrně nízká vlhkost vzduchu, blankytná oblohabez mráčku. Už jako dospívající dívka si přála bydlet na některém z těchto ostrůvků zvaných VenetianIsles, ležících v Biscayneském zálivu mezi pevninským pobřežím a Miami Beach. Trůnily vedle sebe jakočtyři obrovské kameny, které slouží k přechodu přes vodu suchou nohou. O vlastním domě na pobřežísnili všichni milovníci moře. Mnohé vily měly úchvatnou vyhlídku na osobní lodě v přístavu a na barvité

panoráma centra Miami, které se rozprostíralo za ním. Prakticky vzato se jí splnil dávný sen, když mohla

říct, že v tomto městském ráji jí patří dům o rozloze více než osm set metrů čtverečních.

Pečlivě promýšlej svá přání.

Sally zastavila, aby zaplatila mýtné, potom pokračovala po hrázní silnici zvané Venetian Causeway. Namiamské straně mostu, přímo pod výstražnou tabulí s nápisem PŘÍSNÝ ZÁKAZ RYBOLOVU, chytali dvastaří Kubánci ryby.

Ocitla se teď na severu Miami, což nebyla právě nejbezpečnější část města, ale neměla prakticky jinoumožnost, protože tudy vedl nájezd na dálnici. Zanedlouho už pojede úplně jinudy, na hony daleko, anebude si muset dělat starosti, jak tímto ponurým úsekem projet co nejrychleji.

Přejela Biscayneský bulvár, několikrát prudce odbočila, ale potom musela zastavit na červenou. Přímopřed sebou měla rampu vedoucí k mezistátní dálnici, která představovala jedinou přístupovou cestu kezhruba dvanácti dalším komunikacím spojujícím východ se západem. Ty sejí teď vznášely přímo nadhlavou, takže k ní doléhal hluk uhánějících aut – monotónní vrčení motorů bezpočtu osobních vozů idunění obřích kamionů. Obvykle si příjezd načasovala tak, aby tudy bleskově projela bez čekání načervenou, zejména v noci, ale občas sejí to prostě nepodařilo. Ze dvou kartonových krabic ukrytých podrampou se jako na povel vynořili dva bezdomovci. Vyzbrojeni plastovými lahvemi, naplněnými špinavouvodou, působili dojmem, jako kdyby se chystali vyčistit všechna čelní skla na světě. Jeden došel k jejímuvozu, druhý k SUV stojícímu před ní.

Jenomže řidič SUV ztratil trpělivost, zprudka se rozjel bez ohledu na červenou a nechal tu Sally úplněsamotnou, jenom s oběma myči oken.

Bylo sice dopoledne, ale tady panovalo šero plné stínů. Mezistátní silnice číslo 395 a další mohutnédálniční rampy se tady sbíhaly a proplétaly ve formě mimoúrovňové křižovatky a vinuly se Sally nadhlavou jako široké betonové stuhy. Myč oken, který si zvolil Sallyino auto, se rozhodl pro jinou strategiinež jeho kolega, jemuž ‚jeho“ SUV ujelo – nepřistoupil k vozu ze strany, ale zepředu. Nemohla se odlepitz místa na červenou, aniž by ho přejela.

„Ne, děkuju!“ zavolala.

Muž se však nezastavil, ale s úsměvem a lahví v ruce se vrhl na objekt svého zájmu. Druhý myč se vrátildo svého kartonového domova pod rampou, očividně smířený s tím, že mercedes zůstane ve výhradnípéči jeho konkurenta.

„Říkala jsem ‚Ne, děkuju!’“

Došel teď až k přední části vozu, tak blízko, že by mohl klidně odloupnout trojcípou hvězdu z kapotymercedesu. Vtom si Sally všimla, že se poněkud rozjasnilo. Na vůz dopadlo několik zbloudilých paprsků,jako kdyby se mrak na obloze posunul o kousek dál, a sporé sluneční světlo proniklo úzkými škvírami vbetonovém labyrintu, který sejí proplétal nad hlavou. Zdánlivě nejdelší a nejjasnější paprsek dopadl naSallyin diamantový prsten a ten se zatřpytil, jako by z něj vyšlehl blesk. Kdykoliv jindy by Sally okamžitěspustila ruku z volantu a ukryla ji v klíně. Dnes však ne.

Muž na ni nehnuté zíral skrz čelní sklo. Potom zvolna zvedl paži a zacílil s ní Sally přímo do obličeje.Čekala, že se po skle rozlije špinavá voda, ale nic takového se nestalo. V dalším okamžiku si uvědomila,

že muž nesvírá plastovou láhev.

Seděla jako přimražená, oči upřené k černému otvoru na konci nablýskané kovové hlavně. Vše seodehrálo ve zlomku vteřiny, ale Sally měla pocit, jako kdyby se vznášela nad svým vlastním tělem asledovala celou scénu v roli nezúčastněného pozorovatele. Zahlédla, jak z hlavně šlehá oheň, sledovala,jak se tříští čelní sklo, viděla, jak se jí hlava prudce zvrátila dozadu, tělo vymrštilo dopředu a na koženásedadla vystříkla krev. Dokonce slyšela houkání klaksonu, jak dopadla obličejem na volant a víc už honezvedla. A dnes už podruhé zahlédla na své tváři nefalšované pousmání.

Osamocený výstřel, jehož ozvěna ještě visela ve vzduchu uprostřed betonové konstrukce, definitivněukončil její neodbytnou noční můru.

Tři

lyž Jack Swyteck vyjel na silnici, slunce už zapadalo. Bydlel na ost –

ově Key Biscayne, který ležel od Miami vzdušnou čarou jenom kousek, ale ve skutečnosti nesmírnědaleko. Na protější straně zálivu, za rozlehlým velkoměstem, kdesi nad vzdáleným národním parkemEverglades, se růžové, oranžové a červenavé šmouhy na obloze pozvolna rozplývaly v houstnoucímvečerním šeru. Teprve když se z nebe vytratily úplně všechny barvy, Jack si zčistajasna uvědomil, jakýden má za sebou. Dnes je to přesně rok, co se s Cindy dohodli na odluce, která posléze skončilarozvodem jejich pětiletého manželství.

Šťastné výročí, pomyslel si.

Jack byl advokát, obhájce ve věcech trestních, a jestliže ho něco zaujalo, byl schopen vrhnout seprakticky do čehokoliv. A pokud mu naopak nějaký případ nepřipadal dost zajímavý, klidně ho odmítl.Mohlo ho tedy těšit, že dělá práci, která ho baví, ovšem žádné velké peníze mu nevynášela. Kdyžvystudoval práva, pracoval čtyři roky při Institutu pro ochranu práv a svobod, ve skupince idealistů, kteříobhajovali vězně z cely smrti. V té době byl Jackův otec floridským guvernérem, striktně dohlížejícím naprávo a pořádek v tomto státě, a také sveřepým zastáncem trestu smrti. Synovu práci nesl poněkudnelibě, což Jackovi nikterak nevadilo, spíše naopak. Po čtyřech letech Jack usoudil, že otcovu trpělivostvystavil už dostatečně dlouhé zkoušce. A aby ho nikdo nemohl obvinit z přehnaného volnomyšlenkářství,vrhl se úplně jiným směrem a prosadil se jako nesmírně průbojný, ale spravedlivý federální prokurátor. Ze

státního zastupitelství odešel v dobrém po dvou letech a od té doby se věnoval budování vlastnísoukromé praxe. Dramatický rozvod s Cindy a mrtvá klientka objevená v koupelně jejich tehdejšího domu

Jacka poněkud vytrhly ze soustředění, ale rozhodně neochromily jeho snahu vybudovat si advokátníkancelář s nezpochybnitelnou pověstí, než se případně zase rozhodne pro jinou kariéru.

„Hej, Theo!“ zavolal přes celý trávník.

Theo ho zřejmě neslyšel. Usilovně drhnul sportovní rybářský člun, který byl právě v tomto okamžikuzavěšený na člunovém jeřábku nad vodou. Jackův skromný pronajatý domek měl jednu nespornouvýhodu – stál na břehu a patřilo k němu soukromé přístaviště. Byl to už třetí dům, který si od rozvodupronajal, protože se neustále snažil najít ideální domov pro rozvedeného bezdětného muže, který nenízávislý na drogách ani žádných jiných škodlivinách a jeví překvapivě malý zájem o ženy. Jeho nejnovějším

experimentem byl jeden z domů, které v padesátých letech zbudovali na pobřeží bratři Mackleové,většinou pro veterány druhé světové války a jejich mladé rodiny. Byl vystavěný ze škvárobetonovýchtvárnic, měl tři ložnice, jednu koupelnu, malou vestavěnou verandu a samozřejmě v něm chybělaklimatizace. Tehdy ovšem valnou část ostrova Key Biscayne pokrývaly bažiny plné komárů a domy bratrůMackleových, jejichž pořizovací cena činila dvanáct tisíc dolarů, představovaly skoro nejlevnější bydlení vcelém okolí. Dnes si za dvanáct tisíc dolarů koupíte na pobřeží leda tak pár centimetrů čtverečních. Kromě

Jackova domku se už žádná další podobná stavba mackleovské éry na pobřeží nedochovala a mladéhoadvokáta nejméně jednou až dvakrát v týdnu popadal strach, že se tady zčistajasna objeví nějaký stavitels plány na novou výstavbu a pošle mu přímo doprostřed obýváku buldozer.

„Hej, Theo!“

Zase žádná odpověď. Práce na člunu a k tomu ohlušující hudba Theovi stačily, aby se v myšlenkáchpřenesl do úplně jiného světa. Protože Jack vlastní loď neměl, dovolil Theovi, aby si za domem uložil tusvou. Theovi to dokonale vyhovovalo, protože večer a v noci se věnoval svému baru a přes den rybařil aspal na lodi. Theo patřil k lidem, kteří prostě nestárnou. Ne že by od pohledu nevypadal s každým dalšímrokem starší. Ale on prostě odmítal dospět, což z něj činilo nesmírně zábavného společníka. Někdy.

Když Jack došel až k člunu, Theo právě stříkal hadicí palubu. „Chytil jsi něco?“ zeptal se ho Jack.

„Úplný houby,“ odpověděl Theo a dál se věnoval práci.

„Právě proto se používá výraz ‚rybolov4, a ne

Theo zamířil hadicí na Jacka a vydatně mu postříkal oblek.

„A ne ‚rybochyt’,“ dodal Jack a utřel si obličej. Kapala z něj voda, ale předstíral, jako by se vůbec nic

nestalo.

„Víš, Swytečku, občas z tebe mluví

„Moudrost?“

„Jo. Přesně tohle jsem chtěl říct. Moudrost.“

„Protože jenom skutečně otevřená hlava se odváží popichovat bývalého trestance, právě když drží v rucekropicí hadici,“ vysvětloval Jack a oklepával vodu ze svého elegantního obleku s tenkými proužky.

Theo slezl z lodě, usmál se a přitiskl si svého přítele na hruď tak vehehementně, že Jack na okamžikztratil pevnou půdu pod nohama. Theo byl vysoký jako hráč hvězdného basketbalového týmu a svaly měl

jako vysunutý obránce v americkém fotbalu.

Jack překvapeně ustoupil o krok dozadu. „Čemu vděčím za tohle?“

„Gratuluju ti ke šťastnýmu výročí, kamaráde!“

Jack neměl tušení, jak to Theo zjistil, ale zřejmě se před ním o tom ročním životním mezníku nějak zmínil.

„Nezdá se mi, že je to právě šťastné výročí.“

„Ale no tak. Chceš se mi tady snad mračit jenom kvůli tomu, že jsem tě trochu pokropil?“

„O jakém výročí to vlastně mluvíš?“ zeptal se Jack.

„A o jakým výročí mluvíš ty?“

„Dneska je to přesně rok, co jsme se s Cindy dohodli na odluce.“

„S Cindy? Koho tady sakra zajímá nějaká Cindy? Mluvil jsem o nás!“

„O nás?“

„Jo. Tenhle týden to je přesně deset let. Co jsme se poprvně setkali. Pamatuješ si to ještě?“

Jack se na okamžik zamyslel. „Vlastně ani moc ne.“

„Teď jsi urazil moje city. Já si na všechno vzpomínám úplně přesně. Bylo to v pondělí ráno. Přichází

bachař, vytahuje mě z cely a oznamuje mi, že na mě čeká novej soudem jmenovanej obhájce z Institutupro ochranu práv a svobod. Já tehdy tvrdnu v cele smrti, mám houby co na práci kromě toho, že se tamcelou dobu povaluju a v duchu se ptám: ‚Theo, neměl sis dát k těm krabům a smaženejm sladkejmbramborám trochu hořčičný omáčky?4 Takže jakmile slyším o novým právníkovi, okamžitě vystartuju.Sejdu dolů a tam vidím tebe, jak sedíš na opačný straně tý prosklený přepážky.“

„Co sis pomyslel, když jsi mě uviděl?“

„Upřímně?“

„Upřímně.“

„Typickej bílej absolvent elitní školy, co si chce léčit svůj bělošskej komplex tím, že pomáhá černochům.“

„No ne! A já si celou dobu myslím, že jsem na tebe udělal přímo katastrofální dojem.“

Theo přimhouřil oči a vyslal k němu zkoumavý pohled. „Pamatuješ si na moje úplně první slova?“

„Zřejmě něco jako ‚Nemáš nějaký prachy, kámo?“4

„Ne, ty chytrolíne. Podíval jsem se ti do očí a řek jsem ti: ‚Jacku, od začátku musíte mít na paměti jedinou

věc: Jsem nevinnej.’“

„Tohle si pamatuju.“

„A pamatuješ si taky, cos mi na to odpověděl?“

„Ne.“

„Řek jsi: ‚Pane Knighte,4 tehdy jsi mi totiž ještě říkal pane Knighte, ‚vy zase musíte mít od začátku napaměti tohle: Jste velkej, tlustej, zatracenej lhář!“4

„To jsem vážně řekl? Vždyť takhle normálně nemluvím.“

, Jo. Doslova.“

„No tohle! Musel sis o mě myslet, že jsem kretén.“ „Pořád si o tobě myslím, že jseš kretén.“

„Díky.“

Theo se rozesmál, popadl Jacka za ramena a vtiskl mu mlaskavý polibek na tvář. „Gratuluju ti k výročí,

kreténe.“

Jack se usmál. Theo a jeho polibky. Člověk, který na poslední chvíli unikne trestu smrti za zločin, kterýnespáchal, pak klidně může mít až nadosmrti chuť líbat každého člověka na potkání. Anebo právěnaopak. Záleží na jeho nátuře.

„Můžeš prosím tě vzít ten chladicí box?“ požádal ho Theo.

Jack uchopil box z jedné strany a Theo, který si mezitím posbíral rybářské pruty, popadl druhé držadlo.Když pak oba muži přecházeli přes trávník a mířili k Theovu autu na příjezdové cestě, celou dobu jim dokroku cinkaly lahve od piva. Theo otevřel kufr. Jack do něj uložil chladicí box a pomohl Theovi připevnitna střechu rybářské pruty.

, Ještě něco?“ zeptal se Jack.

‚Jo. Vlastně od tebe potřebuju laskavost. Obrovskou.“

„Jakou?“

„Neviděl jsi náhodou tu zprávu, co o ní před pár dny psali v místních novinách? O tý bohatý ženě, co jí

někdo vpálil kulku do hlavy, když u vjezdu na dálnici zastavila na červenou?“

„Zřejmě mi to ušlo. Vracíval jsem se teď od soudu dost pozdě. Noviny jsem moc nečetl.“

Theo otevřel dveře u auta, vytáhl cosi z přihrádky a podal to Jackovi. Byl to novinový výstřižek. „Přečti si

to.“

Článek sestával jenom z několika odstavců doplněných fotografií oběti. Jack si ho bleskově přečetl.

„Smutné.“

„To je všechno? Víc k tomu neřekneš?“

„Je to smutné. Co k tomu můžu ještě dodat?“

„Moh by ses třeba podívat na tu fotku a prohlásit, sakra, to je ta nejkrásnější ženská, jakou jsem v životě

viděl.“

„Dobře. Je krásná. Znamená to snad, že bych kvůli tomu měl být ještě smutnější?“

„Ano, pane Správňáku, znamená. Vždyť tohle je sen všech lidí. Každej chce být mladej, krásnej, bohatej.

A teď je mrtvá. Nic smutnějšího se už stát nemůže.“

„Theo, kam tím vším míříš?“

„Přečet sis, jakou měla hodnotu?“

„Jo. Něco kolem… píše se to tam.“

Theo vzal do ruky výstřižek a ukázal na cifru. „Šestačtyřicet milionů.“

Jack si celou zprávu přečetl ještě jednou. „To je spousta prachů.“

„Zatraceně velký prachy. No a teď bych tě rád poprosil, a není v tom žádnej háček, aby ses zamyslel a

snažil se vzpomenout si, kdy nějaká podobná kočka, co se může pochlubit šestačtyřiceti milionama, přišla

ke mně naposledy do baru.“

„Tys ji viděl ve Sparky’s?“

„Zhruba před dvěma a půl nedělema.“

„Co tam dělala?“

„Mluvila s nájemným vrahem.“ „Cože?“

„Slyšel jsi dobře.“

„Chceš říct, že se tam sešla s člověkem, co zabíjí lidi za peníze?“

„Nemyslím tím nikoho, kdo se nechává najímat, aby lidi chránil.“

Jack se poškrábal na hlavě. „Víš určitě, že to byla ona?“

„Máš dojem, že bych takovouhle tvář zapomněl?“ řekl Theo a nastrčil Jackovi fotografii před obličej.

Jack mu musel dát za pravdu. „Takže se sešla s nájemným vrahem a o dva týdny později je mrtvá.“

„Přesně tak,“ přikývl Theo.

„Co z toho vyvozuješ?“ „Smrdí to.“

„Máš pravdu,“ přitakal Jack. „Ale co chceš po mně?“ „V první řadě bych se tě rád zeptal na jeden dopis.

Je od právničky tý mrtvý ženy.“

„Napsala ho tobě?“

„Ne. Tomu nájemnýmu vrahovi, s kterým mluvila u mě v baru.“

„Ty ten dopis máš?“

„Ne. Viděl jsem ho.“

„Jak to?“

„Na tom nezáleží. Řekněme, že jsem v týhle chvíli něco jako prostředník.“

„Jako prostředník mezi kým?“

Theo vytáhl z přihrádky v palubní desce krabičku cigaret a jednu si zapálil. „Mezi tebou a… vždyť víš.“

„Tím nájemným vrahem? Tak to tedy rozhodně ne.“

„Vyslechni mě. Celej ten dopis jsou vlastně jenom dvě věty. Píše se v něm, aby se v pondělí dostavil do

advokátní kanceláře Vivien Grassový na důležitý jednání ve věci úmrtí Sally Fenningový.“

„Takže po mně chceš, abych tomu nájemnému vrahovi poradil, jestli má na tu schůzku jít nebo ne?“

„Ne, chci, abys tam šel s ním.“

Jack se zakuckal, jako by mu ta žádost vyrazila dech. „Jak tě vůbec napadlo, že bych o něčem podobném

mohl aspoň vzdáleně uvažovat?“

„Protože tě o to prosím.“

„Proč mě o to prosíš?“

Theo potáhl z cigarety. „Protože si myslím, že ten kluk vězí až po krk v maléru,“ odpověděl a přitom mu

celou dobu vycházel z úst kouř.

„Je to tvůj přítel.“

„Ani náhodou.“

„Pak mi tedy pověz aspoň jeden rozumný důvod, proč bych měl vůbec vejít do jakékoliv advokátníkanceláře jako právní zástupce nájemného vraha.“

„Tak za prvý – nikdo krómě mě a možná ještě hrstky darebáků mezi Floridou a Las Vegas nemá tušení, že

je to nájemnej vrah.“

„Pověz mi ještě nějaký další rozumný důvod.“ „Protože jsi můj kámoš.“

„Hmmm.“

„Protože od tý doby, cos mě vytáhnul z cely smrti, se ti to snažím nějak vynahradit, a nikdy jsem za to nic

nechtěl.“

„Fajn. Takže se dostáváme k věci. Ale přidej ještě něco.“

Theo sklopil oči, jako kdyby se nemohl odhodlat k odpovědi. Nakonec se zadíval na Jacka a odpověděl

tichým, vážným hlasem. „Protože je to můj bratr.“

V tu chvíli zvážněl i Jack.

„Tak sejdeš se s ním?“ zeptal se Theo.

Jack hned neodpověděl, ale už předem bylo jasné, jak se rozhodl. „Samozřejmě,“ ozval se po chvilce.„Kvůli tobě se s ním sejdu.“

Čtyři

Je skoro celý Theo, pomyslel si Jack, hned jak ho spatřil. Theo ve svých drsnějších chvílích.

Jack se sešel s Theovým bratrem na sluncem zalitém nádvoří před veřejnou knihovnou v centru města.„Tatum“ měl na sobě ležérní sportovní sako bez kravaty, jako kdyby mu Theo poradil, aby se snažil vypadat pokud možno seriózně. Sako mu bylo v ramenou poněkud těsné, což je obvyklý problémsvalovců, kteří si kupují konfekční oblečení. Byla doba oběda a u okolních stolů posedávali ve stínu bílýchslunečníků lidé, kteří si odskočili o polední přestávce z práce. Někteří četli, jiní si povídali a obědvali spřáteli a pár jich odhánělo dotěrné holuby. Stoly stály dostatečně daleko od sebe, takže jejich rozhovornemohl nikdo slyšet. Zdejší prostředí netvořilo běžný rámec pro setkání právního zástupce s klientem, alenájemného vraha mohl jen stěží někdo považovat za normálního klienta. Jack se ho nebál, nicméněposlechl vnitřní hlas a rozhodl se, že se s ním nesejde o samotě ve své kanceláři, ale na veřejném místě,na očích mnoha potenciálních svědků. Prostě pro každý případ.

„Jsem rád, že vás zase vidím, Macku.“

„Jacku,“ opravil ho Swyteck, když si potřásali pravicí.

„Promiňte/4

Tak to je tedy něco, pomyslel si Jack. Nájemný vrah, který si splete Jacka s Mackem.

Seděli u stolu naproti sobě. Jack přišel dříve, takže už pomalu dojídal kuřecí salát s pitou. Jídlo z bufetu si

musel ke stolu donést každý sám, protože tu neměli obsluhu, takže Jack Tatumovi nabídl, že na nějpočká, než si pro něco dojde. Ten to však odmítl; zřejmě se chtěl okamžitě pustit dojednání.

„Jak je to dlouho?“ zeptal se Tatum. „Deset let?“

„Osm. Když Thea propustili z vězení.“

„Mám dojem, že Theo vás už informoval, co se se mnou mezitím dělo.“

„Možná víc, než by se vám líbilo.“ „A nevadí vám to?“

„Řekněme to takhle. Jsem tady, protože mě Theo požádal o laskavost.“

„Ale jste můj právní zástupce, že jo? Protože všechno, co si tady teď povíme

„Podléhá mlčení, ano.“

„Budete jíst tu okurku?“ zeptal se Tatum a ukázal prstem na Jackův talíř.

„Poslužte si.“

Tatum popadl okurku, zakousl se do ní a pak ji během řeči držel tak, že to vypadalo, jako kdyby mu zdlaně rostl ještě další prst. „Takže vám Theo taky vysvětlil, že už se na žádnou práci najímat

nenechávám, je to pravda?“

„Tvrdil mi, že pokud ví, tak jste za poslední tři roky žádnou takovou práci neodvedl.“

„To je pravda,“ přitakal Tatum. „Takže z toho máte aspoň trochu lepší pocit, ne?“

„Podívejte, netvrdím, že zastupuju samé jeptišky. Obhajoval jsem i lidi, kteří zabíjeli pro peníze stejně

jako vy. Nehodnotím vás. Dělám laskavost kamarádovi.“

„Theo tvrdí, že jste dobrej.“

„Dost dobrý na to, abych dostal nevinného člověka z cely smrti.“

„Nebylo to tak snadný, jak to možná vypadá,“ odpověděl Tatum. „Zvlášť když si všichni mysleli, že to

udělal.“

„Všichni kromě jeho právníka.“

„A jeho bratra,“ doplnil Jacka Tatum.

„A jeho bratra,“ zopakoval Jack, aby mu dal najevo, že si to uvědomuje. „Celou dobu jste při něm stál.“

„Byl jsem jedinej, kdo při něm stál.“

„Možná že právě tímhle se vám chce odvděčit. Máte třicet minut.“

Tatum strčil do pusy zbytek okurky. „Čím mám začít?“

„Začněte tou Sally Fenningovou. Jak jste se dali dohromady?“

„Dojíte ty hranolky?“ zeptal se Tatum s pohledem upřeným na Jackův talíř.

„Vezměte si je.“

Pokračoval s plnou pusou brambůrků. „Zavolala mi.“

„Jen tak, zčistajasna?“

„Jo. Úplně.“

„Nějak musela sehnat vaše číslo. Jak to udělala? Podívala se do Zlatých stránek do kolonky ‚Řešitelé

vašich problémů4?“ „Nemám ponětí, jak se o mně dozvěděla.“

„Tyhle kecy si odpusťte, protože půl hodiny uteče jako nic.“

Tatum se rozhlédl, jestli neuvidí ubrousek, aby si mohl otřít mastné prsty, ale nakonec si je jeden po

druhém olízl. „Dal nás dohromady jeden kamarádův kamarád.“

„Čí kamarád?“

Tatum se zapřel o opěradlo a přehodil si nohu přes nohu. Jack měl pocit, že se Tatum chystá přiznat

barvu. „Nevím, co o tý ženě víte, ale měla dřív problémy.“

„Chcete tím říct, že měla problémy se zákonem?“

„Ne, se zákonem ne. Citový problémy. Někdo ji kdysi napadnul nebo něco takovýho, nic konkrétního

nevím. Ale od tý doby si občas najímala bodyguardy, vždycky když se něčeho bála, ať už z jakýhokoliv

důvodu. No a ten její bodyguard je můj známej.“

„Zatelefonoval vám?“

„Nejednou večer jsme spolu hráli biliár.“

„Co vám pověděl?“

„Říkal: ‚Mám jednu klientku, co by se s tebou ráda spojila. Můžu jí dát tvoje číslo?4 Řek jsem, že jasně.“

„Co jste si o tom myslel?“

„Že zřejmě potřebuje z někoho vymlátit duši.“

„Měl jsem dojem – podle toho, co jste tvrdil – že už jste s touhle prací skončil.“

„Už nikoho neoddělávám. Ale dostat někoho do nemocnice, to je něco jinýho.“

„Takže způsobit někomu vážné zranění vám nevadí, ale tím to končí, a vražda už nepřichází v úvahu. Je

to tak?“

„Nějak tak. Poctivě řečeno, jde hlavně o peníze.“

„Mám dojem, že vám teď dost dobře nerozumím.“

„Obchody jdou teď v Miami dost ztuha. Jsou tady Kolumbijci, Rusové, Jamajčani, Arabové, Izraelci,Kubánci, Italové, Nikaragujci – tihle všichni a jim podobný jsou ochotný udělat jakoukoliv práci zamizemejch pět stovek. Jak si má člověk v týhle situaci vydělat na živobytí?“

„Vstupte do odborů.“

„Myslíte, že je to legrace? Tohle je obchod, člověče, a funguje v týhle době úplně stejně jako všechnoostatní. Lidi se specializujou. Pokud jde o mě, já jsem člověk, co dokáže způsobit přesně tolik bolesti,kolik je jí zapotřebí; co zajistí výsledek, a přitom nezabije slepici, která snáší zlatý vejce. To je skutečnýumění. A platí se za něj velký peníze.“

„Takže vy jste odborník ve vydírání?“

„Ne, já jsem umělec.“

„V jakém uměleckém oboru? Úprava obličeje?“

Tatum se naklonil nad stůl. „V přesvědčování.“

Rysy mu ztvrdly, jako kdyby chtěl Jackovi názorně předvést některé metody svého úspěšného

přesvědčování. S Jackem to nepohnulo. „Takže Sally Fenningová chtěla využít vaše přesvědčovací

schopnosti?“

Tatum se zase zapřel o opěradlo, jako by ze sebe chtěl setřást nervozitu. „Tohle byl můj první dojem.“

„A potom jste se s ní sešel?“

„Správně. Řek jsem jí, že se s ní setkám ve Sparky’s.“

„Proč tam?“

„Vždycky se s nima scházím na veřejnejch místech. Abych se vyhnul nějakejm nepředvídanejm

událostem.“

„Ale proč právě v Theově baru?“

‚Je to můj bratr. Nesnáší práci, kterou dělám, někdy mi dokonce vyhrožuje, že mě odtud vyrazí. Ale kdyžjdu k Theovi, mám jistotu, že žádnej vlezlej barman nebude špiclovat, o čem si povídám. Theo to nechce

slyšet. Kdybych šel do jinýho baru, nemoh bych se spolehnout, že tam mám soukromí.“

„Dobře. Takže jste šel k Theovi. Co potom?“ „Chtěla si mě najmout.“

„Na co?“

, Jak už jsem vám říkal. Měl jsem za to, že chce, abych zpracoval nějakýho chlápka.“

„A nechtěla?“

„Ne. Chtěla někoho oddělat.“

„Koho?“

Tatum se tiše zachechtal. „Právě tohle je… divný.“

„Jak to myslíte?“

„Chtěla, abych zastřelil ji.“

Jack zaváhal. Slyšel během své kariéry spoustu neuvěřitelných historek, ale tahle všechny předčila.

„Považoval jste její požadavek za neobvyklý?“

„Ne že bych o něčem podobným neslyšel. Ale jo, připadalo mi to divný.“

„Proč by si někdo najímal člověka, aby ho zastřelil? Proč by prostě nešel domů a nestrčil hlavu dotrouby?“ „Děláte si ze mě legraci? Každej člověk má nějakej důvod. Jeden můj kámoš se postaral ochlápka, co přišel o velký peníze na burze. O miliony. Nemoh s tím žít, ale nechtěl, aby ho jeho žena aděti považovaly za zbabělce. Tak si najal zabijáka, co se postaral, aby jeho smrt vypadala jako důsledekpouliční přestřelky. Všechno dopadlo podle jeho představ. Měl byste číst ten nekrolog,“ zachechtal se

Theo. „Celej byl o tom, jak ubohej zesnulej John miloval život.“

„Tak tohle dělalo Sally starosti? Co si pomyslí ostatní?“

„Nevím.“

„Zastřelil jste ji?“

Tatum odvrátil pohled stranou a zasmál se.

Jack se nenechal odradit a zeptal se znovu: „Zastřelil jste ji?“

Tatum zvážněl. „Ne.“

„Proč ne?“

„Protože jsem vám to vysvětlil. Tuhle práci už nedělám.“

„Řekl jste jí to?“

„Napovídal jsem jí spoustu věcí. Hlavně jsem jí vysvětlil, že se musela zbláznit. Že je fešná ženská, zřejmě

strašně bohatá. Říkám jí, je to šílenej nápad. Obraťte se na někoho, ať vám pomůže. Tohle je něco

jinýho než změnit si barvu vlasů nebo nechat si upravit prsa. Nejde to vzít zpátky. Víte, co tím myslím?“

„Tak jste to tehdy cítil? Požádala vás, abyste ji zastřelil, a vy jste řekl ne?“

„Přesně tak.“

„Chtěla po vás jméno nějakého přítele, který by tu práci třeba neodmítl?“

„Ne. Ale já žádný jména jen tak lidem nedávám,“ odpověděl, ale pak se zarazil, jako kdyby řekl příliš

mnoho, a kvapně dodal: „Protože už žádný takový kamarády nemám.“

„Povězte mi něco o tom dopise, který jste dostal od právničky Sally Fenningové.“

„Moc toho není. Jenom se tam píše, abych se dostavil do její kanceláře ve věci smrti Sally Fenningový.“

„Můžu se na něj podívat?“

„Jasně. Mám ho s sebou.“ Vytáhl z náprsní kapsy dopis, podal ho Jackovi a ten ho okamžitě prostudoval.

„Ve skutečnosti se jmenujete Clarence Knight?“

„Jo. Nemám ponětí, jak se to dozvěděla.“

„Předpokládám, že Sally Fenningové jste své pravé jméno neprozradil.“ „Ne. Představil jsem se jako

Tatum. To je přezdívka.“

„Jako Tatum 0’Neil, co?“

„Ne, sakra, žádnej Tatum 0’Neil. Co jste to za lidi, vy běloši, který žijete na týhle zatracený planetě? JackTatum, ten nejmizemější, nepříšernější fotbalista

„Aha, no jo,“ řekl Jack. „Takže Sally si nějak zjistila vaše skutečné jméno a předala ho své advokátce.“

„Jak jsem říkal, dohromady nás dal její bodyguard, takže jí mohl prozradit i moje skutečný jméno. Cožještě víc dokazuje, že jsem ji nezabil. Myslíte, že by jí ho můj kámoš vyzradil, nebo že já bych se jípředstavil pod svou pravou přezdívkou, kdybych chtěl spáchat vraždu? Vymyslel bych si nějaký jinýjméno, špičkový.“

„Pokud by šlo o normální nájemnou vraždu, tak ano. Ale třeba jste nemusel postupovat tak opatrně anemusel jste nic předstírat, když člověk, který si vás najal, měl nakonec umřít.“

Tatumovi se rozlil po tváři zvláštní úsměv. „Jste pěkně ostrej chlápek, Swytecku.“

„Vivien Grassová,“ poznamenal Jack s pohledem upřeným na hlavičku dopisu od právní zástupkyně Sally

Fenningové.

„Znáte ji?“ zeptal se Tatum.

„Nepřímo. Nesmírně podporovala mého otce, když kandidoval na post senátora. Specializuje se napozůstalostní řízení. Takže předpokládám, že tenhle dopis nějak souvisí se Sallyinou poslední vůlí.“

„Co to má společnýho se mnou?“

„Zeptal jste se jí?“

„Doufal jsem, že to uděláte vy. Jako můj právní zástupce.“

Jack položil dopis na stůl. „Theovi jsem slíbil, že se s vámi sejdu. Nic dalšího jsem mu nezaručil.“

„Můžu vám zaplatit.“

„O peníze nejde.“

„Tak proč, nelíbím se vám?“

„Tohle není rande. Nejde o to, abyste se mi líbil.“

„Nebo si myslíte, že jste Perry Mason, co obhajuje jenom nevinný lidi?

V tom případě mi dovolte, abych vám řek jednu věc. Jestli se mi někdo snaží vraždu tý ženy přišít, tak já

jsem skutečně nevinnej. Tak co říkáte, Perry? Jste můj právník?“

„Není to tak snadné. Mám teď spoustu práce.“ „Tohle bude daleko pikantnější sousto než všechny ty, co

jste měl na talíři.“

„Byl byste překvapený.“

„Dobře. Podívejte se na tuhle fotku,“ řekl a podal Jackovi stejný výstřižek z novin, jaký mu už předtím

ukázal Theo.

Jack si ho vzal, ale nijak to nekomentoval. „Tohle je nádherná devětadvacetiletá ženská. Právě dostalašestačtyřicet milionů dolarů od nějakýho starýho bohatýho hlupáka, kterýho si vzala před půldruhýmrokem. A ona neudělá nic jinýho než že se začne pídit po někom, kdo by jí za prachy vystřelil mozek zhlavy. Nezajímá vás snad, co za tím vším vězí?“

Jack se díval Sally Fenningové do očí a hledal v nich nějakou stopu, ze které by se dalo vyčíst něcobližšího o jejích problémech. Fotografie mu jeho upřený pohled vracela.

„Nezajímá vás to, Jacku?“

„Něco na tom je.“

„Odpovězte mi aspoň na tohle: kdybyste byl na mým místě, šel byste za tou advokátkou?“

„Bez svého právního zástupce ne.“

„Tak tam pojďte se mnou. Přinejhorším si vyděláte tři stovky za hodinu.“

„Kdyby mi šlo jenom o peníze, pracoval bych pro mafii.“

Tatum se opřel o stůl, jako by chtěl naznačit, že nic nezastírá. „Přiznám vám na rovinu: ano, pár chlápkůjsem oddělal. Ale všechno je už pryč. A věřte mi, že ten odpad, co jsem sprovodil ze světa, nikomu

nechybí.

V životě jsem nezabil nikoho, jako je tahle žena. Tahle Sally Fenningová.“

Jack ho zpražil pohledem.

„No tak,“ zaúpěl Tatum. „Mám dojem, že se mě někdo snaží namočit do sraček. Jasně že jsem v životěudělal lecjaký svinstvo. Ale tentokrát jsem nevinnej. Vy jako člověk z masa a kostí, obhájce, co vystupujepřed trestním soudem, byste to mohl považovat za docela dobrý východisko, ne?“

Jack měl co dělat, aby se ubránil úsměvu. Ten člověk měl něco do sebe. „Do jisté míry.“

„Takže mě berete?“

„Promyslím si to.“

Jack zvedl dopis a podal ho Tatumovi, ale ten odmítavě zvedl obě ruce vzhůru. „Nechte si ho. Možná hobudete potřebovat.“

Jack dopis složil a zastrčil si ho do náprsní kapsy.,Možná,“ připustil.

Pět

V pátek večer se Jack vrátil do studentských let. Fotbalový tým střední školy v Coral Gables hrál zápas sMiami Lakes a Jacka napadlo, že by na něj mohl vzít svého „malého bratra“, a podpořit tak mužstvo svéněkdejší alma mater. Jack se totiž účastnil programu Američtí velcí bratři a sestry, který měl pomocidětem z problematického rodinného prostředí navázat přátelský kontakt s nějakým dobrovolníkem. Doprogramu byly zařazené děti z neúplných rodin nebo s výchovnými problémy, ale také děti velmi nadané,které se cítí v kolektivu ostatních osamělé. Jack svého „malého bratra“ Natea nejradši brával všude tam,kam ho jeho vlastní matka vzít nemohla – jako například na fotbalové zápasy a opět na fotbalové zápasy.Připadalo mu, že tak nejlépe pomůže Nateově svobodné matce, která se snažila vychovávat syna úplněsama, bez pomoci. Právě proto se Jack do programu přihlásil. Z Natea se vyklubal úžasný kluk a Jack sisvou dobrovolnickou práci skvěle užíval.

Dnes večer měl však ještě vlastní plány.

Na zápas se jako obvykle nahrnul obrovský dav lidí. Jack s Natem propluli společně s dalšími dychtivýmifanoušky hlavní branou. Na hřišti se už činila kapela a snažila se rozbušit všechna srdce fanoušků vjednotném rytmu staré známé bojové písně. Hlavní tribuna se rychle plnila a na tabuli na opačné straněstadionu se mezitím odpočítávaly minuty, které zbývají do začátku utkání. Vtom kolem něj a Nateaproběhl dlouhý zástup pokřikujících a hlaholících hráčů. Až dosud se rozehrávali na hřišti a teď se vracelido šaten k poslední poradě před zápasem.

Od chvíle, kdy Jack naposledy běhal jako student za míčem, uplynulo už skoro dvacet let, a při pohledu

na hráče teď nemohl uvěřit, že ve školním šedo-karmínovém dresu vypadal tak mladě jako teď oni.

„Nosily se taky helmy, když jsi hrál ty?“ zajímal se Nate. Bylo mu osm let a někdy se svým „starším

bratrem“ mluvil takovým způsobem, že si Jack vedle něj připadal jako osmdesátiletý stařec.

„Ne vždycky/4 odpověděl mu Jack. „Tím se vysvětluje strašně moc věcí.“

„Jako třeba?“

„Nic,“ odpověděl Jack a dál za sebou klučinu táhl k tribuně.

„Proč říkáš vždycky tohle?“

„Říkám co?“

„Když se tě na něco zeptám, odpovíš mi ‚nic4.“

„Pokaždé to nedělám.“

„Ne ne, i mamka to říká.“

„Vážně? Maminka taky?“

„Povídala, že se bojíš, aby lidi nepoznali, co se ti ve skutečnosti honí hlavou.“

„Opravdu?“

„Připadá ti, že jsem si to vymyslel?“

Jack se usmál, i když ho zamrzelo, že se na něj Nateova matka dívá jako na člověka, který si udržujeodstup. Připadalo mu zvláštní, že jeho bývalá žena tvrdila totéž. „2e nechci, aby lidi poznali, co se mi honíhlavou, jo? Co přesně to má vlastně znamenat?“

„Nic,“ odpověděl Nate s přezíravým výrazem.

„Chytrý chlapec.“

Byl to šestý zápas sezóny a jeho mužstvo zatím žádný z nich neprohrálo. Jack přímo cítil vzrušení, kterése vznášelo nad celým stadionem. Přišli dost pozdě, takže všechna nejlepší sedadla už byla obsazená, aleJack s hledáním volného místa přesto nijak zvlášť nespěchal. Vyčkával za nekrytou tribunou, necelýchpadesát metrů od hlavního vchodu, a díval se, jak dovnitř proudí fanoušci. V této části stadionu obvyklesedávali rodiče hráčů. Rozehrávač školního mužstva z Coral Gables se jmenoval Justin Grasso. Jeho matka

Vivien Grassová nevynechala jediný zápas.

Jack měl v úmyslu zavolat Vivien ještě před víkendem, ale zdrželo ho arbitrážní řízení v Orlandu. Podledopisu, který mu ukázal Tatum Knight, se ta záhadná schůzka u ní v kanceláři měla konat v pondělíodpoledne. Jack si usmyslel, že se s Vivien jakoby náhodou setká na stadionu, zjistí, o co vlastně jde, apotom se rozhodne, jestli ten případ vypadá natolik zajímavě, že kvůli němu bude ochoten zastupovattakovou neřízenou střelu, jakou je Tatum, a riskovat nepříjemnosti. Jack nebyl nijak přehnaně vybíravý,ale prožíval právě jedno z nepříliš šťastných pracovních období, kdy se mu zdálo, že vydělávat si na

živobytí jako advokát by nemuselo být tak špatné, kdyby ovšem neexistovali klienti, soudci a ostatníprávníci.

„Pojď už,“ pobízel ho Nate.

„Za chvilku,“ odpověděl Jack. V davu už objevil Vivien a sledoval, jak se k nim blíží. Naposledy se s nísetkal na večírku, který uspořádal jeho otec, když opouštěl post guvernéra. Vypadala úplně stejně jakotehdy – štíhlá, sportovně stavěná, skoro nenalíčená, jako kdyby právě absolvovala závod v běhu na třicetkilometrů, potom skočila pod sprchu a nakonec se běžela podívat na syna, jak roztrhá hostující mužstvo na kusy. Na první pohled bylo zřejmé, po kom hvězda středoškolského týmu z Coral Gables zdědila

sportovní talent.

„Jack Swyteck,“ usmála se. „Jak se daří otci?“

„Skvěle. Mám dojem, že tenhle měsíc rybaří v Severní Karolíně.“

„Ten lenoch. Musíme mu ten důchod nějak zatrhnout a přinutit ho, aby kandidoval do Senátu. Pokud se

ovšem nechce věnovat politice jeho syn.“

, Já se o politiku zajímám jenom jako volič. A dokonce i tehdy se omezuju výhradně na členy rodiny, kteří

právě kandidují.“

Rozesmála se. Jack se jí právě chystal představit Natea, ale ten se už mezitím pustil do zasvěcené debaty

o Harrym Potterovi s Vivieniným desetiletým synem. To se Jackovi znamenitě hodilo.

„Je to zvláštní, že jsem tady na vás narazil,“ začal Jack. „Chtěl jsem vám volat.“

„Kvůli čemu?“

„Přátelská služba kamarádovu příteli. Jmenuje se Clarence Knight.“

Zdálo se, že pátrá v paměti, ale nakonec si vzpomněla. „Ach ano. Jeden z dědiců Sally Fenningové.“

„Z dědicůl“ podivil se Jack.

„Poslala jsem mu dopis a pozvala ho na čtení závěti. Přijdete s ním?“

„To ještě nevím.“

„Napadání platnosti posledních vůlí není vaše parketa?“

„Někdo ji chce napadnout?“

„Neřekla bych. Ale třeba ano. Nikdo se o tom nezmínil. Zatím.“

„Chcete mi tím naznačit, že bych se v tom měl angažovat, anebo naopak neměl?“

„Zapomeňte, co jsem vám říkala,“ usmála se. „Byla to jen ukázka právního cynismu. Ale vždycky když jde

o velké peníze, dá se očekávat, že se dědicové pustí do křížku.“

„Víte určitě, že má Tatum Knight dědit?“

Vtom se ozval Nate. „Pojď už, Jacku, nebo neuvidíme začátek,“ vyhrkl plačtivě.

„Ještě chviličku, kamaráde.“

„Ten chlapec má pravdu,“ poznamenala Vivien. „Zmeškáme začátek.

V pondělí ráno mi zavolejte do kanceláře. Promluvíme si. A pozdravujte ode mě otce,“ řekla a

odporoučela se.

„Zavolám a vyřídím. A dneska hodně štěstí,“ zavolal za ní Jack.

„Coral Gables do toho!“

Jack ještě chvíli provázel Vivien i jejího syna pohledem, dokud se neztratili v davu. Proud lidí ho míjel amířil na místa k sezení. Nate ho zatahal za ruku.

„No tak,“ ozval se zase. „Půjdeme se už dívat?“ Tatum Knight, a dědic? Jackovi ta myšlenka nešla z hlavy.

„Proč se tváříš tak praštěně?“ zaptal se ho Nate.

, Jak praštěně?“

„Vypadáš, jako bys šlápnul do psího hovínka.“

„Mám dojem, že jsem do něj právě šlápl.“

„Nepovídej! Vážně?“

„Ne, nemyslel jsem to doslova.“

„Tak co jsi tím myslel?“

„Nic.“

„Nic, nic, nic. Už zase!“ durdil se Nate.

Jack se usmál. „Tak jo. A ty už pojď, ať se podíváme na ten fotbal.“ Objal Natea kolem ramen a vykročil sním k nekryté tribuně.

Šest

Kelsey se seznamovala se Sally Fenningovou.

Kelsey Cravenová pracovala pro Jacka Swytecka. Teď měla za úkol shromáždit veškeré informace o dvou

událostech, které tragicky poznamenaly Sallyin život – o její vlastní nesmyslné smrti u vjezdu na dálnici a

o vraždě dcerky, která se odehrála před pěti lety. Kelsey nebyla vyšetřovatelka, takže dávala dohromadyúdaje z veřejně dostupných zdrojů, především z internetu, novinových článků, a dokonce i ze staréwebové stránky, jejímž prostřednictvím se Sally pokoušela vystopovat vraha své dcerky.

Kelsey nepracovala na plný úvazek, ale jenom několik hodin týdně, protože víc Jackovi věnovat nemohla.Kelsey byla Nateova matka a kromě toho, že se starala o syna, studovala třetím rokem práva nauniverzitě v Miami. Pro práva se rozhodla jako pro svou druhou profesi, potom co se rozvedla s člověkem,

který jí vtloukal do hlavy, že je jen hloupá baletka, kterou by na tento obor stejně nikdy v životě nepřijali.

Jako profesionální tanečnice se živila dva roky, než jí kariéru definitivně zhatilo zraněné koleno. Potom se

vdala a narodil sejí Nate. Když začal chodit, Kelsey okamžitě došlo, že tanečník z něj nikdy nevyroste, ale

nevzdala se svého snu a otevřela si taneční školu, kde se dělila o svou životní lásku s malými dětmi,především děvčátky. Tanec vyučovala doposud, ale školu už neprovozovala, protože ji prodala, abyzískala prostředky na studium práv. Kromě toho si přivydělávala jako spolupracovnice Jacka Swytecka,pro něhož sháněla různé právnické podklady a vyřizovala korespondenci. Občas ji Jack pověřilvyhledáváním a shromažďováním údajů, jako třeba teď, k případu Sally Fenningové. Tento úkolnevyžadoval žádné zvláštní intelektuální nasazení, ale Kelsey brzy zjistila, že je jeden z nejzajímavějších,na kterých kdy pracovala.

Rozhodně to byla jediná práce, která jí vehnala slzy do očí.

Zvonek u hlavních dveří se rozezněl. Kelsey odložila poznámky, vstala od stolu a šla otevřít. Kukátkem vedveřích spatřila Jacka s Natem v náručí.

Hošík spal a hlavu si opíral Swyteckovi o rameno. Otevřela dveře a vpustila je dovnitř.

„Přímo do ložnice,“ zašeptala.

Jack nesl Natea přes celou chodbu, Kelsey v těsném závěsu za nimi. Když došli k ložnici, Kelsey jepředběhla, bleskurychle otevřela dveře, rozsvítila noční lampičku, jenom aby se v místnosti zorientovali, a

zatáhla závěsy. Jack chlapce uložil na postel.

„Mrzí mě, že jsem se s ním takhle zdržel,“ zašeptal.

„Nic se neděje. Zítra nemusí vstávat do školy. Určitě si to krásně užil/6

„Byl štěstím bez sebe.“

„Děkuju vám, že jste ho s sebou vzal.“

„Rádo se stalo.“

Zavadili o sebe očima, ale ani jeden nestočil pohled stranou. Jako kdyby takhle večer, sami v ložnici, bezhlučného Natea, který normálně neustále pobíhal kolem nich, dost dobře nevěděli, jak se mají rozloučit.Nakonec ze sebe Jack vypravil: „Už bych měl jít.“

„Můžete se ještě chvilku zdržet?“

„Já… no, ano. Asi ano.“

„Našla jsem pár zajímavých věcí o Sally Fenningové. Mohli bychom si dát kávu a podívat se na to.“

„To zní dobře.“

„Hned za vámi přijdu.“

Jack se otočil a zamířil do kuchyně. Kelsey se pokusila obléknout Natea do pyžama, aniž by ho probudila,

ale bezvýsledně. I když se snažila stáhnout z něj tričko co nejohleduplněji, stejně hrozilo nebezpečí, žemu přitom utrhne hlavu.

„Mami, nech toho.“

„Chci ti jen pomoct.“

„Ne, ne, už nejsem mimino, umím to sám.“

„Tak dobře. Svlékni se.

„Nedívej se na mě.“

Byl podrážděný, zřejmě přetažený. Podala mu pyžamo. „Vezmi si ho s sebou do koupelny. A když už jsi

vzhůru, vyčisti si zuby.“

Něco zamumlal a odpochodoval do koupelny. Kelsey se neubránila úsměvu, i když ji píchlo u srdce při

pomyšlení, že její klučina tak rychle roste a stydí se převléknout dokonce i před vlastní matkou. Vrátil se

zpátky ani ne za minutu, vršek od pyžama naruby.

„Dobrou noc, mami,“ řekl a chystal se zalézt do postele.

„Pusu mi nedáš? Ani mě neobejmeš?“

Přistoupil k ní a pevněji sevřel oběma pažemi.

„Oh, ty máš ale sílu.“ Vymanila se mu z objetí a zeptala se: „Zuby sis vyčistil?“

„Ano.“ „Ukaž.“

Rysy mu ztuhly, jako kdyby nedokázal pochopit, že maminka vždycky všechno pozná. Sklopil oči a zeptalse: „Napadlo tě někdy, že ty… a Jack…?“

Zvedla Nateovi bradu a zadívala se mu do očí. „Já a Jack co?“ „Vždyť víš. Myslíš, že je hezký?“

„Ano. Jack je moc hezký.“

„A je taky hodný, viď?“

„Moc hodný.“ „Máš ho ráda?“

„Ano,“ přisvědčila opatrně, protože si dobře uvědomovala, kam tím vším Nate míří. „Ale nikdy mezi námi

žádný romantický vztah nebude.“

„Proč ne?“

„Protože…“ Nevěděla, jak mu odpovědět. Stejnou otázku si sama položila už několikrát: Proč ne Jack?

„Protože je ještě horší než ty, když se snažíš něco zamluvit.“

„Já se přece nesnažím něco za –“

„Ukaž ty zuby.“

Pomalu pootevřel ústa. Prozradily ho sušenky Oreo. Kelsey ho poslala zpátky do koupelny. „Běž. Anezapomeň, že máš zuby i vzadu.“

Nate se odploužil do koupelny a přitom si něco mručel po vousy. Bylo to hodné a poslušné dítě a vlastnějediný světlý bod Kelseyina manželství. Její muž, inteligentní a okouzlující vysokoškolský profesor,vyučoval komparatistiku. Nejraději se však zabýval srovnávacím studiem manželského a

mimomanželského sexu.

Když se Nate vrátil z koupelny, skoro spal. Kelsey ho uložila do postele, a než vyšla z ložnice, bloudil už v

říši snů.

Jack seděl o samotě v kuchyni a kochal se pohledem na sbírku fotografií připevněných na dvojitýchdveřích ledničky s mrazničkou. Zachycovaly různá obdobá Nateova života od narození až do dnešníchdnů, od dudlíku k baseballovým rukavicím. Na některých byl Nate sám, ale na většině s matkou. Mělistejné tmavohnědé oči, stejný úsměv. A s každým dalším rokem rostl stále víc do matčiny podoby, cožbylo dobře. Na jevišti všechny baletky působí krásně, ale Kelsey patřila k tanečnicím, jejichž postavunetvořily jenom svaly a šlachy. Vypadala nádherně i zblízka a v civilu.

„Viděl jste ty poslední fotografie, na kterých jste s Natem?“

Jacka zvuk jejího hlasu vytrhl z přemýšlení. Kelsey vešla do kuchyně a ukázala na snímek vedle úchytkyna dvířkách. Byl na něm Nate, Jack a plyšový Tygr z Medvídka Pú v životní velikosti.

„No ne, vyšvihl jsem se až na lednici,“ usmál se Jack.

„Na nejčestnější místo v naší domácnosti.“

„Jako když člověk dostane hvězdu na Hollywoodském bulváru.“

„Aby vám ta sláva nestoupla do hlavy! Je to jenom lepicí páska a magnety. Dneska je tam Jack Swyteck,zítra Derek Jeter. Víte, co mám na mysli?“

Jack se usmál. „Je mu osm,“ poznamenal.

„Ano, máte pravdu,“ přitakala, ale znělo to, jako kdyby se s tím nemohla vyrovnat. Popošla ke kávovaru.„Dáte si bez kofeinu? Uvařila jsem ji těsně předtím, než jste přišli.“

„Ano, děkuju.“

Jack se posadil. Kelsey naplnila u pracovního pultu dva šálky a donesla je ke stolu. Usadila se naproti

Jackovi, vedle otevřeného notebooku.

Jack nechal v hrnečku rozpustit lžičku cukru a poznamenal: „Dnes v podvečer jsem narazil na VivienGrossovou. To je ta právnička, která vyřizuje Sallyinu poslední vůli.“

„A?“

„Ten dopis Tatumovi napsala, protože ho Sally uvedla ve své závěti.“

Kelsey na kávu úplně zapomněla. Jack jí o Tatumovi řekl úplně všechno, jelikož se i na ni vztahovalapovinnost zachovat mlčenlivost o záležitostech jednotlivých klientů, přestože byla pouze Jackovouspolupracovnicí. Kelsey řekla: „Počkejte chvilku. Tvrdíte, že si najala člověka, aby ji zavraždil, a potom houvedla v závěti jako dědice?“

„Třeba to brala jako honorář za jeho slib, že ji zabije,“ řekl Jack. „Ale stejně mi to připadá šílené.“

„Co když je to jenom součást nějakého plánu?“ pokračovala Kelsey.

„Jak to myslíte?“

„Že ve skutečnosti nic nezdědí. Tvrdí to jenom Vivien Grassová. Možná ho podezírá, že Sally zavraždil, a

chce ho dostat k sobě do kanceláře, aby si ho tam mohla vzít do parády.“ „Tenhle dojem jsem z Vivien

neměl.“

„A co třeba tohle? Možná si Vivien myslí, že si Sallyinu vraždu u Tatuma objednal některý z ostatních

dědiců. A chce zjistit, jak zareagují, až Tatum vejde do místnosti.“

„Líbí se mi, jak uvažujete, ale mám dojem, že teď už pracujete hodně dlouho přesčas.“

Otevřela krabici keksů a chtěla ji položit před Jacka, ale po Nateových oblíbených sušenkách Oreo tam

zbylo jenom pár drobků.

Takže krabici zase zavřela a zeptala se: „Jak to tedy vidíte vy?“

„Mně bude stačit, když půjdu na to jednání a zjistím to přímo na místě.“

„A nebojíte se zastupovat takového lumpa, co zabíjí lidi pro peníze?“

„Ne. Bojím se jenom zastupovat člověka, který mi lže.“

„Takže budete klidně obhajovat vraha, ale lháře ne?“

„To jsem neřekl.“

„Takže neobhajujete ani vrahy, ani lháře?“

„Rozhodně odmítám zastupovat jenom jeden typ lidí. Můžu nebo nemusím obhajovat vraha. Můžu nebo

nemusím obhajovat lháře. Ale nikdy v životě se neujmu obhajoby člověka, který lže mně“

„Zní to, jako kdybyste se už spálil.“

„Dalo by se to tak říct/4 „Osobně, nebo profesionálně?“ zeptala se, ale hned vzápětí svou otázku odvolala. „Promiňte, nic mi do

toho není.“

„Nic se neděje. Odpověď zní tak i tak.“

„Máte dojem, že vám Tatum Knight lže?“

„Právě s touhle otázkou pořád v duchu zápolím.“

„Přesto doufám, že do toho půjdete.“

„Proč?“

„Tu ženu jsem vůbec neznala, takže může vypadat divně, že mi na tom případu záleží. Ale připadá mi,

jako kdyby mě úplně pohltil. Celý život té ženy působí jako jedna obrovská tragédie.“

Jack zaletěl pohledem k notebooku. „Zdá se, že jste se už pár věcí o Sally Fenningové dozvěděla.“

„Pověděl jste mi, že ji před pár lety někdo napadl. Ale je toho víc.“

„Vím jenom to, co mi prozradil Tatum.“

„Vynechal to nejdůležitější.“ Zalistovala v poznámkách a v rychlosti mu objasnila, jak se útok na SallyFenningovou vlastně odehrál a jak zemřela její dcera. Jack ji mlčky poslouchal a nešlo mu do hlavy, pročse Tatum o všech těchto podrobnostech ani slovem nezmínil. Za předpokladu, že o nich věděl.

„To je příšerné,“ vzdychl.

„Ano, máte pravdu.“

„Ale leccos se tím vysvětluje,“ pokračoval Jack. „Možná že se nedokázala vyrovnat s vraždou svéhojediného dítěte. Vdá se za staršího bohatého muže, protože doufá, že jí ke štěstí možná dopomůžoupeníze. Jenomže pak se cítí ještě hůř. Takže si nakonec najde nájemného vraha, aby ji zabil.“

„Což znamená, že vám Tatum nelže. Že ho skutečně požádala, aby ji zabil.“

„Nebo mi pověděl jenom polovinu pravdy. Možná že si ho skutečně najala, aby ji sprovodil ze světa. A on

to neodmítl.“

„Možné to je,“ řekla Kelsey. „Ale stejně se mi to moc nezdá.“

„Proč ne?“ zeptal se Jack. „Kdyby se, nedej bože, něco stalo Nateovi, nepřišlo by vám aspoň jednou na

mysli, že život nemá cenu?“

„Kdybych byla na místě Sally Fenningové, tak ne.“

„Jak to myslíte?“

„Kdyby taková tragédie postihla moje dítě, nesložila bych zbraně, dokud bych na vlastní oči neviděla, jaktoho člověka, který mu ublížil, přibíjejí na kříž.“

„Chcete tím říct, že vraha Sallyiny dcerky nikdy nechytili?“

„Nikdy nikoho nezatkli. Dnes odpoledne jsem telefonovala všude možně, jestli bych nemohla nahlédnoutdo vyšetřovacího spisu v policejním archivu, ale bezvýsledně. Prý tam nic takového vůbec nemají.Technicky vzato je to stále ještě otevřený případ.“

„To je zajímavé,“ řekl Jack a horečně uvažoval. „Tu ženu postihne nejhorší tragédie, jakou si člověk můžepředstavit. Někdo jí přímo v domě zavraždí její čtyřletou dceru. O pět let později má majetek v hodnotěšestačtyřiceti milionů, pozorného druhého manžela – a právě tehdy dospěje k názoru, že pro ni život

nemá cenu.“

„Pokud lze Tatumovi věřit.“

„To je zásadní otázka,“ prohlásil Jack.

„Takže co s tím uděláte?“

„Ta schůzka u Vivien Grassové se koná v pondělí. Tím pádem mám strašně málo času, takže můžu udělat

jenom jedno.“

„Nechat ten případ být a pokračovat v běžné práci?“

„Ani nápad.“ Dopřál si poslední doušek kávy, podíval sejí do očí a řekl: „Zjistím, jestli se dá TatumoviKnightovi věřit.“

Sedm

V sobotu hned po ránu se Theo Knight vypravil do Moovy tělocvičny v Miami Beach.

Město se mohlo chlubit dlouhou a úspěšnou tradicí v boxu ještě dávno předtím, než tu trénoval a bojovalsebejistý Cassius Clay ve snaze připravit o titul mistra světa v těžké váze nejobávanějšího šampióna svédoby Sonnyho Listona. Moova tělocvična bylo strohé sportovní zařízení, kde se scházeli ryzí amatéři. Alene takoví amatéři, kteří po teroristických útocích z 11. září houfem zaplnili veškeré kursy sebeobrany. Sem

chodili houževnatí chlapíci, kteří se počítali mezi amatéry jedině kvůli tomu, že neměli boxerskou licenci a

netoužili po kariéře Muhammada Aliho. Prostě propadli svému koníčku a získávali tady potřebnouprůpravu pro důležitější zápasy, než jaké se daly svádět v pouhém ringu. Všichni, kdo jednou vstoupili doMoovy tělocvičny, se víc než důvěrně seznámili s lany ohraničujícími boxerské bojiště a neděsil je pohledna vlastní krev.

Theo si našel volnou židli u centrálního ringu, kde se jeho bratr Tatum snažil vymlátit duši z chudáka,

který očividně neměl ponětí, co jsou bratři Knightové zač.

Theo i Tatum spolu vybojovali nejeden zápas – bez ringu, bez rukavic, bez vítězných vavřínů. Neustálébitky s cizími gangy nepředstavovaly život, po jakém Theo toužil, ale dva nemanželští synové matkyzávislé na drogách moc možností na vybranou neměli. Jejich teta se upřímně snažila vychovat z Thea i zjeho staršího bratra pořádné lidi, ale při pěti vlastních dětech se měla co ohánět. Tatum neustále vězel vnějakých problémech a mladší Theo po něm zdědil jeho špatnou pověst i hordu nepřátel, aniž se

o to sám přičinil. Ne že by byl Theo svatoušek. Než ho vyhodili ze střední školy, ukradl několik aut. Ale vesrovnání s Tatumem byl z obou bratrů rozhodně ten lepší – až do chvíle, kdy se rozhodl sáhnout dopokladny jednoho krámku s nepřetržitým provozem, a ocitl se v takovém maléru, který připomínal zlý sen.

Všichni čekali, že něco podobného postihne spíš

Tatuma než Thea. Časem se Theovi podařilo zasunout tehdejší večer do nejzazšího kouta paměti a nikdyse k němu nevracet. Ale když teď seděl v tělocvičně a sledoval bratra, jak drtí svého protivníka,vzpomínky se mu pomalu začínaly vracet. Možná že to způsobil pach, jenž se vznášel v tělocvičně, apohled na svalovce, kteří zápasili kolem něj, nebo malby a nápisy na stěnách, které tu po sobě zanechalisprejeři z různých gangů jako výmluvné svědectví o mládencích ze slepé uličky.

Ve čtyři hodiny ráno chodníky v Miami stále ještě žhnuly. Byla polovina července a už třetí den po sobě

tady nespadla ani kapka deště, který by město ochladil. Patnáctiletý Theo seděl v nízkém chevroletu vedleřidiče. Okna měli stažená dolů a z reproduktorů, které vyplňovaly skoro celou polovinu zadní části vozu,vyřvávala hudba. Čepici s nápisem Nike, ze které mu po straně ještě visela cenovka, měl otočenou kšiltem

dozadu. Obrovskou černou mikinu s logem basketbalového týmu Miami Heat měl na zádech úplněpropocenou. Kolem krku mu visel masivní zlatý řetěz a na něm kovový znak vozů Mercedes-Benz. Byloblečený přesně podle pravidel gangu Potulní lordi, který sdružoval všechny dospívající grázly z CoconutGrove pod vedením krále zlodějů Lionela Browna.

Auto zastavilo na červenou ve Flagler Street, dopravní tepně, po které proudí vozy mezi západem avýchodem, z centra Miami do Everglades. Už za sebou nechali Malou Havanu i hranice města a ocitli se

mezi zchátralými boudami, kam se sjížděli zájemci o použité pneumatiky, kradené šperky nebo porno. O

víkendech se tu tvořily dopravní zácpy, ale teď, ve středu po ránu, tudy projíždělo daleko méně aut.

„Přihni si,“ řekl Lionel, který seděl za volantem.

Theo si od něj vzal láhev, ve které zůstal asi čtvrtlitr rumu, a obrátil ji do sebe. Vnímal, jak si alkohol

propaluje cestu až do žaludku, ale zakrátko mu smysly otupěly a celé tělo mu zaplavil opojný pocit. V

lahvi nezůstala ani kapka.

‚Jseš můj člověk,“ poznamenal Lionel.

Theovi se zčistajasna zatočila hlava. „Kam jedeme?“ zeptal se.

„K Shelbymu.“ „Kdo to je?“

„Kdo to je?“ Lionel se z neznámých důvodů usmál. „Tvoje zkouška.“ Lionel odbočil z Flager Street ulice.

Chevrolet bleskově projel vedlejší ulicí a na konci prudce zastavil.

„No tak vážně, co je to?“ naléhal Theo.

„Večerka.“

„Co ti tam mám koupit?“

„Nic kupovat nebudeš. Projdi támhletím průjezdem, a až dojdeš k chodníku, odboč doleva. Shelby má

otevřeno čtyřiadvacet hodin denně. Půjdeš dovnitř, sebereš prachy a vypadneš. Počkám tu na tebe.“

„Jak mám sakra jen tak sebrat prachy? Co když má bouchačku?“

Lionel se zachechtal a zavrtěl hlavou. „Theo, člověče, nebuď srab!“

„Žádnej srab nejsem.“

„Je to zkouška. Potulným lordem se každej takhle snadno nestane, ale tvůj brácha Tatum, no prostě, jehoslovo má váhu. Chápeš, co tím chci říct?“ „Ne. Co je tak zatraceně snadnýho na vyloupení večerky bez bouchačky?“ „Žádnou bouchačku nepotřebuješ.“ „Co mám teda podle tebe udělat? Vrazit tam a pěkně poprosit?“

„Nebude tam nikdo, koho bys moh poprosit.“ „Jak to?“

Lionel zaletěl pohledem ke svým sportovním náramkovým hodinkám. „Teď je za pět minut půl pátý.Shelby zaměstnává jednoho maníka od půl třetí do půl šestý. No a ten pokladní musí každý ráno v půlpátý vyjít zadním vchodem do uličky a převzít zboží.“

„Hlavní dveře nezavírá?“

„Někdy jo. Ale občas zapomene.“ Lionel Theovi podal malé páčidlo. „Vem si tohle. Kdyby nezapomněl.“

Theo zíral na páčidlo v ruce.

„Chceš se stát Potulným lordem nebo ne?“ zeptal se Lionel. „Chci, sakra.“

„Máš pět minut na to, abys to dokázal. Potom odjedu, ať už s tebou, anebo bez tebe.“

Podívali se na sebe, Theo vzal za kliku a vyskočil z auta. Nebyl žádný běžec na dlouhou trať, takže měl co

dělat, aby zvládl zhruba stometrovou vzdálenost k obchodu co nejrychleji. Průjezd byl liduprázdný, úzkýa tmavý, s jedinou pouliční svítilnou na samém začátku. Běžel, jak uměl nejrychleji, a přitom se vyhýbalpopelnicím a přeskakoval haldy odpadků. Když doběhl k chodníku, zvolnil tempo a odbočil doleva kShelbyho obchodu. Páčidlo měl zastrčené za opaskem ukrytým pod dlouhou černou mikinou.

Před vchodem do večerky se rozprostíralo parkoviště, které užívali

i zákazníci přilehlé prádelny, ale ta zavřela už před několika hodinami. Při pohledu na prázdnou plochuTheovi spadl kámen ze srdce. Pokračoval v chůzi, sice rychle, ale ne příliš, aby na sebe případněneupoutal pozornost. Neonový nápis vrhal na vchod obchodu matné světlo. Popelnice před hlavnímidveřmi doslova přetékala a po celém chodníku ležely poházené bílé plastové nákupní tašky, takže vypadal

jako louka posetá odkvetlými pampeliškami. Už mu zbývalo jenom pár metrů, ale jemu připadaly jako lán

světa. Prodavače, pokladního a skladníka v jedné osobě nikde neviděl. Určitě je vzadu, jak tvrdil Lionel.Vzal za kliku a páčidlo v kapse jako by v tu chvíli ztěžklo. Západka cvakla a dveře se otevřely. Theovi seradostí skoro zatočila hlava. Ten chlapík zapomněl zamknout!

Blbec.

Theo vešel dovnitř, minul dva metry vysoký stojan plný sodovek v plechovce, potom police se slanýmisušenkami, chipsy a mořem žvýkaček a větrových bonbonů. Došel až k pultu a zastavil se. Přímo předsebou měl pokladnu. Nastražil uši, jestli k němu nedolehne nějaký zvuk, který by mu naznačil, kde seprávě v téhle chvíli nalézá pokladní, ale slyšel jenom vrčení lednice, která stála za ním.

Theo mrknul na hodinky. Uplynuly dvě minuty. Zbývá mu pouhých sto osmdesát vteřin, aby sebral penízea vrátil se k Lionelovi. Tep se mu zrychlil. Cítil, jak ho polévá pot, a na okamžik si připadal jako

ochromený.

V duchu slyšel tetin varovný hlas, který ho nabádal, aby odsud co nejrychleji zmizel, ale i posměšnýúšklebek svého staršího bratra Tatuma, který na něj volal: Srabe, srabe, srabe! Bez dlouhého rozmýšlenípřeskočil přes pult, vytáhl z kapsy u kalhot páčidlo a otevřel pokladnu. Zásuvka vyjela dopředu a Theosáhl pro peníze. Ale žádné nenašel. Pokladna byla úplně prázdná.

Co to má sakra znamenat?

„Pomozte mi!“

Při zvuku mužského hlasu Theo zůstal stát jako přimražený. Zněl tak slabě, slaboučce, že Theo na

okamžik zapochyboval, jestli ho jenom nešálí sluch.

„Prosím vás.“

Hlas přicházel ze zadní místnosti. Srdce Theovi bušilo až v krku a v hlavě měl naprostý zmatek.Instinktivně přeskočil pult a vrhl se ke dveřím.

„Proboha, prosím, pomozte mi!“

Kousek přede dveřmi se Theo zarazil. Lionel už za dvacet vteřin odjede, ale úpěnlivé volání o pomoc mudrásalo nervy. Ten muž sténal, jako kdyby umíral, a Theo ještě nikdy nikoho nenechal umřít. Neměltušení, co si počít, ale jedno věděl zatraceně dobře – pokud tady někdo umírá, pak je mu úplně jedno,jestli ho Potulní lordi vezmou mezi sebe. Otočil se, rozběhl se do zadní místnosti, ale ve dveřích zůstaljako opařený.

„Oh, pane\“

Pokladní ležel na břiše a hruď se mu prudce vzdouvala, jako kdyby musel svádět tuhý boj o každý vdecha výdech. Po podlaze, od mrazáku vedle vchodu do skladu až k zadním dveřím, se táhly karmínové krvavéšmouhy. Tvořily pás v šíři lidského těla a přesně mapovaly cestu, po které se děsivě krvácející muž plazil

po břiše.

Muž zvedl k Theovi hlavu a napřáhl paži. Nevypadal o moc starší než Theo. Byl to skoro ještě kluk, možnástejně starý jako Tatum. „Pomoz mi!“

Theo jen stál, vystrašený a naprosto bezradný.

Mladík zalapal po dechu a obličej mu zase dopadl na zem. Vtom se mu náhle hruď přestala zvedat a plícevzdaly boj o další příděl vzduchu. Thea zamrazilo, vyděšeně se rozhlédl a při pohledu na malé páčidlo odLionela, které stále svíral v ruce, se roztřásl. Zpozoroval na něm totiž něco, čeho si předtím vůbec

nevšiml.

Spatřil na něm zaschlou krvavou skvrnu.

„Do hajzlu!“ řekl nahlas a znovu se chystal uposlechnout vnitřní hlas – otočil se a vyrazil k hlavnímdveřím, ale narazil do regálu se sušenkami a převrhl stojan s plechovkami sodovky. Ucítil bodavou bolest

v kotníku a zhroutil se na zem.

A vtom to zaslechl – zvuk blížích se policejních houkaček.

Sebral veškeré síly, vyhrabal se ze země, vrhl se k hlavním dveřím a bez ohledu na palčivou bolest vkotníku se dal se na zběsilý útěk k uličce a k chevroletu, ačkoliv ve skrytu duše věděl, že až tam doběhne,

Lionel bude už dávno pryč.

„Theo, člověče!“

Z ringu na něj zavolal Tatum se svým obvyklým domýšlivým výrazem v obličeji. Trénoval právě s jakýmsimladým Latinoameričanem, který měl ve srovnání s ním asi tak poloviční postavu. Normálně neměl vezvyku boxovat s takovými nedochůdčaty, ale v tělocvičně se vždycky našel nějaký pan Chlapák sesedmdesáti centimetry v pase, který toužil zesměšnit zdejšího nejobávanějšího ranaře. Podobní sportovnínýmandi v lecčems připomínali ratlíky, kteří při venčení v parku zběsile poštěkávají na statné rotvaljery.Jenomže dříve nebo později si vykoledují jenom jedno – rotvajler se do nich zakousne.

K Theově spokojenosti však Tatum připomínal neškodný vodní mlýn a se svým soupeřem si jenom

pohrával.

Theo se usmál. Měl vůči bratrovi spoustu výhrad, ale musel ho mít rád. Z cely smrti, kam se dostal kvůlivraždě toho obchodníka, ho nakonec dostal Jack Swyteck, jeho státem jmenovaný obhájce. Ale po celoudobu za ním stál jenom jediný člověk. A i když k sobě měli v životě někdy blíž a jindy dál, milovali se aobčas nenáviděli, Theo cítil vůči svému bratrovi dluh, který mu nikdy nebude moct splatit. Aspoň tak toviděl on sám.

Theo přistoupil k bratrovu rohu ringu a naklonil se zvnějšku přes lano. Do chřípí mu pronikl nezaměnitelný

pach potu a starých kožených rukavic. Slyšel, jak oba bojovníci při každém úderu odfrkují, a vnímal jejich

nesmírné soustředění. Jenom intelektuální snobové mohou tvrdit, že box je bezduchý sport.

„Napadlo tě někdy, proč je ring vlastně čtvercovej?“ zavolal na bratra Theo.

Theo viděl bratrovi do hlavy lépe než všichni ostatní. Neušlo mu, jaké teď začíná rozdávat údery, apokusil se ho vytrhnout ze soustředění. I přes celý ring viděl, že okamžitě vypadl z tempa.

„Sklapni,“ okřikl ho Tatum.

Mladý boxer se mezitím vzpamatoval a kroužil teď kolem Tatuma jako můra kolem rozsvícené žárovky.

„Proč má čtyři rohy?“ pokračoval Theo.

„Říkal jsem ti, abys sklapnuuul.“

Vtom mladíček zasáhl Tatuma do čelisti a úplně ho tím rozhodil. „Tu máš,“ vykřikl Tatum a poslal soupeřelevým hákem na opačnou stranu ringu. „Pojď sem, Theo!“

„Už jsem ani nedoufal, že mě o to někdy poprosíš,“ utrousil Theo a provlékl se skrz natažená lana.Pomlácený Latinoameričan mu pomohl do rukavic. Hned nato Theo vkročil svým obvyklým způsobem doringu, ale chránič si do úst nevložil, aby se nepřipravil o svou nejcennější zbraň – možnost Tatuma

neustále provokovat.

„Podle mezinárodních pravidel?“ zeptal se Theo.

„Podle Knightovic pravidel.“

Theo se odjakživa pohyboval po ringu lépe než jeho starší bratr a jasně se to projevilo i dnes dopoledne,kdy působil nesmírně svěžím dojmem.

A cítil se jako ryba ve vodě, když mohl svého protivníka zmást. „Hele, Tatume, kolikrát denně může podle

tebe uhodit blesk?“

Tatum neodpověděl a Theo proti němu vyrazil nejdříve levou a hned nato pravou rukou. „Hádej,“

pokračoval Theo a dál zlehka poskakoval, jako by se nechumelilo.

„Uhodí kam?“ zahučel Tatum s chráničem zubů v ústech.

„Kamkoliv, na celým světě. Kolikrát denně?“

Viděl, jak se Tatum zarazil a na prchavý okamžik se úplně nesoustředil na zápas. Tentokrát mu Theo

zasadil silný přímý úder a po něm ještě několik dalších, při kterých Tatum zvrátil hlavu dozadu.

„Tak kolik?“ naléhal Theo. „Nevím. Padesátkrát?“

„Pchá!“ vyhrkl Theo a mu uštědřil bleskovou ránu do břicha. Tatum vyvalil oči, jako by potvrzovalúspěšnost bratrova zásahu.

„Hádej znova,“ nenechal ho na pokoji Theo.

Tatum očividně trpěl. Theo ho nijak nešetřil. „Stokrát.“

„Stokrát za den?“ odfrknul si Theo. „Trváš na tom?“

Tatum se rozmáchl, ale Theo bleskově uskočil stranou a zasadil bratrovi ránu do hlavy. Tatum se

zakymácel, ale nezhroutil se.

Theo mu dopřál chvilku, aby se znovu dostal do tempa, protože si zápas užíval. „Kdybys řekl stokrát zavteřinul To je přesný číslo. Takže si pak vypočítej, kolikrát uhodí za celej den.“

Stále kolem sebe kroužili, zvažovali situaci, připravovali se k výpadu. Tatum zaútočil jako první, ale Theomu zasadil omračující úder přímo na čelo.

„A víš, co je na tom zajímavý?“ pokračoval Theo, aniž přestal tančit po ringu. „Kolik lidí podle tebe tyhle

blesky zabijou?“

Tatum neodpověděl. Zdálo se, jako by se nechtěl nechat vyrušit ze soustředění.

„Asi padesát,“ odpověděl si Theo sám. ,2a rok“

Tatum se zapotácel pod Theovou další ránou, která ho zasáhla přímo do čela. „Každou vteřinu každý

minuty každýho dne uhodí blesk do země stokrát. Ale za celej rok dostane přiměj zásah jenom pár lidí.

Jaký z toho plyne poučení, Tatume?“

„Zůstaň stát v klidu a já ti to povím,“ řekl Tatum a znovu se rozmáchl. Bác!

„Kdyby ti někdo řekl, že šance Thea Knighta, že se dostane z cely smrti, nebo šance Tatuma Knighta, ževe vězení nikdy neskončí, jsou přibližně stejný jako pravděpodobnost, že je zasáhne blesk, co by sis o tom

pomyslel?“ Než mohl Tatum odpovědět, Theo znovu vyrazil do útoku a předvedl další kombinaci. „O čem to tady sakra meleš, Theo?“ „Že blesk tě může zasáhnout kdykoliv. Ale záleží na tom, kde stojíš/4 „Plácáš kraviny.“ „Mluvím o promaměnejch příležitostech. Příležitost můžeš promarnit různýma způsobama. Nemám

pravdu, Tatume?“

Tatum jenom zabručel.

„Některou prošustruješ vlastní vinou,“ pokračoval Theo, uštědřil bratrovi další úder a rychle se stáhl.„Anebo se jí prostě nechopíš. Ta příležitost kolem tebe jenom proletí. Protože tě tvůj bratr předešel apodělal ti všechno, co se dalo.“

Theo cítil, jak se v Tatumovi začíná všechno vařit. Zprudka na bratra zaútočil celou sérií úderů apřišpendlil ho k lánům. Pokračoval dalším výpadem a Tatum se mohl jenom přikrčit a bránit se.

„Dost!“ vykřikl Tatum.

V první chvíli se jich zmocnil pocit, že už nezápasí v ringu, ale stojí spolu na rohu ulice před bytem jejichtety v Liberty City a Theo mlátí svého staršího bratra kvůli tomu, že zašmelil tetin prsten, aby měl nadrogy. Theo přešel od boxu k zápasu ve volném stylu. Praštil s Tatumem

o podložku na podlaze a sevřel mu hlavu do kravaty. A zašeptal bratrovi do ucha zlostným tónem, tak abyje nikdo neslyšel. „Swyteckovi jsem se za tebe zaručil. Řek jsem mu, že jsi tu ženu nezabil.“

„Nezabil jsem ji.“ „Nelži mi!“

„Nelžu ti, člověče!“

„Swyteck ke mně přišel jako ten blesk, rozumíš? Myslíš si, že člověk jako já by se vůbec někdy dostal z

cely smrti, kdyby nebylo Jacka Swytecka?“ „Rozumím, fajn?“

Theo zabořil bratrovu hlavu do podložky. „Pomůže ti taky, brácho. Jestli mu to dovolíš. Ale to poslední, copotřebuje, je klient, kterej ho lakuje,“ dodal a přitiskl Tatuma k zemi ještě pevněji.

Tatum zkřivil obličej. „Žádný lhaní, slibuju.“

„A já ti přísahám, brácho: zalžeš a znemožníš mýho kamaráda – promarníš příležitost, kterou ti tu nabízím–, a roztrhnu tě jako hada.“

„Nelžu.“

„Najala si tě Sally Fenningová, abys ji zabil?“

„Zkoušela to.“ „Zabils ji?“

„Ne. Ani jsem se tý děvky nedotknul.“

Theo ho kopnul kolenem do břicha a znovu ho srazil na podložku. „Nebyla to žádná děvka,“ řekl a popošel

k nataženému lanu. „Byla to máma.“

Theo si uvolnil tkaničky na rukavicích za pomoci zubů, potom obě rukavice svlékl a odhodil je do plastovépřepravky v rohu a cestou do šatny udeřil, aniž se zastavil, do několika boxovacích pytlů, které visely vřadě ze stropu. Potom vydoloval ze dna skříňky mobilní telefon, namačkal Jackovo číslo, zadržel dech ačekal. Jack se ohlásil po pátém zazvonění.

„Jacku, to jsem já.“

„Co se děje,“ zeptal se Jack.

Theo si setřel ze zápěstí krvavou šmouhu. Věděl určitě, že ta krev není jeho. „Už si nemusíš dělat starosti,že by tě můj brácha lakoval.“

„Jak to myslíš?“

„Řekněme, že Tatum prošel zkouškou na detektoru lži. Sally Fenningovou nezabil.“

„Víš to určitě?“

„Určitě.“

„Najala si ho, aby ji zabil?“ „Pokoušela se o to. Na tomhle trvá.“

Theo se posadil na lavičku a čekal, jak mu Jack odpoví. Ale tvářil se, jako by mu stále ještě něco vrtalo

hlavou. „Tak co?“ zeptal se, když se Jack neozýval.

„Pořád nechápu jednu věc, Včera večer jsme o tom mluvili s Kelsey. Ta žena prožila největší tragédii, jaká

vůbec může člověka postihnout – vraždu vlastního dítěte, ale rozhodne se skoncovat se životem až popěti letech, potom co se znovu vdá a díky předmanželské smlouvě si přijde na miliony dolarů.“

„Třeba to v ní celou dobu hlodalo, až ji to časem úplně rozklížilo.“

„Možná. Anebo ji srazilo na kolena ještě něco jiného. Něco ještě horšího, než je vražda vlastního dítěte vevlastním domě.“

„Existuje snad něco horšího?“

„Nevím, ale zjistím to.“

Theo se pousmál. „Jako vždycky, šéfe, jsem vám k ruce.“

Osm

V pondělí v jednu hodinu po poledni se Jack dostavil do kanceláře Vivien Grassové. Jeho klient TatumKnight přišel s ním.

Vivien neviděli. Její sekretářka je zavedla do velké zasedací místnosti, kde už za velkým mahagonovýmstolem seděli tři muži a jedna žena a čekali. Jack usoudil, že to jsou zřejmě další dědicové, ale nechtělčinit předčasné závěry.

Jack se skupince představil a seznámil ji se svým klientem, ale všichni se omezili pouze na jména. Zdálo se, že všichni jsou přinejmenším opatrní, ale stejně tak bylo možné, že o sobě nechtějí nic prozraditzáměrně.

„Deirdre Meadowsová,“ zopakoval Jack jméno ženy, která se mu představila jako poslední. Určitě ho užněkdy slyšel. Také od pohledu se mu Deirdre zdála povědomá. Nepříliš výrazná, ale docela pohlednábrunetka, nenápadně oblečená a takřka neznatelně nalíčená, s kudrnatou hřívou, která nevyžadovalažádnou složitou úpravu, takže určitě dokonale vyhovovala ženě, která je neustále v jednom kole.

„Nepíšete pro Tribune?“

„Píšu,“ odpověděla.

„Znamená to, že budete tenhle případ zpracovávat přímo zevnitř?“

„Ne. Dostala jsem pozvání na tuhle schůzku. Jako všichni ostatní.“

„Znala jste Sally Fenningovou?“

„Tak trochu,“ odpověděla, ale potom odvrátila pohled stranou, jako by sama sebe přistihla při lži. „Vlastně

ani ne.“

„Jste dědička uvedená v závěti?“

„Mám dojem, že to teprve zjistíme.“

Jack přeletěl pohledem celý stůl. „Připadá ještě někomu tahle schůzka zvláštní? Mám dojem, že všichnipřítomní vědí, že je v sázce obrovské jmění, ale nikdo nemá tušení, proč tu sedí.“

‚Já vím, proč tu jsem,“ ozval se muž u protější strany stolu. Představil se jako Miguel, ale příjmení všemzatajil, jako kdyby byl vázán nějakým tajným slibem mlčenlivosti.

„Mlč,“ zamumlal postarší muž vedle něj. Byl malý a podsaditý a ve dvouřadovém obleku vypadal jakopožární hydrant. Vlasy měl nagelované a sčesané dozadu, knír dokonale zastřižený, ale břicho kulaté a

povolené, jako kdyby se na sebe celý život díval do zrcadla jenom od ramen nahoru. Jmenoval se „Gerry“

– prostě jenom Gerry – a očividně se rozhodl pro stejnou strategii, vystupovat pouze pod křestním

jménem.

„Vy dva jste tu spolu?“ zeptal se Jack.

Odpověděli zároveň. „Tak nějak,“ řekl Miguel. „Po tom vám nic není,“ odbyl Jacka Gerry.

Jack se nenechal vyvést z míry.,,Nechte mě hádat. Jste Miguelův právník.“

Gerry neodpověděl.

„Je to Geraldo Colletti,“ vložila se do hovoru reportérka. „Rozvodový právník. Určitě jste o něm už slyšel.U rodinného soudu má pověst člověka, který používá vůči právníkům úskočné metody. Ze všeho nejdřívporadí svému klientovi, aby obětoval trochu peněz a domluvil si konzultaci s nejlepšími rozvodovýmiprávníky ve městě. Odpůrce šije pak nemůže najmout, protože Collettiho klient jim při těch konzultacíchsvěří tolik důvěrných informací, že je to pak jako možné obhájce protistrany diskvalifikuje.“

„To jsou nesmysly,“ usadil ji Gerry.

„Už jsem o vás slyšel,“ ozval se Jack. „Rozvody sice nedělám, ale nejste ten Gerry, co se dostal domaléru, potom co si nechal uveřejnit inzerát, ve kterém se tituloval ‚Génius Gerry4?“

„Gentleman Gerry,“ oponoval Colletti, očividně rozčilený. „A ten inzerát mě do žádného maléru nedostal.Jenom se minul účinkem. Lidé zřejmě nestojí o právníka, který se chová jako gentleman.“

„Chápu. Povězte mi, gentlemane Gerry, proč tady vlastně jste?“

„To se brzy dozvíme.“

Miguel protáhl obličej. „Proč kolem toho sakra chodíme jako kolem horké kaše? Jsem Miguel Rios, Sallyin

první manžel.“

Jack se k němu otočil. „Co tady děláte vy?“ „Dostal jsem pozvánku, stejně jako vy ostatní.“

„Netušil jsem, že jste se Sally… vycházeli v dobrém.“

„Neřekl bych, že jsme spolu vycházeli dobře. Ale nechci, abyste mě špatně pochopil. Nepodezíral jsem ji,že by mi schválně odkázala hromadu sraček a velkou lžíci k nim. Nečekal jsem od ní prostě nic. Ale kdyžmá někdo šestačtyřicet milionů dolarů, možná se dostane na všechny. Dokonce

i na bývalého manžela. Takže jsem tady.“ „Kvůli penězům?“

Právník nadskočil, jako kdyby ho Miguelova slova přímo fyzicky zabolela. „To by stačilo, Riosi. Přišli jsme

sem jenom sedět a poslouchat, vzpomínáš?“

„No tak, dej si pohov, Gerry. Tady mě nezastupuješ, tak mi nevykládej, co mám dělat.“

„Počkat,“ vložil se do hovoru Jack. „Tvrdíte, že Génius Gerry tady není jako váš právní zástupce? Že je

tady z jiného důvodu?“

„Promiňte,“ ozval se Colletti. „Správně je Gentleman Gerry.“

„Tenhle Génius totiž dostal úplně stejný dopis jako já. Sally v té své závěti uvedla i jeho jméno.“

Jack se zapřel o opěradlo a horečně přemýšlel. „To je zajímavé. Jde tady

o majetek v hodnotě šestačtyřiceti milionů dolarů, ale zatím jako potenciální dědici aspoň části tohotojmění připadají v úvahu novinářka, bývalý manžel, jeho rozvodový právník a můj klient.“ Všechny oči pakještě zaletěly k muži, který seděl na druhém konci stolu. „Kdo jste vy, pane?“ zeptal se Jack.

, Jsem advokát.“

„Další právník,“ poznamenal Jack.

, Jsem tady jménem pana Masona Rudského.“

Rudsky bylo jméno, které všichni, snad jen s výjimkou Tatuma, dobře znali. „Státního zástupce Masona

Rudského?“ „Ano, toho.“

„Toho Masona Rudského, který dohlížel na vyšetřování vraždy holčičky Sally Fenningové?“ pokračoval

Jack. „Ano.“

Miguel muže probodl pohledem a zeptal se: „Toho Masona Rudského, co za celých pět let nikoho

neobžaloval z vraždy mojí dcery?“

Z jeho hlasu čišela otcovská zloba, která zmrazila ovzduší v celé místnosti jako závan arktického vzduchu.

Vtom se otevřely dveře a všichni vstali, protože se na prahu objevila Vivien Grassová. „Zůstaňte sedět,“řekla jim a sama zaujala místo v čele stolu.

„Děkuji vám, že jste přišli. Omlouvám se za to zpoždění, ale chtěla jsem všem poskytnout dost času, abysem dorazili. Začnu tím, že měl přijít ještě jeden člověk, ale zatím se mi nepodařilo zjistit jeho nynější adresu. Takže předpokládám, že se nedostaví.“

„Kdo to je?“ zeptal se Jack.

„To zatím není důležité. Dozvíte se to, až se závěť začne projednávat

u pozůstalostního soudu. Jeho nepřítomnost při čtení závěti ho z dědického řízení v žádném případěnevylučuje.“

„Znamená to, že všichni přítomní jsou dědicové?“

„Nechrne hovořit přímo poslední vůli, ano?“ Vivien rozevřela kožené desky a vyjmula z nich poslední vůliSally Fenningové. Jack si uvědomil, že v tu chvíli se rozbušilo srdce dokonce i jemu, a uvažoval, jak se asimusí cítit ostatní. Tyto lidi – nebo přinejmenším jednoho z nich – dělí od šestačtyřicetimilionového dědictví

a pohodlného života už jenom pouhé minuty.

Ale proč?

„Já, Sally Fenningová, pořizuji po zralé úvaze tuto závěť…“

Vivien četla pomalu a Jack poslouchal každé slovo. Vždyť byl právník. Slova tvořila součást jeho práce aslova jsou také to jediné, co má k dispozici člověk, který nakládá s posledními přáními zesnulého. Vivienčetla už několikátou stranu, všechny suché a plné opakujících se formulací, zhruba stejně záživné jako

rodinné sešlosti Swyteckovy rodiny.

„Kdy se konečně dostaneme k tomu nejlepšímu?“ zeptal se Tatum. Jack se podíval na svého klienta.Hromotluk po jeho boku vypadal, jako by se mu klížily oči.

„Už to bude,“ ujistila ho Vivien a vytáhla z desek další dokument. „Tohle je doklad o zřízení svěřeneckého

fondu.“

„Svěřeneckého fondu?“

„Mějte strpení,“ řekla Vivien. „V tomto případě jde přece o mnohamilionový majetek. Je to trochu

složitější než odkázat strýčkovi Ralphovi papiňák a staré boty na bowling.“

„Jen pokračujte, žádný spěch,“ odpověděl Jack.

Vivien pokračovala ve čtení ještě asi čtvrt hodiny. Přestože byl jazyk tohoto druhého dokumentu stejně

suchý a plný právnických termínů jako ten první, Vivien dokázala udržet pozornost všech lidí v zasedací

místnosti. Zejména ke konci, kdy četla pasáž, v níž se všichni dědicové uváděli plným jménem.

Jack si zapsal pět jmen, tak jak je Vivien postupně odrecitovala. „A šestý?“

„Už jsem vám řekla, že šestého poznáte, až se s ním konečně spojím,“ odpověděla Vivien, znovu sklopila

oči k dokumentu a dočetla ho až do konce, včetně data a místa podpisu. Potom položila listiny před sebe

na stůl a nijak to už dál nekomentovala.

Ostatní na ni chvíli mlčky zírali, ale potom začali pokukovat po sobě, jako kdyby si nebyli jistí, zda dobře

slyšeli. Nebo možná jenom strnuli úžasem.

Nakonec promluvil Sallyin bývalý manžel. „Tvrdíte, že nám skutečně odkázala peníze?“

„Šestačtyřicet milionů dolarů?“ ozval se Génius Gerry. Vypadal ohromeně, skoro jako kdyby propadl

panice. „Nemůžu uvěřit, že nám to všechno nechala,“ zamumlal spíš pro sebe než pro ostatní.

„Vlastně to nenechala vám všem,“ odpověděla Vivien. „Odkázala to jenom jednomu z vás.“

Tatum se podrbal na hlavě a protáhl obličej. „Vůbec nic z toho nechápu. Kdo co dostane a kdy k tomu

vlastně přijdeme?“

Vivien se trpělivě usmála. „Pane Knighte, dovolte mi, abych vám všechno vysvětlila tak, aby to pochopiliúplně všichni. Veškerý majetek paní Fenningové přechází do svěřeneckého fondu. Existuje šestpotenciálních dědiců. Každý z nich – jeden po druhém – však ztrácí na zmíněný majetek nárok v okamžiku

své smrti. Dokud nezůstane naživu jenom jediný z vás. Teprve tehdy tento člověk získá všechno jměníuložené ve svěřeneckém fondu – základní majetek plus zisk. Tato poslední osoba se pak bude těšit zveškerých výhod, které vyplývají z jejího přežití.“

„Mluvte normálně,“ ozval se Tatum.

Vivien si ho změřila chladným pohledem a řekla: „Ten, kdo přežije všechny ostatní, bere vše.“

Novinářka zvedla hlavu od poznámek. „Je to legální?“

„Jistě.“

„Vysvětlete mi jednu věc,“ ozval se Tatum. „Jestli se všichni tihle vtipálci dožijou devětaosmdesáti let, a jádevadesáti, tak ty peníze dostanu, ale budu na ně muset čekat devadesát let?“

„Přesně tak. Ale dostanete i úroky.“

„To je volovina.“

„Dovolte mi uvést jiný příklad,“ ujal se slova Génius Gerry. „Dejme tomu, že až odsud budeme vycházet,všechny tyhle skvělé lidičky porazí autobus. A mě ne. Znamená to, že jsem milionář?“

„Ne. Existuje přece ještě jedna obmyšlená osoba – ta, která se sem nedostavila.

„Tu mám na mysli taky. Řekněme tedy, že všichni jedou v jednom autobusu, a ten se zřítí ze skály.Samozřejmě to myslím hypoteticky.“

„V tom případě získáte hlavní výhru vy. Pokud zahynou úplně všichni, zdědíte těch čtyřicet šest milionůdolarů. Musíte prostě splnit jedinou podmínku – zůstat naživu ve chvíli, kdy všichni ostatní jsou už po

smrti.“

„Nezáleží na tom, jak zemřou?“

„Ne. Záleží pouze na tom, kdy zemřou.“

V místnosti zavládlo tíživé ticho. Skupinka lidí, kteří se až dosud neznali, ale od této chvíle je už navždycky

spojovalo zvláštní pouto, nejdříve ztuhla a potom si jenom vyměňovala letmé pohledy. Mlčení nakonecprolomil Génius Gerry. „Mám z toho pocit, jako by nás chtěla vyprovokovat, abychom se navzájempovraždili/4

Znovu ticho.

Vivien se každému z přítomných podívala do očí a řekla: „Nechci ani na okamžik připustit, že by toho bylkdokoliv z vás schopen, ale pokud by se kdokoliv z obmyšlených pokusil sprovodit ze světa ostatní osobyuvedené v poslední vůli, aby zdědil celý koláč, měl by na to rychle zapomenout. Jeho motiv by byl přílišprůhledný a neprošlo by mu to.“

Miguel si odkašlal, spíš filozoficky než zlostně, jako kdyby konečně v plném rozsahu pochopil úžasný plánsvé bývalé manželky. „Udělala si z nás legraci. Vyvolala v nás pocit, že máme peníze úplně na dosah, aležádný z nás je vlastně nemůže uchopit. Rozhodně ne tak brzy, abychom z nich měli během života nějakýužitek. Budeme žít dál jako dřív a doufat, že jednou se z nás stanou boháči, jenomže všichni umřemestejně chudí, jako jsme teď.“

„Pokud si připadáte oklamaný,“ prohlásila Vivien, „můžete z celé záležitosti kdykoliv odstoupit. Obmyšlenýse klidně může svého nároku na dědictví zříct. Vůbec nic mu v tom nebrání.“

Miguel se rozhlédl po zasedací místnosti, jako by uvažoval, jestli má šanci přežít ostatní přítomné osoby.„Ne, tu její hru si zahraju. A jejích šestačtyřicet milionů si s radostí vezmu.“

„Potěšilo by ji, kdybyste je dostal,“ řekla Vivien. „A myslím to vážně. Skutečně upřímně.“

„Takže nám nezbývá než čekat?“ zeptala se reportérka. „Prostě žít dál jako dřív a čekat, až všichni ostatnízemřou?“

„Přesně tak,“ odpověděla Vivien.

Génius Gerry vyloudil na tváři umělý úsměv. „A mělo by nás při tom uklidňovat pomyšlení, že se v klidudožijeme vysokého věku, protože nikdo z nás není profesionální zabiják.“

Hlasitě se rozesmál vlastnímu vtipu. Ostatní se k němu přidali, ale ovzduší v místnosti při tom ještě víc

zhoustlo.

„Jo,“ přitakal Tatum a zároveň zachytil Jackův pohled. „Zaplať pánbůh za to.“

Devět

dálosti dostaly rychlý spád. Už v úterý dopoledne se Jack s Tatumem

dostavili k soudu. Swyteck tím sledoval jediný cíl – celé pozůstalostní řízení pokud možno urychlit.

Jack se u pozůstalostního soudu neobjevoval nijak často, takže se musel teprve zorientovat. V jistémsměru šlo o nejméně civilizovaný článek celého systému civilního soudnictví, o krvavou arénu, kdeprobíhal bratrovražedný boj a kde děti v honbě za rodinným jměním zrazovaly vlastní rodiče. Přesto se –alespoň v právnických kruzích – na zdejší prostředí obecně pohlíželo jako na osobitou oázu dvornosti, kde

si právníci navzájem úslužně přidržovali dveře, po ránu se srdečně zdravili, potřásali si pravicí, oslovovalise křestním jménem. V jednací síni hovořili tlumeným hlasem, jako by chtěli projevit úctu zesnulým, kvůlinimž se tu sešli. V sázce zde sice nebylo o nic méně než u jiných soudů, ale odlišoval se od nich celkovýstyl jednání. Proto o něm právníci často hovořili jako o „soudu, kde se šeptá“.

„Dobrý den,“ pozdravil přítomné soudce Parsons ze svého místa na stupínku. Byl to Afroameričan shustým šedivým obočím a vyholenou hlavou, která mu svítila jako nový míč na bowling, a patřil k nejuznávanějším představitelům soudní moci v okresu Miami-Dade.

„Dobrý den, Vaše Ctihodnosti.“ Sborová odpověď pocházela z úst právníků a jejich klientů. Od pondělníschůzky v kanceláři Vivien Grassové se počet hráčů pozoruhodně rozrostl. Žádný z případných dědiců sezřejmě nechtěl pustit do hry o Sallyiných šestačtyřicet milionů dolarů bez špičkového právníka. ExmanželMiguel Rios si najal Parkera Aimese, který se specializoval na pozůstalostní řízení a pětkrát předsedalpříslušné sekci floridské advokátní komory. Byl prý vzdáleným příbuzným zesnulého Willa Rogerse.Reportérku Deirdre Meadowsovou nezastupoval jenom jeden, ale hned dva právníci, oba z největší firmyv Miami. Státní zástupce Mason Rudsky svého původního advokáta propustil a nahradil ho profesorem,který kdysi vyučoval na právech a napsal odbornou publikaci o floridském

majetkovém právu a svěřeneckých fondech. Spolu s Vivien Grassovou jako správkyní pozůstalosti SallyFenningové vypadalo následující představování přítomných jako četba z encyklopedie Kdo je kdo vpozůstalostním řízení, pouze s jedinou výjimkou.

„Vaše Ctihodnosti, jmenuji se Gerry Colletti… a zastupuji Gerryho Collettiho.“

Vzadu kdosi tiše zakašlal, čímž zřejmě Gerryho vyvedl z rovnováhy. Génius Gerry byl podle všeho jedinýčlověk v soudní síni, kterému nepřipadalo potrhlé, že se klient představuje jako svůj vlastní právní

zástupce.

Soudce oslovil Jacka Swytecka. „Pane Swytecku, sešli jsme se tady na základě vašeho podnětu.Pokračujte prosím.“

„Náš záměr je velice prostý, Vaše Ctihodnosti. Jak víte, Vivien Grassová je správkyní pozůstalosti zesnuléSally Fenningové. Zákon jí ukládá, aby do deseti dnů od smrti paní Fenningové oficiálně doručila soudujejí poslední vůli. Deset dní už uplynulo, ale závěť k soudu dosud nedorazila.“

„Ale paní Grassová tvrdí, že vám závěť přečetla u sebe v kanceláři.“

Vivien vstala a řekla: „Přesně tak, Vaše Ctihodnosti.“

„Přesně tak to není,“ pokračoval Jack. „Závěť nám přečetla celou, s výjimkou jména šestého dědice.“

„To mohu vysvětlit, Vaše Ctihodnosti,“ řekla Vivien.

„Buďte tak laskava.“

„Hovoříme tady o majetku v hodnotě šestačtyřiceti milionů dolarů. Jen se podívejte, jaký zájem tentopřípad vyvolává,“ prohlásila a otočila se k divákům, kteří zaplnili prostor určený pro veřejnost.

Jack se otočil spolu s ostatními. Všechna místa byla úplně obsazená, v šesti řadách seděli lidé těsně vedle

sebe.

„Čím to je, že ten případ vzbudil takové nečekané vzrušení?“

„Zřejmě jste dnes ráno nečetl noviny,“ odpověděla Vivien. „Důmyslný článeček o dědici, který musí vyhrát

šestačtyřicetimilionovou hru o přežití. Jeho autora není třeba hledat příliš dlouho, když vezmeme vúvahu, že jednou z obmyšlených osob je novinářka.“

Deirdre Meadowsová se přikrčila na židli.

Vivien pokračovala. „Proč si myslíte, že je jednací síň plná lidí, kteří se sem přišli podívat ňa senzačnípředstavení? Povím vám proč. Protože všichni tihle diváci ve skutečnosti zastupují nejrůznější právníky.Jsou ve střehu a čekají na tučné sousto – až odhalím jméno onoho šestého potenciálního dědice, aby seza ním mohli okamžitě rozběhnout a nabídnout mu navštívenku.“

Jack znovu zaletěl pohledem k publiku a neušlo mu, že na mnoha tvářích se po tomto obvinění objevil

provinilý výraz.

Soudce se letmo pousmál a řekl: „Je to zvláštní, ale připomnělo mi to něco, co jsem nedávno viděl natelevizním kanálu Discovery. Bezmocné zvíře se ocitlo uprostřed smečky kojotů s vyceněnými zuby. Kruhse pomalu uzavíral, čelisti cvakaly. Vtom jeden z kojotů vyrazil kupředu a zakousl se své oběti do nohy.Hned nato se na lapené zvíře vrhli i všichni ostatní. Během okamžiku leželo na zádech, běhy nahoře, celépotrhané, a každý kojot se snažil urvat sousto. Ale to jsem odbočil. Zřejmě jsem tím jenom chtěl naznačit,

že třetina ze čtyřiceti šesti milionů podle mě představuje honorář, za který stojí bojovat.“

„Tak vidíte,“ znovu se chopila slova Vivien. „A právě proto nechci zveřejnit jméno tohoto šestéhoobmyšleného, dokud ho nevypátrám. Pokud ho budu nucena zveřejnit, obávám se, že jeden z těchtokojotů, jak jste řekl, mě patrně předběhne. Považuji to za velice nechutný způsob, jak se člověk můžedozvědět, že na něj někdo pamatoval v poslední vůli.“

„Souhlasím,“ řekl Jack. „Proto jsem také nežádal, aby soud paní Grassové uložil, že má poslední vůlinechat doručit a zaevidovat.“

„Co tedy vlastně požadujete?“ zeptal se soudce.

„Jde o zcela neobvyklou situaci,“ odpověděl Jack. „Závěť paní Fenningové je formulovaná v tom smyslu,že celý majetek zdědí pouze ten, kdo přežije všechny ostatní obmyšlené.“

„Přesně tohle měla na zřeteli paní Grassová,“ řekl soudce. „Pokud obmyšlení nechtějí čekat na penízepadesát nebo i více let, musí buď dokázat, že jsou ostatní případní dědicové nezpůsobilí, anebo dospět k nějakému urovnání. Což znamená, že budou potřebovat brilantního právníka. Proto nepochybuji, žeokamžitě po zveřejnění jména šestého dědice spousta právních zástupců doslova uspořádá hon na tohoto

záhadného člověka.“

„To je jedna stránka věci, Vaše Ctihodnosti. Ale je třeba vzít v úvahu

i další věc. Okamžitě potom, co paní Grassová přečetla u sebe v kanceláři dotyčnou poslední vůli, jeden zpřítomných – mám dojem, že to byl pan Colletti – zažertoval v tom smyslu, že žádný z případných dědicůnaštěstí není profesionální zabiják, protože jinak by se všichni museli mít neustále na pozoru. Cestou zkanceláře mě pak napadlo: Jak víme, že ten šestý neidentifikovaný dědic není profesionální zabiják?“

„Máte důvod domnívat se, že dědicům hrozí nebezpečí?“ zeptal se soudce.

Jack zaváhal. Nemohl dost dobře soudci přiznat, že se Sally Fenningová pokusila najmout jako zabijákajeho vlastního klienta, takže si chce touto cestou ověřit svou vlastní teorii, podle které je šestý dědic

nájemný vrah, který Sally neodmítl.

„Nic o něm nevím,“ pokračoval Jack. „Ale v zájmu osobní bezpečnosti a klidu případných dědiců by se titolidé jméno šestého člověka měli dozvědět. Takže žádám soud, aby nám paní Grassová okamžitěprozradila jméno toho člověka, a to pod přísahou a s vyloučením veřejnosti. Jakmile ho najde, může jehoidentitu oznámit veřejně.“

„Paní Grassová, máte něco proti tomu?“

„Teoreticky nikoliv,“ odpověděla Vivien. „Ale musíme vzít v potaz skutečný stav věcí. Pokud bych to jména

měla říct panu Swyteckovi, kterého znám a věřím mu, ničeho bych se nebála. Ale podívejme se na tonezaujatě. Jakmile kojoti, kteří sedí za támhletím zábradlím, zjistí, že lidé na této straně, před zábradlím,jméno šestého dědice znají, budou za tu informaci ochotni obětovat neslýchané částky.“

Gerry vyskočil z místa. „Důrazně protestuji, Vaše Ctihodnosti! Paní Grassová se při této poznámce, kterávyzněla jako obvinění, dívala na mě.“

„Nedívala.“

„Oh, to je ubohost.“

„To by stačilo,“ okřikl je soudce a rozhodil ruce do vzduchu. „Nedovolím, aby se mi v soudní síni do sebetakhle pouštěli přímo dva právníci.“

Panenko skákavá, jen to ne, pomyslel si Jack. U „soudu, kde se šeptá“ to nepřichází v úvahu!

Oba právníci se omluvili, ale soudce se už rozhodl. „Paní Grassová, respektuji vaše obavy, ale nemohu

ignorovat závazné termíny pouze kvůli hypotetickému strachu, že by někteří právníci mohli v honbě zatučným honorářem postupovat neeticky.“ Zadíval se přes horní okraj brýlí do prostoru vyčleněného proveřejnost. „Ale zároveň bych chtěl důrazně varovat přítomné publikum. Pokud někdo ve snaze najítšestého dědice překročí hranice etiky a dobrého vkusu, bude mít co dělat se mnou.“

„Znamená to tedy, že ten dokument musím doručit soudu?“ zeptala se Vivien.

„Ano. Ještě během dneška. A abychom se vyhnuli nějakému srocení v kanceláři soudního úředníka,

udělejme to následovně – povězte nám prosím jméno toho šestého dědice.“

„Přímo tady, v soudní síni?“

„Není důvod to odkládat/4

„Dobře. Pokud je to rozhodnutí soudu.“

„Je to moje rozhodnutí.“ , Jmenuje se Alan Sirap.“

Na místech pro veřejnost za Jackem to zašumělo, jak se soudní vyzvědači chopili papírů a per, aby sipoznamenali příslušné jméno. Jack zaletěl pohledem ke svému klientovi, ale Tatum pokrčil rameny, jakokdyby mu to nic neříkalo.

„Ještě něco?“ zeptal se soudce.

Nikdo se neozval.

„Takže jednání odročuji,“ prohlásil soudce, udeřil kladívkem do stolu, vstal ze židle a kvapně vyšel

postranním vchodem do své pracovny.

Právníci a jejich klienti se chopili aktovek. Colletti obešel dlouhý mahagonový stůl a zastavil se až u Jacka.

‚Jestli si myslíte, že máte nad námi navrch jenom proto, že se kamarádíte s Vivien Grassovou, pak sidejte pozor,“ prohlásil rozhodným tónem, ale tiše, aby ho neslyšel nikdo jiný než Jack. „Nepouštím se dotohohle případu, abych prohrál. Zvlášť ne s takovým klientem, jako je ten váš.“

„Za toho vašeho bych ho nikdy v životě nevyměnil, Gerry.“

„To se ještě uvidí.“

Jack sledoval Collettiho pohledem, jak míří uličkou k hlavnímu vchodu v zadní části sálu a razí si cestudavem, jako by se chtěl postavit do čela této kojoti smečky shromážděné v soudní síni.

Deset

Asi hodinu před západem slunce a pouhých pár minut před začátkem televizního přenosu zbasketbalového zápasu dvou odvěkých rivalů – týmů New York Knicks a Miami Heat – se Jack přihrnul stácem, na kterém měl naskládané plechovky s pivem. Šlo o hodně. Pokud mužstvo Heat zase prohraje,Jack bude muset čelit spoustě telefonátů a mailů od svých přátel z New Yorku. Knicks do toho, Heat odtoho, bia bia bia. Ale přicházel jeden z kouzelných miamských večerů, po němž Jack usne u otevřenéhookna, kterým k němu do ložnice proniká z Biscayneského zálivu uklidňující šumění moře a typická vůněslané vody. Zatímco jeho přátelům na severu už zbývá jenom jediný den, aby se rozhodli, jaké dlouhéspodky si vezmou pod svůj halloweenský kostým. Tak kdo je vlastně vítěz?

„Mám pro tebe jednu dobrou zprávu a jednu špatnou,“ oznámil mu Theo. Stál na terase vedle přenosnételevize, kterou před zápasem vynesl ven, a k očím měl přiložený dalekohled. Jack upravil anténu a vyložil

pamlsky na stůl pod slunečníkem. Nedovedl si představit nic lepšího než večer s pivem, nej lepšímpřítelem a televizním basketbalem pod hvězdnatou oblohou.

„Tak o co jde?“ zeptal se Jack.

Theo spustil ruce s dalekohledem. „Ta dobrá zpráva je, že ve vedlejším domě poskakuje nějaký nahýptáče.“

„Tomu ptáčeti je osmasedmdesát a je to můj soused.“

, Jo. No, hm, a právě to je ta špatná zpráva.“

Jack se zakuckal smíchy, popadl plechovku piva a uvelebil se na rozkládací židli. Theo se usadil vedle něja položil si misku plnou chipsů do klína.

„Necháš tam taky něco pro mě?“ zeptal se ho Jack.

„Vem si svoje,“ usadil ho Theo a natáhl se pro dálkový ovladač, ale Jack ho předešel.

„Tohle si beru na starost já, kamaráde,“ prohlásil.

, Jenom jsem se chtěl mrknout, jestli bude ve zprávách něco o Sally Fenningový.“

„Proč si myslíš, že by mělo?“

‚Jméno toho šestýho dědice je už venku. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se novináři domákli toho

Alana Sirapa dřív než právníci.“

„Máš pravdu/4

„Samozřejmě že mám pravdu. Já mám totiž pokaždý pravdu. Vždycky když otevřu pusu, nevypadne mi z

ní nic jinýho než pravda. Kromě toho, když si potřebuju krknout,“ prohlásil a s gustem si odříhl.

„Něco ještě odpornějšího neumíš?“

„To si šetřím na zvláště významný dny.“ Odložil misku s chipsy stranou a zeptal se: „Co provedeš s

Tatumem? Budeš ho teda zastupovat?“ „Už ho zastupuju.“

„Nemyslím tím těch pár umměnejch hodin, který jsi mu věnoval, abys mi udělal laskavost. Půjdeš do tohoa ujmeš se toho případu dlouhodobě, se vším všudy, nebo ne?“

‚Ještě nevím.“

„Ale no tak. Jak říkal soudce, ty lidi si půjdou po krku, právníci začnou přicházet s fůrou podpásovek, abyostatní dědice odrovnali. A kromě toho je to strašně sledovanej případ. Kdy naposledy se nějaká tvojekauza dostala do televize jako teď?“

Jack si Thea přeměřil vyčítavým pohledem.

Theo se zakuckal, jako by si teprve teď vzpomněl, že poslední sledovaný případ málem skončil Jackovoua jeho obžalobou. „Necháme mluvit dolary a selskej rozum. Ten rozvod ti dal pořádně zabrat. Jediný, coCindy nedostala, byl tvůj kabriolet a nejlepší kámoš, i když je docela dobře možný, že by tě dokázalapřipravit i o tohle. Jen si mě představ, jak sedím za volantem tvýho mustangu, na hlavě mám naraženounějakou všivou kšiltovku a vozím slečnu Daisy po Coral Gables.“

„Neměl jsem zájem o něco bojovat. Chtěl jsem to mít za sebou.“

‚Jenomže jsi splakal nad vejdělkem. Tenhle dům je docela pěknej, ale neříká ti pane. A na televizi se teďnedíváme venku kvůli tomu, že je nádherná noc, ale protože nemáš dokonce ani klimatizaci.“

„O co ti jde?“

„O třetinu ze šestačtyřiceti milionů dolarů – o tohle mi jde.“

„Takže tedy myslíš, že bych se měl Tatuma ujmout jako jeho oficiální právník?“ „Když to neuděláš ty,udělá to někdo jinej. Tak proč ne ty? Všichni ostatní dědicové si najímají špičkový právníky.“ „Ty ostatní právníky může uklidňovat pomyšlení, že jejich klient Sally Fenningovou nezabil.“

„Tebe taky.“

Jack se napil piva a neodpověděl.

„Nemůžu se ti na sto procent zaručit, že ji Tatum nezabil. Ale dal mi slovo, jako brácha bráchovi, vboxerským ringu. A posvátnější místo než boxerskej ring pro bratry Knightovy neexistuje. Stoprocentníjistotu nemáš nikdy v ničem, zvlášť když je ve hře honorář za právnický služby v případu, kde jde ošestačtyřicet milionů dolarů.“

„Vím, co tím chceš říct.“

„Mám dojem, že ne. Nemluvím jenom o penězích. Mluvím o tom, kdo vlastně jsi a co chceš v tom svýmžalostným životě dál dokázat.“

„Zůstaňme nohama na zemi, jo?“

„Tohle nejsou žádný kecy, myslím to vážně. S Tatumem jsme si vždycky říkávali, že na světě jsou dvadruhy lidí – riskéři a poserové.“

Jack se rozesmál, ale Theo se dál tvářil smrtelně vážně.

„Možná že Tatum není žádnej modelovej klient, ale dává ti možnost odpovědět si na strašně důležitouotázku: Co chceš dělat po zbytek života, Jacku Swytecku? Chceš se zařadit mezi riskéry, anebo mezi

posery?“

Oba muži se na chvíli střetli pohledem, ale Jack potom odvrátil oči stranou, k zálivu a vzdálené jachtě,kterou hnal vítr ke břehu. „Vyřiď bratrovi, ať se zítra staví u mě v kanceláři. Podepíšeme spolu smlouvu ovýši odměny za právní služby po úspěšném zastupování.“

Druhá část

Jedenáct

Suchý prašný vítr ze Sahary se ohlásil přesně podle očekávání.

Rene trávila na západě Afriky už třetí podzim, takže ji nikdo ani nemusel předem varovat, že vichr zaseudeří plnou silou. Suché oči a bodavá bolest v chřípí nelhaly. Větry, které vály z pouští na severu, semzpravidla vtrhly v říjnu a ustaly až někdy během února. V prachu, který s sebou přinášely, se v noci občas

trochu ochladilo, i když samo slovo ochladilo příliš nevystihovalo situaci v místě, kde denní teplotypravidelně šplhají k pětatřiceti stupňům Celsia a kde vládne počasí, které lze obecně popsat jenomjediným způsobem – vedro k zalknutí. Během následujících pěti měsíců přijde pouze pět deštivých dnů,ale aspoň je tu teď nebudou obtěžovat žádné sesuvy bahna, které s sebou odnášejí do údolí dobytek, děti

nebo celé vesnice zbudované na svazích kopců. Rene se rozhodla pro život v západní Africe a naučila seho brát se vším všudy. V blízké budoucnosti se tedy musí smířit s pískem ve vlasech, s pískem v oblečení i

s pískem v zubním kartáčku. A pokud přátelé doma nepochopí, proč fotografie, které jim poslala, působítak nevýrazně a jakoby bez života, její vina to rozhodně není. Nekonečné travnaté plochy, které serozkládají v severní části Pobřeží slonoviny, jsou oříškem i pro zkušeného fotografa, a za toho se Renerozhodně nepovažovala.

Rene byla dětská lékařka a přijela do Afriky na tři roky jako dobrovolnice vyslaná humanitární organizacíChildren First, která bojuje proti otrocké práci dětí na kakaovníkových plantážích. Rozhodla se k tomuběhem lékařské praxe v Bostonské dětské nemocnici. Jednou v noci si tam u své obvyklé večeře –čokoládové tyčinky se sodovkou – přečetla článek o novodobém otroctví. Podle studií Organizacespojených národů a Ministerstva zahraničí USA je v Republice Cóte ďlvoire, známé jako Pobřeží slonoviny,

zhruba patnáct tisíc dětí ve věku od devíti do dvanácti let prodáno do otroctví a nuceno pracovat nakakaovníkových, kávovníkových a bavlníkových plantážích. Prognózy tvrdí, že s pokračujícím poklesemceny kakaa se situace bude stále zhoršovat. Přitom polovina světové produkce kakaa pochází z oblastí,kde kvůli zvýšení zisků vykonávají otrocké práce na plantážích děti. Čokoládová tyčinka jí v tu chvílizhořkla v ústech. A položila si otázku, která ji v podobných osudových chvílích obvykle napadala: pročjsem šla studovat medicínu? Mám se přestěhovat do Brooklynu a utírat nudle dětem, které chůvy přivedly

na pravidelnou lékařskou prohlídku, nebo chci dokázat víc? Než si vůbec stačila všechno pořádněrozmyslet, seděla na palubě letadla směřujícího do Abidžanu. Jejím konečným cílem však byla oblastSenoufo na severu země a její největší město Korhogo, vzdálené od metropole devět hodin jízdy

autobusem.

V roce 1999 tuto republiku poznamenal vojenský puč, a když Rene dorazila na místo, zjistila, že se zeměpotýká se spoustou zdravotních problémů – podvýživou, AIDS, kojeneckou úmrtností a v některýchkočovných kmenech dokonce i s mrzačením genitálií. Věnovala se všem těmto problémům, ale hlavně sesnažila soustředit na úkol, kvůli kterému sem vlastně přijela. Oficiálně místní úřady tvrdily, že v zemižádné dětské otroctví neexistuje. Rene se s ním však při své každodenní práci zakrátko setkala tváří vtvář. Na její klinice se ocitaly děti, které se snažily utéct domů, do zbídačených zemí sousedících sPobřežím slonoviny. Vyprávěly jí o mužích, kteří je v takových zemích, jako jsou třeba Mali, Benin nebo

Burkina Faso, vylákali od rodin na autobusových zastávkách nebo tržištích. Mnozí se sem pak dostávali

namačkaní ve starých lodích, vypravovaných například z beninského Cotonou, které shodou okolnostíbývalo v minulých stoletích prosperujícím centrem obchodu s otroky. Jiné děti sem byly dopraveny posouši – naložené v autech projížděly buší a v kánoích přeplouvaly řeky –, dokud nedorazily až k plantážím,

které se rozkládaly daleko od civilizace a ještě dále od jejich domovů. Cestou se zastavily pokaždé jenom

na chvilku, když jejich přepravci zabrzdili a vylezli z aut, aby se domluvili s pěstiteli kakaa kolem jezeraKossou, kolik pracovníků potřebují. Na těchto zastávkách pokaždé pár dětí vystoupilo – zhruba tři ažpatnáct – a přidalo se k ostatním dětským otrokům, kteří už na tom kterém místě pracovali. Zbytekpokračoval v cestě, k další zastávce, dokud muži všechny děti nerozvezli. 2ily v přeplněných chatrčích bezlůžek, vody a elektřiny a musely dodržovat přísný zákaz mluvení, protože kdo mluví, ten si stěžuje, a kdosi stěžuje, ten má blízko ke vzpouře. Děti Rene vyprávěly o dvanáctihodinových pracovních dnech naplantáži, od rozbřesku do setmění, o nepoživatelném jídle, o hladu a pečených banánech a jen výjimečně

– pokud měly štěstí – o sladkých bramborách. Ukazovaly Rene jizvy, které jim zůstaly na nohou a zádech

po surovém bití, jestliže nepracovaly dost rychle. Nebo když nepracovaly dost dlouho. Anebo pokud se

pokusily o útěk. Bití, bití a zase bití. To všechno bez sebemenší mzdy. Dostalo se jim jen příslibu, že jejich

rodiny nakonec dostanou mizerných patnáct dolarů, ale většinou je ani nespatřily. Nikdo to otevřeněnenazýval otroctvím, ale Rene se už na medicíně naučila, že pokud něco vypadá jako kachna, chodí jakokachna a kejhá jako kachna… bude to kachna.

Vtom ji z úvah vyrušilo kdákání slepic, které se jí ozvalo za zády.

„Ysugriy sassara, “ řekl muž, který kolem ní procházel na druhou stranu ulice. Promiňte prosím, bílá ženo.

Rene ustoupila stranou. Muž nesl na ramenou dlouhou, pečlivě vyváženou dřevěnou tyč, na které zapařáty visely vyděšené živé slepice. Úředním jazykem v zemi je francouzština, ale ovládá ji jenom máloAfričanů, zejména na severu. Podle jazyka a oblečení Rene usoudila, že muž pochází zřejmě z BurkinaFasa, neutěšeného vnitrozemského státu ležícího na severu, ve srovnání s nímž Pobřeží slonovinypůsobilo jako zářný vzor prosperity.

Rene zamířila spolu s dalšími chodci, kravami a mulami na městské tržiště. Některé ulice byly vydlážděné,ale v ostatních se chodilo jenom po ušlapané hlíně. Těmito prašnými cestami bylo protkané prakticky celéměsto a Rene si na nich připadala, jako by se vydávala na cestu do hluboké minulosti. Cestu znala, ale ikdyby ne, tržiště by poznala už z dálky podle červeného mraku, který se nad ním vznášel. V tomto ročním

období se totiž při každém kroku rudý prach na tržišti vířil, stoupal vzhůru a byl vidět přes celé město. VKorhogu se dalo dělat jenom velice málo věcí a odpolední hemžení na tržišti nabízelo zajímavépovyražení, pokud člověk vydržel venku v tom nesnesitelném vedru.

Rene se zastavila na rohu a napila se z polní lahve. Před dvěma lety by touto dobou nikdy nevyšla ven,ale teď už byla mnohem odolnější. Nebo bláznivější.

„Wanwana, wanwana?“ slyšela nějaké turisty. Lidé do Korhoga kupodivu přijížděli, ale většinou se tuzastavovali jenom nakrátko, na cestě k jinému cíli. Pokud se tu nějací cestovatelé ocitli, většinou seokamžitě pídili po místních plátěných tkaninách s neobvyklými nativními vzory, které si už našly cestuskoro do každého hotelu a domu v zemi ve formě závěsů, přehozů přes postele, ubrousků a ubrusů. Celéodpoledne zněla na tržišti jediná otázka: „Kolik?“

„To je dobrá cena,“ zašeptala Rene, když procházela kolem dvou Australanů, kteří se vášnivě dohadovali s

prodejcem.

„Díky,“ řekl jeden z nich a dál smlouval.

Podobné handrkování bylo na tržišti naprosto běžné, ale někteří turisté nechápali, že místní umělcenesmírně urazí, když po dlouhém vyjednávání stlačí cenu na minimum, ale zboží si nakonec nekoupí.Pokud se Rene k podobné situaci nachomýtla, nevydržela to a zahraničním návštěvníkům to vyčetla.

Vtom ucítila prudký závan větru, který zvířil další prach, a zakryla si obličej šátkem. Spolu s ním jí o chřípízavadil nepříjemný zápach kanalizace. Možná že na severu v noci zapršelo, takže se tam rozhodli upustitobsah přeplněných jímek.

Za chvilku vítr zase poněkud zeslábl a Rene otevřela oči. Ve vzduchu stále poletoval prach a tržiště vidělarozmazaně, jako by ho pozorovala z polospánku. Připadalo jí, že se labyrint hnědých zdí a domků zhliněných cihel boří do země. Štóly a šály povlávaly ve špinavém vánku. Zvířata vyburcoval z letargie

zápach, který sem pronikal ze severu. A turisté dál smlouvali.

Během okamžiku se však Rene zase vzpamatovala a zavadila pohledem o klučinu stojícího na rohu ulice.Podobal se všem ostatním chlapcům, s nimiž se tu setkávala. Hubené nožky, zablácené kalhoty,umělohmotné sandály. Potrhaná košile, oči naplněné strachem. Kdokoliv jiný by si pomyslel, že se klučina

ztratil. Ale Rene ten pohled znala.

Ten chlapec byl na útěku.

Zvolna k němu zamířila, nesmírně opatrně, aby ho nepolekala. Nenápadně se snažila neztratit ho zdohledu, ale přímo do očí se mu nepodívala. Hošík se tiskl k rohu, u něhož zřejmě hledal útočiště, vedlejiných dětí, které trávily celé dny na ulici a žebraly. Rene si razila cestu k rohu, ale postupovala pro jistotu

obloukem.

Jakmile se k němu přiblížila, objevil se před ní les natažených žebrajících dětských rukou.

„S’il vous plait, mademoiselle, s’il vous plait. “ Pokud děti vidí bělocha, prokážou dostatečnou znalost

oficiálního jazyka.

Bylo jí zatěžko ignorovat je, ale všem pomoci nemohla. Jenom malým otrokům.

Přestože ji na chvíli děti úplně obklopily, nespouštěla oči z vystrašeného hocha. Viděla ho teď docelazblízka a poznala, že se nemýlila. Ruce měl samý puchýř a kolena a kotníky zjizvené. Chlapci používají přisklizni plodů kakaovníku mačetu. A musí se nejméně nadvakrát pořádně rozmáchnout, aby plod, tvrdýjako kámen, rozbili a mohli z něj vyloupnout boby.

Jeden skutečně výkonný chlapec dokáže za hodinu rozbít až pět set plodů, ale většina chlapců se vdůsledku nezkušenosti nebo z nedostatku sil často zraní. Tento klučina měl naštěstí na rukou všech deset prstů.

Po značném úsilí se Rene konečně ocitla vedle něj.

„S7/ vous platí, mademoiselle, “ poprosil ji a natáhl ruku.

Hochova francouzština zněla poměrně dobře, takže mu odpověděla také francouzský. „Neboj se,“ snažilase ho uklidnit. „Přišla jsem ti pomoct.“

Ustoupil o krůček dozadu. Zřejměji rozuměl.

„Pomohla jsem už mnoha chlapcům, jako jsi ty. Chlapcům, kteří pracují na kakaovníkových plantážích.“

Ostatní žebráčci se mezi ně snažili prodrat, ale Rene se dívala jenom na hocha. „Jsem doktorka.“

Vytáhla z kapsy fotografii své kliniky. Už několikrát sejí osvědčilo, že mohla chlapcům svoje slovo doložitnějakým důkazem. „Je to hned za rohem. Pojď se mnou. Pomůžu ti vrátit se domů.“

Zavrtěl hlavou, jako kdyby podobný slib neslyšel poprvé.

René k němu přistoupila ještě blíž, ale hned vzápětí se zarazila, protože ji napadlo, jestli na něj nejdepříliš zhurta. „Prosím tě,“ řekla, „nevypadáš jako ostatní děti. Rozumíš mi? Pojď se mnou. Chci ti pomoct,než tě najdou ti obchodníci s dětmi.“

Zadíval se jí do očí a Rene se neodvážila ani na chvilku stočit pohled stranou. Tváří v tvář chlapci, kterého už podvedla spousta mužů, teď měla jako žena nesmírnou výhodu.

Váhavě přikývl a Rene ho okamžitě vzala za ruku. Byla to drsná, mozolnatá ruka starého muže. Rozhodněnepatřila k tak malému chlapci. Vedla ho přes tržiště, zkratkou ke klinice.

„Jak se jmenuješ?“

„Kamun.“

„Kolik je ti let?“

„Nevím,“ odpověděl.

„Chceš trochu vody?“

„Ano.“

Zastavili se a Rene mu podala polní láhev.

„Děkuju.“

Usmála se a pohladila ho po hlavě. „Není zač.“

Na konci prašné cesty stála První dětská klinika, která však jako klinika příliš nevypadala. Sídlila v

poměrně starém domě se silnými zdmi z hliněných cihel a se střechou krytou čímsi, co připomínalovepřovice. Ale z jednoho okna trčel vývod hlučné klimatizace, což chlapce očividně potěšilo. „Chládek,“ řekl a usmál se. „Ano, máš pravdu,“ odpověděla Rene. „Pojď dovnitř.“ Připojil se k ní a Rene za ním zavřela dveře. Zdálo se jí, že znovu znervózněl, takže ho zase vzala za ruku,zamířila s ním přímo před klimatizační jednotku a zapnula ji na plný výkon. Pousmál se, a když mu proudchladného vzduchu vysušil pot na čele, zasmál se dokonce nahlas. Skrz díry na košili René viděla, že hoch má zjizvená i záda, a napadlo ji, kdy naposledy se vůbec usmál.

„Pojď sem,“ řekla, zavedla ho do vedlejší místnosti – měli jenom dvě – a posadila ho na vyšetřovací lůžko. „Chci si poslechnout tvoje srdíčko,“ vysvětlila mu. Přiložila mu stetoskop ke kolenu a předstírala, žepozorně poslouchá.

„Žádné srdce neslyším,“ oznámila mu.

Konečně se rozesmál. „Tam přece srdce nemám,“ řekl.

„Oh, promiň,“ omluvila se a přiložila mu stetoskop k lokti.

Znovu se rozesmál a Rene s ním. Pokud mu tyhle hrátky připadají směšné, je zřejmě mladší, než jsem si

myslela, říkala si v duchu. Nakonec mu přiložila stetoskop na hruď a poslouchala.

„Zdravé, silné srdce,“ usmála se.

„Ano. Le Gros to říkal taky.“ Le Gros – Velký Muž. „Pro něj jsi pracoval?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Šest.“

„Měsíců?“

„Ne. Sklizní.“

Rene tu žila už dost dlouho, aby věděla, že hlavní sklizeň kakaa trvá několik měsíců a dalších pár pak trvádruhá. Šest sklizní tedy znamenalo, že Kamun pracoval na plantážích nepřetržitě skoro tři roky. Dostat tohoto chlapce domů nebude nijak snadné. „Co jsi tam dělal?“ Neodpověděly což se dalo čekat. Tyhle děti většinou potřebovaly trochu času, než se poněkud osmělily. „Můžu ti svléknout tu košili?“ Zavrtěl hlavou. „Všimla jsem si, že máš na zádech nějaké šrámy. Chci se na ně podívat.“ Založil si ruce, aby svému nesouhlasu dodal větší váhu.

„Nic se neděje. Můžeme to udělat později.“ Odmlčela se a duševně se připravovala na další otázku, kterou kladla pokaždé. Odpověď znala užpředem, protože hovořila s dětmi, které nikdy nepoznaly domov, kde by v kuchyni stála kredenc a v nímléko a cukr. Přesto se pokaždé zeptala, protože věřila, že ji každá tato odpověď posílí, utvrdí vdosavadním odhodlání a doloží, že se sem nevypravila zbytečně. A zároveň doufala, že ji neochromí a

nezlomí jí srdce.

„Kamune. Ochutnal jsi někdy čokoládu?“

„Čokoládu?“

„Ano, čokoládu. Ochutnal jsi ji někdy?“

Zavrtěl hlavou. „Co to je… čokoláda?“

Vtom se otevřely hlavní dveře a do místnosti vešel muž se ženou. „Pošta!“ oznámili jí s obvyklým veselýmúsměvem.

Rene Kamuna šeptem uklidnila, že to jsou přátelé. Jim a Judy Robertsovi byli také dobrovolníci. Nemělizdravotnické vzdělání, ale starali se o program Children First po administrativní stránce. Rene si tytomanžele z Oklahomy, kteří stáli oběma nohama pevně na zemi, oblíbila hned od začátku. Na charitu senevrhli, aby se jejich tváře objevovaly ve společenských rubrikách novin, ale protože se chtěli po odchodu

do důchodu věnovat něčemu smysluplnému. Teď se vraceli z pravidelné cesty na poštu. Jim, bývalýfotbalista reprezentačního týmu státu Iowa, vešel dovnitř jako první. Rene vyběhla z přilehlé místnosti a

zeptala se. „Jako obvykle?“

„Ne,“ odpověděl pan Roberts. „Dnes pro vás něco máme.“

„Vážně? Položte mi to na stůl. Mám tu teď pacienta.“

„Je to z nějaké advokátní kanceláře.“

To ji zaujalo. Přešla celou místnost a zadívala se na obálku. Jméno jí nic neříkalo.

„Co je to za chlapce?“ zajímala se paní Robertsová.

„Prosím?“ zeptala se Rene, oči stále upřené na obálku.

„Ten pacient. Kdo to je?“

„Jmenuje se Kamun. Za chvilku vás představím. Tohle vypadá dost důležitě. Asi bych to měla otevřít.“

Paní Robertsová jí podala nůž na dopisy. Rene kvapně rozřízla obálku po celé délce a vytáhla z ní dopis,

napsaný na jediném listu papíru. Oči sejí rychle míhaly zleva doprava, ale zakrátko se jí rozechvěla víčka a

roztřásla ruka.

Pan Roberts z ní nespouštěl oči. „Je všechno v pořádku, Rene?“

Rene si bezmyšlenkovitě přitiskla ruku na ústa. „Jde o mou sestru,“ vypravila ze sebe.

„Doufám, že je v pořádku.“

Rene zvedla oči od dopisu. „Je mrtvá.“

Paní Robertsová k ní přistoupila a objala ji kolem ramen. „Ach ne.“

Rene se zezadu opřela o hranu stolu, protože žádné bližší místo k sezení neměla po ruce. „Zastřelili ji.

Nějaké loupežné přepadení nebo co. Neví to přesně. V Miami.“

Pan Roberts jí stiskl ruku. „Je mi to moc líto, zlatíčko.“

„Bylo to takové sladké děvče. Připadá mi, jako by od nás odjela teprve včera.“

„Je to už dva roky.“

„Vážně? Tak dávno? Bože můj, čas letí neuvěřitelně rychle. Ale byla ještě tak mladá. Myslím, že se každouchvíli rozpláču.“

„Jen to ne, prosím vás,“ vzdychla Rene.

Pan Roberts se na ženu podíval, jako by jí chtěl naznačit, aby se snažila sebrat všechny síly, už kvůli

Rene. Ta si jenom odkašlala a nasadila odhodlaný výraz.

„Děkuju vám,“ hlesla.

„Byla nesmírně milá,“ ozval se pan Robets se smutným výrazem v obličeji.

„Budu v pořádku,“ ujistila oba manžele Rene. „Opravdu. Ale moc vám děkuju. Je to od vás milé, že mi

říkáte takové hezké věci.“

„Jestli chcete, můžeme to nějak zařídit, abyste si mohla vzít volno,“ navrhla jí paní Robertsová.

„Myslím, že nikam nepojedu.“

„Jestli chcete, klidně odjeďte domů, půjde to bez problémů.“

„Sally byla vlastně jediný člen rodiny, kterého jsem měla. Teď je pryč. Nemám nikoho, ke komu bych

mohla jet.“

Paní Robertsová se nejistě pousmála, jako kdyby se snažila Rene pochopit. „Záleží jenom na vás, zlatíčko.Udělejte, co uznáte za vhodné.“

Rene jí posmutnělý úsměv vrátila a zamířila nazpátek do přilehlé vyšetřovny. Ve dveřích se však zastavila,otočila se a zadívala na oba manžele: „Nechci vám ani celé organizaci přidělávat starosti. Nikam

nepojedu.“

„Jak už jsme vám říkali, Rene. Záleží jenom na vás.“

Přikývla a zadoufala, že tímhle už všechno skončí. Potom vykročila kupředu a dál se věnovala pouze

Kamunovi.

Dvanáct

Ve čtvrtek v poledne pozval Jack bývalého manžela Sally Fenningové na oběd.

Dopoledne strávil u trestního soudu, takže se sešli několik bloků od řeky Miami, v rybí restauraci Big Fish,kam Jack rád chodíval o polední přestávce. Přestože se město chlubilo dlouhými úchvatnými plážemi,člověk tu našel jen málo míst, kde si mohl posedět u vody a pochutnat si na rybích pokrmech. Restaurace

Big Fish stála přímo na břehu. Nenabízela nijak luxusní prostředí, ale příjemné posezení nad čerstvýmdelfínem, tuňákem nebo garnátem a výhled na historicky zajímavou část řeky, po které mířily bezmálatřicetimetrové jachty do západní Indie a staré prorezavělé nákladní lodě s ukradenými vozy SUV do JižníAmeriky. V této pozoruhodné části Miami se potkávaly a mísily různé životní styly a historická období –staří námořníci z hausbótů na západní straně řeky tu naráželi na bankéře a právníky z výškovýchkancelářských budov na východě, kde bezmála devět kilometrů dlouhá řeka ústí do Biscayneského zálivu.V Jackovi toto místo vyvolávalo nostalgické vzpomínky. Právě tady totiž jako federální prokurátorpřemluvil nad grilovaným kanicem s pečenými brambory svého prvního mafiána, aby se dostavil k soudujako svědek obžaloby.

Jack rozhodně nedoufal, že by dnes mohl zabodovat podobně jako tehdy, kdy se mu podařilo stylověusvědčit Tonyho Dilabia zvaného Velký Tuňák díky rozhovoru vedenému právě v rybí restauraci. Ale kdyžsi potřásal pravicí se Sallyiným exmanželem, cítil, jak ho zaplavuje vlna adrenalinu.

„Děkuju, že jste přišel,“ ujal se slova Jack.

„V pohodě.“

Vybrali si stolek u okna s výhledem na rybářské molo, které bylo celou dobu, co sem Jack chodil, zpoloviny ponořené ve vodě. Miguel měl na sobě bílou košili s krátkými rukávy a modré přiléhavécyklistické kalhoty. Krátce předtím, než se rozvedl se Sally, nastoupil k miamské policii a stal

se členem její cyklistické složky – nepočetné skupiny, která hlídkovala v parcích a ulicích za pomocipedálů a přehazovaček s dvanácti kolečky.

Miguelovo celé jméno znělo Miguel Ortiz Rios. Patřil k první generaci Američanů kubánského původu.Swyteckova matka se narodila na Kubě, ale Jack se o tom před Miguelem nezmínil. Zemřela několik hodin

po synově narození, takže Jackův kubánský původ měl ryze genetický charakter. Vždycky, když na tytojeho kořeny přišla řeč, připadal si Jack nesvůj, a to jak mezi typickými Američany ze severu aseverovýchodu, tak mezi Kubánci. Ze zkušenosti věděl, že pokud by se polovičnímu Kubánci Miguelovi kesvému příbuzenstvu z matčiny strany přiznal, Miguel by začal mluvit Španělsky. Jack by se mu snažilpodle svých schopností odpovídat, ale Miguel by zase rychle přešel k angličtině, protože by Jackapovažoval za prohnaného gringa, který se mu snaží nabulíkovat, že je Latinoameričan, aby si ho navnadil.

„Jenom kvůli smaženým škeblím jste mě sem asi nepozval,“ prohlásil Miguel.

Jack se pousmál. „Máte pravdu. I když ty grilované škeble tady mají skutečně výbomé.“

„Vezmu si tedy smažené škeble,“ otočil se Miguel k servírce. „K pití jenom vodu.“

„Já si dám velkého tuňáka,“ prohlásil Jack.

„Všechny porce jsou zhruba stejné,“ řekla servírka.

Jack si pomyslel, že Freud by měl pro tohle jeho uřeknutí určitě spolehlivé vysvětlení. „Promiňte. Měl jsemna mysli prostě jenom tuňáka. Zprudka opečeného, polosyrového. A ledový čaj.“

Číšnice si všechno zapsala a nechala je o samotě. Do restaurace proudili další hosté a hovor u okolníchstolů tvořil oběma mužům poměrně hlasitou zvukovou kulisu.

„Než začneme, Miku,“ ujal se slova Jack.

„Jmenuju se Miguel. Jediná Sally mi říkala Miku.“

„Promiňte. Jenom jsem vám chtěl připomenout, že máte právo mít i tady s sebou svého právníka.“

„Zapomeňte na to. Jestli si přinesu domů těch šestačtyřicet milionů, Parker Aimes si přijde na pěknépeníze, ale zatím mu platím hodinový honorář, pro případ, že prohrajeme. Takže ho využívám co možnánejmíň.“ Jackovi připadalo zajímavé, že špičkový právník, specialista na pozůstalostní řízení, nevidí šancebývalého manžela Sally Fenningové natolik růžově, aby s ním rovnou uzavřel smlouvu o výši odměny za

právní služby

po úspěšném zastupování. Při neúspěchu by totiž podle tohoto typu smlouvy nedostal nic. „Rád bych sevás zeptal na několik věcí, které se týkají Sally, ale dovolte mi začít otázkou, která mě zajímá především.

Co tím vším Sally podle vás sledovala?“

„Už jsem to říkal na té schůzce. Pokud vím, tak na seznamu všech případných dědiců není ani jediný

člověk, kterého by měla ráda. Vlastně vím, že pár z nich dokonce nenáviděla.“

„Takže se rozhodla, že jen tak věnuje šestačtyřicet milionů dolarů lidem, které nesnáší?“

„Ne,“ odpověděl Miguel. „Chtěla, aby se její nepřátelé poprali o šestačtyřicet milionů dolarů, na které

zřejmě nikdy nedosáhnou.“

„Považujete za jednoho z těch nepřátel i sebe?“

„Je to trochu složitější.“

„Tak to zestručněte.“

„Nikdy jsem se na Sally nedíval jako na nepřítele. Nikdy. Ani v těch nejhorších dobách.“

„Ale najal jste si pořádně drsného rozvodového právníka.“

„Vlastně jsem si ho nenajal. Gerry Colletti se toho ujal jako můj přítel, bezplatně.“

„Pořád je váš přítel?“

„Už ho za přítele nepovažuju.“

„Co se stalo?“

„Vlastně nic. Jenom mi došlo, že ho Sally odhadla dobře. Je to parchant.“

„Myslíte, že je jedním z důvodů, proč vás Sally zařadila mezi nepřátele? 2e jste si při rozvodu najal

takového parchanta?“

„Může vám to tak připadat, ale není. Nikdy bych Gerrymu nedovolil, aby ji oškubal. Dám vám příklad.Pořídili jsme si se Sally restauraci. Vlastně jsme ji koupili od Gerryho. Ale dopadlo to katastrofálně amuseli jsme ji zavřít. Všechny dluhy připadly mně. A veškerý majetek dostala Sally. Díval jsem se na totak, že pokud ji nechám ve finanční tísni, nikdy se duševně nevzpamatuje.“

„To je velkorysé.“

„Po tom, co se stalo naší dcerce, se člověk řídí úplně jinými pravidly. Snaží se o nápravu. „Viděla to Sally stejně?“

Miguel se na Jacka smutně usmál a pomalu zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Sally bývala sladká, milující žena.Ale změnila se.“ „Co ji změnilo?“

Miguelův úsměv vyprchal. „Naši dceru někdo zavraždil přímo doma. To člověka změní, nemyslíte?“

Jack rozpačitě sklopil oči, jako by se za svou otázku trochu styděl. ‚JVic horšího si nedovedu představit. Jemi moc líto, že se to stalo právě vám a Sally.“

„Díky.“

Do restaurace vešla šestičlenná společnost a proplula kolem jejich stolu. Jack čekal, až se ztratí zdoslechu. Teprve potom pokračoval. „Ale ani tak děsivá událost, jako je smrt dítěte, neskončí pokaždérozvodem. Někdy to manžele dokonce sblíží, protože u sebe hledají podporu.“

„Teď ovšem mluvíte o rodičích, co se navzájem neobviňují, že je to jejich vina.“

Servírka jim přinesla nápoje, ale hned nato zmizela stejně rychle, jako se objevila. Jack si vysypal doledového čaje sáček cukru a vyptával se dál. „Takže tohle se vám se Sally přihodilo? Hra na hledání

viníka?“

„Vlastně pořádně nevím, co se nám přihodilo. Snažili jsme se. Skutečně upřímně jsem se snažil být jíoporou. Jenomže ona o pomoc nestála. Aspoň ne o moji.“

„Obviňovala vás z toho, co se stalo vaší dceři?“

„Ne.“

„Obviňoval jste vy ji?“

Hned neodpověděl. Zdálo se, jako by hledal slova. ‚Myslela si, že ji obviňuju.“

„Co ji k tomu přimělo?“

„To přesně nevím.“

„Ani to netušíte?“

Znovu se odmlčel. Zřejmě sváděl vnitřní boj. „Sally měla… takovou práci. Nelíbilo se mi to.“

„V Hooters?“

Párkrát zamrkal, jako by ho překvapilo, že to Jack ví. „Podívejte, nechci, abyste si o Sally udělal špatnýobrázek. Byla to skvělá matka. Ne že by tam tančila po stolech nebo dělala něco podobného. Ale prostějsme měli tu všivou restauraci, o které jsem vám už říkal. Postihla nás příšerná povodeň, my nebylipojištění a přišli jsme úplně o všecko. Vězeli jsme v dluzích a potřebovali jsme peníze jako sůl. Muselijsme si najít nějaké zaměstnání, abychom se postavili na nohy, a nemohli jsme si moc vybírat. Jenom měmrzelo, že si nesehnala něco lepšího.“ „Chtěl jste po ní, aby odtud odešla?“

„Mluvili jsme o tom. Ale v takových podnicích jako Hooters si člověk přijde na slušné spropitné. Turisti setrochu napijou, vždyť víte, jak to chodí. Ale ty čtyřhodinové večerní služby v Hooters vydaly zaosmihodinovou směnu někde jinde, takže jí zbývalo víc času na Katherine.“

„Takže tam zůstala?“

„Jo. Byla to obrovská chyba.“ „Jak to?“

Miguel otevřel balíček ústřicových sušenek. „Začal ji pronásledovat nějaký ztroskotanec.“

„Pronásledovat?“

„Toho jsem se bál ze všeho nejvíc. Spousta těch slizounů, co chodí do podobných barů, si myslí, že to

všechny číšnice chtějí, že jsou k mání. Víte, o čem mluvím?“

„Co se stalo? Někdo jí začal telefonovat, sledovat ji cestou domů – co?“

„Všechny podrobnosti neznám. Vůbec se mi s tím nesvěřila – dokud nám nezabili dceru.“

„Proč ne?“

„Věděla, že bych ji nutil, aby v tom podniku skončila – pokud bych se dozvěděl, že ji v práci někdo

obtěžuje. Kromě toho si uvědomovala, že kdybych zjistil, co je to za chlapa, zakroutil bych mu krkem.“

„A zjistil jste to někdy?“

„Ne. Hajzl jeden. Sally potom tvrdila, že jí volal z telefonních budek. Takový ten otrapa, co se nepředstaví

a potom rychle zavěsí. Kdyby to bývala oznámila, možná by jí policie pomohla, ale říkala, že ho nechtěla

provokovat, aby se jí potom nemstil. Doufala, že když ho bude ignorovat, dá jí nakonec pokoj.“ „A dal?“

„Vůbec ne.“ Miguel sklopil oči. „A nakonec na to doplatila naše dcera,“ dodal smutně.

Jack upil trochu čaje a rychle položil šálek na stůl. „Chcete říct, že vaši dceru zabil ten člověk, co

obtěžoval vaši ženu?“

„Nemůžu to dokázat. Zvlášť když se Sally až do dceřiny vraždy nikomu nesvěřila, že ji někdo

pronásleduje. Kdyby ho udala na policii, mohli jsme se aspoň něčeho chytit, z něčeho vyjít. Jenomže ten

člověk hned po té vraždě zmizel. Policie neměla žádnou stopu, kterou by mohla sledovat.“

„Takže nebyl obviněn?“

„Nikdo nebyl obviněn/4

„Měli aspoň někoho v podezření?“

„Ne. Ale mě vyšetřovali na detektoru lži. Břídilové. Nemohli najít člověka, co to udělal, tak skřípli otce.“

Jack se na chvilku odmlčel a hledal slova, aby se Miguela nějak nedotkl. „Jak to dopadlo?“

„Přesně tak, jak jsme se Sally samozřejmě čekali. Položili mi tu otázku na třikrát: Zabil jste svou dceru?

Pobodal jste svou dceru? Ublížil jste nějak své dceři? Uspěl jsem s úplně čistým štítem.“

„Pořád si myslíte, že to udělal ten člověk, který obtěžoval vaši ženu?“

„Vůbec o tom nepochybuju. Chci říct, kdo jiný by to udělal? Kolik nepřátel může mít malá nevinná

holčička?“

„Máte Sally za zlé, že z toho vyvázla?“

„V žádném případě. Jsem polda. Nejsem typ člověka, co obviňuje oběti.“

„To rád slyším.

, Jenomže Sally si nějak usmyslela, že to kladu za vinu jí. Potom se naše manželství zhroutilo. Vím určitě,

že to je ten důvod, proč mě zařadila do té své hry. Zřejmě mi v tom svém seznamu vyčlenila první místo.“

„Ale nejste na něm sám.“

„Nejsem. Evidentně ne.“

„Proč se tam ocitli ti ostatní? Víte o tom něco?“

Číšnice jim přinesla jídlo. „Nechte si chutnat,“ popřála jim a položila před ně talíře. „Přejete si ještě něco?“

„Ne, díky,“ odpověděli současně.

Číšnice odešla a Miguel si nalil na smažené škeble omáčku. Jack stále čekal na odpověď, ale Miguel spříchodem číšnice zřejmě zapomněl, že se ho Jack na něco ptal. Zkusil to tedy znovu. „Víte, proč jsou naSallyině seznamu ti ostatní?“

Miguel už měl plná ústa škeblí. Pokrčil rameny a za okamžik odpověděl: „Na to se musíte zeptat jich.“

Jack pokýval hlavou, podíval se na svou porci, ale náhle ztratil o jídlo zájem. „To taky udělám.“

Třináct

Už ve tři hodiny odpoledne Jack dorazil zpátky do kanceláře. Po obědě měl jednání u soudu a čekal, že topotrvá celé odpoledne, ale protistrana rozzuřeně vyklidila pole, potom co se Jack na jejího svědka vytasils otázkou, proč má ohořelé obočí on, když podle obžaloby měl požár – dokonce vlastní firmy – založitjeho klient, a neúnavně se dožadoval odpovědi.

„Pane Valentesi, budu se vás ptát tak dlouho, dokud mi neodpovíte, co se stalo s vaším obočím. “

„5 jakým obočím?“

„Právě o to mi jde. “

„Tak to by stačilo, Swytecku. Jdeme! “

Miami představovalo živoucí sbírku tupých delikventů.

Jakmile vstoupil do dveří, okamžitě ho uhodila do chřípí silná vůně kubánské kávy. Maria si dopřávalasvou pravidelnou odpolední dávku kofeinu. Dělala mu sekretářku už skoro sedm let; nastoupila k němuhned druhý den potom, co se stal federálním prokurátorem, a neopustila ho, ani když si zařídil soukromou

praxi. Po rozvodu, který v něm stále ještě úplně neodezněl, ho uklidňovalo pomyšlení, že je schopenudržet dlouhodobý, stabilní vztah s nějakou osobou opačného pohlaví. Pokud jde o ženy, nebyl nijakzvlášť vybíravý, ale po manželství s Cindy Paigeovou měl několik konkrétních požadavků, z nichž zanejdůležitější považoval duševní zdraví. Jeho babička z matčiny strany – abuela, jak jí říkal – by ani natéhle podmínce netrvala, jen kdyby si přivedl domů nějaké milé kubánské děvče. Škoda že Maria už bylavdaná.

, Jak to šlo u soudu, Jacku?“ zeptala se ho, když mu podávala šálek espresa. „Jako obvykle, jakoobvykle/4

Usmála se a potřásla hlavou, jako by už dávno věděla, že to může znamenat úplně všechno – od otupujícínudy až po hromadnou rvačku.

Jack zamířil chodbou do své pracovny, kolem zasedací místnosti, která zároveň sloužila jako knihovna.Všiml si, že za stolem u počítače sedí Kelsey

a vyhledává nějaké materiály. Měla na sobě tenisky a přiléhavé sportovní leginy, které z někdejší baletkyodhalovaly přesně tolik, aby člověk na první pohled pochopil, že pod volnou neforemnou mikinou se

skrývá nádherná ženská postava.

Strčil hlavu mezi dveře. „Čekáme dnes nějaké klienty?“ zeptal se.

Kelsey přeletěla pohledem svoje oblečení. „Promiňte. Zaskočila jsem sem jenom na chvilku, cestou na

trénink.“

„Tak si dobře zacvičte,“ popřál jí.

„Děkuju.“

Už se chystal vycouvat ze dveří, ale vtom si to rozmyslel a vešel dovnitř. „Vlastně jsem vás chtěl poprosit

o laskavost.“

, Jistě. O co jde?“

‚Jde o ten případ Sally Fenningové. Zašel jsem na oběd s jejím bývalým manželem.“

‚Jak to šlo?“

Stručně jí řekl, co se dozvěděl – o člověku, který Sally pronásledoval a jehož Miguel považuje za vraha

své dcery. Zmínil se jí také o tom, jak Sally dospěla k názoru, že manžel dává vinu za celou tragédii jí.

‚Jaký dojem na vás udělal?“ zeptala se Kelsey. „Jako člověk, který hledá viníka v oběti?“

„Tvrdí, že to není jeho případ. A ani tak nepůsobí.“

„Je takový poctivec, nebo to hraje, co myslíte?“

„Podíval jsem se na jeho rozvodové papíry, jestli třeba nenarazím na něco zajímavého.“

„A?“

„Všechno odpovídalo. Přesně jak to líčil. A ačkoliv ho zastupoval ten žralok Gerry Colletti, Miguel ho

dokázal udržet na uzdě. Sally dostala všechen majetek, Miguelovi zbyly dluhy.“

„Což vyvolává otázku: proč se tedy ten rozvodový právník ocitl na seznamu jejích nepřátel?“

“Přesně tak,“ přisvědčil Jack.„A právě tohle bych vám chtěl dát na starost.“

Kelsey si vzala papír a tužku, jako by se už nemohla dočkat, až se pustí do nového úkolu. „Dobře.“

„Odložte tu tužku. Žádné podklady vyhledávat nebudete.“

Usmála se. „Chcete tím říct, že budu muset vytáhnout paty z knihovny?“

„Možná. Jde mi o tohle. Dokážu pochopit, že se Sally rozhodla naložit se svým majetkem tak, aby svého

bývalého manžela natáhla na skřipec a vzbudila v něm naději, že jednoho krásného dne přijde k velkýmpenězům. Děti nemám, ale podle toho, co cítím k Nateovi, vím, že kdyby mě někdo nařkl, že jsem zavinilbrutální vraždu svého dítěte, cítil bych bezmezný, nepopsatelný vztek.“

„Já taky.“

„Ale jak jste říkala, nijak se tím nevysvětluje ten rozvodový právník. Během celého rozhovoru s Miguelem

Riosem jsem nezjistil nic, z čeho by se dalo usoudit, proč Sally všechny ty potenciální dědice nenáviděla/4

„Myslíte, že vám pan Rios něco zatajil?“

„Možná zatajil, anebo jde o něco, o čem nemá tušení.“

„Jak to prázdné místo zaplníme?“

„Hned po obědě jsem mluvil s Tatumem. Se Sally se seznámil prostřednictvím jejího bodyguarda. PodleTatuma se ten člověk uvolil, že se dnes večer se mnou sejde. Po večerech melouchaří v nějakém baru na South Beach jako vyhazovač a slíbil, že mi věnuje pět minut, až bude mít přestávku. Ten člověk jí zřejměhodně viděl do hlavy. A my bychom to od něj mohli zjistit.“

„To určitě. Jak vám můžu pomoct?“

„Byl bych rád, kdybyste šla se mnou.“

„No tohle! Skutečná detektivní akce. Za takovou práci by každý student třetího ročníku práv položil život.“

„Upřímně řečeno, mám tak trochu výčitky svědomí, že vás tím obtěžuju.“

„Proč? Protože potřebujete vyslechnout nějakého sadistického neandertálce, a domníváte se, že se snáz

rozpovídá před fešnou ženou než před Jackem Swyteckem?“

Jack překvapeně ustoupil o krok dozadu. „Jak… jak jste to uhodla?“

„Do jisté míry jste úplně stejný neandertálec jako on, což nám ženám zaručuje značnou převahu. Díky

tomu dokážeme odhalit, co jste vy muži vlastně zač.“

„Chápu.“

„Kromě toho vám Tatum asi před půl hodinou volal sem do kanceláře. Trochu jsme si povídali. Řekl mi, žeby pomohlo, kdybych na tu schůzku přišla taky a trochu zavlnila výstřihem.“

„O výstřih jsem vás neprosil,“ bránil se Jack.

„Tak ano, nebo ne?“

Neodpověděl.

„Jacku?“

„Přemýšlím/4 řekl. „Mám pocit, že na tuhle otázku neexistuje žádná patřičná odpověď. “

„Jestli je vám to nepříjemné, můžeme na všechno zapomenout. Nikam nepůjdu.“

„Ne, chci, abyste šla. Když už pro nic jiného, tak aspoň kvůli tomu, že se vám takováhle praktická

zkušenost může jednou hodit.“

„Kdyby mi šlo jenom o praktickou zkušenost, hodila bych na sebe proužkovaný oblek a šla bych tam jako

klon Jacka Swytecka. Ale jako žena bych do té schůzky mohla vnést něco, co vy prostě nemůžete. A na

tom není nic špatného.“ „Není?“

„Ne,“ vyhrkla. „Už mě unavují všechna společenská dogmata, která nám sešněrovávají celý život. Všichnivelebíme různorodost, ale nedej bože, aby někdo nahlas prohlásil, že každý z nás je jiný. Nedovádí vás tok nepříčetnosti?“

‚Jenom nechci, abyste si myslela, že od váš očekávám něco, co by vás mohlo kompromitovat.“

„Svatá prostoto, chceme z toho člověka něco vytáhnout v nočním klubu v South Beach. Nijak se

nezkompromituju, když si na sebe vezmu totéž, co by si do takového podniku oblékla každá normálnížena. Jste moc staromódní, Jacku.“

„Staromódní!“

„Je to totéž jako ty věčné debaty o tom, že ženy jsou buď krásné, nebo inteligentní. Proč by žena

nemohla využít svou sexualitu?“

„Protože je to nedůstojné?“ hlesl Jack.

„Myslíte? Když se nad tím zamyslíte, vidíte nějaký rozdíl mezi tím, když někdo staví na odiv svou krásu, ajiný zase svou inteligenci? Člověk se rodí s mozkem v hlavě a s určitým vzezřením. Z devadesáti procent

jde

o genetickou záležitost. A na výši svého IQ má zhruba stejnou zásluhu jako na velikosti svých pórů.Kdybyste se mě zeptal, co si o tom myslím já, tak bych vám odpověděla, že existuje jenom jedna skupina

lidí, kteří mají právo považovat se za něco lepšího než zbytek světa. Jsou to lidé, kteří se rozhodli, že sebudou chovat čestně a laskavě. To je to jediné, co můžeme bezezbytku ovlivnit. Jenomže skutečně dobřílidé nevytrubují do celého světa, že jsou lepší než ostatní.“

Jack se na okamžik zamyslel.

„Slyšel jste aspoň něco z toho, co jsem vám teď říkala?“ zeptala se Kelsey.

„Ano. Jenom jsem tak uvažoval.“

„O čem?“

„Jestli to třeba znamená, že dnes večer budete, anebo nebudete vlnit tím výstřihem.“

Zmuchlala list papíru a hodila ho po něm. „Neandertálče.“

Jack se usmál. „Zastavím se pro vás v deset. A vytáhnu vás do světa.“

„Doufám, že ne za vlasy.“

, Jenom pokud se oblečete do leopardí kůže,“ odpověděl a zamířil do své pracovny.

Čtrnáct

Redakce nej významnějšího miamského deníku sídlila přímo v centru města, v jeho severní části, napravood třpytícího se Biscayneského zálivu a s vyhlídkou na výletní lodě, které během dne brázdily moře avečer kotvily v miamském přístavu, a v dálce také na panoráma Miami Beach ve stylu art deco.

Večer se kouřová okna budovy změnila v zrcadla, která už nenabízela úchvatný výhled, takže rozlehléredakční prostory deníku Miami Tribune připomínaly spíš tovární halu. Do prostoru mezi podlahou sbéžovým kobercem a stropem, z něhož visela osvětlovací tělesa, byly vměstnány jednotlivé redakčníúseky, oddělené do výše ramen přepážkami. Celkem se tam tísnilo na sto padesát reportérů a redaktorů.Každý měl vlastní šedivý kovový stolek, před sebou monitor a vedle něj neustále bzučící telefon.

Deirdre Meadowsová zírala na svůj odraz na obrazovce a přemýšlela. Od okamžiku, kdy se dozvěděla, žeji Sally Fenningová zařadila na seznam možných dědiců šestačtyřicetimilionového jmění, horečněuvažovala, jak celou událost co nejlépe zpracovat do článku, který by mohla uveřejnit. Měla všechnynezbytné prvky zajímavého příběhu: Sally byla krásná mladá žena poznamenaná tragickou minulostí. Jejímanžel měl pohádkové jmění. A nevšední způsob, jakým zavražděná naložila se svou pozůstalostí, vychází

z jakéhosi tajuplného motivu, který Deirdre toužila odhalit. Nakonec se rozhodla, že svou investigativní

reportáž rozdělí na tři části: Sally a její dcera jako oběti, Sallyino manželství s multimilionářem a její

násilná smrt a nakonec Sally, která ze záhrobí manipuluje životy šestice lidí, mezi kterými neexistuje

žádné zjevné pojítko a z nichž zdědí veškeré jmění pouze jediný člověk. Odpoledne svůj záměrpředestřela hlavnímu editorovi, ale ten ho okamžitě zavrhl.

„Promiňte, Deirdre, ale na další investigativní materiály už nemáme prostor a prostředky.“

„Ale udělala jsem na tom už spoustu práce.“

„To tvrdí všichni.“

„Je to pravda/4 naléhala. „Zpracovávala jsem před pěti lety už tu vraždu její dcery, takže část mám

prakticky hotovou.“

„Což je přesně ta část, která už nepřináší nic nového. Stará zpráva, žádná zpráva.“

„Ten zbytek už nebude tak náročný, jak si myslíte. Z neznámého důvodu jsem jedna z těch šesti osob,které Sally Fenningová uvedla ve své závěti. Musím tomu přijít na kloub už kvůli sobě, tak proč tonenapsat a neuveřejnit?“

Šéf protáhl obličej. „Právě v tom je zásadní problém. Myslete si o mně, že jsem staromódní, ale vůbecnemám rád materiály, jejichž autor je součástí příběhu.“

„Já jeho součást nejsem. Přišla jsem ke všemu úplně náhodou. Myslím, že mě mezi dědice zařadila zjediného důvodu – chtěla, aby její životní příběh někdo napsal.“

„A máte dojem, že ze stejného důvodu bychom to měli uveřejnit?“ zeptal se jí nevěřícně.

Vypadalo to beznadějně. Deirdre se šéfova odpověď nelíbila, ale nechtěla příliš tlačit na pilu, protože sebála, aby jí v příštích dvou měsících nenechal dělat jenom soutěže v pojídání pizzy a nemusela objíždětškoly kvůli volbám do studentských rad.

Deirdre položila prsty na klávesnici. Napadalo ji jediné řešení – začít prostě psát, vypotit množství conejpřesvědčivějších stránek a obejít ho. Bylo to riskantní, ale pokud chce člověk v téhle branži něčehodosáhnout, musí mít pro strach uděláno. Žádný novinář nedostal Pullitzerovu cenu za zbabělost. Zvlášťkdyž šéf, který člověku hází klacky pod nohy, je úplný pitomec.

Prsty se jí roztančily po klávesnici a na monitoru se kupila slova, když vtom ji z práce vytrhlo zazvonění

telefonu.

„Meadowsová,“ ohlásila se.

„Chcete vědět, kdo zabil Sally Fenningovou?“ ozval se ze sluchátka mužský hlas. Byl hluboký, nepřirozený.Zřejmě mluvil přes ten šikovný aparátek, který se prodává v obchodech s elektronikou nebo nej různější

odposlouchávací technikou v každé druhé ulici v Miami.

Deirdre hned neodpověděla. V sále panoval čilý ruch a k uším jí doléhaly útržky hovoru ostatních kolegů.Přitiskla si sluchátko ještě pevněji k uchu, aby měla jistotu, že se nepřeslechla. „Co jste to říkal?“

„Myslím, že jste mě slyšela.“

„Kdo je tam?“

„Měnil bych si hlas, kdybych se vám mínil představit?“

„Proč voláte mně?“

„Protože mám námět na článek, který by měl někdo napsat. Co kdybyste se toho ujala místo mě?“

Srdce sejí divoce rozbušilo. Přitiskla si sluchátko k uchu ramenem, přistrčila si před sebe papír a sáhla po

tužce. „Poslouchám.“

„Stál jsem na té příjezdové rampě na dálnici, kde ji zastřelili. Viděl jsem, jak se to stalo.“ „Co jste viděl?“

„Všechno.“

„Vezměme to od začátku. Co jste tam dělal?“

„Ne, vezmeme to od skutečného začátku. Co z toho budu mít?“ Odmlčela se a hledala vhodná slova. „Nejsem si jistá, co tím myslíte.“

„Ale ano.“

„Podívejte se, za ten váš námět zaplatit nemůžu.“

„Jako reportérka ctěného deníku Miami Tribune ne, to je pravda. Nemůžete. Ale co jako zvědavá dědička

majetku Sally Feningové? Co je na tom špatného, když někomu vynahradíte vynaložený čas a námahu?“

Sevřela sluchátko ještě pevněji. Moc o to stála. „Proč bych vám vůbec měla věřit?“

„Protože vám můžu ukázat diamantový snubní prsten, co měla Sally Fenningová na ruce v době střelby –

ale když ji objevila policie, už tam nebyl.“

Deirdre cítila, jak jí naskakuje husí kůže. Podvědomě se ohlédla, jako by se ve skrytu duše bála, aby jí toněkterý z nadřízených nezatrhl. „Měli bychom si o tom promluvit.“

„Chcete vidět ten prsten, viďte?“

„Ano.“

„Pak tedy místo určím já, ne vy.“

Na okamžik zaváhala a potom se zeptala: „Kde?“

Ve sluchátku se ozval dušený smích. „Ne tak zhurta. Dejte mi číslo mobilu. Zavolám a povím vám, kam

půjdete.“

Nadiktovala mu číslo. „Kdy můžu čekat, že se mi ozvete?“

„Pracuju do půlnoci. Takže potom.“

„Dnes o půlnoci?“

„Ano. Ledaže byste to chtěla nechat na jindy. Nebo kdybyste na všechno chtěla zapomenout. Pak bych

zavolal jinam. Třeba by o tom měl zájem Sun-Sentinel“

„Ne,“ odpověděla a přitom se snažila, aby to neznělo příliš nedočkavě. „To je v pořádku. Dnešek mivyhovuje.“ ‚Ještě něco.“ „Co?“

„Nestojím o žádné publikum. Jenom vy a já. Rozumíte?“ Polkla nasucho. „Rozumím.“

Řekl jí sbohem, zavěsil a by ten tam.

Patnáct

Jack seděl ve svém mustangu a k domu, kde bydlela Kelsey, mu zbývalo

ještě patnáct minut jízdy, když vtom uslyšel vyzvánění mobilního telefonu. Ohlásil se mu Nate.

„Musíš mluvit nahlas, kamaráde, špatně tě slyším.“

„Nemůžu. Mamka si myslí, že už spím. Ležím pod dekou.“

„V tom případě bys měl radši zavěsit a snažit se usnout.“

„Ne, ne, počkej. Musím se tě na něco zeptat.“

Jack zastavil na semaforu. „Na co?“

, Jdeš s mamkou na rande?“

Z Nateova hlasu zaznívala naděje, kvůli které si Jack neodvažoval dokonce ani pomyslet, že by si třebamohl s Kelsey něco začít. Milostné románky s matkami byly v programu velkých bratrů a sester přísnězapovězené. Protože pokud by takový vztah nevyšel, nejvíc by tím trpělo právě dítě.

„Ne,“ odpověděl Jack. „Je to pracovní schůzka.“

„Tak proč se nejmíň patnáctkrát převlíkla?“

Jack si vzpomněl na rozhovor o rozvlněném výstřihu, ale tak daleko teď zacházet rozhodně nemínil.„Dělají to tak všechny ženy, Nate. Jednou to sám poznáš.“

Nate se ještě pokusil trochu víc rozvést téma milostné schůzky, ale Jack ho zarazil. „Uvidíme se o víkendu,

ano, kamaráde?“

„No, tak dobře,“ zamumlal Nate. Popřáli si dobrou noc a zavěsili.

Jack teď trochu zpomalil, ale stejně dojel ke Kelseyinu domu o několik minut dřív. Čekal na příjezdovécestě a dopřával jí dostatek času, aby si mohla vyzkoušet další šaty velikosti šestnáct, a přesně v desethodin přistoupil k hlavním dveřím a zaklepal. Kelsey mu otevřela s úsměvem na tváři.

„Připravený?“ zeptala se.

„Ano.“

Rozhodla se pro červenou, což byla barva, která se pro návštěvnici nočního klubu v South Beach výborněhodila. Místo okázalého stavění na odiv svého sex-appealu, zdůrazněného kyprým dekoltem, se nakonecrozhodla pro elegantnější variantu. Udělala dobře, protože vypadala úchvatně. Vlasy si vyčesala nahoru,takže v šatech bez ramínek vynikla její krásná dlouhá šíje a dokonalá křivka ramen. Jack si teď poprvévšiml, že Kelsey má také nádherně tvarované paže. Nesla se sebejistě a kultivovaně, bez sebemenšíznámky škrobenosti, prostě jako pravá baletka.

„Pěkné šaty,“ vysekl jí poklonu Jack.

„Tyhle? Oh, děkuju. Sáhla jsem po prvních, které mi přišly pod ruku.“

Jack se v duchu usmál a rozhodl se, že Kelsey neprozradí, co mu Nate vy breptal.

Během patnácti minut dojeli do South Beach a třicet minut čekali před vchodem, než je vpustili do klubuVertigo na rušné Washington Avenue. Když se dostali dovnitř, bylo už jedenáct hodin, ale v této částiměsta, kde se flámovalo do rána a vyspávalo až do poledne, si připadali jako ranní ptáčata.

Jackovi se zdálo, že od jeho poslední návštěvy v některém z nočních podniků v South Beach uplynula celá

věčnost, a už vůbec si nepamatoval, kdy si vyšel se ženou, která by vyvolávala takovou pozornost jakoteď Kelsey. Jedna věc se totiž v South Beach nikdy nezměnila, a to neomalenost, s jakou se všichninávštěvníci zdejších nočních podniků navzájem prohlíželi a hodnotili. Tento neomalený zájem však nebylprojevem jejich přirozené, nekonformní nátury, ale jakousi pomyslnou „visačkou kvality“, kterou udělovalitomu kterému návštěvníkovi. Kdyby podobné manýry panovaly v počítačovém ráji Silicon Valley, tamnízaměstnanci by nosili na krku přívěsky s nějakým špičkovým počítadlem, které by průběžnězaznamenávalo počet návštěvníků na jejich webových stránkách. Ti s nejvyšší cifrou by se pak přirozeněmohli postavit do čela fronty, za lana potažená rudým sametem a ohraničující chráněný prostor před

vchodem do podniku.

„Vidíte tu někde toho našeho přítele bodyguarda?“ zeptala se Kelsey.

„Vlastně ani nevím, jak vypadá,“ odpověděl Jack.

„Podívejte se po člověku s nejtlustším krkem.“

Jack se zachechtal. „Slíbil, že o nás řekne barmance. Ta ho pak zavolá.“

Fronta zvolna postupovala a Jack s Kelsey se blížili k hlavnímu vchodu. Vždycky když se dveře otevřely,Jacka uhodila do očí třpytivá světla, k uším mu dolehly zvuky hudby, a dokonce cítil, jak se mu zemějemně chvěje pod nohama. Najednou se ho zmocnila nervozita, kterou jen trochu zmírňovalo pomyšlení,že je tu pracovně, a ne na milostné schůzce. Vchází do nočního podniku, kde se tančí, s profesionálnítanečnicí. Připadal si podobně, jako kdyby se chystal do postele se sexuoložkou. Ne, ne> ne! Ty bokymusí sem! Kdo to má zapotřebí?

Konečně se dostali za lana potažená rudým sametem. Hromotluk u dveří přeletěl Jacka jen zběžnýmpohledem, ale potom jeho pozornost upoutala Kelsey. Její pomyslné počítadlo se začínalo přehřívat.

„Jste tady s ním?“ zeptal se nevěřícně.

Jack měl sto chutí nějak mu to oplatit, ale Kelsey postoupila kupředu a důvěrně se do něj zavěsila.Nepochybně před hromotlukem jenom sehrála svou úlohu, ale Jack z toho měl navzdory všemu dobrý

pocit.

„Nějaký problém?“ odpověděla svalnatému ranaři nenuceně.

Energické chování mělo v South Beach velkou váhu. Jacka proto překvapilo a zároveň pobavilo, když tuto

ráznost objevil i u Kelsey. Svalovec uvolnil lano a pohodil hlavou ke vchodu na znamení, že mohou

postoupit dovnitř.

Klub Vertigo sídlil ve starém hotelu, uvnitř kompletně zrekonstruovaném, a jeho střed tvořilo rozlehléatrium, sahající až do čtvrtého podlaží.

V přízemí byl hlavní bar a taneční parket, a pokud se člověk podíval z tohoto parketu vzhůru, okamžitěpochopil, proč se klub jmenuje Vertigo. Několik zrcadel zavěšených ve vzduchu v různých úhlech hozmátlo natolik, že v tu chvíli pořádně nevěděl, jestli se dívá nahoru, anebo dolů. Připočteme-li k tomuneustálý šum, hudbu, pohybující se barevná světla reflektorů a masu zpocených těl, mnozí hostézakoušeli stav, který lékaři označují slovem vertigo neboli závrať. Podobné dojmy se zmocňovaly

i návštěvníků, kteří se naopak dívali dolů z balkonu ve druhém, třetím nebo čtvrtém podlaží.

Jack se představil mladé barmance u hlavního pultu a dodal, že se chce sejít s Javierem. Dívka zvedlatelefon a po zhruba desetivteřinovém rozhovoru si Jacka přeměřila pohledem a řekla: „Druhé podlaží,

salonek B.“

Jack s Kelsey si proklestili cestu davem lidí a vyjeli po eskalátoru nahoru. Před salonkem B stál chlapíksamý sval a šlacha, na sobě měl těsný černý oblek a na krku masivní zlatý řetěz. Salonek B nabízelhostům, kteří si chtěli na chvíli odpočinout od okolního ruchu, soukromé posezení v intimnějším prostředí.

Jakýsi soukromý klub pro milovníky sexu a drog ve velkém podniku pro milovníky téhož. Teď ale byloještě brzy a většina těchto salonků zela prázdnotou.

„Jste Tatumův kamarád?“ zeptal se muž Jacka.

Jack přikývl, potřásl si s ním pravicí a představil mu Kelsey.

„Těší mě,“ pozdravil ji s pohledem upřeným kamsi za ni. Javier vypadal jako Hispánec, ale přízvuk měljako newyorský Ital. Zdálo se, jako kdyby všichni lidé v South Beach ze sebe dělali něco, co nejsou.

„Prosím,“ řekl a pokynul jim, aby vešli do salonku. Jack s Kelsey vstoupili dovnitř jako první, Javier hnedza nimi. Potom za sebou zavřel dveře, takže k nim už nedoléhal hluk zvenčí. Jacka se v tom tichém odlehlém prostředí zmocnil zvláštní pocit; jako kdyby se najednou ponořil hluboko pod vodu. Sám salonek

nenabízel žádné zvláštní zařízení, jenom sedačku potaženou imitací kůže, křeslo, kuřácký stolek seskleněnou horní deskou a laciné rudé sametové tapety.

Jack začal Javierovi vysvětlovat, o co mu jde, ale ten ho zarazil. „Tatum mi už všecko vyklopil,“ řekl.„Můžu vám věnovat jenom asi deset minut.“

„Takže se do toho pustíme,“ řek Jack. „Kelsey, můžete začít?“

Kelsey se na Jacka pousmála, jako kdyby mu chtěla poděkovat, že plní svůj slib a neodsuzuje ji do rolepasivního pozorovatele. Poposedla si na kraj pohovky, mírně se naklonila a snažila se Javierovi podívat do

očí. Ten však stále civěl kamsi za ni, stejně jako když si s ní potřásal pravicí. Jako kdyby jeho pozornostupoutalo cosi na stěně.

„Jak dlouho jste pro Sally pracoval?“ zeptala se ho.

„Pár měsíců, plus minus.“

Kelsey se na okamžik odmlčela; zřejmě se stále snažila zachytit jeho pohled. Ale Javier dál jako posedlý

zíral kamsi za ni nebo těsně nad ni.

„Co přesně jste dělal?“

„Bodyguarda.“

„Skutečně potřebovala bodyguarda?“

„Byla to bohatá dáma. A všechno ji hned vystrašilo. Skoro pořád byla sama., Její starej – a když říkámstarej, myslím tím, že byl opravdu starej – pocházel z Francie nebo tak nějak. A určitě jste slyšeli, co sepřed pár lety stalo jí a její dceři.“

„Ano,“ přikývla Kelsey. „Víme o tom.“

„Takže žila skoro pořád sama, a někdy se dokonce bála vytáhnout paty z domu. Najala si mě, abych jiodvezl, když potřebovala na nákup, do restaurace, prostě kamkoliv. Netvrdím, že by se beze měneobešla, ale připadala si se mnou v bezpečí.“

„Žádné přítelkyně neměla?“ vyptávala se dál Kelsey.

„Myslím, že jo. Ale žádnou jsem neviděl. Připadala mi jako samotářka. Jako strašně krásná dáma, alehrozně nešťastná. Víte, jak to myslím?“

Javier celou dobu hovořil s Kelsey, ale do obličeje se jí nedíval. Jenom se zdálo, že teď přenesl pozornostze stěny těsně nad její hlavu. Kelsey se postupně napřimovala a dál se mu pokoušela podívat do očí, ale

jeho pohled se zvedal do výšky spolu s ní.

„Zeptám se vás na rovinu,“ řekla Kelsey. „Na co se díváte?“

„Cože?“

„Sedí mi snad na hlavě pták nebo co?“

„Myslím, že ne.“

„Tak čím to je? Od okamžiku, co jsem poprvé otevřela pusu, se mi díváte nad hlavu.“

„Na pusu se vám nedívám,“ prohlásil Javier.

„Já vím. Zíráte těsně nade mě.“

„Vím, že to tak vypadá. Ale nejde o to, kam se dívám, ale o to, kam se nedívám. A já se vám nedívám na

pusu.“

„Asi vám nerozumím.“

„Léčím se ze závislosti na pornu.“

„Cože?“

„Chorobná závislost na pornografii. Nemůžu se podívat ženě na pusu, protože se pak nedokážu zbavitnemravných myšlenek, což člověka strašně rozptyluje, když chce vést rozumnou debatu. Takže se vám

nedívám na pusu.“

„Aha.“ Sally zaletěla pohledem k Jackovi a řekla: „Nechtěl byste se toho teď ujmout vy, šéfe?“

„Dobrý nápad.“ Jack podal Javierovi seznam potenciálních dědiců, které Sally vyjmenovala v poslední vůli

– bývalý manžel, právník, reportérka, prokurátor, Tatum a zatím neznámý šestý obmyšlený, Alan Sirap.

„Slyšel jste, že by se Sally někdy zmínila o někom z těchhle lidí?“

„Samozřejmě o Tatumovi. Potom co jsem je dal dohromady.“

„K tomu se za chvilku dostaneme. A o těch ostatních?“

„Rozhodně jsem ji slyšel mluvit o Miguelu Riosovi. O Mikovi, jak mu říkala. Její exmanžel, co?“

„Přesně tak. Co o něm říkala?“

„Nic konkrétního si nepamatuju.“

„A co o těch dalších? Mluvila někdy o nich?“

Javier se zadíval do seznamu, zavrtěl hlavou, ale pak se zarazil. „Tenhle chlápek. Gerry Colletti. Jestli se

nepletu, zastupoval jejího manžela při rozvodu.“

„Správně.“ „O něm mluvila, na to si vzpomínám.“

„V jakém smyslu?“

, Jednou večer jsme zase někam jeli autem a cestou jsme minuli tu restauraci u dálnice. Řekla mi, že se

to tam kdysi jmenovalo U Alfreda.“

„U Alfreda?“

„Sally a její první manžel kdysi provozovali malou italskou restauraci, ale ta zkrachovala. Nastrkali do ní

všechno, co měli.“

„Miguel mi o tom vyprávěl,“ přikývl Jack. „Tvrdil, žejim ten podnik prodal právě Colletti.“

„To je pravda. Mám dojem, že se spolu už léta kamarádili nebo tak nějak.“

„Z toho rozhovoru s Miguelem jsem měl dojem, že už z Collettiho moc nadšený není. Ale víc mě zajímá,

jak o něm mluvila Sally.“

‚Jestli si dobře pamatuju, měla v sobě už pár skleniček vína a mluvila se mnou dost otevřeně. Říkala, že

Gerryho nesnáší od první chvíle, co se s ním seznámila.“

„Proč?“

„Podle toho, co o něm vyprávěla, je to slizoun a slušným ženským se z něj dělá zle. Vyprávěla mi, jak jijednou Gerry pozval i se sestrou na večeři a přemlouval ji, aby od něj Miguel tu restauraci koupil.“

„Sally má sestru?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím… počkejte, ano, myslím, že Rene. 2ije v Africe nebo tak nějak. Sally tvrdila, že její sestra je ještěúžasnější než ona. Ale moc se mi tomu nechce věřit.“

Jack zaletěl očima ke Kelsey, jako by jí chtěl říct: Připomeňte mi, abych se na tu Rene podíval.

„Ale to je teď vedlejší. Takže Gerry pozval Sally a její sestru na večeři a koupil jim tři lahve vína. PodleSally ten mizera doufal, že si s oběma užije ve třech. Sally i Rene se pak údajně snažily na všechnozapomenout, protože se jim z toho chlapa zvedal žaludek, kdykoliv si na něj vzpomněly. Ale podle měSally na nic nezapomněla, právě naopak. Pamatovala si všechno do nejmenších podrobností. Člověku ztoho až běhá mráz po zádech.“

„Jak to myslíte?“

„Dám vám příklad. Prozradila mi, jak se Gerry naparoval a tvrdil, že ten podnik U Alfreda je zlatý důl.Povídal a povídal, ale z toho, co Sally slyšela, se dovtípila, že musí vést dvojí účetnictví, protože když

porovná zisk

a náklady, nula od nuly pojde. Takže Gerryho nakonec prokoukla. Měl jsem tehdy dojem, že se Sally zevšeho potřebovala vymluvit. Znáte to, když se člověku něco pořád honí hlavou a v duchu si to neustálepřehrává. Přesně tohle byl tehdy její případ – podle tónu hlasu, výrazu, prostě podle všeho. Gerry setehdy měl opřít o stůl, podívat se jí do očí, pokrčit ukazováček a naznačit jí, aby se k němu naklonila blíž,jako když pedofil láká nějakou malou holčičku k sobě do auta. Potom se opilecký zašklebil a zašeptal jí doucha, jako by jí svěřoval tajemství: ‚Alfredo je zlatej důl, lásko.

Jackovi naskočila husí kůže. Javierův příměr s pedofilem mu připadal více než výmluvný.

„Co Gerry myslel tím zlatým dolem?“ zeptala se Kelsey. „Pral tam špinavé peníze?“

„Ne,“ odpověděl Javier. „Gerry byl tlučhuba. Ale ty jeho rituální tanečky zapůsobily. Sally manželovi nakoupi toho podniku kývla. Hned od prvního dne z nich začal vysávat peníze. Nakonec jim zlomil vaz.“

„Proto Sally Gerryho tak nenáviděla?“ zajímal se Jack.

„Podle toho, co mi řekla, s Gerrym začaly všechny jejich potíže. Problémy v manželství, málo času nadceru, nic než dluhy a starost, kde vzít peníze. Začala pracovat v Hooters, myslím, že to bylo v Hooters, a

právě tam ji začal pronásledovat ten chlap. Víte o tom, že ano?“

„Ano. Vyprávěl mi o něm Miguel. Myslí si, že jejich holčičku zabil právě on.“

„No, vlastně ano. Podle Sally stál na začátku všech jejich problémů, včetně toho chlapa, co jipronásledoval, právě Gerry a jeho restaurace, kterou si od něj koupili jako zajíce v pytli.“

„To je opravdu zajímavé. Jak jsem říkal, mám dojem, že Gerry už není na seznamu Miguelovýchkamarádů, ale Rios k němu necítí takovou nenávist jako Sally.“

„Kdybyste se mohl zeptat Sally, řekla by vám, čím to je – protože Miguel je hlupák. Doteď si myslí, že tarestaurace zkrachovala, protože jim ji po rekonstrukci vzala voda. Nechce si prostě připustit, že jim hnedna začátku pustil žilou jeho kamarád.“

Jack si s Kelsey vyměnil tázavý pohled, jako kdyby stále ještě cosi chybělo. „Nenapadá vás ještě něco,

Javiere?“

„To je asi tak všechno.“

„Teď si ještě chvilku promluvme o Tatumovi. Proč se objevil na tom seznamu uvedeném v Sallyině

poslední vůli?“ „To dá přece rozum, nemyslíte?“

„Povězte mi to.“

„Pochopil jsem to tak, že Sally všechno pojala jako hru o přežití – vyhraje ten nejsilnější.

„V jistém smyslu ano. Dědic, který chce získat veškerý majetek, nesmí zemřít. Poslední bere vše.“

„Je v tom něco víc, nezdá se vám?“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Jack.

„Tatum tvrdí, že k těm penězům se člověk může dostat dvojím způsobem. Ten první je, že všechnyostatní přežije. Nebo mu ten majetek připadne, když se všichni ostatní – jak se to říká – nároku nadědictví zřeknou. Je to tak?“

„Správně,“ přisvědčila Kelsey. „Kdokoliv může vzít zpátečku, pokud bude chtít.“

„Tak vidíte,“ pokračoval Javier. „Takže musíte buď všechny přežít, nebo ostatní přesvědčit, aby hodiliručník do ringu. Není tedy fajn mít v tom obskurním spolku někoho, jako je Tatum? Kdo se nerozklepe při

pohledu na krev?“

Jack přimhouřil oči. „Chcete tím říct, že Sally chtěla, aby ti lidé o její peníze bojovali? Nemluvím teď o

tom, že by spolu bojovali u soudu. Myslím to doslova.“

„Pokud je na tom seznamu její exmanžel a ten Gerry, pak ano, určitě. Mám dojem, že ze všeho nejvíc byse jí líbilo, kdyby se ti dva kvůli jejím penězům navzájem umlátili.“

„Kvůli čemu tedy zařadila mezi své dědice Tatuma? Aby ten boj vyprovokoval?“

„Můžu vám k tom říct jen to, že jednou večer se mě Sally zeptala, jestli nevím o nějakých drsnýchchlapech. Skutečně drsných. Odpověděl jsem, že samozřejmě. Takhle to bylo. Nikdy se na nic neptám.

Odkázal jsem ji na Tatuma, nic víc.“

Slova se ujal Jack. „A pak jste se dozvěděl, že ji někdo zastřelil a že Tatum je jedním z případných

dědiců.“

„Nějak tak.“ Javier se podíval na hodinky. „Heleďte, musím se vrátit do práce. Živí mě tuzéry, takže

musím zajistit, aby se tyhle salonky zaplnily a zůstalo to tak celou noc.“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Jack. „Už jdeme.“

„Ledaže byste tady chtěl i s dámou zůstat. Měli byste tady soukromí.“

„Ne, ne,“ prohlásil Jack.

„To je v pořádku,“ přidala se Kelsey.

„Určitě?“ ujišťoval se Javier., Jsem vám úplně k dispozici. Můžu vám sehnat, na co si vzpomenete. Něco kpití, větrové bonbony, extázi, kondomy…“

Při zmínce o kondomech Kelsey vyskočila z pohovky, jako by ji vyděsilo pomyšlení, do čeho si možnásedla. A Jacka přitom napadlo, že Kelseyiny nádherné šaty určitě skončí v dobročinném bazaru.

„Co kdybychom si to nechali na jindy?“ řekl Jack.

Podali si ruce a rozloučili se. Potom Jack s Kelsey sešli ze schodů do přízemí, zamířili k hlavním dveřím avyšli na chodník. Byla skoro půlnoc a na Washington Avenue, zaplněné elektrizující směsicí gayů iheterosexuálů, starousedlíků i turistů, kypěl noční život. Projížděla tudy dlouhá limuzína a z jejíchotevřených oken vyřvávala hudba. Vzadu měla zabudovanou vířivku, ve které se vyvalovala zhrubadvacetiletá vypracovaná těla a hovořila portugalský.

„Moc mě to mrzí, vážně,“ omlouval se Jack, když došli k obrubníku.

„Co vás mrzí?“

„Poprosil jsem vás, abyste šla se mnou, protože jsem doufal, že se trochu pobavíte. Že poznáte i tu

napínavější stránku právnické profese. Nechtěl jsem vás předhodit člověku, který se léčí ze závislosti na

pornu.“

„Nikomu jste mě nepředhodil. Šla jsem dobrovolně. Přece se nerozpláču a nespáchám sebevraždu jenomkvůli tomu, že se na mě nějaký dojemný chudák nemůže podívat, aniž by si představil… no, prostě to, na

co se snažil nemyslet.“

„Takže jste v pořádku?“

„Jsem. Ale ohledně toho, co jsem vám dnes říkala v kanceláři – o tom, že vystavování na odiv svéhomozku je totéž co vystavování na odiv svého těla…“

„Ano?“

„Řekněme, že po setkání s Javierem moje názory zaznamenaly jistý vývoj.“

„To je dobře,“ usmál se. Chvilku stáli mlčky, trochu rozpačitě, a Jack zvažoval, co podnikne teď. Žlutésvětlo neonového nápisu u vchodu do baru Vertigo se odráželo v Kelseyiných hlubokých tmavohnědýchočích jako tajuplné zlatavé skvrnky. Rozvod sice vzal Jackovi chuť na hledání nových známostí, alenepřipravil ho o schopnost číst z výrazu ženské tváře a držení těla. Poznal, jestli vlastně říká „Co je dál naprogramu?“, nebo naopak ‚Jsem unavená, chci jít domů!“. Na jednu stranu by ji rád ještě pozval třeba nakávu, ale na druhou stranu mu to vůči ní – jako Nateově matce – nepřipadalo správné.

„Musím už jít, aby se paní na hlídání mohla vrátit domů,“ řekla. „Třeba někdy jindy.“

„Někdy jindy co?“

Ironicky se pousmála. „Posledních třicet vteřin se jedním okem díváte na mě a druhým na kavárnunaproti. Takže… třeba někdy jindy. “

Nervózně vytáhl z kapsy peněženku. ‚Jistě,“ přikývl a horečně uvažoval, jestli se skutečně díval na druhoustranu ulice tak nápadně, anebo jestli je Kelsey tak vnímavá. „Někdy jindy.“

Šestnáct

V jednu hodinu po půlnoci oblast západně od dálnice do Palmetta, plná skladištních hal, působila stejněkouzelně a přívětivě jako vězeňský komplex v Leavenworthu. Budovy, vlastně spíš jednoduché konstrukce

ze škvárobetonových tvárnic a plechu, vypadaly jedna jako druhá. A celé jejich okolí, do posledníhočtverečního centimetru, pokrývaly palety s nedefinovatelným inventářem, naskládaným do výšky. Celouoblast chránil dva a půl metru vysoký drátěný plot, nahoře opatřený po celé délce krvelačně působícímostnatým drátem.

Měsíc byl schovaný za hustými mraky a několik pouličních lamp stálo daleko od sebe. Malá hondarachotila a poskakovala ve výmolech tak hlubokých, že měla celou karoserii postříkanou blátem. Údržbasilnic tady už vzdala beztak marný boj, protože nemohla soupeřit s těžkými kamiony, naloženými nadpovolený limit, které tu šest dní v týdnu od rozbřesku do setmění demolovaly povrch vozovky.

Deirdre Meadowsová byla daleko od domova, ale vnitřní hlas jí napovídal, že se už přiblížila k cíli.Zastavila na konci opuštěné ulice, aby se trochu zorientovala a přečetla si matně osvětlený nápis, kterýzahlédla před sebou.

„JJ. Italské obkladačky a dlaždice,“ přečetla název firmy nahlas.

Podívala se do svých poznámek. To je ono. Po dlouhém objíždění a prozkoumávání více než deseti znakůnejrůznějších firem konečně objevila sklad italských dlaždiček.

Vypnula motor a zhasla světla. Náhlá temnota ji trochu zarazila. Venku byla větší tma, než si vůbecuvědomovala. Rozsvítila světlo nad palubní deskou a zkontrolovala obsah kabelky. Diktafon. Mobilnítelefon s čerstvě dobitou baterií. Nebyla to samospasitelná výbava, ale kvůli článku, jako bude ten její, byse Deirdre vydala třeba na kraj světa. Hlavně že má s sebou mobil.

Telefon zazvonil těsně před půlnocí. Deirdre seděla doma v obývacím pokoji, sledovala v televiziLettermanovu talk show, telefon vedle sebe. Na displeji se jí objevila jenom informace, že hovor přichází ztelefonní budky. Po druhém zazvonění stiskla tlačítko pro příjem hovoru.

A ještě naposledy si všechno nechala proletět hlavou.

„Haló?“

„Jste připravená?“ zeptal se jí. Zase ten hluboký, uměle zkreslený hlas, který zněl, jako kdyby dotyčný

mluvil pod vodou. „To víte, že ano.“

„Pojedete k firmě JJ, italské obkladačky a dlaždice, západně od státní silnice 824. Zabočíte dozadu, až kdrátěnému plotu, a najdete v něm vrata. Je na nich visací zámek, ale nechám je otevřená. Projdetedovnitř, budete pokračovat dál a asi po sto metrech narazíte na přístaviště, kde se nakládá a vykládá

zboží.“

„Proč tam?“

„Protože jsem to řekl.“

„Podívejte, nemám chuť scházet se s úplně cizím člověkem uprostřed noci za nějakou budovou.“

„Tak nikam nechoďte.“

„A povíte mi, co jste slíbil?“

„Když nepřijdete, tak ne. A mimochodem, když vám říkám, abyste přišla, tak samozřejmě myslím sama.“

„Proč takhle v noci a na tak opuštěném místě?“

„Protože mě to zajímá.“

„Co vás zajímá?“

„Jak moc chcete znát pravdu o Sally Fenningové.“

„Proč si myslíte, že o to tak strašně stojím?“

„Protože se vám to náramně vyplatí. Jde o šestačtyřicet milionů dolarů.“

„Jak mi totožnost Sallyina vraha může zajistit šestačtyřicet milionů dolarů?“

„Nebude to žádná hračka, ale posune vás to k nim o krok blíž.“

„Jak?“

„Sallyin vrah po ní dědit nemůže. To je dáno zákonem, nemám pravdu?“

Zamrazilo ji v zádech. Její neznámý zřejmě není žádný génius, ale každopádně ví, že člověk, kterýzavraždí osobu, po níž má dědit, je z dědického řízení automaticky vyloučen. Zákon na něj pohlíží jako naosobu, která zemřela dříve než zavražděný. „To je pravda,“ přisvědčila. „Vrah nesmí dědit po člověku,kterého připravil o život.“

„Tak vidíte. Jeden ubude a zůstane jich už jenom pět.“

„Říkáte mi tedy, že Sally zabil jeden z možných dědiců?“

„Říkám vám, že nanejvýš za devadesát minut budu ve firmě JJ, italské obkladačky a dlaždice. Končím.

Zatím.“

Deirdre zaletěla pohledem k hodinám na palubní desce. Od rozhovoru s neznámým uplynula víc nežhodina, ale hlavou se jí nepřestávala honit jediná otázka: Vážně po té informaci tak strašně moc prahnu?

Skoro stejně jako po těch penězích.

Uvědomila si, že bezděčně sahá po klice. Dveře se otevřely a Deirdre vystoupila z vozu. Dálnici neviděla,skrývala se kdesi za blokem budov bez oken, ale slyšela vytrvalý hukot aut mířících na východ. Připadalo

jí zvláštní, že kousek odsud projíždí každou minutu takové obrovské množství aut, zatímco ona je tady

úplně sama, opuštěná a nikde nevidí ani živáčka. Ještě než zavřela dveře, sáhla po dálkovém ovladači azablikala parkovacími světly. Ohlédla se přes rameno a dlouze se zadívala do tmavé ulice. V dálce rovněžzablikala oranžová parkovací světla a hned nato se ulice zase ponořila do tmy. Hlídkoval tam její přítel.Připadala si teď o trochu bezpečněji, když věděla, že je jen sto metrů od ní. Navíc mu mohla díkyzrychlené volbě bleskově zavolat z mobilu. Zamkla dveře vozu, zhluboka se nadechla a vykročila kvratům. Pod nohama jí při každém kroku křupal štěrk.

Jen aby to dobře dopadlo, říkala si v duchu.

Sedmnáct

UJohna Martina, v jediném podniku v celém Miami, který se trochu blížil tradiční irské hospodě, se užpomalu chystali zavřít. Na stěny obložené tmavohnědým dřevem, čepované pivo Harp a klasická jídla,jako například pastevecký nákyp nebo uzenky, člověk na Floridě často nenarazil, takže hospoda U JohnaMartina nabízela příjemnou změnu. Dlouhý bar z mahagonového dřeva, ručně vyřezávaný místnímiřemeslníky, byl nádherné umělecké dílo a majitel pivnice sem občas pozval pravou irskou kapelu, při

jejíchž písních hosté tleskali a podupávali nohama do rytmu. Ale ani pohledné rudovlasé pihovaté servírky

nemohly zastřít fakt, že tohle není skutečné hrabství Cork, zejména během „šťastné hodinky“, kdy se vpodniku U Johna Martina, láskyplně přezdívaného „U Juana Martina“, scházeli především latinskoameričtíobchodníci a podnikatelé, a dokonce i na svátek svátého Patricka si tu raději dali zelené mojito než pintuzeleného piva. Možná to vypadalo zvláštně, ale kdo k Johnu Martinovi jednou zavítal, navždy si hospoduzamiloval.

, Ještě jednou? Jameson s vodou?“ zeptala se číšnice.

Gerry Colletti zamíchal ledovými kostkami v téměř prázdné sklenici, ale hned vzápětí se rozhodl, že užvypil dost. „Ne, děkuju. Už končíme.“

Když pak číšnice odešla od stolu, pokochal se pohledem na její pohupující se boky a zase se zadíval nalistiny, které ležely před ním na stole. Naproti němu seděl Bili Hanson – muž, který vypadal a tvářil sejako účetní těsně před konečným termínem pro podání daňového přiznání. Před sebou měl jenom šálekkávy. Hanson byl pojistný matematik, schopný vyjádřit délku lidského života na základě teoriepravděpodobnosti. Když si Gerry uvědomil, že pokud chce zdědit Sallyin majetek, musí přežít pět svýchkonkurentů, najal si Hansona, aby mu vypracoval statistickou analýzu, jak by mohl obstát v testudlouhověkosti, který jim Sally vnutila svou poslední vůlí.

Gerry znovu přeletěl pohledem tabulky a grafy a potom je odstrčil stranou. „Všechno to vypadá působivě,ale nechce se mi to překládat do normální řeči. Mohl byste mi to prosím vysvětlit?“

Hanson se zatvářil zklamaně. Zdálo se, že právě tabulky a grafy jsou jeho pýchou. „Přejete si úplnou,nebo stručnou verzi?“

„Přeju si odpověď na otázku, kvůli které jsem si vás najal. Podle závěti Sally Fenningové máme šestobmyšlených. Člověk, který všechny přežije, dostane čtyřicet šet milionů dolarů. Takže vycházejme zběžných hledisek, podle kterých pojišťovny hodnotí rizika svých klientů při uzavírání životního pojištění.Kdo se dožije nejvyššího věku?“

„Kdo se dožije nejvyššího věku, vám říct nemohu. Mohu jenom ohodnotit jednotlivé osoby podle bodů,které jsem jim přidělil.“

„A ty body znamenají co?“

„Čím více bodů, tím větší riziko pro pojišťovnu. Což – z hlediska případu, který vás zajímá – znamená, želze s větší pravděpodobností očekávat jejich brzké úmrtí.“

„Což znamená, že bych uvítal, kdyby všichni ti vtipálci měli co nejvíc bodů.“

„Přesně tak. Ale mějte na paměti, že moje prognóza není tak spolehlivá, jako kdybych ji skutečněvypracovával pro potřeby životního pojištění. Zájemci totiž musí uvést nejrůznější informace o svémrodinném zázemí a zdravotním stavu. V našem případě jsem měl k dispozici pouze to, co se mi ozmíněných osobách podařilo zjistit.“ „Rozumím.“

„Kromě toho jsem musel přihlédnout k nejrůznějším okolnostem, které bych naopak při posuzovánížádosti o životní pojištění nemohl brát v úvahu. Poctivě řečeno, kvůli takovýmto věcem by se pojišťovnamohla dostat dokonce až před soud.“

„Jenomže já nejsem pojišťovna, a pokud by se našel nějaký hlupák, který by mě chtěl pohnat před soud,měl by se nejdříve nechat vyšetřit u psychiatra. Prostě mi povězte, co nám z toho vyšlo.“

„Dobře.“ Hanson si odkašlal a zadíval se do svých poznámek. „Nejvyšší počet bodů získal prokurátor.Mimořádně stresující povolání, kouří jako tovární komín, zdá se, že má nejméně dvacet kilo nadváhy. Jemu osmapadesát a jeho otec zemřel v pětapadesáti letech na infarkt.“ „Nádhera. Ten může vypadnoutkaždým dnem.“ Hanson na Gerryho vrhl zkoumavý pohled. Matematik se zjevně necítil ve své kůži.

„Co je vám?“ zeptal se ho Gerry.

„Ještě nikdy jsem nevypracovával analýzu pro někoho, kdo netrpělivě vyhlíží, až se objeví ta vychrtlá

zubatá postava s kosou.“

„Nikoho nevyhlížím. Jenom po vás chci, abyste mi řekl, jak se věci mají.“

„To mě těší, protože druhý nejvyšší počet bodů máte vy.“

„Já? Vždyť ani nekouřím.

„Ano, kouříte.“

„Příležitostně.“

„To ponechme stranou, nejvíc hraje ve váš neprospěch jedna věc, kterou jsem musel vzít v úvahu,

protože – vzhledem k našemu přátelství – znám váš životní styl. V podstatě jde o to, že jste rozvodovýprávník, který baží po sexu a končí v posteli s polovinou žen, které projdou dveřmi jeho kanceláře.“

„No a co?“

„Promiňte, Gerry. Požádal jste mě o poctivou analýzu. Vzhledem k množství sexuálních partnerek, kteréjste už měl a ještě mít budete, vám podle mě hrozí vysoké riziko, že se nakazíte virem HIV.“

„Ale používám kondomy.“

„Ne, nepoužíváte.“

„Jak to víte?“

„Protože jsem viděl ty fotografie, které dala Lisa Bartowová na internet. Pamatujete se přece na svoustarou klientku Lisu, ne? Zažaloval jste ji, když vám nechtěla zaplatit, a ona se vám pak pomstila tím, žeuveřejnila na internetu snímky, kde spolu

„Jo, jo, jo, pamatuju.“

„Je to divné, že jsem pak už neslyšel, jak ten spor vlastně dopadl. Asi skončil urovnáním, co?“ Gerry se neusmál. „Na účetního máte dost zvláštní smysl pro humor.“

„Jenom pracuju s fakty.“

„Dobře. Takže jste mě zařadil na druhé místo.“

„Správně. Na třetím mám bývalého manžela.“

„To je zvláštní. Jak to, že mně i Miguelovi hrozí větši riziko předčasného úmrtí než tomu černému

hromotlukovi, Tatumovi Knightovi.“

„Dobrá poznámka. Musím poctivě přiznat, že s posouzením rizik u pana Knighta jsem měl problémy.Nemám o něm žádné spolehlivé informace. Například o zdravotním stavu jeho rodiny jsem získal jen

útržkovité údaje. Jeho otec je neznámý.

„To je mi překvapení.“

„Vychovala ho teta. Matka byla feťačka, ale nepodařilo se mi zjistit, jestli je ještě naživu, nebo užzemřela.“ „Neztrácejte tím čas. Pro moje účely postačí, že je to typ chlapa, který může klidně vyletět do povětří už

příští týden, při loupežném přepadení obchodu s lihovinami.“ „Můžete mít pravdu.“

„Takže kdo je na tom nejlépe?“ zajímal se Gerry.

„Je těžké dospět k nějakému definitivnímu závěru. Jak už jsem říkal, Tatum Knight představuje něco jakodivokou kartu. A pak je tu ještě ten šestý adept, který se na čtení poslední vůle nedostavil. Pokud minedáte číslo jeho zdravotní pojistky, nemůžu ho vůbec hodnotit, protože nemám podle čeho.“

„Chcete mi říct, že jsem vám zaplatil za úplně bezcenný rozbor?“

„Ne. Myslím, že ze statistického hlediska není nijak zvlášť důležité, co je ten člověk zač nebo jaké bodové

ohodnocení by případně získal.“

„Proč to říkáte?“

„Protože největší starosti byste si měl podle všeho dělat kvůli té novinářce.“

„Má málo bodů?“

„Velice málo. Minulý měsíc oslavila devětadvacáté narozeniny. Běhá maratón. Nekouří. A pochází z

neuvěřitelně zdravé rodiny. Její rodiče jsou oba naživu, táhne jim na sedmdesát. Také prarodiče z oboustran dosud žijí. Nejstaršímu je dvaadevadesát. Kdybych si měl vsadit, kdo tu soutěž dlouhověkosti

vyhraje, investoval bych peníze do ní.“

Gerry zvedl skleničku a zamrkal. „Nevyhazujte peníze zbytečně, příteli.“

„Co to má znamenat?“

„Nic. Děkuju za pomoc. Kdybych ještě něco potřeboval, zavolám.“

Gerry položil na stůl dvacetidolarovou bankovku, aby zaplatil útratu. Hanson posbíral svůj elaborát, podalprávníkovi ruku a zamířil k hlavním dveřím vedoucím na Miracle Mile. Gerry nechal stát auto vzadu naparkovišti, takže se vydal sám k postrannímu východu, kolem pánských toalet a dřevěné, ručněvyřezávané desky s irským přípitkem: Nechť je ti dopřáno strávit aspoň hodinu v nebi, než ďábel zjistí, že

jsi mrtev. Poslední část chodby představovala jakousi síň slávy Johna Martina – obě protilehlé stěnyzaplňovaly zarámované černobílé fotografie s autogramem, zachycující pravděpodobně všechny místnícelebrity, které tu někdy v životě ochutnaly pivo, od věhlasného obhájce, specialisty na trestní právo Roye

Blacka, až po sloupkaře Davea Barryho, nejvtipnějšího člověka pod sluncem. Při pohledu na tuto galeriise Gerrymu protočil žaludek. Svou vlastní podepsanou a zarámovanou fotografii formátu dvacet napětadvacet daroval majiteli podniku už před půldruhým rokem.

Doteď tam nevisí, ty hajzle.

Když otevřel zadní dveře a vyšel do přilehlé uličky, uvítala ho vůně zelí. Z popelnice seskočila kočka arozběhla se nahoru po požárním schodišti.

Byla nepříjemně teplá podzimní noc. Půlnoc už minula, ale Gerrymu bylo venku větší horko než předtím vzakouřeném hostinci. Přehodil si sportovní bundu přes rameno a vydal se k parkovišti. Pouliční lampaosvětlovala zadní trakt hospody a několika dalších podniků, které měly už několik hodin zavřeno. Nebylatu větší tma než ve zšeřelé hospodě, ze které vyšel, ale světlo pouliční lucerny mělo jinou barvu, víc dožlutá, takže Gerrymu chvíli trvalo, než se mu oči přizpůsobily. Všiml si, že pruhovaná dřevěná závora uvýjezdu z parkoviště na východní straně je nahoře. Hlídač se už zřejmě vzdal naděje, že od té hrstkyopozdilců ještě vybere nějaký poplatek.

Gerry přistoupil ke svému BMW a sáhl pro klíčky. Kromě jeho vozu parkovala na celé ploše už jenom třiosobní auta a dodávka. Ta samozřejmě stála těsně vedle jeho vozu, pocházejícího z limitované série,černé metalízy se smaragdových nádechem, klenotu, který ho přišel na pěkné peníze. Popošel dopředu apřeletěl pohledem celou boční část auta, jestli na ní neobjeví nějaké čerstvé škrábance. Všechno vypadalo

v pořádku, ale teď ve tmě si nemohl být úplně jistý. Napadlo ho, že se řidiči pomstí a přejede mu bokauta klíčem, ale když se natlačil do úzkého prostoru mezi svým BMW a vedlejší dodávkou, její dveře sezprudka otevřely a udeřily ho přímo do obličeje. Náraz Gerryho odhodil dozadu, na kufr jeho klenotu.Potom kdosi vyskočil ven a popadl ho za límec u košile.

„Nechte mě!“ zařval Gerry.

Útočník si ho pootočil a zasadil mu prudkou ránu přímo do oka. Potom následovaly další, jedna za druhou.

Neznámý muž měl navlečené kožené rukavice, ale ty jeho údery nijak nezměkčovaly. Útočníkovy pěstibyly tvrdé jako ocel a nesmlouvavě do Gerryho bušily z bezprostřední blízkosti.

Právník proti němu neměl šanci, takové síle se nedalo vzepřít. Po další ráně, tentokrát do břicha, která muvyrazila dech, následoval prudký zásah do tváře, po kterém se mu rozezvonilo v uchu.

„Nechte toho!“

Rozzuřený útočník si zřejmě dopřál přestávku a Gerry se zády zhroutil na kufr auta a zůstal na něm ležetjak široký tak dlouhý. Nedokázal střízlivě uvažovat a před očima měl mžitky. Jakmile se však pokusilzvednout hlavu, aby se zorientoval, neznámý ho popadl za vlasy a praštil mu hlavou o plech. OmráčenýGerry se svezl na zem, celý skrčený.

Nebyl schopen sebemenšího pohybu, nedokázal zvednout hlavu. Vtom bouchly dveře a dodávka serozjela. Gerry zůstal ležet, obličej přitisknutý k dlažbě. Díval se za odjíždějícím autem a ve zraněném oku

mu cukalo.

Osmnáct

Nápis na kovových vratech hlásal VJEZD POVOLEN POUZE DODAVATELŮM, jako by chtěl Deirdre ujistit,že se ocitla na správném místě. Visací zámek byl odemčený, jak jí ten člověk slíbil. Když vrata otevřela,zavrzaly v pantech. Vešla do prostoru obehnaného drátěným plotem, uši nastražené. Neslyšela nic jinéhonež vlastní dech. Na zádech jí naskočila husí kůže, ale noc byla teplá, takže věděla, že za to mohou

napnuté nervy.

Uvědomovala si, že riskuje, ale vystavovala se už v životě většímu nebezpečí a kvůli mnohembezvýznamnějším věcem. Jako tehdy, když strávila v centru města úplně celou noc. Spala v kartonovékrabici, protože připravovala reportáž o bezdomovci závislém na cracku a mapovala celých čtyřiadvacethodin jeho života. Ten článek nikdy nevyšel. Nebo když vtrhla na ten puberťácký drogový mejdan a vzalasi extázi, aby mohla autenticky popsat její účinky. Málem přišla o rozum a skončila na pohotovosti, a tovšechno kvůli osmi novinovým sloupcům, které editor nakonec seškrtal do tří odstavců. Při zpětnémpohledu jí připadalo, že riskovala kvůli malichernostem. Ale tentokrát jde o úplně jiný případ. V sázce je

mnohem víc než novinový podtitulek s jejím jménem.

Zpočátku si Deirdre vůbec nepřipouštěla, že by v té Sallyině zkoušce mohla zvítězit a dosáhnout na jejíchšestačtyřicet milionů. Snažila se na všechno pohlížet střízlivě a nečekala, že ty peníze někdy uvidí. Ale čím

víc na to myslela, tím víc sejí hlavou honila otázka: A proč ne já? Čekatelů na dědictví je šest. Statistikytvrdí, že jeden ze šesti lidí zemře v důsledku nehody – utopí se, zahyne při automobilové nehodě neboleteckém neštěstí, vydá se na lov s idioty, co nerozeznají člověka od kachny. Podle toho by měla šancejedna ku pěti. Na Floridě platí trest smrti, takže pokud by ji její tajný zdroj informací dokázal zbavitjednoho adepta, protože by v něm odhalil Sallyina vraha, zvýšily by se její šance na jedna ku čtyřem. Kdoby si nevsadil? Je mladá a zdravá. Má větší naději než ostatní. Bude bohatá. Nechutně bohatá.

A díky téhle reportáži možná dokonce i slavná.

Zatajila dech a pokračovala dál, na pozemek tonoucí ve tmě. Ten člověk jí řekl, aby došla až k přístavišti.Viděla ho přímo před sebou, protože ho zalévalo světlo dvou výstražných lamp. Ale cesta k němu sepodobala putování kaňonem, vyhloubeným koly těžkých kamionů. Příjezdová cesta vedoucí k přístavištibyla tak úzká, že se na ni dva vozy jedoucí proti sobě vešly jen stěží. Navíc ji po obou stranách lemovalbezpočet palet s balíky keramických obkladaček a některé byly naskládané do nejméně šestimetrové

výšky.

Vykročila dopředu, ale vtom ji vylekalo zazvonění mobilního telefonu. Na displeji zjistila, že jí volá jejípřítel.

, Jen jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku/4

„Řekla jsem, že ti zavolám, kdybych měla nějaké problémy.“

‚Já vím. Ale je tam taková tma a nikde ani živáčka. Moc se mi to tu nelíbí, holčičko.“

Deirdre ta „holčička“ popudila. „Budeme se držet plánu, ano? Kde by teď byli Woodward s Bemsteinem zWashington Post, kdyby se tehdy v těch garážích odmítli setkat s Hlubokým hrdlem?“

‚Jenomže ty se nechystáš zveřejnit aféru Watergate. Hele, nechrne to plavat.“

„Ne. Na to zapomeň. Tuhle šanci nemíním promarnit. Čekej na místě, dokud se ti neozvu,“ řekla, vypnulatelefon a zastrčila ho do kabelky. Ten přítelův telefonát kupodivu posílil její odhodlání dovést všechno dokonce. Postupovala kupředu po temné příjezdové cestě, mířila k přístavišti a cestou míjela jednu paletu svyrovnanými dlaždičkami za druhou. Mezi jednotlivými paletami byly úzké štěrbiny, které nabízelydokonalý úkryt. Vždycky když kolem této škvíry procházela, nahlédla do dlouhého černého tunelu, jako by

se chtěla ujistit, že na ni ze tmy nikdo nevyskočí. Připadala si mezi těmi vysokými věžemi z beden jako u

vchodu do labyrintu.

Vtom znovu zazvonil mobilní telefon a v Deirdre hrklo. Vytáhla ho z kabelky a zlostně vyhrkla: „Co zase?“

„Klid, madam.“

Deirdre zůstala stát jako přimražená. Tohle nebyl její přítel. Slyšela hluboký zkreslený hlas svého zdroje

informací.“ „Kde jste?“

„Na tom nezáleží.“

‚Jak to, že na tom nezáleží? Já jsem už tady. Sejdeme se, nebo ne?“

„Ne.“

„Vy mizero. Tvrdil jste

„Rekl jsem, že se nejdřív podíváte na Sallyin prsten.“ Cítila, jak ji přemáhá vztek. „Je tady?“ , Jen jdětedál, až k tomu přístavišti.“

Zbývalo jí k němu už jen asi sto metrů. Podívala se doleva, potom doprava, jestli ve štěrbinách mezipaletami nezahlédne muže, s kterým právě hovořila. Ale nespatřila nic. „Dobře,“ přitakala a zase vykročilakupředu. Našlapovala zvolna a opatrně. „Už jdu.“ „Pokračujte.“

„Sledujete mě?“ zeptala se.

„Máte pocit, že vás někdo sleduje?“ Ohlédla se přes rameno. „Tak trochu.“

„Dobře. Třeba vám to vyžene z hlavy nápad, že byste s ním mohla utéct.“ „A co s ním mám tedy udělat?“„Podívat se na něj, ale nedotýkat se ho.“ „Jak poznám, že byl skutečně její?“

„Vevnitř je rytina. Přečtěte šiji. Pak si to ověřte. Uvidíte, že je pravý.“ Deirdre se přiblížila k molu napouhých padesát kroků a ocitla se v prostoru osvětleném lampami u přístaviště. „Kdy se dozvím, kdo jizabil?“ , Jakmile uzavřeme dohodu.“ , Jakou dohodu?“

„Můj podíl z toho šestačtyřicetimilionového dědictví.“ „Z čeho usuzujete, že je zdědím já?“ „Protoževšechny přežijete.“ ‚Jak to víte?“

„Protože se o to postarám.“

Deirdre se zastavila. Ne že by to měla v úmyslu. Jenom jí prostě nohy vypověděly službu. „Co jste tořekl?“ „Vy a já. Spojenci.“ „O žádné spojenectví nestojím.“ „Takovouhle odpověď nechci slyšet.“ „To je mijedno. Už to začíná zacházet příliš daleko.“ „Nepokažte si to, Deirdre. Vy dostanete půlku, já dostanupůlku. A vy ještě reportáž, která vás proslaví.“ „Co jste zač, vy mizero?“ „Nenasytný, nechutný hajzl. Stejně jako vy. Jen s tím rozdílem, že mně chybí vaše ctižádost.“ Sevřela mobil pevněji. „Podívejte, mám dojem, že chápu, co máte na mysli, takže si něco ujasněme. Nechci, aby váš plán ublížil kterémukoliv z ostatních možných dědiců.“ „Tak proč jste sem přišla?“ „Kvůli té reportáži/4 „A penězům/4

„Tvrdíte, že víte, kdo Sally zavraždil.“

„A jsem vám to ochoten prozradit. Ale ne bez podílu z dědictví.“

„O žádnou podobnou dohodu s vámi nestojím. Takže si nechte ten prsten i svou historku a držte se ode

mě dál. Rozumíte?“

Čekala na odpověď a ticho v telefonu posilovalo její pocit, že ji ten člověk odněkud pozoruje. „Vím, že jstetam,“ řekla. „Zavěšuju. Poslouchejte mě pozorně. Už nikdy vás nechci slyšet. Je vám to jasné?“

„Ano,“ ozvalo se z telefonu. Hlas měl teď ještě hlubší a zařízení, které mu ho zkreslovalo, jako by ještěpodtrhovalo zlost, která z něj zazněla. „Je mi to jasné.“

Tím jejich hovor skončil a Sally okamžitě stiskla tlačítko pro zrychlenou volbu a zavolala svému příteli.„Johnny, hned sem přijeď.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo. Jenom mám strach. Čekej na mě u mého auta.“ Ukončila hovor, otočila se a rozeběhla jako o závod kvratům, k východu. Byl to běh na sto metrů ve tmě a Deirdre utíkala s plným nasazením. Tentýž úsekpříjezdové cesty, po němž se předtím bázlivě plížila několik minut, se jí teď podařilo zdolat takřka v mžiku.

Paže jí kmitaly, nohama jako by se ani nedotýkala země, doslova proletěla kolem navršených palet. Očineustále upírala na vrata před sebou a naprosto ignorovala tmavé škvíry mezi bloky naskládaných beden,které ji předtím tak děsily. Před vraty ani nezpomalila a v plné rychlosti prakticky narazila do drátěného

plotu.

Venku na ni čekal přítel, který mezitím popojel se svým vozem až k její hondě. Vyskočil z auta a rozběhlse k vratům.

Deirdre sáhla po petlici a vzala za zámek. Nepovolil.

„Jsi v pořádku?“ zavolal na ni mladík z druhé strany plotu.

„Ano, ano. Jenom… Nemůžu se odsud dostat. Je zamčeno.“

Teď zatáhl za visací zámek i její přítel. „Je zamčený.“

„Sakra,“ ulevila si Deirdre. „Ten hajzl mě tady zamknul.“

„Zvládneš to přelézt?“

Zadívala se na ostnatý drát, ostrý jako břitva, který se táhl nad drátěným plotem po celé délce. „Myslím,

že ne.“

Johnnymu ztuhly rysy. „A já myslím, že bys měla.“

Deirdre se otočila a zůstala jako ochromená. Ze tmy se vynořili dva dobrmani. Blížili se zvolna, ladně, jakogepardi, kteří si jsou jistí svou kořistí, vrčeli a cenili zuby.

„Nehýbej se,“ vyhrkl Johnny.

Psi pomalu postupovali blíž a blíž. Deirdre se podívala na jednoho, potom na druhého. Větší zaštěkal,zacvakal zuby a popoběhl kupředu. Deirdre se zase vrhla k plotu.

„Nehýbej se,“ opakoval její přítel naléhavým tónem.

„Mám strach!“

„Hlavně se jim nedívej do očí. Pomyslí si, že je provokuješ.“

„Johnny, udělej něco!“

„Zavolám policii. Hlavně se ani nehni.“

„V kabelce mám pepřový sprej.“

„Nech ho tam. Takoví psi jsou vycvičení, aby zneškodnili každého, kdo sáhne po zbrani.“

Psiska vrčela a z tlamy jim kapaly sliny. „Zabijou mě,“ zaúpěla Deirdre roztřeseným hlasem.

„Ne, když se ani nepohneš.“

„Musíme něco udělat!“

„Hlavně zůstaň v klidu.“

Větší pes znovu zaštěkal, šestkrát nebo sedmkrát, nahlas a děsivě. Znělo to jako dávka z kulometu.Deirdre vykřikla, čímž psy vyprovokovala k útoku. Sáhla do kabelky pro pepřový sprej a jeden ze psů sejívrhnul po noze. Odkopla ho, ale ten větší se jí zakousl do zápěstí a stáhl ji k zemi.

„Deirdre!“

Divoce kolem sebe kopala a oháněla se rukama a přitom se snažila zakrýt si hlavu a odkutálet se stranou.

Jedna paže jí vězela v psových tesákách a divoce se škubala. Vtom ale obě bestie ztuhly, přestaly štěkata ta větší pustila dívčinu ruku, kterou až dosud svírala v zubech. Zdálo se, jako by o Deirdre dočistaztratily zájem. Měly nastražené uši a zdálo se, že něco nebo někoho poslouchají, ale Deirdre nic neslyšela.

A potom, stejně rychle jako se na ni vrhli, se oba psi otočili a rozeběhli se k přístavišti. Deirdre sicenebyla právě při smyslech, ale napadlo ji, jestli náhodou nezaslechli vysokofrekvenční píšťalku.

Ještě stále na zemi si prohlédla paži. Ostré zuby jí rozervaly rukáv a zabořily sejí do kůže. Při pohledu na

vlastní krev zalapala po dechu.

„Zůstaň v klidu,“ zašeptal Johnny na druhé straně plotu. „Policie je na cestě.“

Vtom Deirdre úplně zkopměla, protože zaslechla zvonění mobilu. Když na ni psi zaútočili, kabelka jí někam

odletěla. Zvonění se ozývalo někde za ní. Odplazila se po čtyřech k místu, odkud vycházel zvuk, našla

mobil a stiskla tlačítko.

„Jsme tedy spojenci?“ ozvalo se z telefonu. Znovu slyšela uměle zkreslený hlas.

Deirdre zkřivila obličej bolestí, která jí projížděla celou pokousanou paží. „Co jste to sakra provedl?“

„Noční strážný udělá za pár dolarů cokoliv. Dokonce vyklidí pole a půjčí mi píšťalku. Nepřipadá vám

legrační, jak taková věcička funguje?“

„Nic legračního na tom nevidím. Pusťte mě odsud!“

„Uklidněte se. Dávám vám na vybranou, Deirdre.“

„Z čeho?“

„Je to velice snadná volba. Můžete vyhrát, anebo prohrát. Vidíte, jak je to snadné.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Popovídáme si později, až se uklidníte. Do té doby vás varuju. Někomu – myslím tím komukoliv – o

tomhle jenom ceknete, a prohrajete, za to vám ručím. Úplně všechno prohrajete. Slyšíte mě?“

Neodpověděla.

„Slyšíte mě?“

„Ano.“

„Dobře. Klíč k zámku je připevněný lepicí páskou ke sloupu pouliční lampy.“

V telefonu cvaklo a hovor byl u konce. Deirdre se překulila na bok a stiskla si paži, aby zastavila krvácení.Ve tmě přemáhala slzy.

Devatenáct

Soudce pozůstalostního soudu Leonard Parsons se tvářil, jako by měl každou chvíli puknout vzteky. Navícze své vyvýšené soudcovské lavice přímo probodával pohledem Jackova klienta.

V devět hodin ráno mu zavolal zmlácený Gerry Colletti a dožadoval se svolání mimořádného jednánísoudu. Soudce mu vyhověl a předvolal všechny osoby zmíněné v poslední vůli Sally Fenningové. Měly sedostavit do soudní síně úderem jedenácté.

„Dobrý den,“ uvítal Parsons přítomné srdečným tónem, ale oči pod hustým bílým obočím mu jiskřily jakorozžhavené uhlíky. Rozkacený soudce byl špatným znamením při každém jednání, ale zvláště to platilo vtéto síni, kde se konala pozůstalostní řízení a která proslula jako místo, kde vládne zdvořilost a galantnost

a „kde se šeptá“.

„Dobrý den, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděli sborově právní zástupci a jejich klienti. Dokonce i GerryColletti, jindy nesmírně sebevědomý a pyšný na své odborné schopnosti, si na dnešní jednání přivedlprávního zástupce. Včetně Jacka a jeho klienta se v soudní síni shromáždilo deset osob. Osm z nich –

Colletti, Sallyin bývalý manžel, prokurátor, reportérka a jejich advokáti – zasedlo k jedinému stolu poblíž

soudcovské lavice, daleko od Jacka s Tatumem na opačné straně síně, jako by se od obou mužů chtělinaprosto distancovat. Nechyběla tu ani Vivien Grassová. Správkyně pozůstalosti se zřejmě rozhodla dátnajevo, že zaujímá neutrální postoj, a neposadila se ke stolu, ale na židli u hrazení oddělujícího místa proveřejnost.

Jinak byla soudní síň prázdná, jak si Jack všiml, což znamenalo, že šestý adept na dědictví se dosudodnikud nevynořil.

„Pane Andersone,“ oslovil soudce právního zástupce Gerryho Collettiho. „Mohl byste prosím podat

vysvětlení?“

Colletti zůstal sedět. Pravou tvář měl rudou a oteklou a na čele náplast. Jeho advokát vstal, poděkovalsoudci za slovo a pokročil kupředu.

„Vaše Ctihodnosti, jak je vám zřejmé, pan Colletti je ve velmi špatném

stavu. Proto vás žádám, aby při dnešním důkazním řízení soud přijal písemné místopřísežné prohlášenímého klienta namísto ústní svědecké výpovědi. Pokud dojde ke křížovému výslechu, je můj klient k

dispozici.“

„Připadá mi to rozumné. Nějaké námitky?“ zeptal se soudce.

„Ne,“ ozvalo se zase sborově z opačného konce místnosti.

„Bez námitek,“ prohlásil Jack.

„Děkuji/4 pokračoval Anderson. „V podstatě pan Colletti soudu sděluje, že byl v noci ze včerejška nadnešek surově napaden ve chvíli, kdy přistoupil ke svému vozu na parkovišti za podnikem U JohnaMartina v Coral Gables. Utrpěl nejrůznější zranění, většinou podlitiny a pohmožděniny,

o otřesu mozku nemluvě. Díky bohu ho žádné z nich neohrozilo na životě. Pan Colletti ve svémmístopřísežném prohlášení konstatuje, že oním útočníkem byl jeden z potenciálních dědiců, zde přítomný

Tatum Knight.“

„Plky,“ zamumlal Tatum.

„Zdržte se poznámek, prosím,“ ozval se soudce upjatě. „A, pane Knighte, mírněte své výrazy.“

„Použil jsem snad vulgární výraz?“

„Nevhodný. Pokud by vám to nebylo jasné, uvědomte si, že tento soud je znám jako místo, ‚kde se

šeptá4.“

„Omlouváme se,“ ozval se Jack. „Už se to nestane.“

Slova se znovu ujal Collettiho právník. „Jak už jsem řekl, útok se odehrál pozdě v noci. Dnes časně ránonašel pan Colletti ve svém počítači zajímavý mail. Byl doručen včera večer v osmnáct hodin čtyřicet třiminuty, několik hodin před zmíněným útokem, ale pan Colletti ho objevil až po onom incidentu. Kopiitohoto dopisu jsme pro potřeby soudu vytiskli. Je velice stručný. Stojí v něm: ‚Život je krátký. Vypadni zehry – okamžitě

Jack zaletěl pohledem ke svému klientovi. Tatum se k němu naklonil a zašeptal, jak uměl nejtišeji: „Vždyťani nemám počítač.“

„Kdo ho poslal?“

„Nevíme. Byl odeslán z jednoho kopírovacího centra v Miami, kam může kdokoliv přijít, zaplatit hodinovou

sazbu a použít jejich počítač. Takového člověka pak nelze vystopovat. Jsem však přesvědčený, že tentodopis přímo souvisí s útokem pana Knighta na pana Collettiho. Jak je soudu známo, máme co dělat svelice neobvyklou poslední vůlí. Hovoří se v ní sice o šesti obmyšlených, ale ve skutečnosti celý majetekzíská jenom jeden z nich. Vyhrát v této hře, řečeno slovy zmíněného elektronického dopisu, je přežítostatní potenciální dědice, nebo je přesvědčit, aby takříkajíc vystoupili z rozjetého vlaku a nároku nadědictví se zřekli. Pan Colletti soudí, že právě to bylo cílem útoku pana Knighta. Šlo o zjevný pokusnahnat strach ostatním osobám uvedeným v závěti a přimět je, především pana Collettiho, aby se svýchnároků na dědictví vzdali.“

„To je volovina,“ zabručel Tatum Jackovi do ucha.

„Pane Knighte!“ ozval se soudce. „Ještě jeden podobný výbuch a obviním vás z pohrdání soudem!“

„Výbuch? Vždyť mě pořádně neslyšel ani můj právník/4

Jack na Tatuma sykl. Pomyslel si, že neustálý pobyt v jednací síni „kde se šeptá“ soudci zjevně zbystřilsluch. Anebo má naslouchátko nastavené na maximum. „Omlouváme se, Vaše Ctihodnosti,“ řekl kajícně.

Soudce se zamračil a znovu soustředil pozornost na Collettiho právníka. „Co tedy požadujete?“

„Pan Colletti dosud neměl čas vyhodnotit veškeré právní kroky, které by mohl podniknout. Prozatím pouze

žádáme soud, aby panu Knightovi zakázal veškerý styk s ostatními obmyšlenými, s výjimkou jednání a

nezbytných setkání se správkyní pozůstalosti.“

„Dobře,“ řekl soudce. „Pane Swytecku, co nám k tomu může říct přímo pan Knight?“

Jack se nadzvedl na židli, ale Tatum ho chytil za předloktí a zašeptal: „Chci vypovídat.“

„Ne. Dohodli jsme se, že

„Je mi jedno, na čem jsme se dohodli. Chci vypovídat.“

„Pane Swytecku, buďte tak laskav,“ ozval se soudce.

Jack vrhl zmatený pohled k soudci a potom doslova probodl očima svého klienta. „Vaše Ctihodnosti, chtěl

bych vás požádat o pár minut strpení, abych si mohl promluvit se svým klientem.“

„Dobře. Ale mějte na paměti, že jsem si na toto jednání vyhradil pouhou hodinu. Každá minuta, kterouprohovoříte se svým klientem, vám může chybět, až se ujmete slova vy. Přerušuji jednání na pět minut,“prohlásil a udeřil kladívkem do stolu.

„Povstaňte,“ ozval se hlas soudního zřízence.

Jack spolu s ostatními vstal ze židle a sledoval pohledem soudce Parsonse, jak míří k postrannímu

vchodu. Potom uchopil svého klienta za nadloktí. „Promluvíme si,“ řekl. Kvapně spolu zamířili prostřední

uličkou k zadnímu vchodu a pak na chodbu. Vedle výtahů Jack objevil volnou čekárnu, zatáhl Tatuma

dovnitř a zavřel dveře.

„Přísahám, že jsem na Collettiho ani nesáhnul.“

„Říkal jsem vám hned ráno, jakmile jsme se dozvěděli, co na nás Colletti chystá, že na tom nezáleží.“

‚Mně na tom záleží.“

„Opakuju vám, že na tom nezáleží, protože účelem dnešního jednání není hodnotit, jestli jste nebo nejste

nevinný.“

„Viděl jste ten Collettiho obličej? Tohle mu moh udělat jenom úplně neschopnej amatér. Povím vámjedno: kdybych si ho podal já, tak by dneska ráno ten svůj podělanej počítač ani nezapnul a na žádnejmail se nepodíval. Trvalo by mu nejmíň tejden, než by si vzpomněl, jak se vůbec jmenuje, natož aby serozpomněl, jaký má v tý mašině heslo.“

„Takhle se chcete hájit, Tatume? Tohle jste chtěl vykládat soudci?“

„Tohle mu vykládat nemusím. Jenom mu chci říct, že jsem to neudělal.“

„Právě o to mi jde. Pokud se rozhodnete vypovídat, čeká vás křížový výslech. Collettiho právník vám můžepředhodit cokoliv.“

„Nic, s čím bych si neporadil.“

„Vážně? Tak co třeba tohle,“ začal Jack, přistoupil k Tatumovi a vžil se do role Gerryho advokáta přikřížovém výslechu. „Pane Knighte, s panem Collettim jste se poprvé setkal při čtení poslední vůle zesnulé

paní Fenningové, je to tak?“

„Správně.“

„Necelé dva týdny po tomto setkání skončil pan Colletti na pohotovosti.“

„Já ho tam neposlal.“

„Pane Knighte, vzhledem k tomu, že podle závěti paní Fenningové jste jedním z potenciálních dědiců,předpokládám, že jste se někdy setkal i s ní, je to tak?“

„Jo. Jednou.“ „Kdy?“

„Pár neděl před tím, než umřela.“

„Chcete říct pár týdnů předtím, než byla zavražděna, že ano?“

„Jo, tak nějak.“

„Takže jste se s ní setkal jenom jednou v životě, a dva týdny nato byla střelena do hlavy.“

„No a co?“

„Dovolte mi, abych se vás na něco zeptal, pane: Kolik dalších lidí skončilo po svém jediném setkání s vámi

v márnici nebo na pohotovosti?“

Tatum se zamračil. „Spousta, kdo to má sakra počítat?“

Jack vypadl z role. „Dobrá odpověď, Tatume.“

„Hergot, Jacku, chci se jenom postavit dopředu a říct tomu soudci, že jsem to neudělal/4

„Takhle to tady nechodí. Je mi líto, ale pokud se rozhodnete vypovídat, Collettiho právník si vás usmaží. A

ani se nenadějete a všem lidem v soudní síni dojde, čím jste se živil, a dozvědí se o vaší schůzce se SallyFenningovou i o tom, že si vás chtěla najmout, abyste jí vpálil kulku do hlavy. Jestli se nechcete ocitnoutv čele seznamu podezřelých ze Sallyiny vraždy, snažně vás prosím, dejte na mou radu.“

V Tatumovi ještě všechno vřelo, ale zdálo se, že ho Jack nahlodal. „Co přesně mám teda podle vásudělat?“

„Nechat si svá tajemství pro sebe,“ odpověděl Jack. „Nevypovídejte. Tomu návrhu na zákaz styku sepodřídíme/4

„Jenže jak to bude vypadat?“

„Vykroutím se z toho, jak to půjde nejlíp. Řeknu soudci, že pan Knight všechna obvinění rozhodně popírá,

ale proti návrhu nic nenamítá, protože stejně nemá potřebu přibližovat se ke kterémukoliv z

potenciálních dědiců blíž než na pět set metrů.“

Tatum poodešel k oknu a zadíval se dolů, na parkoviště před budovou. „Vždyť bych se jim o tý schůzce

se Sally vůbec nemusel zmiňovat.“

„Pokud předstoupíte před soudce a budete křivě vypovídat, hledejte si jiného právníka.“

Tatum se kysele uchechl. „Theo mě varoval, že jste vzor počestnosti.“

„Mě zase Theo mockrát varoval před vámi. Takže jsme si kvit. Jak to tedy uděláme?“

Tatum odstoupil od okna a otočil se k Jackovi. „Tak dobře. Ať je po vašem. Ale chci, abyste měl na

paměti jednu věc.“

„A to?“

„Jestli ty prachy dostane nakonec ta kurva Gerry, vymlátím duši jak z něj, tak z vás.“

„Toho se nebojím, Tatume.“

Tatum oblažil svého právníka širokým úsměvem a poplácal ho po rameni. , Jen jsem si z vás utahoval,

kamaráde.“

Jack mu úsměv neoplatil. Otevřel dveře a zamířil nazpátek do soudní síně.

Dvacet

Jack měl pocit, jako by ho někdo sledoval, a nemýlil se.

Po skončení jednání se s Tatumem rozloučil už u východu ze soudní budovy a sám pak pokračoval kzaparkovanému autu. Všiml si, že krok co krok za ním se přes rozpraskanou a vyspravovanou asfaltovouplochu vydali k ohrazenému parkovišti dva muži. Mladší kráčel sebevědomě, se zdviženou hlavou, a dívalse na svůj odraz v každém okénku zaparkovaného vozu, který cestou míjel, jako kdyby mu právě zněla vuších ústřední melodie z filmu o manhattanském soukromém detektivovi Drsnej Shaft. Starší šelpřihrbeně, v obličeji zarputilý výraz, jako člověk, který si naložil na bedra příliš mnoho problémů a neníschopen je vyřešit; problémů, které ho zaměstnávají dlouho do noci, ukrajují mu spánek a zahánějí ho do

nočních podniků. I kdyby Jack Ricka Larsena neznal, dovtípil by se, že je to dlouholetý detektiv zoddělení vražd.

Nebyli přímo přátelé, ale cítili vůči sobě respekt. Jack poznal v životě hodně dobrých policistů, kteří sevůči němu zachovali férově a dokázali mu, že ctí presumpci neviny. Například když se jeho otec, bývalýpolicista, rozhodl pro politickou kariéru, která ho nakonec na dvě volební období vynesla doguvemérského křesla. S detektivem Larsenem Jacka pojil ještě hlubší vztah. Jako o mnoho mladšídetektiv pracoval Larsen na případu Thea Knighta. Byl členem týmu, který způsobil, že se v cele smrtiocitl nevinný člověk. Když pak přišly výsledky testů DNA, Larsen se Jackovi svěřil – samozřejmě přísnědůvěrně –, že měl tehdy o Theově vině vážné pochybnosti, ale jeho šéfové s ním vyběhli jako snezkušeným zelenáčem.

Jack došel k autu a otočil se. „Vidím, že máte nového parťáka!“

Larsen se usmál a vytáhl si ze sevřených zubů nezapálenou cigaretu. „Myslíte tady Calvina Kleina?“

„Co to je?“ ozval se Larsenův kolega.

„Pokud to nevíš, pak nemáš mezi detektivy co dělat,“ řekl Larsen a spiklenecky na Jacka zamrkal. „Máte

chvilku?“

Jack položil aktovku na kufr vozu. „Samozřejmě. O co jde?“ „Sally Fenningová. Jak možná víte, tu jejívraždu vyšetřuju já.“ „Ano, slyšel jsem. Potěšilo mě to.“ „Proč?“ „Doteď jste nechytili vraha její dcerky. Napadlo mě, že Sally si zaslouží takového detektiva, který dopadneaspoň toho, kdo zabil ji.“ „Pracuju na tom.“ „Což vás přivedlo ke mně,“ řekl Jack. „Vlastně ani ne. Přivedlo mě to k Tatumovi Knightovi, a teprve od něho až k vám.“

„Chcete ho vyslechnout?*4

„Moc rád. Ale nechce s námi mluvit.“

Jack nedal najevo překvapení. Tatum se mu neobtěžoval říct, že za ním byla policie. „A poprosili jste hopěkně?“

„Samozřejmě. Vysvětlil jsem mu, že má dvě možnosti: buď bude hrát s námi, anebo proti nám. Alevšechny skleněnky si stejně odnesu domů já.“

Jack se usmál. „To jste celý vy, Larsene. Neznám žádného jiného detektiva, který by tohle dokázal říct skamennou tváří.“

„Někdy to dokonce zabírá. Ale žerty stranou, váš klient nechce mluvit, takže pod ním budu muset trochupřiložit.“ „Co vás zajímá?“

Larsen si sejmul z očí brýle proti slunci, jako kdyby chtěl Jackovi pořádně vidět do očí. „Zabil SallyFenningovou?“ „Odpověď zní ne.“ „Ví, kdo to udělal?“ „Ne.“

„Čekáte, že budu vaše odpovědi považovat za bernou minci?“ „Rozhodně ne.“

‚Zmlátil toho mizeru Collettiho?“ „Ne.“

„Když to tedy neudělal, proč se nepostavil před soudce Parsonse?“ „Bylo to rozhodnutí jeho právníka.“

„Co zatajujete?“ „Nic.“

„Byl jsem v soudní síni. Něco zatajujete.“ „To je jenom čirá spekulace.“

Na silnici za ohrazeným parkovištěm zavrčel motor dálkového autobusu. Vzduch okamžitě ztěžklnaftovými výpary, ale detektiva to nevyvedlo z míry. „Povězte mi aspoň jednu věc: Proč sakra SallyFenningová zařadila mezi svoje dědice takového gangstera, jako je Tatum Knight?“

„Kéž bychom se jí na to mohli zeptat.“ „Já bych se na to rád zeptal Tatuma.“ „Co z toho bude mít?“

„Buď bude hrát s námi, nebo

„Aha, další bod pro vás.“

Larsen se pousmál. „Prostě mi to pořád vrtá v hlavě. Mezi Sally a čtyřmi ze zatím pěti známýchpřípadných dědiců existuje jisté pojítko, a tím je její první manželství a dceřina smrt. Jak ale do téhle

skupiny zapadá Tatum Knight?“

Jack přirozeně nemohl Larsenovi prozradit, že se Tatum se Sally setkal krátce předtím, než bylazavražděna, ale usoudil, že nic nezkazí, když si s Larsenem ještě chvilku popovídá. „To je zajímavé,“ řekl.„Zřejmě jste si jistí, že všichni čtyři případní dědicové měli k Sally v minulosti nějaký vztah.“

, Jenom jsem si dal dvě a dvě dohromady.“

„Mám dojem, že jste pro to udělal trochu víc. Sallyin bývalý manžel, rozvodový právník a prokurátor, který

nebyl schopen nikoho obvinit z vraždy té holčičky, se samozřejmě na Sallyině minulosti nějak podepsali.Ale ta novinářka jenom napsala pár článků, ve kterých ten hrůzný zločin podrobně popsala, což ji přecenemůže řadit do stejné kategorie jako ty ostatní.“

„V tom vám dávám za pravdu. Je to trochu jiná káva.“

„Pokud vycházíme z předpokladu, že Sally odkázala všechen majetek lidem, které nenáviděla, protože jechtěla přinutit, aby se o ně poprali, pak nechápu, co ta novinářka provedla tak strašného, že ji Sally hodilado jednoho pytle se svými největšími nepřáteli?“

„Myslel jste to jako otázku?“

„Pokud mi na ni můžete odpovědět, uvidím, co se dá pořídit s Tatumem.“

„To mi nestačí, potřebuju nějakou záruku.“

„Pokusím se ho přesvědčit, aby se s vámi sešel. Víc vám slíbit nemůžu.“

Larsen ho provrtal pohledem. „Dobře. Ale jenom díky tomu, že držíte slovo. Povím vám aspoň tohle:

Deirdre udělala mnohem víc, než že napsala pár článků o Sally Fenningové.“

‚Jak víc?“

„Celou knížku. O ničem jiném než o vraždě Sallyiny dcery. Žádný nakladatel tu zatracenou věc nekoupil,ale Deirdre se podle mě doteď nevzdala naděje a pořád seji snaží někde udat.“

„A?“

„A to je všechno. Víc už nic, vážení. Dokud si nesednu a nepopovídám si s Tatumem Knightem.“

Jack uchopil aktovku. „To mi stačí. A děkuju za důvěru. Uvidíme, co se mi v tom podaří udělat/4 „Zítra vám zavolám,“ řekl Larsen. Jack přikývl a odemkl auto. Larsen mu ještě pokynul a vykročil. Vtom se ale zarazil, ohlédl se na Jacka a

dodal:,Ještě něco.“

„Copak?“

„Máte pěkně drsného klienta, Swytecku.“

„Ano, je jako jeho bratr.“

Larsen se dál tvářil smrtelně vážně. „Věřte mi. S Theem se vůbec nedá srovnávat.“

„Snažíte se mi něco naznačit?“

„Zjistěte si to.“

„Už jsem to udělal. Důkladně.“

„Pusťte se do toho znovu. Ve vlastním zájmu.“

„Úplně stejně mě všichni varovali i před Theem. Dokud se neukázalo, že je nevinný.“

Larsen se zase otočil, jako by Jackova slova ani nezaregistroval. Jack zůstal stát a díval se protioslepujícímu slunci za oběma detektivy, jak míří přes parkoviště k bráně.

Dvacet jedna

Theo byl pro svůj vlastní bar Sparky’s až příliš dobrý. Tvrdili to hudebníci z jeho kapely, kdykoliv se vTheově podniku společně pustili do muzicírování. Ne že by si mysleli, že jsou jejich výkony na takovoumyší díru příliš kvalitní. Jejich poznámky směřovaly výhradně k publiku. Theo si odjakživa přál provozovatskutečný jazzový bar, jenomže ještě víc mu ležela na srdci spokojenost jeho stálých hostů. Byli věrní,nechávali mu vydělat a za hudební vrchol považovali country píseň Billyho Raye Achy Breaky Heart z

devadesátých let a tvrdili, že od té doby to jde s muzikou z kopce. Saxofon byl Theovou vášní, alekovbojové platili nájem.

Charlie Parkere, promiň.

Theo svou sérii ukončil působivým sólem, které by si zasloužilo hudební cenu. Dvě ženy v kovbojskýchkloboucích se rozběhly k hudební skříni a Theo málem propadl panice, že teď přijde elektronický útok avšichni se roztančí. Celý přední stůl byl obsazený zaměstnanci prodejny aut odnaproti. Celou dobu, cokapela hrála, halasili a hudba je nezajímala. Jeden muž se dokonce rozřehtal tak zprudka, že mu pivovytrysklo i z nosních dírek. Několik lidí však zatleskalo a jedna žena vzadu dokonce Theovi uznale ukázaladva vztyčené palce, čímž mu vyloudila na tváři úsměv. Půjde to pomalu, ale nakonec se to tady určitězmění, pomyslel si Theo.

Pomalu uložil saxofon na stojánek. Starý nástroj Buescher 400 zdědil Theo po svém prastrýci Cyrusovi,který ho na něj naučil hrát. Cyrus býval hvězdou nočního klubu ve starém Overtownu, jakési miamskéobdobě Harlemu, a určitě by ho potěšilo, kdyby věděl, že ani čtyři roky strávené v cele smrti neudusily vTheovi lásku k hudbě, kterou mu vštípil ještě jako malému chlapci.

„Co to bude, kamaráde?“ zeptal se Theo, když se zase postavil za barový pult a uvázal si kolem pasu bílou

zástěru.

„Sodovka.“

„Koukám, že na to jdete pěkně zhurta.“

„Nemůžu pít, užívám prášky proti bolesti.“

Theo se na návštěvníka zadíval bedlivěji. Osvětlení nestálo za moc, ale i v pološeru mu bylo jasné, že tenhle chlápek musí trpět. „Sakra, to je strašný. Pořád vídám lidi, jak odsudodcházejí s pomláceným obličejem, ale dneska je to poprvně, co někdo přišel takhle zřízenej sem.“ „Dostal jsem profesionální nakládačku.“

„Vypadá to tak.“ „Od vašeho bratra.“

Theo postavil sklenici na barový pult. Nikdy předtím toho člověka neviděl, ale od Jacka o něm už spoustuvěcí slyšel. „Vy jste určitě Génius Gerry.“

„Vy a ten váš kamarád Swyteck máte vážně smysl pro humor, co? Naposledy vám říkám: správně je

Gentleman Gerry.“

„Co vás sem přivádí, Gentlemane?“

„Co myslíte?“ „Blbost.“

Gerry se usmál, ale hned nato se mu obličej zkřivil bolestí. „Zatraceně, ani se nemůžu smát, jak to bolí.“

„Můj problém to není.“

Gerry opatrně pozvedl sklenici ke rtům, ale levou část úst měl tak příšerně oteklou, že ji nedokázal

ovládat, a část sodovky mu stekla po bradě.

„Máte pravdu. Váš problém to není. Jenom můj. A vašeho bratra.“

‚Jenom kvůli tomu, že plácáte a vytrubujete do světa křivý obvinění.“

„Vážně tu chcete jen tak klidně stát a tvrdit mi, že tohle není práce vašeho bratra?“

„Pochopil jste to správně.“

„Co jste zač? Jeho alibi?“

„Ne. Jeho sparingpartner. Boxujeme spolu celý léta. Takže mi stačí, abych se vám podíval do obličeje, a

během několika vteřin poznám, že tohle Tatum neudělal.“

‚Jak?“

„Tatum má tvrdej levej hák. A tak rychlej, že člověk ani neví, odkud se vzal. Jednou jsem měl tak oteklýpravý oko, že jsem ho tři dny nemoh otevřít. Ale vy máte pravý oko v dokonalým pořádku. Potlučenoumáte levou část obličeje. Takže mi povězte,“ řekl Theo a vyrazil rukou proti Gerryho nezraněnémupravému oku, jako kdyby mu chtěl zasadit levý hák, „jak se to stalo?“

„Váš bratr není jednoruký bandita. Používá i jiné údery.“ , Jenomže má taky mozek. Kdyby si vás

skutečně podal on, rozhodně by se od vás nenechal poznat.“

„Vím, co jsem viděl.“

„Nevěřím vám.“

Gerry vyloudil na tváři pokřivený úsměv a snažil se při tom nevnímat bolest. „Fajn. Možná jsem toho

útočníka neviděl tak dobře, jak jsem v tom svém místopřísežném prohlášení přesvědčoval soud. Ale otomhle se nechci dohadovat, kvůli tomu jsem za vámi nepřišel.“

„Tak kvůli čemu?“

„Protože bych vašemu bratrovi něco rád řekl. Ale připadá mi bezpečnější povědět to vám. Určitě mu toode mě vyřídíte.“

„Možná.“

„Nabízím mu dohodu.“ Gerry se ohlédl přes rameno, jako by se chtěl ujistit, že nikdo není v doslechu.„Pokud se Tatum vzdá nároku na to dědictví a vypadne ze hry, pak to svoje svědectví odvolám.“

„Cože uděláte?“

„Oznámím soudci, že jsem se zmýlil. Byla tma, něco jsem před tím vypil, všechno se to odehrálo strašněrychle. Když se na to dívám zpětně, mám za to, že ten člověk, co mě tak strašně zbil, vlastně nebyl

Tatum Knight.“

„A za tohle by měl můj bratr vzít zpátečku a vycouvat z tý hry o šestačtyřicet milionů dolarů?“ U barového pultu se objevila číšnice. „Dva budweisery, Theo.“ Theo postavil na tác dvě otevřené lahve seštíhlým hrdlem a číšnice zase odešla.

, Je toho víc,“ odpověděl Gerry. „Když se Tatum stáhne, zaplatím mu čtvrt milionu dolarů, samozřejmě

hotově a okamžitě. Bez ohledu na to, jestli ty peníze jednou zdědím nebo ne. Je to úplně prosté.“

„Snažíte se koupit si cestu k hlavní ceně?“

Gerry vytáhl ze sklenice kostku ledu a potřel si jí rozbitý ret. „Mozek, ne hrubá síla. Tudy vede cesta k

vítězství v Sallyině hře.“

„Zvláštní je, že zrovna vy nijak zvlášť chytře nevypadáte.“

„Mně soud volnost pohybu neomezil, nezapomněl jste?“

„Musíte po těch penězích hodně prahnout.“

„Na snaze dohodnout se s ostatními dědici, aby se vzdali svých práv, není nic nezákonného. Je to obchod.

V těžebním odvětví,“ prohlásil Gerry a po tváři mu přeletěl pokřivený úsměv. Potom Theovi pokrčeným

ukazováčkem naznačil, aby se k němu naklonil blíž. „Tomu já říkám zlatý důl.“

„Zneužíváte vymyšlený obvinění z napadení, protože se chcete bratra lacino zbavit a přinutit ho, aby

vypadnul ze hry.“

„Řekl jsem, že ta obvinění stáhnu. Neřekl jsem, že jsou vymyšlená.“ Theo zavrtěl hlavou a uchechtl se. „S kým si myslíte, že mluvíte? S blbcem?“

„Prosím?“

Theo se naklonil ke Gerrymu a úsměv se mu z tváře vytratil. „To je vydírání.“

„Já to tak nevidím.“

„Je mi úplně jedno, jak to vidíte vy. Já to vidím jako vydírání. Tatum to bude taky vidět jako vydírání. A topro vás nevypadá dobře.“

„Čekáte, že teď dostanu strach?“

Theo se mu zpříma zadíval do obličeje, mohutné ruce přitisknuté na desku barového pultu. Gerry se snažil

tvářit jako tvrdý chlap, ale škubající se horní víčko ho prozradilo. Krátce nato však Gerry s překvapenímviděl, že se Theovy rysy uvolnily, a usoudil, že vítězství v prvním kole má už v kapse. Theo popošel kpódiu, vzal ze stojánku mikrofon a prohlásil: „Dámy a pánové, věnujte mi prosím pozornost.“

Úplné ticho sice nezavládlo, ale hluk se značně ztlumil.

Gerry nervózně poposedl na barové stoličce a v očích se mu objevil úzkostný výraz.

Theo pokračoval: „Nechci na nikoho donášet, ale zaslechl jsem, že tu dnes máme pana GerryhoCollettiho, toho, co sedí na konci barovýho pultu. Možná byste rádi věděli, že pan Colletti je bývalejzastupitel státu Massachusetts a autor úplně prvního zákonnýho nařízení v USA, který motorkářůmpovinně přikázalo nosit helmy. Je to formát, všechna čest!“

Místnost zaplnil sborový pískot. Motorkáři u kulečníkového stolu střelili po Gerrym takovým pohledem, žese zmlácený právník za barem přikrčil. Dva hromotluci s nadupanými bicepsy vykročili k pultu. Tenošklivější měl na každém předloktí vytetované slovo „zlosin“, jako by chtěl okázale inzerovat svouhloupost. Druhý svalovec, větší než jeho parťák, měl na sobě jenom potrhané džíny a černou koženouvestu, navlečenou na holém těle. Byl ověšený řetízky s identifikačními štítky vojáků americké armády,které zachrastily, vždycky když klepl silnějším koncem tága o otevřenou dlaň.

Když se pak Theo vracel k barovému pultu, samolibě se usmíval. „Ta soda je na mě, Génie. Šťastnou

cestu k autu.“

Dvacet dva

Jack s Kelsey se ocitli mezi horami knih.

Informace detektiva z oddělení vražd, že Deirdre Meadowsová napsala detektivku o životě SallyFenningové, představovala dobré vodítko, ale Jack si teď lámal hlavu, za jaký konec ho uchopit. Jedna zmožností se přímo nabízela: mohl by jít přímo za Deirdre. Jenomže než se k tomu odhodlá, chtěl získal víc

informací. Takže došlo na Martina Kaplana.

Just Books bylo naprosto nej lepší knihkupectví v Coral Gables, a to výhradně Martinovou zásluhou. Užsamy prostory obchodu působily úchvatně. Sídlil v budově vystavěné ve středomořském stylu, dokonalezrekonstruované a se spoustou místností plných knih, které si člověk mohl podle chuti prohlížet a listovatjimi. Prakticky každý večer v pracovním týdnu se tu konala nějaká autogramiáda nebo literární čtení,takže snad neexistoval žádný úspěšný moderní autor, který by sem během posledních dvaceti letnezavítal. Ze všeho nejpozoruhodnější však byl sám Martin. Začínal jako vysokoškolský učitel a v hloubiduše učitelem zůstával stále. Každý začínající autor na jižní Floridě se na něj obracel se žádostí o radu aMartin si na něj kupodivu vždycky našel čas. Někteří se dočkali úspěchu. Ale všichni aspoň trochu naděje.Kelsey usoudila, že pokud existuje člověk, který ví o rukopisu Deirdre Meadowsové něco víc, je to právě

Martin.

„Sakra, měli jsme sem přijít včera večer,“ zvolala Kelsey. Prohlížela si kalendář literárních akcí připevněnývedle dveří. Přišli o setkání s Isabelle Allendovou.

Kelsey dřív v letních měsících pracovala v knihkupectví Just Books. Ještě předtím, než sejí narodil Nate,než začala studovat práva, než nastoupila k Jackovi a než ji přepadl pocit, že se jí všechny někdejšívědomosti scvrkly natolik, že vlastně nemá žádné pořádné znalosti ze žádného oboru a dokáže seorientovat jenom v práci, kterou právě vykonává. Když si teď uvědomila, jak je to dlouho, co tu bylanaposledy, vypadala zaraženě, ale Martin ji přivítal laskavě, se svým obvyklým milým úsměvem.Představila

mu Jacka a všichni tři se potom posadili v atriu ke kávě. Martin s Kelsey si hned zpočátku vyměnili párnejnutnějších informací o tom, co je u nich v životě nového, a potom se Martin zeptal: ‚Jak dlouho už

spolu chodíte?“

Oba si nervózně odkašlali. „No, my totiž

„No, my spolu nechodíme… jsme jenom přátelé,“ odpověděl Jack. „A samozřejmě spolu pracujeme.“

„Aha. Měl jsem dojem, že ano – z toho, jak nadšeně mluvila Kelsey po telefonu Martin se zarazil

uprostřed věty, jako kdyby mu někdo náhle přišlápl palec.

„O tom, jak je Nate do Jacka zblázněný,“ pronesla Kelsey s upjatým úsměvem.

Martinův výraz však napovídal, že měl určitě na jazyku něco jiného. „Dobře. Podle všeho jste dobří

přátelé.“

‚Jsem jeho ‚velký bratr4.“ „To je ohromné.“

„Ano, skvělé.“

Všichni tři se napili kávy, aby vyplnili tíživé ticho. Potom se zase ozval Martin. ‚Jak vám tedy můžu

pomoct?“

„Sledoval jste novinové články o velice bohaté ženě Sally Fenningové? Zhruba před dvěma týdny byla

zastřelena v centru.“

„Četl jsem o tom.“

„Kelsey a já zastupujeme jednoho z dědiců jejího majetku.“

„Ano, zmiňovala se o tom po telefonu.“

„Ukázalo se, že další potenciální dědička napsala o Sally knihu. Je to reportérka z Miami Tribune. Jmenuje

se Deirdre Meadowsová.“

„Znám ji,“ řekl Martin.

„Nevíte náhodou o té knížce, kterou napsala, něco bližšího?“

„Vlastně ano.“

Kelsey se pyšně usmála a zaletěla pohledem k Jackovi. „Říkala jsem vám to.“

„Nechci, abyste mi prozradil nějaké důvěrné informace, se kterými se vám třeba svěřila, ale mohl byste

mi o tom něco říct?“

„Bohužel toho nebude mnoho, protože jsem tu knížku nečetl. Nabídl jsem jí to, ale nechtěla ji dát z ruky.“

„Proč?“

“Podle toho, jak mi to vysvětlovala, jí to poradil její právník. Rekl jí, aby ji neukazovala nikomu jinému než

svému agentovi a případnému nakladateli.“ „Čeho se tak bála? Že jí někdo vykrade nápady?“

„Mám dojem, že měla hlavně strach, aby ji někdo nezažaloval pro urážku na cti.“

„Sally?“ vyhrkl Jack.

Martin přikývl. „Pochopil jsem to tak, že tu knížku začala psát se Sallyinou pomocí. Asi po půl roce psaní jípaní Fenningová oznámila, že se jí nelíbí, jak Deirdre celý příběh vystavěla. Prý měla říct, že ji líčí vnepříznivém světle. A pohrozila, že ji zažaluje.“

„Takže jí její právník poradil, aby tu knížku nedávala nikomu číst?“ zeptala se Kelsey.

Odpověděl jí Jack. ,^Zřejmě se snažila omezit hrozbu soudního postihu na minimum. Pokud by se početčtenářů údajně hanlivé knihy omezoval jenom na pár potenciálních nakladatelů, Sally by utrpěla jenom

naprosto zanedbatelnou újmu.“

„Přesně tak jsem to pochopil.“

S další otázkou přišel Jack. „Nevíte, co konkrétně se mělo dotknout Sallyiny cti?“

„Nevím. Byla to zvláštní debata. Deirdre ode mě chtěla vědět, jestli by ta knížka měla větší naději na

uveřejnění, kdyby se skutečně dostala k soudu, anebo zda by jí to uškodilo. Zřejmě si myslela, že by jítaková publicita u nakladatelů spíš pomohla.“

„Co jste jí odpověděl?“ „Řekl jsem jí, že obchodnímu a reklamnímu oddělení by se to mohlo líbit. Proboha, sám znám spoustu lidíz propagace, kteří by autorovi klidně zapálili vlasy a nechali ho obíhat kolem knihkupectví, jen aby prodali

o pár knížek víc. Jenomže všechna nakladatelství mají také právní oddělení a firemní právníci se dožádných podobných soudních pří nehrnou.“

„Takže jste jí tak docela neřekl, co od vás chtěla slyšet.“

„Mám dojem, že ji to nijak zvlášť nevykolejilo. Řekla mi, že může dokázat pravdivost každého slova, kterénapsala. Zřejmě se mohla spolehnout na všestrannou spolupráci státního zástupce.“

„Masona Rudského?“

„Jméno mi neřekla,“ odpověděl Martin.

„Musel to být Mason. Na prokuratuře měl ten případ na starosti.“

„Kromě toho je to také jeden ze Sallyiných případných dědiců. Stejně jako Deirdre.“

Martin pokrčil rameny, jako kdyby si s Kelseyinou poslední poznámkou nevěděl rady. Vtom se mu ozval

pager. „Omluvili byste mě na okamžik?“ zeptal se.

„Ovšem,“ odpověděl Jack.

Martin nechal kávu na stole, možná jako příslib, že se brzy vrátí. Jakmile odešel, Kelsey se podívala na

Jacka. „Žaloba pro urážku na cti. Zřejmě proto se Deirdre ocitla na Sallyině seznamu. Lhala o ní.“

„Kéž bychom věděli, co to bylo za lži.“

„Co byste řekl vy?“

„Nemám ponětí. Ale pokud Deirdre šířila lži o Sally a jejím manželovi a o vraždě jejich dcery, mohlo by to

vysvětlovat, proč ji Sally nenáviděla a zařadila novinářku do stejné kategorie jako ostatní adepty na

dědictví, kteří jí vzali chuť k životu.“

„Ale musíme vzít v úvahu i jinou možnost,“ pokračovala Kelsey.

„Správně,“ přitakal Jack a hned se její myšlenky chytil. „Co když jsou ta obvinění v rukopisu Deirdre

Meadowsové – ať už jde o cokoliv – pravdivá?“

„Možná ji Sally odepsala ne kvůli tomu, že by Deirdre šířila lži, ale protože odhalila věci, které Sally chtěla

udržet v tajnosti,“ řekla Kelsey.

„Možné to je,“ souhlasil Jack.

„Zvlášť když s Deirdre všestranně spolupracoval Mason Rudsky.“

Zavadili o sebe zamyšleným pohledem. Potom se ozval zase Jack. „Ať už šlo o lži, anebo drobné špinavépravdy, jedno vím určitě.“

„A to?“

Jack se zapřel o opěradlo židle a zaletěl pohledem k výkladní skříni a pak ke stěně obložené knihami.„Chci vědět, co Deirdre Meadowsová napsala.“

, Já taky.“

Jack se zase zadíval na Kelsey a dodal: „Stejně jako se chci dozvědět, o čem jste si s Martinem povídali

po telefonu.“

„Cože?“

„Řekla jste mu něco, z čeho usoudil, že spolu chodíme.“

Do tváře se jí nahrnula krev. „Hlupáčku,“ řekla se sklopenýma očima. „Jste směšný. Ještě nikdo vám toneřekl? Držte se záhad, které dokážete vyřešit.“

„Žádná záhada není neřešitelná. A některé jsou legračnější než ostatní.“

Zvedla ke rtům kávu, podívala se na něj přes okraj šálku a nijak to nekomentovala.

„Máte snad jiný názor?“

Neodpověděla, ale oči neodvrátila.

„Podívejte, nemůžete mě ignorovat nadosmrti,“ naléhal Jack.

Ticho pokračovalo, ale Jack věděl, že za šálkem kávy se zakřenila. ‚Ach jo,“ vzdychl s úsměvem. „Taktohle už začíná být legrační.“

Dvacet tři

Při úterním dopoledním slyšení prokurátor Mason Rudsky probodával Jacka pohledem ostrým jako břitva.Očividně se mu nelíbilo místo na svědecké lavici, zvláště když se na něj při křížovém výslechu snášela

palba otázek z úst obhájce trestního soudu.

Jacka také nijak zvlášť netěšilo, že si musí brát na paškál právě státního zástupce, ale nebylo zbytí,protože Rudsky dělal obstrukce. Když totiž Jack s Kelsey vyšli v pátek ráno z knihkupectví Just Books,Jack zatelefonoval Deirdre Meadowsové a na její knihu sejí přímo zeptal. Nechtěla o ní mluvit. V pondělíráno pak Jack zašel za Rudským a vylíčil mu, jak se Deirdre před majitelem Just Books holedbala, že s nína knize spolupracuje prokurátor. Rudsky to odmítl potvrdit nebo vyvrátit, vrhal na něj vyumělkovanéúsměvy a na každou Jackovu otázku odpovídal stejnými slovy:,Je mi velice líto, ale vražda dcery SallyFenningové je stále ve stadiu vyšetřování, takže o ní nemohu hovořit.“

Jack se s takovou odpovědí nemínil smířit. Pokud mu sama autorka nechce o své knize nic říct a jestližeprokurátor nemůže hovořit o dosud neuzavřeném případu, rozhodl se Jack zařídit podle svého. Využilfloridského zákona, který je v podstatě širokým výkladem práva občanů na přístup k informacím. Tentodokument ukládá federálním, státním i místním institucím, aby „úřadovaly“ veřejně, přímo „na slunečnímsvětle“, jak se v něm doslova uvádí. Zákon se vztahuje i na záležitosti kriminálního charakteru, s výjimkou

případů, jejichž vyšetřování dosud neskončilo. Za svého působení na prokuratuře se Jack poučil, žesoudci si rozhodně nepotrpí na prokurátory, kteří se snaží obcházet zákon tvrzením, že ten či onen starý,dosud nevyřešený případ je stále „živý“.

Jack pokročil kupředu, blíž ke svědkyni. Ve staré prostorné soudní síni panovalo hrobové ticho anenarušovalo je ani občasné pokašlávání nebo šoupání nohou v části vyhrazené pro publikum. Jednáníbylo totiž neveřejné, přinejmenším dokud soud nerozhodne, jaké dokumenty by měly být zveřejněny.

„Dobrý den, pane Rudsky.“ „Dobrý den.“

Rudsky patřil k prokurátorům, kteří brali svou práci i sami sebe nesmírně vážně. Měl neobyčejně velkouhlavu, a když se rozčílil, celý obličej mu zrudl, jako by měl příliš těsně uvázanou kravatu. Tentokrát už bylúplně rudý, ještě než Jack promluvil.

„Pane Rudsky, pracoval jste na státním zastupitelství jako zástupce hlavního prokurátora, když vám byl

před pěti lety přidělen případ vraždy Katherine Fenningové, že ano?“

„Ano, je to tak.“

„A teď máte na starosti i vraždu Sally Fenningové?“

„Ne. Vedoucí celého týmu je Patricia Comptonová,“ odpověděl prokurátor a kývl hlavou směrem kprávničce, která seděla na opačné straně soudní síně. Comptonová při tomto jednání vystupovala v úlozeRudského právní zástupkyně.

„Jste členem zmíněného týmu?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Námitka,“ ozvala se Comptonová. „Vaše Ctihodnosti, jak souvisí složení týmu prokurátorů pracujících na

úplně jiném případu s tím, jestli je už vyšetřování vraždy Katherine Fenningové uzavřeno nebo ne?“

„Připouští se.“

„Dovolte mi, abych to formuloval jinak,“ řekl Jack. „Pane Rudsky, souvisí nějak skutečnost, že jste nebyl

jmenován do týmu vyšetřujícího vraždu Sally Fenningové, s tím, že jste podle její poslední vůle jedním z

obmyšlených?“ „Tatáž námitka.“

„Tentokrát ji zamítám. Svědek na otázku odpoví.“

„Nevím,“ řekl Rudsky. „O přidělování případů státním zástupcům nerozhoduji.“

„Kromě toho, že jste měl jako prokurátor na starosti vraždu dcery paní Fenningové Katherine, měl jste k

paní Fenningové ještě nějaký jiný vztah?“

„Ne.“

„Překvapilo vás, když jste se dozvěděl, že vás v poslední vůli ustanovila svým dědicem?“

„Naprosto.“

„Dokážete si vzpomenout na nějaký jiný důvod, proč by vás měla jmenovat svým dědicem, než ten, že

jste ve zmíněném případu vystupoval jako prokurátor?“

„O tom bych se vůbec neodvážil spekulovat.“

„Byla Sally Fenningová spokojená s tím, jak jste si při vyšetřování případu vedl?“

Comptonová znovu vyskočila. „Námitka. Tohle už zachází příliš daleko!“

„Připouští se. Poskytl jsem vám jistý prostor, pane Swytecku, ale nezneužívejte toho, prosím.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Dovolte mi, abych se vyjádřil konkrétněji. Pane Rudsky, za vraždu Katherine

Fenningové nebyl nikdy nikdo odsouzen, je to tak?“ „Ano, je to tak.“

„Nikdo nebyl ani obviněn.“

„Správně.“

„Nikdy jste nepožádal velkou porotu, aby posoudila nějaký váš návrh na obžalobu.“

„Ne, nikdy.“

„Nikdy jste se na porotu ani neobrátil, že?“

Rudsky si nervózně poposedl na židli. „Teď už zabíháte do oblasti činnosti velké poroty, na kterou sevztahuje zásada mlčenlivosti.“

„Odpovězte na otázku,“ řekl soudce.

„Mohl bych ji prosím slyšet znovu?“

„Jistě,“ řekl Jack. „Nikdy jste se na porotu ani neobrátil, že?“

„Myslíte v případě vraždy Katherine Fenningové?“

„Ne, měl jsem na mysli atentát na Abrahama Lincolna.“

„Námitka.“

Soudci přeletěl po tváři úsměv. „Připouští se, ale poznámka pana Swytecka nebyla od věci. Odpovězte

prosím.“

„Ne. Na velkou porotu jsme se neobrátili.“

„Proč?“

Comptonová vyskočila a zaprotestovala: „Tyto otázky nevedou k podstatě tohoto jednání, které máodpovědět na naprosto jednoduchou otázku – jestli je vyšetřování vraždy Katherine Fenningové uzavřené

nebo ne. Jde o flagrantní útok na zásadní principy celého právního systému.“

Soudce se zadíval na Jacka a řekl: „Můžete svou otázku poněkud zúžit, pane Swytecku?“

Jack popošel ještě blíž ke svědecké lavici a zeptal se: „Dalo by se říct,

že jste se na velkou porotu neobrátil, protože jste pro to neměl dostatek důkazů?“

„Řekl bych, že to byl jeden z důvodů.“

„Pohovořme si o úsilí, které jste vynaložil při shromažďování důkazů k tomuto případu, ano? Kolik

soudních obsílek jste v souvislosti se zmíněným případem nechal vypracovat během posledních tří let?“

„Žádnou.“

„Kolik místopřísežných prohlášení jste během posledních tří let převzal?“ „Žádné.“

„Kolik svědků jste během posledních tří let vyslechl?“ „Žádného.“

„Máte v této chvíli nějaké podezřelé, které stíháte?“ „Teď ne.“

„Ani v uplynulých třech letech, je to tak, pane?“ „Ano.“

„Kdy bude svolána velká porota?“ „Nevím.“

„A vy tvrdíte, že jde o živý případ, a tudíž nemám právo se do složky podívat.“

„Ten případ je dosud otevřený.“

„Stejně otevřený, jako byl na samém začátku?“

„Ano. Stejně otevřený jako na samém začátku.“

„Není divu, že jste vraha nikdy nechytil.“

„Námitka.“

„Zamítá se.“

“Pane Rudsky, znáte ženu jménem Deirdre Meadowsová?“ Rudsky zaváhal, jako kdyby ho to jméno

znervóznělo. „Ano. Je to reportérka deníku Miami Tribune.“

„Hovořil jste někdy s Deirdre Meadowsovou o vraždě Katherine Fenningové?“

„Ano. V obecné rovině jsem o tom případu hovořil s mnoha reportéry.“ „Víte, kolik reportérů psalo o

vraždě Katherine Fenningové knihu?“ Prokurátor se nervózně zavrtěl. „Jenom jedna.“ „Podle všeho slečna

Meadowsová, správně?“ „Správně.“

„Poskytl jste jí při psaní této knihy nějakou pomoc?“ „Záleží na tom, co myslíte slovem ‚pomoc4.“

„Slečna Meadowsová tvrdí, že jste s ní všestranně spolupracoval. Nazval byste to pomocí?“

„Námitka.“

„Z jakého důvodu?“ zeptal se soudce.

Comptonová neodpověděla; vypadala nejistě, jako kdyby pro ni byla svědecká výpověď jejího klienta

naprostou novinkou.„Irelevantní,“ vykoktala. „Zamítá se.“

Jack se zeptal znovu: , Je pravda, že jste se slečnou Meadowsovou všestranně spolupracoval?“

„Záleží na tom, co míníte všestrannou spoluprací.“

„Hovořila s vámi?“

„Ano.“

„Četl jste rukopis té knížky?“

„Ano.“

„Poskytl jste jí nějaké informace z vyšetřování?“

Nastalo váhavé ticho. Jack čekal. Vládní právnička také napjatě vyčkávala. „Možná.“

Comptonová zbledla. Vyskočila ze židle a zeptala se: „Mohla bych požádat o krátkou přestávku, Vaše

Ctihodnosti?“

„Teď ne,“ odpověděl soudce.„Začíná to být zajímavé. Pokračujte, pane Swytecku.“

Jack přistoupil až k pultíku a zadíval se do svých poznámek; ne protože to potřeboval, ale aby prodloužiltíživé ticho a nechal svědka, aby se ještě chvíli dusil ve vlastní šťávě. „Pane, je vám známo, že paní Fenningová slečně Meadowsové pohrozila, že ji zažaluje, pokud ta kniha někdy vyjde?“

„Slyšel jsem o tom, ano.“

, Je vám rovněž známo, že civilní soud nemůže jednat jménem zesnulé osoby?“

„Nechápu vaši otázku.“

‚Je to naprosto jasná otázka. Uvědomujete si, že o zesnulé osobě můžete vyprávět, cokoli se vám zlíbí? Že

je to právně nepostižitelné?“

„Ano, učil jsem se to na právech.“

„Takže v důsledku smrti Sally Fenningové může Deirdre Meadowsová svou knihu klidně vydat, aniž by se

vystavila nebezpečí žaloby. Je to tak?“

„Předpokládám, že ano.“

„A osoba, která se slečnou Meadowsovou všestranně spolupracovala, se bude těšit stejné ochraně, že

ano?“

Rudsky přimhouřil oči. „Co tím naznačujete?“

Jack pokročil kupředu a zesílil pomyslný tlak. „Pane, máte nějaký finanční zájem na knize slečny

Meadowsové?“

Comptonová doslova vystřelila ze svého místa. „Vaše Ctihodnosti, prosím.“

„Doufám, že nechcete žádat o přerušení jednání.“

„Ne,“ odpověděla. „Ale mám návrh.“

„Svědek ještě nezodpověděl otázku,“ připomněl Jack.

„V tom případě mám námitku. Neexistuje žádný důvod pro podobné otázky a výslech je naprosto

irelevantní. Než ztratíme celý den tímto nesmyslným senzacechtivým výslechem, ráda bych požádala

soud, aby zvážil můj návrh.“

„O jaký návrh jde?“ zeptal se soudce.

„Abychom celou tuto záležitost urychlili, vláda souhlasí, že poskytne panu Jacku Swyteckovi veškeré

informace a materiály, které dal pan Rudsky k dispozici zmíněné reportérce, slečně Meadowsové. Možnáto potřeby pana Swytecka uspokojí/4 „Možná ne,“ odpověděl Jack.

Comptonová pokračovala. „Pokud ne, pak může pan Swyteck požádat o obnovení tohoto řízení podle zákona o právu na volný přístup k informacím a domáhat se možnostinahlédnout do celého vyšetřovacího spisu/4

„Proč by pan Swyteck nemohl dokončit výslech svědka a vyčkat, jestli celou záležitost nerozhodneme tadya teď?“

„Protože vražda Sally Fenningové, kterou mám na starosti já, se do jisté míry prolíná s vraždou její dcery,

kterou měl na starosti pan Rudsky. Připouštím, že má pan Swyteck právo vidět všechno, co pan Rudskysdělil dotyčné reportérce. Ale příkaz, že máme dát k dispozici celý vyšetřovací spis, by porušil nezbytnourovnováhu mezi právem veřejnosti na přístup k informacím a potřebou zachovat integritu vyšetřovánítrestných činů.“

Soudce se zadíval na Jacka a zeptal se: „Zdá se vám to přijatelné?“

„Chtěl bych, aby pan Rudsky odpověděl na mou otázku.“

„Pane Swytecku/4 řekl soudce. „Ptal jsem se vás, jestli to považujete za přijatelné.“

Jack by nejraději pokračoval, ale zdálo se mu, že soudce začíná ve své přízni kolísat. Nechtěl proto přijít o

svou momentální převahu jen kvůli tomu, že bude klást přehnané požadavky. „Zatím,“ odpověděl. „Alepokud nedostanu všechno, co potřebuji, vrátím se.“

„Výborně,“ řekl soudce. „Vláda má dva dny na to, aby panu Swyteckovi předala požadované materiály. Avaruji vás: žádné hrátky. Nerad bych viděl, aby se ke mně ten případ vrátil.“

Soudce udeřil kladívkem do stolu a jednání ukončil. Rudsky opustil svědeckou lavici a na Jacka se aninepodíval. Když si pak Jack za stolem ukládal poznámky do aktovky a připravoval se k odchodu, PatriciaComptonová k němu přistoupila a řekla: „Blahopřeji/4 „Díky.“

‚Je smutné, že z vraždy Sallyiny dcery nebyl nikdo ani obžalován/*

„V tom s vámi mohu jenom vřele souhlasit/4

„Nechci mít stejné problémy i s vraždou Sally Fenningové. Možná že byste to rád vyřídil svému klientovi.“

Jack nehnul ani brvou. „Samozřejmě. Jakmile uvidím ty dokumenty. Zavolejte mi, až je pro mě budete mítpřipravené,“ řekl a zamířil k východu.

Dvacet čtyři

Byly dvě hodiny po půlnoci a Deirdre dorazila na místo činu. Před obchodem s potravinami parkovalaskoro celý týden bílá dodávka. Dveře měla zamčené, ale člen ostrahy si všiml, že z ní vychází zápach,který připomíná zkažené maso a vejce. Deirdre ten hovor zaslechla z policejní vysílačky. V autě ji mělavždycky puštěnou, pro případ, že by se stalo něco zajímavého. Přijela krátce poté, co policie celé místouzavřela. Jeden muž zákona jí mimo záznam prozradil, že uvnitř bylo nalezeno mrtvé tělo, a Deirdre serozbušilo srdce. Miamským reportérům z kriminalistických rubrik totiž pulsovala krev v žilách podlepravidla čím hůř, tím lip, a vražda představovala sousto, které dokázalo uvést Deirdre do varu.

„Žena, nebo muž?“ zajímala se Deirdre. Stála těsně za žlutou policejní páskou a hovořila s uniformovaným

policistou.

„Ještě nevím.“

Vypálila na muže zákona ještě celou sérii dalších otázek, aby zjistila co nejvíc údajů, a s každou novouinformací si už v duchu stylizovala novinový článek. Přesně tuhle práci dělala den co den, noc co noc, zapřekvapivě malou mzdu a ještě menší uznání. Doufala, že se to brzy změní a že jí Sally Fenningovápřinese štěstí.

Vtom jí zazvonil mobilní telefon. Zastrčila poznámkový blok do kabelky a stiskla tlačítko pro příjem

hovoru.

„Zdravím vás, Deirdre,“ ohlásil se muž na druhém konci linky. Okamžitě ten hlas, zkreslený nějakoutechnickou pomůckou, poznala. „Jak to, že jste touhle dobou ještě vzhůru?“ zeptala se.

„Do toho vám nic není.“

Sáhla do kabelky, vytáhla z ní diktafon a přidržela ho u mobilu.

„Dejte ten magnetofon pryč,“ ozvalo se z telefonu, ještě než stačila stisknout tlačítko pro nahrávání.

Zůstala stát jako přimražená, protože nechápala, jak to mohl zjistit.

„Vidím vás,“ řekl hlas.

Rozhlédla se kolem sebe. Viděla dvě dodávky označené logem místních televizních stanic; jejich posádkyse právě chystaly natáčet přímý vstup z místa činu. Na opačné straně parkovala dvě auta s majáčkem ajeden vůz policejního lékaře. Jinak parkoviště zelo prázdnotou a celou vyasfaltovanou plochu zalévaložlutavé noční bezpečnostní osvětlení.

„Kde jste?“ zeptala se.

Zasmál se, ale působilo to, jako by v zařízení měnícím jeho hlas zapraskala statická elektřina., Jsem vám

pořád v patách.“

Ztěžka polkla a snažila se zachovat klid. „Co chcete?“

„V první řadě bych vám chtěl pogratulovat.“

„K čemu?“

„K tomu, že jste při tom slyšení mlčela. Ani jste se nezmínila, jak na vás před skladem zaútočili ti psi.

Projevila jste bystrost úsudku. Stejnou bystrost, kterou jste prokázala tím, že jste se neobrátila na policii.“

‚Jak víte, že jsem se neobrátila na policii?“

„Protože jste ctižádostivá mrcha.“

‚Jak to s tím souvisí?“

„Vím, že byste nešla na policii a neřekla jim, co víte. Jste typ člověka, co by za to od nich čekal něco naoplátku, nějaké tučné sousto, které by se pak objevilo v novinách. Ale nic zajímavého jsem od vás nečetl.Takže z toho můžu vyvozovat jediné – že jste na policii nešla.“

Deirdre ze sebe nemohla vypravit ani slovo. Trochu ji znervózňovalo, jak dobře ji zřejmě zná. „Co chceteteď?“

„Jak vás napadlo, že něco chcil Jsem nesmírně štědrý člověk, Deirdre.“

„Co nabízíte?“

,žhavou zprávu do novin. První ze šesti dědiců Sally Fenningové zemře.“ Deirdre cítila, jak jí naskakuje husí kůže, ale snažila se pokračovat v hovoru. „Kdy?“ „Ode dneška za čtrnáct dní.“

„Kdo?“

„To záleží na vás.“

„Nerozumím vám.“

„Mám pro vás návrh. Můžete to být vy, anebo to může být někdo jiný. Pokud to budete vy, nepůjde orychlou a bezbolestnou záležitost. Musíte se rozhodnout. Chcete zůstat naživu a podělit se o těch čtyřicetšest milionů dolarů se mnou, svým partnerem? Anebo chcete umřít?“

‚Je to stejná volba, o jaké jste se zmiňoval minule?“

„Přesně tak. Můžete si vybrat. Buď zůstanete zticha – a budou z nás boháči. Anebo se rozhodnete ostatnídědice varovat a tím mě rozčílit – a čeká vás smrt.“

„Jak mě vůbec můžete postavit před takové rozhodování?*4 „Snadno. Vidím to takhle. Ty dva týdnyzůstanete zticha a já to budu považovat za váš souhlas. Budu předpokládat, že jsme se dohodli.“

Ruka, kterou držela telefon, sejí chvěla. „Proč mi tohle děláte?“

„Protože vím, že se rozhodnete správně.**

„Nebuďte si tak jistý.“

„A vy nebuďte blázen, děvče. Za tu vaši polovinu si pak můžete najmout spoustu psychiatrů, kteří vám tovaše špatné svědomí vyléčí. Takže si pamatujte – ode dneška za čtrnáct dní zemře první oběť. Pokud sezachováte rozumně, vy to nebudete.**

„Jste nemocný.**

„Máte pravdu. Ale jednu věc vím naprosto jistě. Pokud by vás napadlo, že byste měla něco podniknout,abyste ty lidi zachránila, věřte mi – nestojí za to.“

Zarazila se a na okamžik se zamyslela, co tím chtěl říct. Než se zmohla na odpověď, zjistila, že na druhém

konci linky je ticho. Hovor už skončil. Deirdre uložila mobil do kabelky a odešla z místa činu. Nějakémrtvé tělo v dodávce ji už vůbec nezajímalo.

Dvacet pět

Jacka zajímalo, jakou část složky obsahující výsledky pětiletého vyšetřování mu prokurátor umožníprohlédnout. Soudce dal Masonovi Rudskému dva dny, aby Jackovi poskytl všechny informace o vražděSallyiny dcery, které kdysi sdělil Deirdre Meadowsové, a státní zastupitelství čekalo do sedmačtyřicátéhodiny a devětapadesáté minuty, než Swyteckovi sdělilo, že má materiály připravené. Jack sice mohl proti

takovému protahování celé záležitosti protestovat, ale celé dva dny měl spoustu práce s jiným případem,kdy se snažil přesvědčit porotu, že se jeden jeho klient nedopustil krádeže, když si vzal z pokladny čtyřicet

dolarů a nějaké drobné, ale zároveň nechal na místě peněženku s padesáti osmi dolary. Šlo o typobhajoby založené na prosté účetní transakci vybráno-vloženo. Valný úspěch však neměla, možná i proto,

že obžalovaný nechal na místě činu průkaz totožnosti s fotografií a číslem zdravotní pojistky.

Celý materiál k vraždě Katherine Fenningové, který Jackovi poskytlo státní zastupitelství, tvořila jedinávideokazeta. Dostal ji do ruky v zalepené obálce spolu s místopřísežným prohlášením Masona Rudského,ve kterém prokurátor odpřísáhl, že žádné jiné informace Deirdre Meadowsové nepředal. Jack si s seboupřivedl Kelsey. Vítal, když mu někdo mohl sdělit svůj náhled na nějaký problém.

„Co to je?“ zeptal se Jack.

U vchodu do zasedací místnosti seděl na skládací židličce policista. Neodpověděl.

„Promiňte, pane. Ptal jsem se, co je na tom pásku?“

„Promiňte,“ odpověděl policista. „Pan Rudsky mi přísně zakázal odpovídat na vaše otázky.“

„Tak proč jste tady?“

„Aby se tenhle pásek v žádném případě nedostal ven z místnosti.“

„Vzhledem k tomu, že v téhle místnosti nejsou žádná okna, možná byste svou povinnost mohl plnit na

opačné straně dveří. Až si tu kazetu budeme s kolegyní přehrávat, rádi bychom spolu mluvili bezesvědků.“

Policista se zamyslel. „Myslím, že to půjde.“

Jack mu poděkoval a zavřel dveře. Kelsey si prohlížela kazetu. „Výslech S. Fenningové,“ přečetla nahlas ze

štítku. „Je skoro pět let stará.“

„Sallyin manžel mi řekl, že byli u výslechu oba. Ten Sallyin museli nahrát,“ poznamenal Jack.

„Proč?“

„Policie tohle dělá s oblibou, zvlášť když má aspoň nepatrnou šanci, že se jí při výslechu podaří získat

dobrovolné přiznání, které pak dobře zapůsobí na porotu.“

„K čemu by se ale Sally měla přiznat?“

„Nejdřív si přehrajme ten pásek. Třeba to zjistíme.“ Jack zasunul kazetu do videopřehrávače a zapnul

televizi. Na jasně modré obrazovce se objevil svislý pruh, který vystřídalo šedobílé změní. To za okamžik

také zmizelo a z televize se jim přímo do očí dívala Sally Fenningová.

Tak nehezky jako teď nevypadala Sally na žádné z fotografií, které Jack dosud viděl. Měla těžká víčka a

popelavě bledou pleť. Nelichotivé světlo, které jí ozařovalo obličej, její strhané rysy ještě zdůrazňovalo.

Sally nepatřila k ženám, které se musely nalíčit, aby vypadaly k světu. Ale i přirozená krása má jisté

hranice, zejména v takto vypjatých situacích.

„Vypadá strašně unaveně,“ poznamenala Kelsey.

„Něco mi říká, že ten výslech nenahrávali od začátku. Sally vypadá, jako kdyby měla za sebou už

několikahodinovou výpověď.“

„Jak dlouho po vraždě její dcery se ten výslech uskutečnil?“

Jack si přečetl datum na štítku videokazety. „Mám dojem, že asi dva měsíce.“

Sally na obrazovce se stále dívala do videokamery a vyčkávala. Vtom se konečně ozval čísi hlas. „Můžeme

pokračovat, paní Fenningová? Jste připravena?“ Videokamera stále zabírala jenom Sallyin obličej a mužský hlas přicházel odněkud mimo obrazovku. „To je

Rudsky,“ řekl Jack.

„Ano, “ odpověděla Sally.

„Rád bych vám položil ještě několik otázek ohledně toho člověka, který vás – jak tvrdíte – pronásledoval.

Za prvé, můžete mi říct, jak vypadal? u

„Ani ne. Zahlédla jsem ho jenom jedinkrát, zezadu. Jednou v noci jsem se podívala z okna a všimla jsem

si, jak někdo utíká pryč. Bohužel jsem mu neviděla do obličeje. “

„Jaký měl hlas? fí

„Nejsem si jistá. Kdykoliv volal, měl hlas zkreslený nějakým technickým zařízením. “

„Podezíráte někoho? Třeba nějaké hosty z baru, kteří vás obtěžovali, vnucovali se vám?“

„Každá číšnice v baru je neustále terčem nějakých otrapů. Je to něco jako riziko povolání. Mohl to být

úplně kdokoliv. “

Kamera dál běžela, ale nikdo nepromluvil. Sally upila trochu vody. „Paní Fenningová, “ pokračoval po

chvíli Rudsky, „mám tady výsledky vašeho testu na detektoru lži. “

Kelsey odvrátila pohled od obrazovky a podívala se na Jacka. „Ona byla na detektoru lži?“

„Zřejmě ano,“ odpověděl Jack.

Rudského hlas pokračoval: Výsledky jsou přinejmenším zajímavé. Zejména jedna vaše odpověď vykazujevšechny známky, že jste nehovořila pravdu. “

„Nechápu, jak by se to mohlo stát. “

„Tak se na to podívejme, ano? Otázka zněla takto: Podvedla jste někdy svého manžela? Vy jsteodpověděla, že ne. “

„Je to pravda. “ „Lhala jste, že ano?“

Jack zpozorněl. Zdálo se, že Sally svádí vnitřní boj. Potom dvakrát zamrkala a prohlásila: „Můžu tovysvětlit. “

„Prosím vás o to, “ odpověděl Rudsky.

„Stalo se to, ještě než jsme se vzali. “

Rudsky se sarkasticky uchechtl a v reproduktorech zachrastilo. „Jak můžete podvést manžela, kterého jstesi ještě nevzala?“

„S Mikem jsme chodili dva roky. Pár měsíců před svatbou jsme se pohádali a rozešli. Byla jsem zničená.Hledala jsem útěchu u člověka, kterého jsem považovala za přítele, a on… Udělala jsem chybu. V pravémslova smyslu jsem Mika nepodvedla, protože jsme ještě nebyli manželé. V tom konkrétním okamžiku jsme

spolu už dokonce ani nechodili. Ale uvnitř jsem to jako nevěru cítila. Takže jsem vlastně odpovědělapravdivě, když jsem řekla, že ne, ale přitom jsem měla pocit, že lžu. Nevím, co si z toho ten přístrojvlastně vybral. “

Televize znovu ztichla, jako kdyby se Rudsky snažil dusit Sally ve vlastní šťávě. Po chvíli konečněnásledovala další otázka. „ Vážně čekáte, že vám tohle uvěřím?“

„Je to pravda. “

„Začínám uvazovat, jestli je vůbec pravda všechno, co jste nám až doposud tvrdila. “ Pevně stiskla rty, jako kdyby sbírala síly k obraně. „ Jak to myslíte?“

„Tvrdíte, že vás kdosi pronásledoval. “ „To je pravda. “

„Ale nemůžete nám popsat, ya/: ten člověk vypadal. “

„Ne.“

„Nemůžete nám říct, jaký měl hlas. “

„Ne. “

„Nemůžete nám o něm říct vůbec nic, kromě toho, že ‚to mohl být úplně kdokoliv \ “

„Byla bych ráda, kdybych vám o něm mohla povědět něco konkrétního. “

„Jak dlouho před vraždou vaší dcery tohle všechno začalo?“

„Několik měsíců. “

„Ale o tom, že vás někdo pronásleduje, jste policii informovala až po vraždě své dcery. “

„Kdybych na něj zavolala policii, mohla bych ho dohnat k zuřivosti. “

„Neřekla jste to dokonce ani svému manželovi. “

„Měla jsem za to, že by mě nutil, abych odešla ze zaměstnání, a to jsme si nemohli dovolit. A nechtěla

jsem ho vyprovokovat k nějaké nepředloženosti – že by si třeba pořídil pistoli. Nestála jsem o zbraň vdomě, kde žije čtyřleté dítě. “ „Skoncujme s těmi výmysly, ano, paní Fenningová?“ Jack si poposedl blíž k obrazovce, protože vycítil, že prokurátor se chystá k smrtícímu útoku. Sally začínalaztrácet nervy; Rudského obviňující tón si začal vybírat svou daň.

„Nelžu, “ bránila se roztřeseným hlasem.

„Ve skutečnosti jste o tom člověku manželovi neřekla, protože jste se bála, že by vás zase podezíral z

nevěry. “

„To je šílené. “

„Zase jste ho podváděla, viďte? Proto jste na policii nenahlásila, že vás obtěžuje neznámý člověk. “

„Jste na velkém omylu. “

„Proto jste se manželovi o nějakém pronásledování ani nezmínila. “

„To není pravda. “

„Co se přihodilo, Sally? Nechtěla jste od manžela odejít a váš přítel se rozzuřil?“

„Ne.“

„Rozzuřil se a začal vás pronásledovat?“

„Ne.“

„Rozzuřil se natolik, ze zabil vaši dceru?“

„Ne, ne!“

Sally doslova plakala. Nikdo jí nenabídl papírový kapesník. Utřela si oči do rukávu.

„Přiznejte barvu, Sally. Pravda už vyšla na povrch na tom detektoru lži. Ještě jedna vaše odpověď

vykazovala známky, ze jste lhala.“ „Která?“

„Odpověděla jste na následující otázku: Víte, kdo zabil vaši dceru? “ Sally otevřela ústa. „Myslíte si, ze

bych na tuhle otázku zalhala?“

„Je to tady, ve zprávě vyšetřovatele. Vaše odpověď nese známky lži.“ „Pak se ten detektor mýlí,“ odpověděla.

„Nebo vy lžete,“ usadil ji Rudsky.

Sally se zatvářila ohromeně a zdálo se, že pracně hledá každé slovo. „Chcete mi naznačit, že kryju muže,

který zabil mou vlastní dceru?“

„Dovolte mi, abych vám vysvětlil, co přesně tím myslím.“

Jack viděl, jak se Rudského ruka natáhla po videokameře. Se stisknutím knoflíku obrazovka potemněla.

„To je všechno?“ zeptala se Kelsey.

„Zkuste to rychle přetočit o kus dopředu.“

Stiskla tlačítko, ale na pásku se už nic neobjevilo. „Vypadá to, že tam už nic není,“ řekla Kelsey. „I když –

obrazně řečeno – si už začínám dělat obrázek.“

„Já také,“ pokýval hlavou Jack. „A vůbec není pěkný.“

Dvacet šest

lsey měla odpoledne výuku, takže ji Jack odvezl na právnickou

akultu Miamské univerzity. Cestou většinou mlčeli a poslouchali rádio. Podle zpráv, které se vysílaly vkaždou celou hodinu, byl v miamském přístavu zadržen podezřelý terorista a čeká ho zřejmě deportace.

„Oho,“ ozvala se Kelsey ironickým tónem. „Deportace. Tak to jde vážně do tuhého.“

, Jo,“ odpověděl Jack posměšně. „Člověk by si myslel, že dopadli štěně, co někomu počůralo rohožku. ‚Ty,

ty, ty, ošklivý teroristo, to se nedělá. Teď se pěkně seber, běž zpátky do svého výcvikového tábora anevracej se dřív, dokud se nenaučíš, jak se do téhle země vplížit pořádně – tak aby tě nechytili. ‘ “Nervózně se zasmála, jak teď měla občas ve zvyku, a dál pokračovali zase mlčky, kolem fotbalovýchhřišť, na kterých se opálení hoši honili za míčem. Zdálo se, že oba potřebují trochu času, aby tenvideozáznam vstřebali. Teprve když Jack zastavil na kruhové příjezdové cestě před vchodem do právnické

knihovny, dokázali vyslovit nahlas myšlenky, které je zaměstnávaly po cestě.

„Jacku, co se podle vás stalo, když Rudsky vypnul tu kameru?“

„Určitě jí vyhrožoval. Bránění průchodu spravedlnosti, spolupachatelství ve věci vraždy a tak dále,

všechno, co si dokázal vymyslet.“

„Dobře. Pohrozil jí, že ji nechá zavřít… pokud?“

„Pokud mu neprozradí, kdo její dceru zavraždil.“

„Tady je ale podle mě kámen úrazu. Možná proto, že jsem také matka. Ale nemůžu se smířit spředstavou, že by Sally odmítla prozradit jméno muže, který zabil její vlastní dítě, i kdyby toho člověka

milovala sebevíc.“ „A co Susan Smithová?“ „Kdo?“

„Ta vdaná žena z Jižní Karolíny, která své dva syny zavřela do auta a poslala je na dno jezera, aby mohla

před svým milencem vystupovat jako bezdětná, a tím pádem přitažlivější.“

„Vážně si myslíte, že byla Sally Fenningová takovýhle extrémní případ?“

„Pokud můžu věřit Tatumovi Knightovi, byla schopná zajít hodně daleko, když si dokázala sehnat

nájemného vraha, aby ji zabil.“

, Jenomže to se stalo až pět let po brutální vraždě její dcery. Hovoříte

o úplně jiném období jejího života. Před tou tragédií to byla naprosto odlišná žena.“

Jack se zadíval z okna a zamyslel se. „To je pádný argument. Jenomže Sally mohla mít i jiné důvody, proč

nechtěla prozradit vrahovu totožnost, než nějakou šílenou zamilovanost/*

„Například?“

„Možná že se ho bála identifikovat. Sama jste to říkala – ji pobodal a její dceru zavraždil. Třeba se z té

práce bála odejít.“

„Máte dojem, že právě na tohle Rudsky při tom výslechu narážel?“ zajímala se Kelsey.

„To mi není jasné. Třeba si Rudsky nebyl jistý, jestli Sally toho člověka kryje, protože je to její milenec,

anebo odmítá prozradit vrahovu totožnost ze strachu. Tak či tak, ty výsledky testu na detektoru lži ho

přesvědčily, že má Sally milostný románek, to za prvé, a za druhé že ví, kdo její dceru zabil.“

Kelsey zavrtěla hlavou. „Pokud Sally lhala kvůli svému milenci, pak je skutečně ohavná.“

„S tím by určitě každý souhlasil. Jenomže jestliže se Rudsky mýlil a Sally nikoho nekryla, a dokonce ani

neměla žádného milence, pak jí jako matce už nemohl víc ublížit.“

„A pokud Deirdre mínila stejná obvinění opakovat v té své knize, provinila se úplně stejně jako

prokurátor.“

„Což může vysvětlovat, proč se oba ocitli na Sallyině seznamu dědiců. Jejích úhlavních nepřátel.“

Oba se odmlčeli. Kelsey se mrkla na hodinky, aby nepromeškala začátek výuky. „Takže kam jsme se tedy

dostali?“ zeptala se.

„Pořád se musíme vracet ke stejné otázce. Stali se ti lidé jejími nepřáteli kvůli tomu, že ji křivě obvinili,

nebo kvůli tomu, že chtěli vynést na veřejnost nepříjemnou pravdu?“

„Jak podle vás zjistíme odpověď na tuhle otázku?“

„Znám jenom jeden způsob. Pokračovat v důkladném vyšetřování.“

Kelsey zamávala třem ženám, které prošly kolem auta. Spolužačky, usoudil Jack. „Už bych měla jít,“ řekla

Kelsey. „Kdybych pro vás ještě něco mohla udělat, zavolejte.“ „Zavolám. Vlastně vás zřejmě uvidím zítra

večer.“

„Zítra večer?“

„Ano, až si přijdu pro Natea. Slíbil jsem mu, že ho v pátek vezmu do restaurace Big Cheese na pizzu.“

Poklepala si na čelo. „Promiňte, Zapomněla jsem vám to říct. Moje mamka ho pozvala k sobě na nějaké

dětské odpoledne se soutěžemi nebo co.“

„Páni, tak tohle vás přijde pěkně draho,“ usmál se Jack.

„Ano, to určitě.“ Krátce se zasmála, ale potom sklopila oči a řekla: „Takže to znamená, že máte v pátek

večer volno, co?“

„Zřejmě ano.“

„Takže…“ „Takže co?“

Vyslala k němu letmý uličnický úsměv. „Co kdybychom si zašli na večeři?“

„Myslíte bez Natea?“ „Ano, takové rande.“

Jack překvapeně otevřel ústa, ale na odpověď se hned nezmohl.

„Stalo se něco?“ zeptala se Kelsey. „Najednou vypadáte, jako kdybych se vás zeptala, jestli se nechcetestát ochutnavačem jídla ve službách Saddáma Husajna.“

, Jenom mám za to, že nás to posunuje do jiné roviny.“ „To je ale nápad.“

„A zřejmě by to byl skutečně skvělý nápad, ovšem za jiných okolností. Ale měl jsem dojem, že mezi námiplatí nevyřčená dohoda, že tohle prostě nikdy neuděláme. V Nateově zájmu.“

„Myslela jsem si totéž, dokud jste si mě v tom knihkupectví nezačal dobírat. Připadalo mi, že vás nesmírně

pobavilo, když se mi v Martinovi bůhvíproč podařilo vyvolat dojem, že spolu chodíme. Začala jsem o tompřemýšlet, což zase není nic tak strašného.“

Jack se nadechl. V duchu si vybavil tehdejší debatu a litoval svých slov. Tehdy mu připadala nevinná –rozvedený muž s pošramoceným sebevědomím si trochu zaflirtoval s přitažlivou mladou ženou. Nečekal,že to bude mít nějaké následky, ale když se teď podíval zpátky, chápal, že si to Kelsey mohla vyložit posvém. „Kelsey, podívejte, moc mě to mrzí.“

‚Jenom mě vyslechněte, ano? Na většinu mužů, s kterými se scházím, se jako samoživitelka dívám spocitem zodpovědnosti. Nejdřív si musím porozumět já s ním a on se mnou, a teprve potom můžu doufat,

že si zamiluje

i mého syna. S vámi je to naopak. Mám před sebou člověka, který mého syna zbožňuje. Ale já s vámi narande jít nemůžu, protože – protože pročl“

„Protože pokud to nevyjde…“

„Takovýhle život už mě unavuje, Jacku. Pořád se bát, co zase nevyjde. A co když to vyjde?“

Jack se nad tím zamyslel. Popustil uzdu fantazii a představil si, že už si třeba nebude muset léčit jizvy zesvého dramatického rozvodu. „Nemůžu popřít, že jsem o tom neuvažoval. Samozřejmě v abstraktnírovině.“

„Jedno rande. Vždyť o tom Nateovi nemusíme vůbec nic říkat. Když se na to nebudeme cítit, prostě siřekneme, že jsme dospělí lidé, a zase se vrátíme k původnímu stavu. Souhlasíte?“

Nejistě se pousmál, ale pro začátek to stačilo. Podala mu ruku a pevně mu ji stiskla.

„Kam chcete jít?“ zeptal sejí.

„Vyberte něco. Potrpím si na překvapení.“

„S tím moc práce

„Já vím, že pro vás pracuju, ale přes to se přeneseme.“

„Ne, chtěl jsem jenom říct, že s tím překvapováním problémy nemám. Že to spíš hraje v můj prospěch.Nemínil jsem vám připomínat, že – “

Přitiskla mu prst na rty a umlčela ho. „Vím, jak jste to myslel. A teď už ze sebe přestaňte dělat takovéhohlupáka, nebo si to rozmyslím a klidně vás nechám, abyste zabil další páteční večer se svým kamarádemTheem.“ Usmála se, vystoupila z auta, šibalsky na něj mrkla a zavřela dveře.

Páteční večer s Theem, pomyslel si Jack a při pohledu na odcházející Kelsey se snažil, aby ho ta představa tak strašně nelákala.

Tohle taky hraje v můj prospěch.

Miguel Rios hledal klíče od hlavních dveří. K večeři si dal příliš mnoho koktejlů, a jak mohou takovémargarity s člověkem zamávat, mu došlo, až když už bylo příliš pozdě.

Jeho přítelkyně mu nabídla, že ho odveze domů a přenocuje u něj, ale Miguel to odmítl. Tlačila na nějstále víc, od té doby, co jí prozradil, že má naději na šestačtyřicetimilionové dědictví, a zřejmě jí ani

trochu nevadilo, že pocházejí od Miguelovy bývalé manželky.

Na čtvrtý pokus se strefil klíčem do zámku, odemkl a strčil do dveří. Světlo nad vchodem ozařovalo

schránku na dopisy, ve které se nakupila pošta za poslední dva dny. Popadl všechny obálky do ruky a

vešel dovnitř.

Nohy měl od celodenního šlapání na kole unavené, což je jedna ze stinných stránek života policisty, kterýplní své povinnosti na kole. Zabořil se do křesla s podnožkou, zvedl nohy nahoru, dálkovým ovladačemzapnul televizi a začal se probírat hromádkou doručené pošty. Všechny nezajímavé písemnosti odložilstranou a otevřel dopis bez zpáteční adresy.

Uvnitř našel jediný list papíru se zprávou psanou na stroji. Nebyla určená jemu konkrétně, ale nadpiszněl: Mým spoludědicům. Psalo se v ní:

Tohle není výhrůžka. Jenom se s vámi ostatními dělím o informaci. Všichni dědicové uvedení v poslednívůli Sally Fenningové jsou ve smrtelném nebezpečí. Myslím tím nás všechny, včetně mě. Rád bych vámsdělil víc, ale můžu vám říct jenom jednu věc. Pokud se té hry chcete i nadále účastnit, buďte veliceopatrní. Prosím vás, berte to skutečně vážně.

Dopis nebyl podepsaný, ale dole Miguel spatřil vytištěné jméno. Když si ho přečetl, zvedl sluchátko azavolal svému právníkovi. Dostal se do hlasové schránky a optimistický hlas Parkerovy sekretářky hovyzval, aby zanechal vzkaz okamžitě po zaznění zvukového signálu.

„Tady je Miguel Rios a volám kvůli pozůstalosti po Sally Fenningové. Chci vám říct, že jsem dnes v poštěnašel dopis. Je od Alana Sirapa. Šestého dědice.“

Dvacet sedm

Bylo načase zjistit o Alanu Sirapovi i něco konkrétního.

Ve čtvrtek večer Jackovi zavolal Tatum a do pátečního rána si Swyteck ověřil, že stejný dopis dostalovšech pět dědiců. Nikdo však dosud nevěděl, kdo Sirap je, nebo se přinejmenším nemínili podělit ojakékoliv informace o tomto člověku. Na poledne si Jack domluvil schůzku s Vivien Grassovou a dohodl ses ní, že si spolu zajdou na oběd. Jako správkyně pozůstalosti Sally Fenningové měla za úkol najít všechnydědice. Vzhledem k dopisu, který dostali všichni potenciální dědicové, si chtěl Jack ověřit, jak hledáníAlana Sirapa pokračuje.

„To je ale zvláštní dopis,“ poznamenala Vivien, když jí Jack ukázal Tatumovu kopii a ona si ji bleskověpřečetla.

Jack zvedl oči od jídelního lístku, který stejně nečetl, ale jenom předstíral, že ho studuje. Starý Lisabonbyla Jackova oblíbená portugalská restaurace v Miami a k obědu si tu pokaždé objednával místníspecialitu – grilovanou oliheň a smažené bramborové hranolky. Tohle jídlo by asi každému nevyhovovalo,ale oceňovali ho všichni, kdo už nemohli ani vidět typicky připravovanou oliheň – obalovanou vestrouhané housce, smaženou ve fritéze a namočenou do spousty marinády, která zaručovala, že tenhokejový puk bude aspoň trochu k jídlu.

„Slovo ‚zvláštní4 ten dopis vystihuje jen z jedné stránky,“ podotkl Jack. „Nabízí se i jiné – ‚děsivý4.“

Vivien se sarkasticky usmála a dopis mu vrátila. „No tak, Jacku, cosi mi říká, že váš klient se tak snadno

nevyděsí.“

„Mám pocit, že ta vaše měla také pro strach uděláno.“

„Se Sally se život nemazlil. Ale máte pravdu, byla to nesmírně nepoddajná žena.“

„Jak dobře jste ji vlastně znala?“

„Jak dobře znáte vy své klienty?“

„Některé lépe než ty ostatní.“

Vivien si vymačkala osminku citronu do ledového čaje. „Mám velice bohaté klienty. Většina z nich si

úzkostlivě střeží své soukromí. Sally nebyla jiná/6

„Takže chcete říct

„Znala jsem ji natolik dobře, abych jí dokázala naformulovat poslední vůli. To tím chci říct.“

Číšník jim přinesl čerstvě upečený chléb a mističku s olivovým olejem, do kterého si ho mohli namáčet.

Jack si kousek odlomil, ale pokračoval v hovoru. „Vivien, už celá léta znáte mého otce. Mě znáte skorostejně dlouho. Takže víte, že mi můžete věřit, když vás ujistím, že všechno, co mi svěříte, zůstane jenom

mezi námi a touhle grilovanou olihní, mám pravdu?“ „Ach, hochu, už je to tady.“

Jack se pousmál, ale hned nato zvážněl. „Měla Sally v úmyslu zinscenovat nějakou šílenou hru, ve kteréby přežil ten nejlačnější?“

Zabubnovala prsty na desce stolu, jako kdyby zvažovala, jak má odpovědět – nebo možná zda vůbecodpovědět.

„Nechci vás stavět do špatného světla,“ ujistil ji Jack. „Ale dějí se divné věci.“

„Nemusíte se omlouvat. Poctivě řečeno, nechtěla bych, abyste si vy, anebo ještě spíš váš otec mysleli, žejsem se propůjčila k nějaké krvavé pomstě; to by bylo to poslední, co bych si přála. Takže mi dovolte,abych vám to vysvětlila takto: Připouštím, že poslední vůle, kterou jsem pro Sally sepsala a podle nížveškeré jmění připadne poslednímu žijícímu dědici, je velice nekonvenční. Ale nikdy mě nenapadlo, žesoučástí jejího plánu jsou výhrůžky a fyzické útoky.“

„Jak tedy vypadal její plán?“

„Chápala jsem to takhle: Pokud jde o peníze, Sally je nikdy nepoznala z té lepší stránky. Když je

potřebovala, neměla je. Když k nim pak přišla, štěstí jí nepřinesly.“

„To jsem se už dovtípil.“

„Sally se na peníze dívala jako na prokletí. A tak se rozhodla, že se o to prokletí rozdělí s lidmi, kterénenáviděla. Tu poslední vůli jsme sestavili tak, aby všichni dědicové prožili celý život s pocitem, že je odtěch šestačtyřiceti milionů dolarů dělí jenom krůček. Zdědí je však jenom jeden z nich, ale než se takstane, bude zřejmě příliš starý, než aby si je mohl jaksepatří užít. Bylo to pomstychtivé, ale nikoliv

protizákonné.“

„Co vám prozradila o svých nepřátelích – dědicích?“

„Jména, adresy, čísla pojistek. Kromě Alana Sirapa. V jeho případě mi Sally řekla jenom jméno. Slíbila, žemi jeho adresu a číslo pojistky ještě dodá, ale nikdy to neudělala. Popravdě řečeno, moje klientka bylazdravá devětadvacetiletá žena, takže jsem ji nijak nehonila, aby si s tím pospíšila. Závěť byla platná i bez

toho.“

„Z toho, co říkáte, usuzuju, že jste si ty osoby zmíněné v poslední vůli nijak dodatečně neprověřovala/4

„Ne, neprověřovala.“

„Takže nemáte ponětí, proč se mezi dědici ocitl i můj klient?“

„Vlastně ne. Vy ano?“

Jack jí nemohl přiznat, že je Tatum nájemný ranař, takže musel trochu mlžit. „Podle toho, co jsem se

dozvěděl o ostatních, se jenom můžu domnívat, že ho považovala za svého nepřítele.“

„Sally mi nikdy nevysvětlila, proč si zvolila právě Tatuma Knighta nebo kohokoliv z ostatních.“

„Nepřipadá vám to divné?“

„Pokud se mi klient nechce svěřit s každou malou špinavostí, které se dopustil dědic, jehož si vybral, nic

mi do toho není. Sally se mohla svobodně rozhodnout, komu svoje peníze věnuje; dokonce i svým

nepřátelům.

I když to znamenalo vydědit vlastní sestru.“

„Rene, jmenuje se tak?“ Jack se chtěl něco dozvědět o Sallyině sestře už od té doby, co se setkal se

Sallyiným bodyguardem, ale jako právní zástupce, který si na sebe vydělával sám a měl na starosti platící

klienty, se nemohl okamžitě vrhnout po každé stopě, na kterou narazil.

„Ano. Je to Sallyina jediná žijící příbuzná.“

Pomocný číšník jim dolil do sklenek vodu. Jack počkal, než mladík odešel, a potom se zeptal: „Co o ní

víte?“

„Vím, že Sally pracovala určitou dobu společně se svou sestrou při nějaké humanitární misi v Africe.“

„Kdy?“

„Než se znovu vdala.“

„Rozešly se ve zlém?“

„O ničem takovém nevím. Pokud jde o vztah k sestře, měla jsem ze Sally jediný dojem – že má Rene

nesmírně ráda.“

„Ale podle poslední vůle jí nic neodkázala.“

„Přesně tak.“

Jack letmo zaletěl pohledem k oknu. Auta projíždějící po rušné Coral

Way vnímal jenom jako rozmazané šmouhy. „Pomsta je zřejmě sladká,“ podotkl s nepřítomným

pohledem. „Ale proč žena, která nemá žádné jiné žijící příbuzné, vydědí sestru, kterou má nesmírně

ráda?“

„Na to vám nemohu odpovědět,“ řekla Vivien.

„Tohle může zřejmě udělat jenom jediný člověk na světě. Žije Rene stále ještě v Africe?“

„Ano, poslala jsem jí zprávu o Sallyině smrti.“

„Takže máte její přesnou adresu?“

„V kanceláři. Žije v Republice Cóte ďlvoire.“

Jack se na okamžik zamyslel. „Odjakživa jsem se chtěl podívat do Afriky.“

„Teď máte aspoň záminku.“

U stolu se objevil číšník a zeptal se: „Už máte vybráno?“

„Asi budu potřebovat pár injekcí.“

Číšník po něm vrhl nechápavý pohled.

„Ne, promiňte, myslel jsem… Oh, to nevadí,“ odpověděl mu Jack, který už v duchu tušil nezbytné

očkování před cestou.

Dvacet osm

Jack si mohl vybrat pobočky nesmírně úspěšných newyorských restaurací jako China Grill, Smith &

Wollensky nebo Joe Allen’s, ale jeho volba nakonec padla na malý podnik nazvaný Nobu, který se podle

jeho mínění mnohem lépe hodil k miamské opálené pokožce.

Do restaurace Nobu zamířil na svou první schůzku s Kelsey a zdálo se, že vybral dokonale: poklidnájaponská večeře, živá atmosféra a typická klientela ze South Beach, která dvěma lidem neustáleposkytovala nějaké vděčné téma k hovoru. Kelsey vsadila na jistotu a přišla celá v černém, jen sjednoduchými zlatými šperky. Vypadala úplně jinak než v těch vyzývavých rudých šatech, které si obléklado baru Vertigo. Dnes však Jacka uchvátila ještě víc než tehdy. Ne že by si tehdy nevšiml, jak jí to sluší,ale teď už nemusel silou vůle ignorovat nejrůznější drobnosti, na které byl tak příjemný pohled. Její vlasy,

které jí klouzaly po šíji. Nebo to, jak vždycky trochu naklonila hlavu, když se usmívala. Jack byl stále její

zaměstnavatel a ona navždycky zůstane matkou jeho „malého bratra“ Natea. Ale zažíval s ní skutečnouschůzku. Nebo alespoň pokus o ni. A musel ocenit její usilovnou snahu, aby se všechno vyvíjelo přesnětak, jak se na každou první schůzku sluší a patří.

„Musím se vám svěřit s takovým malým tajemstvím,“ řekla.

Do jedenácti hodin zbývalo ještě dvacet minut a oba teď stáli přesně tam, odkud před třemi hodinami

vyšli – před vchodem do Kelseyina domu. „Jakým?“

„Mám patnáctileté děvče na hlídání.“

„Proč je to tajemství?“

„Musí se vrátit domů v jedenáct, což byl právě ten důvod, proč jsem si ji najala.“

„Co tím myslíte?“

„Měla to být moje výmluva pro případ, že by mě napadly nějaké postranní myšlenky. Kdybyste mě třebapozval, abychom si ještě někde něco

vypili, mohla bych se vám směle podívat do očí a popravdě prohlásit, že do jedenácti musím být doma.“

„Oh.“

„Nemračte se tak. Teď lituju, že jsem radši nepoprosila o pomoc její starší sestru.“ Jack se usmál. „Jsem rád, že se vám to líbilo. Mně taky.“

„Podle hodinek mé chůvičky nám zbývá ještě pět minut.“ Zaletěla pohledem k zahradní houpačce na

verandě a navrhla mu: „Nechcete se ještě na pár minut posadit?“

‚Jistě.“

Jack za ní vykročil k úzké houpačce, určené zřejmě jenom pro ni a pro Natea. Posadili se vedle sebe a

otevřel se jim výhled na trávník s palmami a květinovými záhony, zalitý měsíčními paprsky. Lehký vánek

čechral listy dubu a znělo to jako šumění moře.

„Už si ani nepamatuju, kdy naposledy jsem seděl v téhle věci.“

‚Je to zahradní houpačka, Jacku, žádná vesmírná loď.“

„Promiňte.“

„Nic se neděje.“

Jemně ho poklepala po ruce a už ji neodtáhla. Jemné konečky jejích prstů a teplá dlaň zůstaly ležet na

hřbetu Jackovy ruky. Pootočil ji a jejich prsty se propletly. Byl to jen malý pohyb, ale Jack měl pocit, jako

by znamenal velice mnoho.

„To je pěkné,“ řekl.

„Ano, je.“

Zlehka se pohupovali a mlčky se těšili ze své společnosti. Ticho nakonec přerušil Jack. „Nechci mluvit o

prá

„Tak o ní nemluvte.“

„Ale tohle s prací souvisí jenom částečně. Už se na to strašně těším. Jedu do Afriky.“

„Proč?“

„Žije tam Sallyina sestra. Chci si s ní promluvit. Ale hlavně se tam chci podívat. Myslím, že si to pořádně

užiju.“ „Kam?“

„Republika Cóte dTvoire. Pobřeží slonoviny.“

„Vím. Francouzsky trochu umím.“

„Výborně. Třeba byste mě mohla pár věcí naučit. Francouzština je tamní oficiální jazyk.“

„Umíte francouzský aspoň trochu?“

„Upřímně, ani slovo. Pokud nepočítám text písničky Lady Marmalade. Znáte tu starou melodii, kterou

zpívala Patti LaBelle? Voulez-vous crochet avec moi?“

Kelsey se rozesmála. Jack se zeptal: „Co je na tom tak legračního?“

„Správně coucher, ne crochet. Prostě jste změnil text. Místo ‚Chceš se se mnou pomilovat?4 jste řekl něcojako ‚Chceš si se mnou zaháčkovat?“4

Oba se zasmáli. Ticho, které pak následovalo, nebylo nepříjemné. Zdálo se, jako by potvrzovalo, že se vtu chvíli vážně zamysleli nad významem slov ‚zaháčkovat si4 a ‚zaháčkovat se4 s někým. Setkali sepohledem a Jack si uvědomil, že se jeho rty přibližují ke Kelseyiným.

Vtom je vyrušil nějaký hluk. Oba se jako na povel otočili a zahlédli v okně Nateův zvídavý obličej. Hnedvzápětí se výmluvně zachvěly svislé žaluzie.

„Nathane, měl jsi už dávno spát,“ zavolala na něj Kelsey.

Slyšeli, jak utíká od okna a přitom se chichotá. Kelsey se na Jacka usmála. „Tak co, chcete si něco začít

se svobodnou matkou?“

Zaváhal. Jedna část jeho já se cítila dobře, ale druhá se nemohla zbavit pochybností. „Musíme myslet na

Natea.“

„Vycházíte s ním tak dobře. Moc mě to těší.“

„Je to skvělý kluk.“

„Je. Ale měla jsem na mysli vás. Poznala jsem už několik , velkých bratrů4. Připadá mi, že někteří to dělají

kvůli tomu, aby ze sebe měli dobrý pocit. Jako kdyby cítili nějaký dluh vůči společnosti a plnili občanskoupovinnost. Ale nejlepší jsou ti, kdo mají upřímně rádi děti.“ „Zřejmě patřím do té druhé skupiny.“ „Právě to mi nejde na rozum. Kde se to ve vás bere?“ „Nevím. Se svou bývalou ženou jsme děti neměli, ale ne proto, že bychom je nechtěli.“ „To mě mrzí. Nechtěla jsem, aby ta otázka vyzněla takhle osobně.“ „Nic se neděje. Nepatřím k mužům, co si myslí, že by jejich manželství přežilo, kdyby se jim narodily děti.“ „Tak to skutečně nechodí. Znám to z vlastní zkušenosti.“ „Ale jednou děti skutečně chci.“ Usmála se. „Abyste se dozvěděl, jak se změní celý svět, až se do něj narodí Jack Swyteck mladší?“ „Vlastně… ale, nechrne toho.“ „Nechrne čeho?“ „No, nesnese to srovnání s tím vaším tajemstvím o patnáctiletém děvčeti na hlídání, ale jeden Jack mladšítu už je, abych tak řekl.“

„Cože?“

„Žena, s kterou jsem chodil, než jsem si vzal Cindy, dala dítě k adopci. Tvrdila, že je moje. Neměl jsem o

ničem nejmenší tušení a dozvěděl jsem se to teprve před rokem.“

„Řekla vám to až potom, co jste se oženil s Cindy?“

„Hodně dlouho po svatbě.“

„No ne, to je ale zpráva. Ahoj, jsem zpátky, co jsi dělal celou tu dobu, jo, mimochodem, mám s tebou

dítě.“

„Rozhodně mě to překvapilo.“

„Víte, kolik je mu teď let?“

„Je zhruba v Nateově věku.“ „Myslíte, že se s ním někdy sejdete?“

„Pochybuju. Ale pokud ano, Nate pro mě znamená skvělou průpravu/4 Odtáhla ruku. „Průpravu?“

Jackovi neušel její výraz. „Zřejmě to není nejvhodnější výraz.“ „Ne. Vlastně je to pěkně ohavné slovo.“

„Promiňte. Chtěl jsem jenom říct, že Nate je typický nezbeda, který mě připravil úplně na všechno.“

„Zní to, jako byste s ním absolvoval nějaká praktická cvičení.“ „Kelsey, no tak. Dobře víte, co pro mě Nateznamená.“ Vstala z houpačky a přešla k zábradlí u verandy. Jack vyskočil a přistoupil k ní, ale Kelsey seneotočila. „Hej,“ řekl jí za zády. Dívala se dál na trávník a neodpověděla.

“Nate žádná průprava není“ pokračoval.

„A já?“ „Cože?“

Otočila se k němu a podívala se na něj. „Správné načasování hraje v každém vztahu důležitou roli,

nemyslíte?“ „Samozřejmě.“

„Jacku, něco mi povězte. S kolika ženami jste si po rozvodu vyšel na rande?“

„Několikrát jsem k tomu byl víceméně dotlačen.“

„Takže jsem první, kterou jste k tomu přiměl sám?“

„Přiměl?“ opakoval a z hlasu mu zazněl mnohem ostřejší podtón, než

měl v úmyslu. „Poctivě řečeno, Kelsey, tohle všechno byl rozhodně spíš váš nápad než můj.“

„Takže mi odpusťte, že jsem vám přiložila k hlavě pistoli.“

„Vždyť jste ne zarazil se uprostřed věty a přitiskl si dlaň na čelo, jako by vůbec nic nechápal. „Co se to

proboha stalo? Ještě před chvilkou sedíme na houpačce a držíme se za ruce, a potom – nevím co.“

Hlavní dveře se otevřely, jen natolik, aby děvče na hlídání mohlo vystrčit hlavu. ‚Je mi to vážně moc líto,

Kelsey, ale když se nevrátím do čtvrt na dvanáct, rodiče mě k vám už nikdy nepustí.“

„Neomlouvejte se. Pokud pan Swyteck pojede hned teď, dostanete se domů ještě s předstihem. Už jdete,

Jacku?“

Předtím se dohodli, že Jack cestou od Kelsey zaveze děvče na hlídání domů. „Řekl bych, že ano.“

Dívka je po špičkách minula a sešla ze schodů. Jack se zadíval na Kelsey. „Můžeme si prosím o tomhlevšem ještě někdy promluvit?*4 „Zavolám vám.“ „Kdy?“ „Brzy.“

Stáli jen kousek od sebe, ale ani jeden se nepohnul, jako kdyby jim teď připadalo trapné, že se k soběještě před chvilkou nakláněli a chtěli se políbit. Kelsey se na něj upjatě usmála a omezila se na stručné:

„Dobrou noc, Jacku!“

Vešla do dveří. Jack čekal, že se za ním ještě otočí, že zachytí její pohled, že k němu vyšle nějakýpovzbudivý signál. Nedočkal se. Když se dveře zavřely, obrátil se k děvčeti na hlídání, které čekalo napříjezdové cestě a uličnicky ho pozorovalo zpod ofiny.

„Mrzí mě, že jsem vám všechno zkazila, pane Swytecku.“ Poškrabal se ve vlasech klíčkem od auta a ještěnaposledy zaletěl pohledem ke Kelseyinu domu. „Netrapte se. Jedno vím jistě. Ze vy jste nic nezkazila.“

Dvacet devět

Do tý Afriky jedu s tebou,“ prohlásil Theo.

Když Jack vysadil děvče na hlídání, udělal si ještě zajížďku. Theo hrál se svou kapelou, jako každý pátek,v jazzovém klubu na Washington Avenue. Jack ho zastihl během půlnoční přestávky, jak sedí na koncidlouhého barového pultu, i když ho v první chvíli v matně osvětlené místnosti málem minul. Půlnoční hosté si tu užívali dokonalou atmosféru, umocňovanou spoustou plápolajících svíček, zasazených dosvícnů nejrůznějších tvarů a velikostí. Theo právě odlupoval nános vosku, který nakapal na desku

barového pultu.

„Do žádné Afriky nepojedeš,“ odpověděl Jack.

„Hele, jsi beznadějně bílej právník, co míří do země se šesti milionama Afričanů, který by si ani za měsíc

nevydělali na tuhle misku buráků, co jsem právě vyjedl. Měl bys naopak skákat radostí, že budeš mít při

sobě parťáka, jako jsem já.“

„Tak dobře. Ještě si o tom promluvíme/4

„Tohle jsi říkal už včera. Je to hotová věc. Jestli pojedeš ty, jedu taky.“

Zvedl sklenku k přípitku a Jack se po chvilce váhání chopil své sklenice piva.

„Ale letenku ti neplatím/4 prohlásil Jack.

„Nebudeš ji platit ani ty, ani já. Už jsem to zařídil. Jeden kamarádův kámoš lítá dvakrát za měsíc do Afrikys papalášema z ropnýho průmyslu. Nejmíň polovina míst je vždycky prázdná. Vyrážíme v úterý. Takžestačí, když si zaplatíš letenku do Houstonu.“ „O jakém letadle tu vůbec mluvíme?“ zeptal se Jack pochybovačně. „Jacku, prosím tě! Bojíš se, že bych s tebou zacházel jinak než jako s rockovou hvězdou?“

„Tohle říkali Buddymu Hollymu taky.“ Vtom Jack uslyšel, že mu zvoní mobil, a při pohledu na displej zjistil, že mu volá Kelsey. „Hned sevrátím/4 omluvil se Theovi a vyběhl kolem obleženého barového pultu na poměrně klidné místo u zadního

schodiště. „Zdravím vás.“ U jednoho ucha si přidržoval mobil a druhé si ucpal prstem, aby neslyšel hluk, který sem

doléhal z vedlejší místnosti.

„Mrzí mě, že jsem reagovala tak přehnaně,“ omlouvala se Kelsey.

„Nic se nestalo. Jsem rád, že voláte.“

„Nate vás má strašně rád. Nikdy v životě neměl nikoho, jako jste vy. S jeho otcem jsme se rozvedli, kdyžmu byly tři roky.“

„Jak už jsem říkal. Je nejlepší.“

„Proto jsem tak nejistá, pokud jde o nás.“

Jack až dosud přecházel sem tam, ale teď se zastavil. „Přesně na tohle jsem vás upozorňoval, když jstenavrhla tu večeři.“

„Já vím. Měli jsme poslechnout váš vnitřní hlas, ne můj.“

„Co ten náhlý obrat?“

„Když jsme spolu seděli na té houpačce a já se ohlédla a viděla Nateovu tvářičku, sevřelo se mi srdce. Byltak šťastný, že nás vidí spolu. A pak jsem si představila něco jiného – jak mu třeba za měsíc nebo za třivysvětluju, proč k nám už Jack nechodí/4

„Jenomže předtím jste tvrdila, že už vás nebaví pořád jenom myslet na nejhorší. Že už jste z toho

unavená.“

„Někdy mě to vážně unavuje.“

„Jak říká můj přítel Theo. Existují dva druhy lidí – riskéři a Zarazil se uprostřed věty. Riskéři a poserovéznělo normálně, když si s Theem dělali legrácky u piva, ale v tomto případě se to moc nehodilo. „Aneriskéři,“ dodal a ušklíbl se nad vlastní neschopností vnést do své improvizace aspoň trochu poezie.„Každopádně víte, co tím myslím.“

„Ano. Ale jsem Nateova matka. Musím si uvědomovat riziko, které na sebe beru.“

„Proti tomu nemůžu nic namítat.“

„Takže to chápete?“

„Chápu. A zároveň nechápu. Jenom se vám snažím říct, že jsem ani nečekal, jak krásně si ten dnešnívečer s vámi užiju.“

„Je to složité, já vím.“

„Než se na té houpačce všechno tak zkomplikovalo, začínal jsem si opravdu myslet, že jste neměla takšpatný nápad. Od rozvodu jsem se několikrát sešel se dvěma ženami, které měly děti na střední škole; tipotomci mě k smrti vyděsili. Pokud si mám začít s nějakou samoživitelkou, proč ne s takovou, která mánejlepší dítě na světě?“

„Všechno má zřejmě rub a líc, ale „Ale teď si myslíte, že můj první pocit byl správný. Nechte to lepšímadvokátům,“ zavtipkoval. „Teď jsme se navzájem tak přesvědčili, že jsme si vyměnili role.“

„Podívejte, dnes večer už nic nevyřešíme. Třeba je nakonec dobře, že jedete do té Afriky. Aspoň námzbude víc času na přemýšlení.“

„To je pravda. Taková pauza neuškodí/4

„Takže jsme dohodnuti? Na chvilku všechno odložíme k ledu a pak se zase vrátíme do normálních kolejí.“

Jack měl nepříjemný pocit, že ta pravá slova se stále ještě vznášejí někde ve vzduchu, ale za živého bohaje nedokázal objevit. „Dobře. Takže do normálních kolejí.“

„Děkuju. A dávejte tam na sebe pozor, ano?“

„Budu.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“ Ukončil hovor, zaklapl kryt, posadil se na schod a zůstal chvilku o samotě. Už teď měl z„těch normálních kolejí“ nepříjemný pocit.

Jedna mušle na pánských záchodcích byla zase rozbitá a v jediné uzavřené kabině se navzájem oblažovali

nějací dva mládenci. Takže Theo zamířil skrz zadní východ do přilehlé uličky za nočním klubem. Našel sipříhodné tmavé místo mezi dvěma zaparkovanými auty, jenomže hned nato zjistil, že to vhodné místoobjevil už krátce před ním někdo jiný.

„Ten čuňák,“ ulevil si, když zase odstoupil stranou.

Pokračoval tmavou uličkou ještě dál a přitom zjistil, že mu mnohem víc leží v hlavě poslední rozhovor sJackem než vlastní močový měchýř, naplněný k prasknutí. Neřekl totiž Jackovi celou pravdu, proč chce jet

do Afriky s ním. Užijí si samozřejmě spoustu legrace a Jack se může spolehnout, že s chlapem, jako jeTheo, se jen tak nedostane do maléru. Ale Theo měl i ryze soukromý důvod. Policie pohlíží na jeho bratrajako na možného vraha Sally Fenningové. A přitom jenom sám Theo věděl, jak nesmírně je Tatumovizavázaný.

S každým dalším krokem připadala Theovi ulička temnější. Nakonec zastavil a rozhlédl se kolem. Na jedné

straně viděl prosté zadní trakty barů, obchodů s potravinami a prádelnami. O kus dál vepředu zářilasvětla Šestnácté ulice; vypadala jenom jako světlý bod, jako příslovečné světlo na konci tunelu. Zdi ze škvárobetonových cihel pokrývala béžová nebo bílá omítka. Všechny dveře a okna byly opatřeny černýmibezpečnostními mřížemi. Když Theo trochu přimhouřil oči, viděl skoro za každou mříží pár rukousvírajících kovové tyče, ruce bez tváří, ruce, které si v duchu spojoval s nervózními hlasy vycházejícími zjednotlivých cel smrti. Podobné vzpomínky by nejraději vymazal z paměti. Jenomže při vzpomínce nabratra, který je teď v maléru, a při pohledu na mříže, které ho obklopovaly, se v duchu vrátil do cely

smrti, o níž se domníval, že v ní stráví poslední chvíle svého života.

Theo seděl z jedné strany prosklené vězeňské přepážky a jeho bratr z druhé. Tatuma zřejmě překvapila

Theova vyholená hlava.

„Co se ti stalo s vlasama, člověče?“

„Tohle dělají vždycky,“ odpověděl Theo. Vězeňský holič mu už oholil hlavu i kotníky, aby mezi Theovoupokožkou a elektrickým křeslem nestálo smrtícímu napětí vůbec nic v cestě. „Ten Swyteck mě začíná děsit,“ řekl Tatum. „Proč mu to sakra trvá tak dlouho? Ještě nikdy předtím to

nenechal zajít takhle daleko.“

„Dělá, co může. Občas se prostě člověk jenom vrhá hlavou proti zdi.“

„Tak si vezmi jinýho právníka.“

„Den před popravou ti nikdo jinýho právníka nedá.“

„Jenomže ty potřebuješ víc času. Já potřebuju víc času.“

V den, kdy byl Theo odsouzen k smrti, Tatum odpřisáhl, že nepřestane pronásledovat všechny členy

Potulných lordů, zastrašovat je, mlátit je, rozbíjet jim lebky – prostě cokoliv, dokud nenajde toho, kdo se

tenkrát vloupal do večerky a zabil pokladního.

„Moc si vážím všeho, co jsi pro mě udělal, ale –“

„Ale nic. Nezačínej už zase s nějakým loučením a podobnýma kecama.“

„Musíme brát věci tak, jak jsou.“

„Pro mě je důležitá jenom jedna věc – že jsi to neudělal.“

„Myslíš, že jsem jedinej nevinnej člověk, co skončil v cele smrti?“

„Že tady sedíš, je jenom jedna věc. Ale nemůžou tě přece popravit, hergot.“

„Můžou, Tatume. A udělají to.“

Tatum zaletěl pohledem k nástěnným hodinám. „Tak kde je tomu tvýmu zatracenýmu právníkovi konec?“

„Má volat asi za půl hodiny.“

„Bože. Chci si s ním promluvit.“

„Proč?“

„Potřebuju vědět, jak to vypadá.“

„To se brzy dozvíme.“

„Takhle nemluv. Protože jestli jemu docházejí nápady, já pro něj jeden mám.“

„Co je to?“

Tatum něco naškrábal do poznámkového bloku, který měl před sebou. Potom se naklonil až ke sklu a

natočil zápis v bloku tak, aby si ho Theo mohl přečíst. Stálo tam: „Budeme tvrdit, že jsem to udělal já.“

Theo se zadíval bratrovi do očí. „Co že budeme tvrdit?“

„Ve srovnání s tebou jsem úplná sračka,“ řekl roztřeseným hlasem. „Ty máš v hlavě mozek, brácho. Ty

bys to mohl někam dotáhnout. Takže řekneme, že jsem to udělal já. Jsme si podobný. Ten svědek byl

pěkně nejistej. Třeba špatně viděl, splet si nás, víš?“

„Ty bys to pro mě udělal?“

„Jsi můj brácha, člověče. Ty a já – sakra, nenuť mě, abych ti to říkal. Máme jenom jeden druhýho, víš?“

Theo cítil, jak se mu svírá žaludek, a nejradši by rozbil sklo, které je od sebe oddělovalo. „Díky, brácho,“

vyhrkl a přitiskl pěst na sklo. Tatum udělal totéž z druhé strany. Vězeňské potřesení si rukou.

„Co říkáš?“ zeptal se ho Tatum.

„Naháníš mi strach, vážně. Ale i kdybych tě nechal, aby ses o to pokusil, je už moc pozdě.“

„Hergot, přestaň s tím, že už je pozdě.“

„Stejně by to nevyšlo.“

„Vyjde to,“ řekl Tatum zlostně zvýšeným hlasem. „Já těm hajzlům ukážu, že mi uvěří.“

Dveře, které měl Theo za zády, se otevřely a do uličky dolehl dunivý hluk z baru. Otočil se a v matném

svitu bezpečnostní lampy spatřil vedle popelnice mužskou postavu.

„Jacku?“

„Viděl jsem někoho vycházet ven a měl jsem dojem, že jsi to ty. Kapela se ti už schází k další sérii.“

Theo k němu vykročil. „Úplně jsem ztratil pojem o čase.“

„Co děláš tady venku?“

Theo objal Jacka kolem ramen a došel s ním ke dveřím. „Jenom jsem se tak trouchu toulal ve

vzpomínkách, kamaráde. A měl bys viděl, jakej je tam svinčík.“

„Byl jsem tam, vzpomínáš?“

„Samozřejmě. Pamatuju si všechny. A myslím tím opravdu všechny.“

Potom vešli zpátky do klubu, a když se za nimi zavíraly dveře, bezpečnostní mříž zařinčela.

Třetí Část

Pobřeží slonoviny zaujímá přibližně stejnou rozlohu jako Německo nebo Nové Mexiko. Jackův problém

však spočíval v tom, že je mnohem snazší dostat se z Německa do Nového Mexika než se přepravit z

hlavního města Abidžanu na sever.

„Do těchhle lehkých letadel nelezu,“ oznámil Jack Theovi.

„Cože?“

„Prostě ne. Mám s nimi velmi špatnou zkušenost a o žádnou další už nestojím.“

„Zastupuješ takovýho gaunera, jako je můj brácha, a bojíš se nasednout do malýho letadýlka?“

„Ne, bojím se havárie malého letadýlka. S létáním problémy nemám.“

Takto tedy začala pozemní část jejich cesty, půldenní jízda autobusem, která následovala posedmnáctihodinovém mezinárodním letu. Silniční systém Pobřeží slonoviny patří k nejlepším v celézápadní Africe, takže by je dalších devět hodin na čtyřech kolech do Korhoga nijak neudolalo, kdybyovšem jejich cesta v tomto městě skončila. Sallyinu sestru však v Korhogu nezastihli, což Jackapřekvapilo. Před odletem z Miami se mu podařilo navázat s Rene kontakt přes e-mail a mladá lékařka muz jakési internetové kavárny potvrdila, že se s ním sejde. Příjemní manželé na odpočinku, kteří vedli zdejší

pobočku humanitární organizace Children First, však Jackovi oznámili špatnou zprávu.

„Odjela do Odienné,“ řekl pan Roberts.

„Zatraceně.“

„Ne, Odienné,“ výmluvně ho opravila paní Robertsová.

„Já vím, myslel jsem… Kdy se vrátí?“

„Potřebovali tam naléhavě lékařskou pomoc, tak se toho ujala.“

„Jak se dostaneme do Odienné?“

Ve zdejších končinách obecně platilo, že jakákoliv cesta může skončit krachem, i když je sebelépenaplánovaná a podnikají ji i velice zkušení cestovatelé. A obecně tu zjevně platilo i další pravidlo – ževšechny problémy začínají už otázkou „Jak se dostaneme do…?“

V Korhogu si pronajali starý landrover, zamířili na západ a za volantem se střídali. Silnice spojující největší

města byly poměrně kvalitní, kromě jediné. Spojnice mezi Korhogem a Odienné měla zpevněný povrchjenom do města Boundiali, jehož název znamená doslova „sluncem vysušený buben“, ale víc by v tomtopřípadě sedělo „tak prašný, že člověk nevidí ani kozu, která stojí vedle něj“. Kdyby všechny silnicevypadaly jako posledních sto šedesát kilometrů z Boundiali do Odienné, zřejmě by nikdo nikdy nevymyslel

volant.

Na předměstí Odienné dorazili těsně před západem slunce. Během dvou hodin potkali jenom kostnatéhonahého chlapce, který se vezl na hřbetě hnědobílé krávy. Během cesty měl Jack v jednom okamžiku pocit,že jedou odnikud nikam, takže dokázal ocenit, proč si dávní vládci tohoto území vybudovali hlavní městocelé své tehdejší říše právě zde. Na západě sem zasahovalo pohoří Dienguélé až za hranice s Guineou. Na

východě se tyčila osm set metrů vysoká hora Mon Tougoukoli, která vypadala nesmírně působivě, už jendíky tomu, že vyrůstala uprostřed zdánlivě nekonečných pastvin. Jack zajel ke kraji silnice a na chvilkuzastavil, aby ze sebe mohli setřást prach a vychutnat si výhled, který se jim nabízel, než vjedou do města.

„Záda mě bolí jako čert.“

„Mně vinu nedávej,“ poznamenal Theo.

„Nikdo tu nikoho z ničeho neobviňuje.“

„Což jenom dokazuje moje ohromný kvality.“ „Cože?“

„Příště skočíme v Abidžanu do letadla. I kdybych ti měl přitisknout pistoli k hlavě a přivázat tě ke křídlu.“

Jack si zchladil obličej vodou z polní lahve. Theo likvidoval už druhou velkou láhev piva Bock. Kdyžvyjížděli z Korhoga, bylo úplně ledové, ale při odpoledním čtyřiatřicetistupňovém vedru okamžitě zteplalo.

„Myslíš, že ji najdeme?“ zeptal se Jack. „Jo.“

„Jak to můžeš tvrdit?“

„Protože když ji nenajdeme, budeš celou cestu domů fňukat jako puberťačka, že jsme se vláčeli do takový

dálky nadarmo. Takže si zapiš za uši jednu věc, Jacku: neodjedeme, dokud ji nenajdeme.“

„Tak teď jsi mi úplně vyrazil dech. Neuvažoval jsi, že bys změnil povolání a začal přednášet v kursech prozvýšení sebedůvěry a motivace?“

Theo vysál zbytek piva a zatvářil se zamyšleně, ale přitom si poklepal na spánek vztyčenýmprostředníčkem.

Do města vjeli kolem půl sedmé, pár minut potom, co většina ze sedmačtyřiceti tisíc muslimskýchobyvatel ukončila podvečerní modlitby. Odienné bývalo centrem oblasti s bohatou zemědělskou tradicí,ale z někdejších architektonických památek v něm zbyla jenom velká mešita. Bývalé staré čtvrtě padly zaoběť nové radikální přestavbě a stinné uličky i tradiční domy ustoupily všedním moderním budovám. Toto

stavební šílenství připravilo Pobřeží slonoviny o větší množství deštných pralesů než jiné země na světě.

„Co je to tu cítit?“

„Něco jako dřevěný uhlí,“ poznamenal Theo.

Dojeli k jednomu z nej lepších hotelů ve městě, nazvanému Hotel les Frontiěres. Rene v něm všakubytovaná nebyla. Její přátelé v Korhogu Jackovi nedokázali říct, kde přesně ji najdou. Věděli pouze, ženěkde napravo od zmíněného hotelu. Vyšlo najevo, že jde o Hotel Touristel, který poskytoval útočištěhlavně nepříliš majetným cestujícím do Mali nebo nazpátek. Recepční sice nemluvil moc dobře anglicky,ale zato byl nesmírně hovorný.

„Byl na tržiště oheň,“ vysvětlil jim.

„Tím se vysvětluje ten puch,“ řekl Theo.

„Doktor Rene přišla pomáhala. Choďte za mnou.“

Zavedl Jacka s Theem před hotel a vydal se s nimi po prašné cestičce za budovu, kde se místní kavárnadočasně změnila v provizorní nemocnici. Podél celé jedné stěny stálo šest postelí, u další zdi zhruba deset

lůžek a podlahu pokrývalo několik desítek pestrobarevných tkaných koberečků, většinou prázdných, jakokdyby už stav největší nouze pominul.

Jack v místnosti napočítal jedenáct ležících pacientů, většinou s obvázanýma rukama nebo celými pažemi.

Zena s improvizovanou chirurgickou rouškou na obličeji, jediná běloška v celé místnosti, jim vykročilanaproti. „Vy jste určitě Jack Swyteck.“

„Ano. Tohle je můj přítel Theo.“

Sejmula si z hlavy šátek a Jack si uvědomil, že to, co považoval za chirurgickou roušku, byla veskutečnosti speciálně ovinutá pokrývka hlavy. Bylo zřejmé, že tato světlovlasá Američanka se nechtěladotknout náboženského cítění zdejší muslimské komunity., Já jsem Rene,“ představila se

a stiskla oběma mužům ruku. „Nebude vám vadit, když půjdeme ven? Jste trochu zaprášení a my se tady

snažíme co nejvíc omezit riziko infekce.“

Vyšla s nimi zadními dveřmi. Mezitím se setmělo a Jacka překvapilo, jak se za tak krátkou chvíli od západu

slunce ochladilo. „Promiňte, že jsem musela zvednout kotvy a nepočkala na vás v Korhogu,“ omlouvala se. „Nic se nestalo. Zřejmě to bylo hodně naléhavé.“ „Nejhorší už máme za sebou. Dalo to dost práce, ale nakonec se nám podařilo přepravit většinu těžce

zraněných do Abidžanu.“

„Vsadím se, že se nebáli nasednout do letadla,“ ozval se Theo.

„Prosím?“

„Nevšímejte si ho,“ odpověděl Jack a střelil po Theovi pohledem, který obsahoval otázku: „ Cožpak ti nic

není svaté?“

Slova se zase ujala Rene. „Promiňte mi, jak vypadám. Ale poslední dva dny jsem skoro nespala. Vím, že

jste sem vážili dlouhou cestu a že si chcete promluvit o Sally.“

„Můžeme to nechat na ráno,“ navrhl Jack.

„Poledne bude ještě daleko lepší,“ odpověděla s unaveným úsměvem.

„Klidně.“

„Hned vedle je maquis,“ řekla.

„Co to je?“

„Vy tady, mládenci, nejste moc dlouho, viďte? To je něco jako kavárna. Sejdeme se tam v poledne, ano?“

„Výborně. Takže na viděnou zítra v poledne.“

Usmála se a zase se vrátila dovnitř. Jakmile se za ní zavřely dveře, Jack s Theem se na sebe významně

podívali.

„No tohle!“ řekl Theo.

„Zvláštní, co? Vypadá úplně stejně jako její sestra.“

„Deset minut ve sprše a je z ní dokonalá kost,“ poznamenal Theo.

„No tohle, celá léta jsem si myslel, že jsi povrchní, a najednou se dokážeš podívat pod vrstvu prachu a

potu a odhalit čistou, ryzí, nezkalenou hodnotu.“

„Cos to teď proboha řek?“

„Řekl jsem, že vypadá zatraceně krásně, dokonce i bez té sprchy.“

„Tak přesně tohle jsem si myslel, že jsi řek.“

„Tak pojď,“ pobídl Jack Thea a zamířili k hotelu. „Ubytujeme se.“

Kde máte kamaráda?“ zeptala se Rene.

Rene seděla s Jackem v maquis, kavárně pod širým nebem hned vedle hotelu, která představovalaklasický příklad rychlého neformálního občerstvení: pár jednoduchých rozviklaných dřevěných stolků alavic v písku. Zaujali místa naproti sobě ve stínu, který jim poskytovala kruhová slaměná bouda, pailotte.Ve vzduchu se vznášelo aroma vařených ryb a výpary z nějakého cukru, což vonělo docela lákavě. Nabzučící mouchy i na úmorné vedro si však člověk musel nějakou dobu zřejmě zvykat. Jack se potil, i kdyžse nepohyboval a jenom seděl. Theo měl ohledně Rene pravdu. Sprcha a vydatný spánek ji posunuly doúplně jiné kategorie.

„Theo ještě spí,“ odpověděl.

„Časový rozdíl?“

„Spíš rozdíl v hladině pohonných hmot. Ponocoval s nějakými Belgičany a popíjeli spolu cosi, čemu se říká

pitasi.“

Po tváři se jí mihl zasvěcený úsměv; zřejmě věděla, o co jde. „Africký gin. Smrtící nápoj.“

Číšník jim přinesl sodovku a francouzský jim odrecitoval nabídku jídel. Jack nechal výběr na Rene a věřil,

že neobjedná něco jako vařené antilopí oko.

„Jako přátelé jste s Theem zajímavá dvojka.“

„To slýchám často.“

„Znáte se dlouho?“

„Hodně dlouho. Ještě jako výrostek byl odsouzen za vraždu. V cele smrti se odvolal a já se jeho případuujal. K člověku, kterého pětkrát nebo šestkrát po sobě dělí od popravy jenom hodiny, proniknete hodněblízko. Zvlášť když je nevinný.“

„Takže jste ho z toho dostal?“

„Dostat z něčeho můžete jen člověka, který skutečně něco spáchal.

V Theově případě utrpěl újmu nevinný člověk a my jsme to napravili.“

S chutí se napila chlazené coly bez ledu, než na poledním slunci zteplá. „Takže na tohle se zaměřujete?

Na lidi odsouzené k smrti?“

„Už ne. Po ukončení práv jsem pár let pracoval při Institutu pro ochranu práv a svobod. Měl jsem nastarosti výhradně tresty smrti.“

„To zní pěkně pochmumě.“

„Jsou i pochmurnější věci. Rok před promocí jsem v létě pracoval pro jednu firmu z Wall Street. Posledníden v podniku jsem vešel do výtahu a stiskl tlačítko do dvaačtyřicátého patra, jako každý den předtím. Za

mnou vešel dovnitř nějaký mladý právník a stiskl jednačtyřicítku, za ním o málo starší zaměstnanectřiačtyřicítku a nakonec postarší kolega a – no, už si přesně nepamatuju, jaký knoflík stiskl ten. Vzal jsemnohy na ramena a utekl odtud. Doslova. Při pomyšlení, že by takhle měl vypadat celý můj život, že bychměl den co den vstoupit do téhož výtahu, stisknout totéž tlačítko, vyjet nahoru do téže krabice, která se

vypíná k obloze, se mi zvedl žaludek/4

„Zažila jsem něco podobného.“

„Vážně?“

, Jen se rozhlédněte. Je snad tohle normální kariéra člověka, který právě absolvoval povinnou praxi na

dětské pediatrii?“

Měla nádherný úsměv a Jack jí ho oplatil. Předtím ho to nenapadlo, ale teď si uvědomil, že mají něco

společného – oba svou profesní dráhu odstartovali velice netradičně. „Pokud můžu mluvit z vlastní

zkušenosti, až přijedete domů, zjistíte, že většina vašich přátel si mezitím vydělala spoustu peněz.“

„Peníze mě nikdy moc nezajímaly.“

„Mě také ne, ale…“

„Ale co?“

Jack zvážněl. „A co Sally?“

Ze rtů se jí vydral vzdech, jako kdyby si uvědomila, že se hovor nakonec stejně stočí k tomuto tématu.„Sally byla nesmírně složitý člověk.“

„Byly jste si blízké?“ „Ano, skoro celý život.“

„Skoro?“

Pokrčila rameny. „Byly jsme sestry. V lecčems jsme se lišily, přenesly jsme se přes to.“

„Podle toho, co vím, žila určitou dobu tady, s vámi.“

„Ano. Trochu mě překvapilo, že sem přijela, ale v posledních letech jsem se zřejmě nemohla ničemu

divit.“ „Co tím myslíte?“

„Charitativní práce v Africe pro Sally nebyla. Nechci, abyste mi špatně rozuměl. Taková práce není provětšinu lidí. Ale po smrti své dcery Sally hledala nějakou útěchu. Šla z extrému do extrému – odspolečenských večírků k náboženství, od charitativní práce ke sňatku s milionářem. Ale mám dojem, že

nic z toho jí nepomohlo.“

Číšník jim přinesl oběd, jakési žmolkovité zrnité jídlo, které vypadalo jako rýže smíchaná s masem. Jackho ochutnal nesmírně opatrně, ale kupodivu bylo velice dobré. „Vybrala jste výborně. Chutná mi to.“

„Vážně? Většina lidí si na opice musí teprve zvykat.“

„Co?“

„To byl jen vtip.“

Usmáli se, ale hned vzápětí Jack zase zvážněl. „Vaší sestry je mi opravdu moc líto, takže vás předemprosím, abyste mi prominula některé otázky, které vám musím položit.“

„Chápu.“

„Možná vám bude připadat divné, že se vás na to ptám, ale znáte nějaký důvod, kvůli kterému by vaše

sestra mohla spáchat sebevraždu?“

„Sebevraždu? Vždyť byla zastřelena v autě, když čekala před nájezdem na dálnici.“

, Já vím. Ale ptám se vás jenom na to, jestli je podle vás možné, že si někoho najala, aby ji zabil.“

Odvrátila pohled stranou, ale Jack si všiml jejího nervózního výrazu. „Nevím. Dělala jsem si kvůli ní

starosti. Měla spoustu problémů. O většině z nich už určitě víte. Finanční problémy, ten člověk, který ji

pronásledoval, vražda dcery, rozvrácené manželství.“

„A co ta kniha, kterou o ní psala reportérka z Miami Tribune? Víte snad

o tom něco?“

Odpověděla až po chvilce. „Vím. Pokud by něco mohlo dohnat Sally k sebevraždě, pak by to podle měmohla být právě ta kniha. Nebo ne přímo ta kniha, ale předpoklad, ze kterého vycházela.“

, Jak jste to chápala vy?“

„Sally měla pocit, že ji ta knížka vykresluje jako viníka, kvůli kterému policie vraha její dcery nikdynedopadla. Hodně jsme to spolu probíraly. To obvinění sejí nesmírně dotklo.“

„Mluvila jste s ní někdy o zkoušce na detektoru lži, kterou podstoupila? Nechci tím nic naznačovat, aledozvěděl jsem se, že na otázku , Víte, kdo zabil vaši dceru?4 Sally odpověděla, že ne, ale detektor to

vyhodnotil jako lživé tvrzení.“

„Právě vy, který jste pracoval s lidmi odsouzenými k smrti, byste mohl nejlépe vědět, že detektor lži je

nespolehlivý. Jestliže ten přístroj naznačoval, že Sally lže, pak správně nefungoval.“

„Detektor zaregistroval lživou odpověď ještě v jedné oblasti. Souvisela s mimomanželským poměrem.“

„Pokud se mě ptáte, jestli Sally manžela podváděla, pak nevím. O žádném milenci se mi nikdy nezmínila.

Miguel mi nikdy nevolal a neptal se mě: ‚Hele, byla s tebou Sally včera na večeři?4 Vždyť to znáte, takovánamátková kontrola, kterou provádí manžel, když má podezření, že se mu žena schází s jiným.“

„Dejme tomu, že Sally skutečně měla nějaký románek. Dokázala by… jak to mám říct?“

, Jestli by dokázala krýt vraždu vlastní dcery, aby toho člověka zachránila? V žádném případě. Vím, žeprávě tohle tvrdil prokurátor, a dobře vím, že to chtěla Deirdre Meadowsová napsat do té své pitoméknihy. Promiňte ten výraz, ale je to naprostá hovadina. Katherine byla celý Sallyin život. Její vraždu bynikdy v životě nekryla kvůli žádnému muži.“

„A co třeba ze strachu?“ zeptal se Jack.

‚Jak to myslíte?“

„Znovu vás upozorňuji, že to není míněno jako obvinění. Jenom zvažuju všechny možnosti. Považujete zapravděpodobné, že by se Sally bála identifikovat dceřina vraha, protože měla strach, aby se nevrátil a

nezabil i ji?“

„Ne. Rozhodně ne.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Protože svou sestru znám – znala jsem.“

„Věděla jste, že ji před vraždou její dcery někdo pronásledoval?“

„Dozvěděla jsem se to – stejně jako všichni ostatní – až po té vraždě.“

, Jestliže ji někdo pronásledoval, jak můžete úplně vyloučit prokurátorovu teorii, že ten člověk, který ji měl

obtěžovat, byl ve skutečnosti její milenec a že se ho Sally bála prozradit a identifikovat ho jako dceřina

vraha?“

„Protože o tom taky něco vím. Sally byla po té vraždě úplně posedlá touhou zjistit, kdo ji tehdy neustálesledoval. Nepřála si nic jiného než ho dopadnout.“

Jack odložil vidličku a snažil se strávit její poslední slova. „To jsem nevěděl.“ „Je to pravda. Vím určitě, žese s tím člověkem nikdy nesešla, natož aby s ním měla nějaký románek. To by musela být nejlepšíherečka na světě.“

„Jak víte, že se ho snažila vypátrat?“

„Jak už jsem říkala, Sally přijela do Afriky, aby se pokusila na všechno zapomenout. Šílela při pomyšlení,že policie toho vraha nedopadla. Dva roky po dceřině smrti ji ten člověk, který ji předtím obtěžoval,kontaktoval přes e-mail. Tou dobou žila právě tady. Seděly jsme spolu v internetové kavárně a četlydoručené maily, když ho objevila.“

„Co se stalo?“

„Přečetla jsem si svoji poštu a potom si vyjela seznam svých zpráv Sally. Najednou zbledla jako stěna.Zeptala jsem se, co se jí stalo, a ona odpověděla: ‚Mám tu mail od toho člověka, co mě předtímobtěžoval.“4

„Četla jste ho?“

„Ano. Byl úplně nevinný. Jenom ‚Nazdar, jak se máte?4 Vůbec byste nepoznal, že je to od něj. Ale takhlezřejmě tihle lidé vždycky začínají.“

„Co na to Sally?“

„Začala si s ním psát. Dokonce si spolu několikrát chatovali. Vymyslela si plán.“

„Jaký?“

„Snažila se ho přimět k osobnímu setkání.“

„V Africe?“

„Ne. Pokud by k té schůzce svolil, chtěla nasednout do prvního letadla a vrátit se do Miami.“

„Nebylo to příliš riskantní?“

„Přesně tohle jsem si také myslela. Řekla jsem jí tehdy: ‚Sally, vždyť to může být ten člověk, který zabil

Katherine a tebe bodl mezi žebra.4 Nakonec jsem ji přemluvila k opatrnějšímu postupu.“

„A to?“

„Dál si s ním chatuj a snaž se z něj dostat nějaké informace, podle kterých by ho policie mohla vypátrat.“

„Jak to dopadlo?“

„Snažila se. Šla na něj po dobrém a týden po týdnu se z něj pokoušela vytáhnout, kde bydlí, jaké máauto, prostě cokoli. Jenomže byl mazaný. Nikdy o sobě nic konkrétního neprozradil. Vždycky se nějakvykroutil a hlavně se vyptával on jí: Co dělá, co má na sobě, jestli by chtěla něco velkého – víte co,někam – víte kam.“

„Vytáhla z něj aspoň něco?“

‚Jednou večer byla úplně zničená. Pohrozila mu, že si s ním přestane chatovat, když jí neprozradí, jak sejmenuje. Nakonec jí nějaké jméno řekl, ale obě jsme věděly, že je falešné.“

„Jaké?“

„Bože můj, už si to nepamatuju. Znělo tak nějak potrhle.“

„Dejte si načas. Zamyslete se.“

Svraštila obočí a horečně uvažovala. „Mám dojem, že… ne. Ano, určitě. Alan Sirap.“

Jack zůstal sedět jako přimražený. „Alan S-I-R-A-P?“

„Ano. Znáte ho?“

Zřejmě neměla tušení, že Sirap je jméno šestého dědice Sallyina majetku. Člověka, o němž se ještěnikomu nepodařilo nic zjistit. Jack se zapřel o opěradlo židle a odpověděl: „Ne, neznám ho. Ale začínám

mít pocit, jako bych ho znal.“

Po obědě se Jack podíval pod kapotu vozu.

Nabídl Rene, že ji odvezou zpátky do Korhoga, a protože už své poslání v Odienné ukončila, vděčně jehonabídku přijala. Po dlouhé cestě, kterou už s Theem urazili, teď jejich landrover připomínal pojízdnoukuřámu. Jack nebyl žádný mechanik, ale díky péči o svůj mustang se doma už pár věcí naučil, takževěděl, že by měl aspoň zkontrolovat filtry, než zase vyjede na tutéž prašnou cestu, která je zavedla do

Odienné.

Theo se rozvaloval na sedadle pro spolujezdce, nohy měl opřené o přístrojovou desku a ovíval se

složenými novinami. „Víš, mám dojem, že to bude fungovat.“

Jack si prohlédl filtr a odfoukl z něj prach. „Jak to můžeš tvrdit? Vždyť jsi za celý den nehnul prstem.“ „O roveru nemluvím. Měl jsem na mysli to chapalo“

„Cože?“

Theo pozvedl láhev a prohlásil: „To je pivo z prosa, který mi darovali moji kámoši z Belgie. Tvrdili, že mi

to vyléčí kocovinu.“

„Máš dojem, že tě z otravy alkoholem vyléčí další alkohol?“

„Není to jen alkohol. Je to pimenté. Takhle ho tady pijou. Přidávají do něj pálivou papriku, aby mělo větší

říz. A vím jen jednu věc – že mi zahání tu zatracenou kocovinu.“

„Výborně,“ utrousil Jack. „Až se příště přejím, dám si ještě navrch cheesburger s pimenté.“

„Hmm. Zní to strašně lákavě.“

Jack zaklapl kapotu, obešel vůz a naklonil se dovnitř skrz otevřené okénko pro řidiče. Parkovali v úzké

uličce vedle hotelu a využívali tu trochu stínu, kterou kolem sebe vrhala dvoupatrová budova. Jack se

zeptal: „Přestala tě hlava bolet aspoň natolik, aby sis se mnou mohl popovídat o Alanu Sirapovi?“

Theo upil ze sklenice a protáhl obličej, jako kdyby se předávkoval tím svým zázrakem pimenté. „Nedává

to smysl.“

„Myslíš to, že ho Sally jmenovala šestým dědicem?“

„Vždyť ten chlap Sally pobodal a její dceru zabil. A Rene tvrdí, že její sestra chtěla odletět do Miami a sejít

se s ním? Tohle mi nedává smysl.“

„No, Rene jí to rozmluvila. Došlo jí, že by to mohlo být strašně nebezpečné/4 „Nebo že by to nemělo smysl.“

„Jak to?“ zeptal se Jack.

„Napadá mě, že Sally se s ním možná nebála setkat, protože spolehlivě věděla, že on její dceru

nezavrazdil“ řekl Theo.

„Takže se podle tebe snažila dokázat pravý opak?“

„Co?“

„Že se s tím člověkem, který ji obtěžoval, chtěla setkat z jediného důvodu – vyloučit ho jako možného

vraha svojí dcery.“

„Je to možný, ne?“ poznamenal Theo.

„Jo. Kromě toho je taky možné, že si jasně uvědomovala, jak je nebezpečný, ale smrti se nebála. Vždyťse o dva roky později snažila najmout tvého bratra, aby ji zastřelil/4

Theo přimhouřil oči. Slunce se už posunulo natolik, že se na předním skle vozu objevil znepokojivý třpyt.„Buď jak buď, mám dojem, že našeho pana Sirapa nenáviděla úplně stejně jako ostatní dědice.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Jack. „Vždyť právě Sallyino přiznání, že ji někdo pronásledoval, přivedlo

prokurátora na myšlenku, že kryje vraha svojí dcery.“

„Fajn. To znamená, že pět ze šesti dědiců nějak zasáhlo Sally do života. Takže nám zůstává jedna velikáotázka: Jak do toho zapadá můj bratr? Co s tím má společnýho Tatum?“

Jack odvrátil pohled stranou, ale pak se znovu zadíval na Thea. „Třeba jí umožnil celý ten její plán uvéstdo života. Odměnila ho za to, že ji zabil.“

„Ne, ne. To nesedí. Nikomu neodkázala peníze za odměnu. Snažila se ty lidi potrestat. A Tatuma mohlapotrestat jedině za jedinou věc – ne za to, že ji zabil a uvedl tím její plán do pohybu, ale že jí naopakvšechno málem zkazil. Vždyť ji odmítnul zabít.“

„Ale zamysli se nad tím. Nezdá se ti, že všechny ostatní dědice potrestala ještě víc, když šestým dědicemustanovila právě Tatuma Knighta?“

„K tomu Tatuma nepotřebovala. Měla už Alana Sirapa nebo jak se ten chlap ve skutečnosti jmenuje. Kčemu by jí byli dva

Jack čekal, až Theo dokončí větu, ale brzy mu došlo, proč se jeho přítel zarazil. „Dva vrazi? To jsi chtělříct?“

Theo vysál poslední kapku piva a láhev vyhodil otevřeným okénkem ven. Rozbila se o cihlovou zeď. „Řekljsi to ty, já ne,“ vyrazil ze sebe rozzuřeně. „Theo, no tak.“

„No tak nic. Nevláčel jsem se takovou dálku až sem, abych se dozvěděl, že je můj brácha vrah. Bylo by odtebe hezký, kdybys aspoň na chvíli připustil, že je nevinnej.“

„Vždyť ne

Theo vylezl z auta a zamířil do hotelu. Jack za ním došel až dovnitř, ale Theo pokračoval dál po chodbě aždo restaurace, zřejmě pro další láhev chapala. Rene stála u recepce a odhlašovala se.

„Co se mu stalo?“ zeptala se Jacka.

„Názorná ukázka naštvaného pimenté“ Jack popadl její kufr a řekl: „Můžeme to naložit.“

Vyšel s ní ven a strčil kufr dozadu. Rene si vzala brokovnici a Jack usedl za volant. Měli otevřená okénka,

ale v odpoledním slunci do auta nezabloudil ani náznak vánku. Jen krátká cesta od hotelu k vozu s kufrem

v ruce Jackovi stačila, aby se zpotil.

Rene zkontrolovala svůj obraz ve zpětném zrcátku a před dlouhou cestou, která je čekala, si vyčesalavlasy nahoru. Jack rychle stočil pohled stranou, když ho přistihla, že ji sleduje, ačkoliv se nezdálo, že by jí

jeho pozornost vadila.

Se sponkou v ústech se ho zeptala: „Kdy už přestanete chodit kolem horké kaše a zeptáte se mě?“

„Zeptám se vás na co?“

„Na to, co se vám určitě musí honit hlavou: Proč Sally neodkázala ani jediný cent z těch šestačtyřicetimilionů dolarů své milované sestře Rene?“ Jack sundal z hlavy zaprášený plátěný klobouk a otřel si

zpocený zátylek šátkem. „Tahle otázka je na mém seznamu skoro nejvýš.“

„Tak proč váháte?“

„Upřímně řečeno, chtěl jsem pár dní počkat, než bych vás trochu lépe poznal, a mohl pak odhadnout,

jestli lžete nebo ne. Teprve potom jsem se vás chtěl zeptat.“

Přimhouřila oči. „Chcete tím říct, že mě chcete poznat až takhle dobře?“

„Ne, nic jsem tím nechtěl naznačit – snažím se vám jenom vysvětlit, že si dokážu dost rychle udělat o

někom úsudek.“

Zdálo se, že si jeho rozpaky vychutnává. Potom ho vzala za ruku a poprosila: „Mohl byste mi sem přiložit

prst?“

Jack přitiskl ukazováček na konec dlouhého copu, který jí splýval ze zátylku. Rene ho zavázala barevnoušňůrkou. Úplně stejné šňůrky prodávaly africké ženy v ulicích Korhoga. Během několika vteřin se mu Reneúplně proměnila před očima, a když si pak schovala všechny vlasy pod klobouk, Jacka kupodivu vůbecnepřekvapilo, že mladá doktorka vypadá stejně nádherně jako předtím.

Zadívala se na Jacka a zeptala se: „Mám vám to říct už teď?“

„Říct co?“

„O mně a o Sally. A o její poslední vůli/4

„Klidně.“

„Víte to určitě? Můžu počkat, pokud máte dojem, že dokážete lépe posoudit moji pravdomluvnost, teprve

až se spolu dokodrcáme do Korhoga.“

Očividně si z jeho „plánu“ utahovala. „Risknu to,“ odpověděl. „Spusťte!“ Nadechla se a zvážněla. „Popravdě řečeno, trochu jsme se pohádaly.“

„Jak trochu?“

„Vlastně ne tak trochu. Potom, co odjela z Afriky, jsme spolu přestaly mluvit.“

„Co se přihodilo?“

„Když tady žila, vycházely jsme spolu úžasně. Všichni v naší humanitární organizaci ji zbožňovali. Dvě

sestry, které pracují bok po boku pro dobrou věc, bojují proti zneužívání dětí k otrocké práci nakakaovníkových plantážích. Upřímně jsem litovala, že se rozhodla odjet, ale měla jsem dojem, že ji chápu.Až do chvíle, kdy jsem se o dva měsíce později dozvěděla, že se vdává.“

„Za toho milionáře.“

„Ne jen tak ledajakého milionáře. Sallyin multimilionář ve skutečnosti vlastní kakaovníkovou plantáž, kde

se najímají na práci dětští otroci.“

„O tomhle jsem neměl nejmenší tušení,“ poznamenal Jack a nechápavě zavrtěl hlavou. „No tohle! Musela

jste to považovat za zradu.“

„Zuřila jsem.“

„Ještě vás to nepřešlo?“

„Když se na všechno dívám zpětně, uvědomuju si, že Sally se po dceřině smrti úplně zhroutil svět. Jak už

jsem vám vysvětlovala, vyzkoušela všechno možné, od charity až po sňatek pro peníze. Nic z toho jí štěstínepřineslo.“ „Možná kromě jediné věci.“

„Jaké?“

„Soudě podle její závěti, řekl bych, že pomsta.“

Setkali se pohledem a ani jeden z nich oči neodvrátil. Po chvilce řekla: „Jste první člověk, se kterým o tom

mluvím. Mám dojem, že ani Sallyina právnička neví všechno.“

„Děkuji vám, že jste mi to pověděla. Doufal jsem, že mi tahle cesta pomůže objevit pravdu.“

„Možná je načase, abych seji dozvěděla i já. Celou pravdu.“

„Jak to myslíte?“

„Uvažovala jsem o tom, co jste mi říkal včera. Když jste se ptal, jestli Sally mohla klesnout tak hluboko,aby si najala vlastního vraha. Mám dojem, že mimo mě existuje jenom jeden člověk, který ji znal natolikdobře, aby vám na tuhle otázku odpověděl.“ „Poslouchám.“

V očích jí zasvítilo, jako by do ní vjela nová energie. „Jak by se vám líbilo setkání se Sallyiným bohatýmexmanželem?“ „Měl jsem dojem, že žije ve Francii.“ , Je Francouz, ale většinu roku tráví tady.“ „Můžete to setkání nějak zařídit?“

„Nic vám neslibuju, ale pokud se k nám připojí váš přítel Theo, mám dojem, že se můžeme odvážitčehokoliv. Mozek, krása, svaly. Jak bychom mohli neuspět?“

„Vím, kdo z nás ztělesňuje ty svaly. Takže já musím být „Filuta,“ skočila mu do řeči a uličnicky na nějmrkla, jako kdyby chtěla potvrdit, že ona představuje tu druhou ze tří možností. „A teď už běžte prosvého svalnatého přítele. Čas letí.“

Silnice na jih do stopadesátitisícového města Man, zasazeného do úchvatné přírody, byla kvalitní. Man seproslavil jako „město osmnácti vrcholků“, což byla možná přehnaně romantická přezdívka pro změťpodivných a velice nevzhledných čtvrtí rozházených po údolí a obklopených horami. Jack neměl nijakvyhraněnou představu, jak by vlastně měla vypadat města v západní Africe, ale Man mu stále cosipřipomínal, jenomže to nedokázal přesně pojmenovat, dokud se neozval Theo.

„Jako nějaký podělaný město v Coloradu, ale bez bělochů.“

V Manu přenocovali a ráno se vypravili do zemědělské oblasti v západní části Pobřeží slonoviny skakaovníkovými a kávovníkovými plantážemi. Vzduch pročistila časná ranní přeháňka, která byla jedním zposledních projevů končícího období tropických dešťů. Jízda ve větší nadmořské výšce znamenalapříjemnou změnu po strastiplném putování po prašných cestách, protínajících vysušené severní pastviny,ale nebyla tak úchvatná, jak si Jack představoval. Vysoké zalesněné hřebeny umožňovaly tušit, jak asivypadala celá oblast před lety, než těžba dřeva a zemědělská výroba začaly likvidovat zdejší tropické

pralesy.

„Už jsme tam?“ zeptal se Theo.

Jack s Rene seděli vepředu, Theo vzadu. Theo se na ně rozverně zašklebil do zpětného zrcátka a přiúsměvu odhalil nikoli bílé zuby, ale měsíček pomeranče, který si zaklínil mezi čelisti. Jack se z nějakéhodětinského důvodu rozesmál. Něco takového by spíš očekával od Natea. Tím pádem si však vzpomněltaké na Kelsey a trochu ho zahryzaly výčitky svědomí, protože celou cestu z města Man nenápadně, alezato vytrvale obdivoval křivku nohou své mladé spolujezdkyně. Přivedlo ho to na myšlenku, že možná oKelsey vlastně vůbec nemá zájem. Třeba se jí jenom podařilo vdechnout život té části jeho osobnosti,kterou po rozvodu považoval za odumřelou.

Dobře ze jsme to uťali hned v zárodku, pomyslel si. Třeba to nebyla náhoda, že se chytil první příležitostia odjel ze země už při počáteční známce, že by mezi nimi mohlo vzniknout něco vážnějšího.

„Ještě asi půl hodiny,“ odpověděla Rene Theovi.

Theo něco zabručel a začal poklimbávat. Po několika dalších kilometrech se udržovaná silnice změnila vprašnou cestu. Všechny pozůstatky pralesa zmizely a nahradily ho dlouhé rovné řady kakaovníků, které se

táhly kilometry daleko, po kopcích i v údolích, všechny vysoké zhruba šest metrů a obrostlé velkýmilesklými listy.

„Zpomalte,“ řekla Rene.

Jack přeřadil na nižší rychlost, takže pokračovali skoro krokem, a Rene ukázala rukou na skupinu dělníků.Mladí předáci měli na sobě košile bez rukávů a v ruce dlouhé hole zakončené zahnutým nožem. Jejichpráce spočívala pouze v odřezávání zralých kakaovníkových plodů ze stromu. Po nich přicházeli mladšímuži, spíš ještě chlapci, v ruce mačetu a mezi zuby cigaretu, a chápali se nejnáročnější manuální práce.Sbírali ze země odřezané plody a mačetou je rozbíjeli, aby se z nich daly ručně vyjmout kakaové boby.

„Ten chlapec támhle,“ ukazovala Jackovi Rene. „Určitě mu není víc než deset.“

Jack si znovu vzpomněl na Natea. „Odkud všechny ty děti jsou?“

„Odevšad. Z Mali, z Burkina Fasa. Z těch nejchudších zemí, jaké si dovedete představit.“

„Jak se sem dostávají?“

„Někdy je obchodníci s těmito novodobými otroky – locateurs – prostě ukradnou. Jindy je nalákajípodvodem. Chodí na autobusové zastávky, na tržiště, prostě všude možně, a naslibují těm dětem lepšíživot. Všechno je to podvod. Ta pětice, kterou vidíte – Sallyin manžel za ně zřejmě zaplatil nějakémuobchodníkovi šedesát dolarů.“

„To je jeho plantáž?“

„Jedna z mnoha. Jedna z dvaceti tisíc.“

„Z dvaceti tisíc?“

„Zdá se, že je to hodně, ale v celé zemi je přes šest set tisíc kávovníkových a kakaovníkových farem.“

„To je spousta bobů.“

„A spousta peněz,“ dodala Rene a znovu zaletěla pohledem k dělníkům na plantáži. „A spousta dětí.“

Podíval se stejným směrem jako ona a zachytil v jejím pohledu nefalšovanou starost. V tu chvíli ho

zaplavily smíšené pocity – jednak smutek nad tragédií, proti které tato žena bojuje, a jednak obdiv nad

jejím neúnavným odhodláním. A ještě jedna myšlenka se mu vloudila do hlavyi když mu právě tady,nedaleko udřených chlapců na plantáži, připadala tak trochu nepatřičná: že Rene je přesně ten typ ženy,

která by dokázala rozvedeného muže znovu probudit k životu.

„Odbočte po téhle cestě,“ řekla.

Prašná cesta se znovu změnila v kvalitní pevnou silnici a Jackovi došlo, že jejich krátká zajížďka je u

konce. „Kam teď?“ zeptal se.

„Skoro až do města Daloa. Jean Luc tam má dům.“

Jack se na okamžik zarazil, protože si v první chvíli nevzpomněl, že Jean Luc je křestní jméno Sallyina

druhého exmanžela. „Setkala jste se s ním někdy?“

„Ne.“

„Víte o něm něco?“

„Je francouzský občan, ale většinu života strávil tady.“

„Samozřejmě na vysoké noze.“

„Samozřejmě. Uvedla jsem vám jen příklad, jakou má pro něj cenu pracovní síla.“

„Čokoláda vynáší pěkné peníze,“ poznamenal.

„Záleží na tom, jak myslíte to ‚pěkné4.“

„Sally si zřejmě neuvědomovala, jak je bohatý, když ho poznala.“

„Byl poměrně hezký, jak jsem zjistila z jedné fotografie, kterou jsem viděla. Ale bylo mu už dost přes

šedesát. Závěr si udělejte sám.“

Zastavili u brány na konci zpevněné silnice. Před strážním domkem se objevila ozbrojená hlídka.

Theo na zadním sedadle se probral. „Chcete, abych se toho ujal?“

„Zvládnu to,“ odpověděla Rene. „V takovýchhle situacích je docela výhoda, že jsem podobná své sestře.“

„Jako kdyby to někdy byla nevýhoda,“ utrousil Theo.

Pousmála se a vystoupila z auta. Strážný vykročil a vyšel jí do půli cesty naproti. Jack slyšel, jak si spolu

povídají, ale hovořili francouzský.

„Co to říká?“ zajímal se Theo.

„Vypadám snad jako Maurice Chevalier? V tomhle případě jí musíme důvěřovat.“

„Ty jsi v pohodě?“

„Jsem.“

„Protože jestli mě tomu zatracenýmu chlapovi prodá, natrhnu ti prděl tou mačetou.“

Jack si začal pobrukovat písničku Thank Heavenfor Little Girls. Rene se strážným domluvila, vyměnili si

úsměvy a několikrát zaznělo merci, merci, což si Jack vyložil jako dobré znamení. Vrátila se k autu a

ozbrojený strážný otevřel bránu, aby mohli projet.

„Co jste jim řekla?“ zeptal se Jack.

„Žádný kouzelník neprozrazuje svoje triky,“ odpověděla.

„Prdlajs triky,“ ozval se Theo. „Slíbila jste mu, že mu na zpáteční cestě dáte padesát babek.“

„Pětadvacet. Jak jste to poznal?“

„Vím, jak to chodí,“ odpověděl Theo.

„Jeďte dál,“ řekla Rene a Jack se rozjel po silnici lemované dalšími kakaovníky, tentokrát menšími, které

vyrůstaly ve stínu banánovníků a kávovníků. Asi po půldruhém kilometru se prašná cesta zase změnila veslušně udržovanou silnici. Stočila se kolem vodní nádrže a pokračovala dál, až k rozlehlému domu u řeky,na úpatí hory. Byl to nejkrásnější dům, jaký Jack viděl od chvíle, kdy přistáli s letadlem v Africe, alezdaleka ne tak honosný, jak si představoval.

„Dost skromný domeček na takového milionáře,“ poznamenal Jack.

„Nic zvláštního,“ přikývla Rene. „Tady člověk ukáže na odiv peníze a vrhnou se na něj zloději. Pravý luxusse ukrývá vevnitř.4* Zaparkovali vedle dvou dalších SUV. Jack si s sebou přivezl desky se svými právnickými dokumenty. Z

domu vyšel nějaký Afričan a přivítal je u kryté verandy. Strážný mu už zřejmě přes vysílačku oznámil, žeje na cestě návštěva. Rene muže oslovila francouzský a chvíli s ním debatovala. Potom se obrátila kJackovi a řekla: „Tohle je pan Diabate, Jean Lukův osobní tajemník. Chce znát důvod vaší návštěvy.“

Jack otevřel desky a ukázal Afričanovi Sallyinu poslední vůli a úmrtní list. „Povězte mu, že jsem právní

zástupce ze Spojených států a že mám pár otázek pro Sallyina bývalého manžela.“

Rene všechno přeložila do francouzštiny, potom se podívala na Jacka a řekla: „Jakých otázek?“

„Povězte mu, že se týkají peněz –“

„Jacku, nech toho,“ skočil mu do řeči Theo. „Rene, zkuste zase ten svůj trik. Zeptejte se ho, jestli se

nechce blíž seznámit s Andrewem Jacksonem na zelenejch papírkách.“

„Nebyl bych proti,“ odpověděl mu muž anglicky. Jack se už nadechoval k odpovědi, ale pak si uvědomil, že osobní tajemník, který mluví anglicky, už za párdolarů stojí. Jack vytáhl peněženku, ale potom se zarazil., Je Jean Luc doma?“ „V jistém smyslu ano,“ odpověděl muž.

„Co to znamená?“

Diabate stál a podupával nohou. Jack mu podal několik bankovek a sledoval, jak je Afričan přepočítává.Potom je – zřejmě spokojený – zastrčil do kapsy košile, zadíval se na Jacka a prohlásil: „Monsieur Jean

Luc je mrtvý.“

Tatum věděl, že by to neměl dělat. Jenomže když jsou právníci v nedohlednu, klienti si zahrávají. Zvlášťkdyž kromě advokátů jsou pryč

i bratři.

Jack Tatuma před odjezdem důrazně varoval, aby se v žádném případě nepřibližoval k ostatním Sallyiným

dědicům, protože by tím hrubě porušil soudní zákaz. Tatum slíbil, že „zůstane v klidu“ a „nevyvedežádnou pitomosť\ Prakticky vzato ale Jackovi nikdy neslíbil, že se bude řídit jeho radami. Kromě toho sichtěl promluvit jenom s jedním dědicem, což znamenalo, že k ostatním čtyřem se skutečně nepřiblíží,

takže splní pokyny svého advokáta na celých osmdesát procent. Z Tatumova hlediska to znamenalo cosi,

nač mohl být zatraceně pyšný.

Gerryho Collettiho Tatum dohonil ve chvíli, kdy se advokát procházel po ulici nedaleko svého domu a

věnčil psa. Bylo časně ráno a Colletti měl na sobě jenom župan a pantofle a z podpaždí mu čouhalynoviny. Tatum se k němu přiblížil zezadu, právě když se nic netušící právník shýbal k zemi a sbírallopatkou na psí exkrementy čerstvou hromádku po svém mazlíčkovi.

„Měl jsem dojem, Colletti, že sračky jenom vypouštíte z pusy do vzduchu, a ne že si je taky sbíráte po

ulicích/4

Colletti upustil noviny na zem a vyděšeně se ohlédl. Strčil fekálie do plastového sáčku a vyhrkl:

„Porušujete soudní zákaz. Zmizte, nebo zavolám soudci.“ , Jíikomu neubližuju.“

„Máte se ode mě držet pět set metrů daleko. Přišel jste blíž a je úplně jedno, jestli mi ubližujete nebo

ne/4

„Je to jedno? Když je to teda jedno, tak bych vám taky klidně moh rozmlátit obličej na kaši. Protože nemá

cenu skončit ve vězení jenom kvůli popovídání.“

Colletti ustoupil o krůček dozadu ve snaze udržet si od Tatuma větší odstup. „Klid, Mufínku,“ chlácholil

přitom svého psa.

„Váš pes se jmenuje MufínekT’ zeptal se Tatum posměšně.

„Přiblížíte se ke mně a ukousne vám nohu. O čem si se mnou chcete popovídat?“

„Doufal jsem, že bysme se spolu mohli nějak dohodnout.“

Gerrymu se trochu uvolnily svaly v obličeji, jako kdyby se mu Tatumův přístup docela zamlouval. „Co

navrhujete?“

„Za prvý byste měl pochopit, že já jsem vás na tom parkovišti nenapadnul.“

„Na tom mi nezáleží.“

„Jak to myslíte, že vám na tom nezáleží?“

„Už jsem přesvědčil soudce, že jste to byl vy. Můžu o tom přesvědčit policii, můžu o tom přesvědčitporotu a pravděpodobně o tom můžu přesvědčit i vašeho vlastního právníka. Když to dokážu, je úplnějedno, jestli jste mě napadl skutečně vy.“

„Nedokážete vůbec nic. Jste úplně stejnej jako ten pytlík sraček, co držíte v ruce.“

„V tom se šeredně pletete, pane Knighte. Pustil jsem na vás svého nejlepšího vyšetřovatele. A zjistil mi ovás pěkně zajímavé věci.“

Tatum se usmál a zavrtěl hlavou. „Takže došel k působivýmu výsledku. Ohromně působivýmu. Jenomžefakta se tím nijak nemění. Já jsem vás nezmlátil.“

„Vy mi nerozumíte. Pokud neodstoupíte a nezřeknete se nároku na to dědictví, člověk jako já můžechlapovi, jako jste vy, zadělat na pořádné problémy.“

„Myslíte, že je to tak snadný?“

„Moje nabídka pořád platí. Vlastně ji ještě přizdobím. Tři sta tisíc dolarů v hotovosti je vašich, bez

jakýchkoli podmínek nebo omezení.“

„Vážně, jo? Takže se mám vzdát naděje na šestačtyřicet milionů dolarů jenom kvůli tomu, že si to

přejete?“

„Ne. Protože pokud to neuděláte, skončíte za katrem.“

Tatum se už neusmíval. Cítil, jak v něm začíná kypět vztek., Jste vedle, Colletti.“

„Naopak. Vedle jste vy. Pro mě je to obchod, na jaký jsem běžně zvyklý.“

„Myslíte si o sobě, jak jste dobrej, co?“

Colletti zvedl psa ze země, položil si ho do náručí, něžně s ním pohupoval a přitom ho hladil po hlavě. „V

první řadě mi povězte, proč jsem se podle vás vůbec ocitl v téhle hře o miliony.“

„To je jasný. Sally Fenningová se pokusila pomstít všem svejm nepřátelům. Vy jste při rozvodu zastupoval

jejího manžela/4

„Myslíte, že tohle mě dostalo na její seznam?“

„Nestačí to?“

„Oh, Tatume, jste ještě hloupější, než jsem si myslel. Miguel mi uložil, abych Sally šetřil, takže mi zůstalytuny munice, kterou jsem nemohl použít. Přišlo mi škoda vydolovat na Sally tolik špíny, a potom ji odhodit

na smetiště. Pak mě to napadlo. Když to všechno nemůže použít ve svůj prospěch Miguel, mohl bych tovyužít já.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Stačilo Sally jenom stručně varovat – jestli nevyhoví všem mým požadavkům, vyhlásím do světa, žeudržovala románek s tím člověkem, který zabil její dceru, a snažila se ho krýt.“

„Kde jste to sebral?“

„Po tom vám nic není. Ale opakuju, že jste vůbec nic nepochopil. S tím obviněním vůči ní jsem si nebylzdaleka tak jistý jako s tím, které jsem vznesl proti vám. A stejně to zapůsobilo.“

„Zapůsobilo?“

Colletti se spokojeně zašklebil. ‚Reptejte se kteréhokoliv rozvodového právníka, který dostal do postelenějakou svou utrápenou klientku, a on vám odpoví, že je to stejně snadné jako lovit ryby ze sádky. Alepřimět manželku, která při rozvodu vystupuje jako odpůrce a zastupuje ji váš konkurent, aby rozhodilanohy… No, taková věc vyžaduje nejmíň celodenní práci.“

„Myslíte si, že já rozhodím nohy taky?“

„Ne,“ odpověděl Gerry a zatvářil se trochu vážněji. „Vy vypadáte jako člověk, kterého stačí ohnout přeslavici a udělat si to.“

Tatum po Gerrym skočil a popadl ho za krk. Druhou rukou se snažil chytit psa, ale ten vyskočil Collettimu z náruče a kousl Tatuma do zápěstí. Tatum zvíře odhodil až na druhou stranu ulice a dal se na ústup.Když utíkal pryč, ruka ho bolela a krvácela.

Colletti si promnul krk. Tatum ho nedržel nijak zvlášť dlouho, ale jeho sevření bylo pevné a svědčilo otom, že Knight zvládá bojová umění.

Když urazili asi polovinu cesty do Korhoga, zastavili se v hotelu, kde chtěli přenocovat. Kdyby zvolili cestukolem jezera Kossou a potom pokračovali po hlavní silnici na sever, dostali by se k cíli snáz a rychleji, aleJack si nechtěl nechat ujít malebnou trasu přírodním parkem Marahoué, protože nemínil odjet z Afriky,aniž viděl nějaké jiné zástupce divoké zvěře než Thea.

„Vyhazujou do vzduchu děti,“ prohlásil Theo.

„Cože?“

Večeřeli v další místní kavárně s restaurací dohromady – maquis – a pochutnávali si na kuřeti pečeném naroštu, ke kterému si objednali přílohu attiéké. Na protější straně ulice se srotil dav. Skupina mladíků serytmicky pohupovala za zvuku bubnů, ale většina přihlížejících soustředěně sledovala jakési představení.

„Přísahám na všechno, co je mi svaty,“ pokračoval Theo. „Támhle naproti lítají ve vzduchu děti.“

„To jsou žongléři,“ vysvětlila jim Rene.

„Zonglujou s dětma?“

„Jde o starou tradici některých etnických skupin. Žongléři trénují celé měsíce. A ta děvčátka jsouspeciálně vybíraná. Musejí být křehká, ohebná a v žádném případě uplakaná. Pět let je nej vhodnějšívěk.“

„A to je vyhazují do vzduchu?“ zajímal se Jack.

Theo se postavil na židli, aby lépe viděl. „To je úžasný. Pojďte se tam podívat.“

„Afrika má spoustu nádherných tradic, ale právě tahle mi jako dětské lékařce není moc po chuti.“

„Myslím, že ji také oželím,“ připojil se k Rene Jack.

„Jak chcete,“ řekl Theo. Strčil si kus pečeného kuřete do pusy a vykročil na protější stranu ulice.

Jack do sebe obrátil sklenku palmového vína. Vypil už skoro polovinu lahve a začínal mu přicházet na

chuť. Rene si dolila svoji skleničku, pozvedla ji a řekla: „Tahle je na Jeana Luka. Ať neodpočívá v pokoji.“

Jack si s ní přiťukl, protože chápal, že Rene bývalému manželovi své sestry odpočinek v pokoji rozhodně

nepřeje, dokonce ani po smrti. „To bylo překvapení, co?“

„Ani ne. Daloa může být nesmírně nebezpečné místo, dokonce i při největší opatrnosti.“

‚Zřejmě moc opatrný nebyl.“

„Stačí jen jediná chyba. Červený kříž si zvolil město Daloa za centrum všech svých letošních aktivit v

rámci Světového dne boje proti AIDS. Co vám to říká?“

„Zřejmě měl slabost pro místní ženy.“

„Nebo pro některé z chlapců, které si kupoval.“

Z jejího hlasu zazněla hořkost a Jack se ani neodvažoval pomyslet, jak často se právě tohle stávalo. „Kdy

se Jean Luc a Sally rozvedli?“ zeptal se.

„Před pár měsíci. Proč?“

„Myslel jsem na to už v autě, cestou sem. To, že zemřel na AIDS, možná do jisté míry vysvětluje Sallyin

duševní stav.“

„Také mě to napadlo.“

„Nakazil ji Jean Luc?“ „Nevím.“

„Odpovídalo by to jistým věcem, které jsem o ní slyšel.“

„Co jste slyšel?“

Jack jí nemohl prozradit, že se Sally pokusila najmout Tatuma, aby ji zabil, protože šlo o důvěrné sděleníklienta advokátovi, na které se vztahovala zásada mlčenlivosti. Musel hovořit jenom v obecné rovině jakopři svém prvním setkání s Rene v Korhogu. „Prostě budila dojem, že se smrti nebojí. A nemyslím tonadneseně. Uvědomuju si, co všechno vytrpěla. Měl jsem dojem, že po dceřině smrti už ztratila chuť kživotu. Pokud měla AIDS, možná že už sejí nechtělo oddalovat něco, co stejně muselo přijít.“

„Máte zase na mysli tu teorii, o které jste se zmínil už předtím – že si Sally možná někoho najala, aby ji

zabil?“

„Za těchhle okolností by se tomu dalo docela snadno uvěřit.“

Zadívala se stranou, jako by ji přemohl smutek. „Lhala bych vám, kdybych tvrdila, že jsem se o Sally

nebála. Ale že by si objednala vlastní vraždu? To prostě nechápu. Proč by si přidělávala problémy? Proč

by se prostě nezastřelila sama?“ „Možná kvůli vám.“

„Obviňujete mě?“

„Ne, ne. Právě naopak.“

„Nevím, jak to myslíte/4

„Něco vám povím, třeba mě pak lépe pochopíte. Před několika lety jsem viděl v televizi film o jednéoscarové herečce. Už si nepamatuju, jak se jmenovala, ale to je teď vedlejší. Jde o to, že ještě než seproslavila, byla tak nešťastná, že chtěla spáchat sebevraždu. Ale bála se, že se tím dotkne svých přátel apříbuzných. Nechtěla, aby je hryzaly výčitky svědomí, že si včas nevšimli jejích depresí a v sebevraždě jínezabránili. Takže se pokusila sehnat nájemného vraha a svou smrt navléct jako vraždu kvůli výkupnému.

Ten střelec jí to ale rozmluvil.“ „Takže si myslíte, že Sally…“ „Myslím si, že možná nenarazila na tak soucitného zabijáka.“ „Máte tušení, kdo by to mohl být?“ Jack se podíval na protější stranu ulice. Theo tam tančil se dvěma ženami, smál se, mával pažemi, prostěsi užíval. Vtom si vybavil rozhovor s detektivem z oddělení vražd, který vyšetřuje Sallyinu vraždu, i jehovarování, že Tatum je úplně jiný člověk než jeho bratr Theo.

„To teprve potřebuju zjistit,“ odpověděl Jack.

Kelsey teď úplně pohltily vraždy – ať už spáchané v afektu, anebo úkladné.

Trestní právo patřilo v prvním ročníku k jejím nejoblíbenějším předmětům át>ěhem posledních týdnů seho biflovala možná ještě důkladněji, než měla zapotřebí. Víc a víc času také věnovala případu SallyFenningové. Média začínala stále častěji naznačovat, že policie už zřejmě zúžila okruh podezřelých. Pokud

bude vznesena obžaloba proti Jackovu klientovi, Kelsey se chtěla zúčastnit procesu jako Jackovaasistentka – ale pouze pokud Jack usoudí, že mu bude skutečně co platná.

Spolkla doušek studené kávy a zavřela všechny knížky. Právnická knihovna při Miamské univerzitě bylaotevřená do půlnoci a Kelsey dnes už zase odcházela těsně před uzavřením. Po kobercích se prohánělyvysavače a nějaký zoufale se tvářící právník se řítil ke kopírce, aby si ofotil článek z právnického časopisu,

jenomže zjistil, že stroj je už vypnutý.

„Dobrou noc, Felipe,“ zavolala na kolegu s vlasy svázanými do culíku, studenta posledního ročníku, kterýměl službu za výpůjčním pultem.

„Brou,“ odpověděl jí.

Prošla bezpečnostním rámem a dvojitými zadními dveřmi a ocitla se před budovou. Venku ji překvapilchlad, takže si odložila kabelu s knihami na lavičku a natáhla si mikinu. Když přijela na večerní výuku,parkoviště bylo přeplněné, takže auto nechala až na vzdáleném konci plochy vyhrazené pro studenty,zabíhajícím mezi budovy. Musela projít přes celý areál školy, ale nijak se nad tím nezamýšlela, dokud seneocitla na neosvětleném úseku cesty pod obrovskými banyány. Když sem přijela, slunce ještě svítilo, ale

o půlnoci to zde vypadalo úplně jinak. Husté koruny stromů, které se jí rozprostíraly nad hlavou,nepropouštěly jediný měsíční paprsek, svit z pouliční lampy, prostě žádné světlo. Před sebou vidělamnožství stínů v různých tónech černé barvy. Banyány jsou tajuplné, strašidelné stromy se vzdušnýmikořeny, které vyrůstají z větví a splývají k zemi jako dlouhá chapadla. Kelsey si mezi nimi razila cestu jako

lyžař, který se proplétá slalomovými brankami. Do jedné takové pomyslné branky se ve tmě nestrefila,narazila přímo do ní a vyděsila se. Ustoupila o krok dozadu a snažila se vzpamatovat. Když urazila asipolovinu cesty mezi banyány, náhle ji přepadlo neodolatelné nutkání otočit se a rozběhnout se nazpátek.Silou vůle se přinutila pokračovat kupředu, ale hned nato narazila do dalšího vzdušného kořene. Zachytilse jí ve vlasech a Kelsey se roztřásla po celém těle. Odhodila ho do strany a rozběhla se kupředu a přitom

před sebou mávala paží, jako by se v džungli oháněla mačetou. Neustále zrychlovala tempo a nakonecběžela skoro jako o život, když vtom narazila do čehosi, co ji okamžitě zastavilo a vyrazilo jí dech.

Zase ten kořen, sakra.

Trochu se vzpamatovala a vykročila k cíli, ale stejně rychle, jak vyrazila, zase zastavila a zhroutila se nazem. Chtěla začít křičet, ale vtom na ni někdo skočil. Během okamžiku ležela na zádech a ten člověk jíklečel na břiše.

„Nehýbejte se,“ uslyšela chraptivý příkaz.

Mluvil zkresleným hlasem, jako kdyby měl v ústech tampon nebo něco podobného. Pronikalo sem jenomtolik světla, aby zahlédla, že má na hlavě lyžařskou kuklu, ale pistoli, kterou jí držel u spánku, viděladocela jasně.

„Neubližujte mi,“ zaprosila vyděšeně.

„Doufám, že nebudu muset.

„Prosím vás, vezměte si mou kabelku, všechno, co chcete.“

„Máte v té kabelce šestačtyřicet milionů dolarů, zlatíčko?“

V břiše ucítila bolest, ale nezpůsobil ji jenom tlak jeho kolen. „Co to má znamenat?“

„Pracujete pro Swytecka a ten zastupuje Tatuma Knighta.“

„To je pravda.“

„Tatum je podle poslední vůle Sally Fenningové jeden z dědiců.“

„Uh, uh.“

Přitiskl jí hlaveň pistole přímo na spánek. „Máte dva týdny, abyste to změnila.“

„Změnila? Nerozumím.“

„Nezajímá mě, jak to uděláte. Ale chci, aby Jack Swyteck do dvou týdnů svého klienta přesvědčil, že se

má vzdát nároku na dědictví a odstoupit z té Sallyiny hry.“

„Nevím, jak to mám udělat.“

„Něco vymyslete.“

‚Jak?“

„Už jsem vám řekl. Je mi jedno jak.“

„Co když se mi to nepodaří?“

Zbraň měla stále u hlavy, ale mezi žebry ucítila cosi ostrého. Ten bodavý pocit nijak nebolel, ale svůj účel

splnil. „Prostě to zařídíš, ty mrcho,“ přitvrdil. „Nebo se tvůj kluk, Nate, vydá stejnou cestou jako Katherine

Fenningová.“

Kelsey zalapala po dechu, neschopná slova. „Prosím, mého chlapečka ne.“

„Prosím, bia bia bia. Tohle zůstane jen mezi námi. Žádná policie, nikomu ani slovo, protože jinak za to

zaplatí Nate. Je to jasné?“

Po tváři se jí skutálela slza, která jí vyhrkla pod tlakem hlavně mužovy pistole.

„Je to jasné?“

„Ano,“ přisvědčila zlomeným hlasem.

Jedním mocným pohybem se zvedl a překulil ji na břicho. „Počítejte do sta, než se zvednete,“ zavelel už

zase věcným tónem.

Zůstala ležet s obličejem v prachu a bála se pohnout. Když pak slyšela ozvěnu jeho vzdalujících se kroků,

bála se dokonce i počítat.

Nazítří ráno si Jack vyrazil zaběhat. Nevedla ho k tomu jenom touha po cvičení. Chtěl si zkontrolovat

zprávy v záznamníku a nejbližší obchod, který nabízel mezinárodní telefonické služby – cabines

téléphoniques, jak se jim tady říkalo – byl vzdálený skoro tři kilometry. Nešlo však

o klasické telefonní budky, ale o soukromé telefony, které mohl člověk za úplatu použít. Byl by tam dojelautem, ale landrover si vzal Theo, který si usmyslel, že někde sežene koblihy. Rene ho varovala, že je toztráta času, ale Thea prostě ovládla tak nezřízená chuť, že neviděl a neslyšel. A bylo mu úplně jedno, žese stejnými vyhlídkami na úspěch by mohl prohledávat celé rýžové pole a přitom doufat, že v něm najdesáček smažených bramborových hranolků.

Když Jack došel k obchodu se smíšeným zbožím na konci cesty, všechno se na něj lepilo. Bylo brzy a vMiami naběhal v létě po ránu bezpočet hodin. Ale tady mu to nijak nepomohlo. V souboji s africkýmvedrem prohrál na celé čáře. Založil si obě ruce v bok, aby se zbavil bodavé bolesti pod žebrem, a naokamžik měl dojem, že ho šálí zrak. Spatřil svůj a Theův landrover, zaparkovaný přímo před vchodem doobchodu. Theo seděl na kapotě a cpal se.

„Co jsi sehnal?“ zeptal se ho Jack.

„Croissanty/4

„Žádné koblihy?“

„Je to dost podobný.“

Jack vešel dovnitř, zaplatil muži za pultem a ten do zavedl dozadu k soukromé telefonní lince. Vytočil číslocentrály a požádal operátorku, aby ukončila spojení, jakmile – při místní děsivé sazbě za minutu –vyčerpá předplacených padesát dolarů. Potom se konečně připojil ke své hlasové schránce.

Nejnovější vzkaz na domácí záznamník přišel zhruba před hodinou, v půl druhé a sedm minut v nocimiamského času. Byl od Kelsey. Hlas se jí třásl a zněl, jako kdyby plakala. „Jacku, prosím vás, zavolejtemi, jakmile najdete tuhle zprávu. Je to moc důležité.“

Víc neřekla. Následovalo několik pracovních vzkazů, ale potom, co slyšel Kelsey, se stejně na nic nemohlsoustředit, takže ukončil spojení. Sluchátko ale stále držel v ruce a uvažoval. V Miami jsou necelé třihodiny ráno, ale Kelseyin vzkaz zněl příliš závažně, než aby čekal ještě další tři hodiny. Znovu zavolalcentrálu a požádal o Kelseyino číslo.

„Haló?“ zaznělo ze sluchátka. Nezdálo se, že ji vzbudil.

„To jsem já, Jack. Je všechno v pořádku?“

„Ne,“ odpověděla rozechvěle. „Ale jsem ráda, že voláte.“

„Co se děje?“

Spustila a všechno mu vypověděla. Jack by ji rád nějak uklidnil, ale bál se, že se hovor může každou chvíli

přerušit. „Viděla jste, jak vypadá?“

„Ne, byla příliš velká tma. A jsem si skoro jistá, že měl stejně na hlavě kuklu/4

„Snažte se vybavit co možná nejvíc podrobností a zapište si to, abyste na nic nezapomněla. Jak byl

vysoký, jestli byl nějak cítit, kolik vážil, jestli měl nějaký přízvuk.“

„Mluvil, jako kdyby měl v puse nějaký tampon nebo něco podobného, takže ani nevím, jaký měl hlas.“

„Nic se neděje. Hlavně si všechno zapište.“

„Jsem tak vyděšená.“

“Zavolala jste na policii?“

„Ne.“

„Kelsey, musíte to oznámit na policii.“

„Ne! Rekl mi Zarazila se, jako kdyby nakousla něco, co mu nechtěla prozradit.

„Rekl vám co?“

„Prostě na policii jít nemůžu.“

„Vyhrožoval vám?“

Znovu neodpověděla, takže mu bylo jasné, že mu něco zamlčuje. Zřejmě aby si nedělal starosti kvůli

něčemu, co teď na úplně jiném kontinentu stejně nemůže ovlivnit. „Kelsey, vracím se do Miami.“

Slyšel v jejím hlase úlevu, když mu odpověděla: „Cítila bych se daleko bezpečněji, kdybyste přijel.“

, Jí sem teď sice uprostřed nicoty, ale jakmile zavěsím, začnu na tom pracovat. Nějak se odsud dostanu.“

„Děkuju.“

„Hlavně se nebojte, ano?“

„Na to je už pozdě.“

„Můžu najmout nějakou ochranu, abyste se cítila bezpečněji.“

„Ne, to není nutné. Kdybych dostala strach, zůstanu u mamky.“

„Určitě?“

„Ano. Hlavně se vraťte domů, Jacku. Až se vrátíte, všechno vyřešíme.“

„Dobře. Doufejme, že se uvidíme už zítra.“

„Ano,“ vydechla. „Doufejme/4

Do večera se vrátili tam, odkud vyjeli, do oblasti plné kakaovníkových plantáží kolem města Daloa. Cestanazpátek po stejné trase sama o sobě ještě žádné vítězství neznamenala. Ukázalo se totiž, že návrat doMiami bude složitější, než Jack původně předpokládal. Od mezinárodního letiště v Abidžanu je dělil ještěcelý den jízdy, což ovšem byla ta dobrá zpráva. Ta horší je přímo vyděsila. Pokud totiž Jack nechtělvyhodit další tisíce dolarů za letenku do Miami přes Paříž, museli v téhle zemi zůstat ještě několik dní.

Tehdy Theo vymyslel plán B.

„Víš určitě, že těm mládencům můžeš věřit?“ zeptal se Jack.

„Jsou to Belgeři. Už jsi někdy potkal Belgera, kterýmu jsi nemoh věřit?“

„Co to sakra znamená, Belgeři?“

„Bydlí v Bruselu. Prostě Belgeři.“

„Takže o tohle jde? Jsou to Bulhaři, co žijí v Belgii?“

Theo podřadil a vydal se s landroverem po nejnevlídnějších, nejhrbolatějších cestách, jaké tu zatím

poznali. Rene na zadním sedadle nadskakovala tak vysoko, že skoro narážela hlavou do stropu. Jack

sledoval kapky deště, které začaly dopadat na čelní sklo.

Belgeři?

, Jak jste se s těmi kamarády vlastně seznámil?“ zajímala se Rene.

‚Jsou to ti kámoši, co jsem s nima popíjel v Odienné. Tady Swyteck se na mě vykašlal a šel spát. No a ti

dva mládenci byli tak laskavý a představili mě tomu svýmu africkýmu ginu.“

„Budou nás tam čekat?“

„Ne. Máme se ptát po jednom chlápkovi. Jmenuje se Lutu.“

„To podle mě nezní moc belgersky/4 poznamenal Jack.

Theo zastavil bez zjevného důvodu na křižovatce. Byli daleko od města, uprostřed kakaových plantáží,

obestřeni tmavými mraky, které jim visely nízko nad hlavou.

„Co teď?“ zeptal se Jack.

„Odsud už půjdeme pěšky,“ odpověděl Theo.

„Půjdeme kamV

Theo se podíval do plánku, sestávajícího pouze z několika nedešifrovatelných čar, které si namaloval na

ubrousek, když hovořil po telefonu se svými přáteli z Bruselu. „Po týhle cestě. Přistávací dráha by měla

ležet někde tady, za těma stromama.“

„Tím směrem vede silnice. Proč tam nejedeme autem?“

„Protože mi to řekli.“

„Proč?“

„Proč, proč, já nevím proč. Opili jsme se spolu. Dal jsem jim svoje telefonní číslo v Miami a řekl jsem jim,ať se k nám přijedou opálit. Oni mi dali číslo přátel, u kterých bydlí v Manu, a řekli mi, ať jim zavolám,když budu cokoliv potřebovat. Zavolal jsem. Oni mi pomohli. Tečka. Nestačí to?“

‚Jenom Belgeřanům,“ prohlásil Jack a otevřel dveře.

Všichni tři pak vystoupili z auta na prašnou silnici. Nepršelo, jenom mžilo, ale nejhorší bouřkové mraky,které zezadu osvětloval měsíc v úplňku, začínaly vypadat hrozivě. Jack si sundal klobouk a vytáhl ze sítěna zavazadla svůj příruční vak. Nebyl těžký, ale Jackovi se stejně nezamlouvala představa, že ho bůhvíjakdlouho potáhne na zádech a přitom bude hledat nějakou utajenou vzletovou a přistávací dráhu.

Nad plantážemi zaznělo hučení leteckého motoru. Jack se zadíval na oblohu, ale nic neviděl. Hlukpřicházel odněkud ze země, zřejmě z přistávací dráhy za vysokými kakaovníky.

Theo mrknul na hodinky. „Sakra, člověče. Musíme běžet.“

„Jakmile dojedu do Korhoga, ten landrover vrátím,“ ujistila je Rene.

„Díky,“ usmál se Jack. „Děkuju za všechno. Myslím to vážně, nesmírně jste nám pomohla.“

„Rádo se stalo. Mrzí mě však, že jsme se museli seznámit za těchhle okolností.“

„Mě taky. Ale jestli někdy přijedete do Miami…“

Usmála se a řekla: „Dobře. A pokud někdy přijedete do Korhoga… nevolejte mi, protože by to znamenalo,

že jste se dočista pominul.“

Jack se usmál a Rene mu s rychlostí kolibříka vtiskla polibek na tvář. „Někdy nashle,“ dodala.

„Jo, nashle,“ odpověděl Jack, očividně vyvedený z konceptu. Sledoval ji pohledem, jak se vrací k autu,

usedá za volant a odjíždí pryč.

Theo si odkašlal a vzdychl: „Jo, jo, jo, vždycky ti zůstane Paříž. A teď už pojď, ty strašáku, letadlo

startuje.“

Jack se zadíval na černou oblohu, která slibovala vydatný déšť. Hluk motoru ještě zesílil. „Jde se,“prohlásil odhodlaně Jack.

Klusali vedle sebe po prašné hrbolaté silnici a dávali pozor, aby si nevyvrkli kotník. Jack reptal, Theo mu

odsekával a letadlo vrčelo děsivě blízko. „Je – to – už kousek,“ vyhrkl ze sebe Theo a zalapal po dechu. „Počká na nás?“

„Ne, sakra.“

„Chceš říct, že když to letadlo zmeškáme

„Tak tu zůstanu já,“ zabručel Theo, „ty a antilopy.“

Jack zvýšil tempo a Theo s ním udržoval krok. Cesta vedla mezi kakaovníky, ale daleko vzrostlejšími než

ty, které viděli předtím, a také obrovskými banánovníky s vějířovitými listy. Mžení přešlo v nefalšovanýdéšť a Jack slyšel, jak se kapky propadají do klenby stromů. Proběhli pod listovím až k místu, kde se nadnimi obloha zase otevřela. Jakmile se ocitli na volném prostranství, déšť přerostl v prudký liják a oba byliv mžiku promočení až na kůži.

„Sakra!“ ulevil si Jack.

„Támhle je letadlo,“ ukázal Theo na dvě přední světla, jež se před nimi objevila na vzdálenější stranětakzvané vzletové a přistávací dráhy, která však nebyla nic jiného než udusaná tráva a prach.

„Říkal jsi, že je to turbovrtulové letadlo!“

„Lhal jsem.“

„A co je to tedy?“

„Dvoumotorová Cessna.“

„Lehké letadlo? Říkal jsem ti, že do těchhle letadel nelezu.“

Theo se zadíval vzhůru, na oblohu, ze které se lil déšť.

„V tom případě můžeš zůstat tady a spát třeba v louži.“ Otočil se a vyběhl k letadlu.

Jack na okamžik zaváhal a pustil se za ním. Když doběhli k přistávací dráze, z letadla vyskočil muž, zhruba

stejně velký jako Theo a celý v černém. Jack s Theem zůstali stát jako přimražení. Muž na ně mířil pistolí.

„Klídek, člověče,“ ozval se Theo. „Jsme kamarádi Hanse a Edgara.“

„Těch z Bruselu,“ dodal Jack.

„Jak se jmenujete?“ Mluvil s přízvukem, který Jack nedokázal dost dobře identifikovat.

„Tohle je Jack, já jsem Theo.“

Muž se usmál a zastrčil pistoli za opasek. „Já jsem Lutu. Nastupte.“

Theo vyrazil kupředu, ale Jack se nehýbal. „Pospěš si, Jacku,“ zavolal na něj Theo.

Pršelo, motory řvaly a tenhle přítel Theových šílených kamarádů si zapínal pouzdro s pistolí. „Asi ne,“

odpověděl Theovi.

Hned vzápětí se na opačném konci přistávací plochy objevila světla. Patřila k plně obsazenému

otevřenému džípu. Dva z mužů měli přes rameno pušku.

„Propána,“ vydechl Lutu. „Propána coT zeptal se Jack.

„Věděl sem, že na vás, pánové, nemám tak dlouho čekat. Vypadá to, že bez boje se toho letadla

nezmocníme.“

„Co myslíte tím ‚bojem4?“ zeptal se Theo.

„Co myslíte tím ‚nezmocníme4?“ zeptal se Jack.

„Majitel plantáže neplatí účty, takže si to letadlo bereme nazpátek. Tak je to. A ten plantážník z tohovůbec nemá radost. Už víte, jak to myslím?“

Jack Thea provrtal pohledem.

, Jak jsem to měl vědět?“

Jack ho praštil svým promočeným plátěným kloboukem po hlavě a po ramenou.

„Hele, hele, hele,“ protestoval Theo. „Chceš se dostat domů, nebo ne?“

Tmu prořízla rána z pušky. Džíp plný ozbrojenců se k nim kvapem blížil.

„Krucinál!“ vyrazil ze sebe Jack.

„Nastupte,“ zavelel Lutu.

Jack s Theem zalezli dovnitř. Lutu zasedl ke kniplu, Theo se posadil vedle něj a Jack za ně. Letadlo sedalo do pohybu, ještě než Swyteck našel bezpečnostní pás. Motory řvaly a Lutu je požádal, aby sebraliveškerou energii. Stroj uháněl po hrbolaté dráze a celý se otřásal, takže Jack poletoval ze strany nastranu jako kulička v hracím automatu.

„Promiňte,“ omlouval se Lutu. „Musím to letadlo dostat co nejrychleji nahoru.“

Jack se zaklínil mezi zadní sedadla, aby neustále nenarážel hlavou do stropu. Déšť bušil na přední sklo astěrače zuřivě rozhrnovaly proudy vody. Jack si všiml, že džíp se k nim rychle přibližuje. Byla tonefalšovaná honička – letadlo proti džípu, Lutu proti šílenci s puškou namířenou přímo na ně. Vtom siJack všiml, že mužovým ramenem otřásl zpětný ráz.

Střílejí na nás!

„Hůůů,“ vykřikl Theo, který si honičku zřejmě skvěle užíval.

Letadlo nadskočilo na dalším hrbolu přistávací dráhy a Jack rozhodil ruce, aby se něčeho zachytil. Protože

nenašel nic jiného, popadl Thea za krk.

‚JHů Hlasivky Theovi vypověděly službu.

Lutu zatáhl za knipl, letadlo přestalo dmcat a vzneslo se jen několik cenných metrů nad zem.

„Nahoru!“ vykřikl Jack.

„Heleďte,“ ozval se Lutu. Držel letadlo ve stabilní poloze, přesně takový kousek nad zemí, že by s ním

dokázal urazit hlavu všem mužům v blížícím se džípu.

„Zbláznil jste se?“ zařval Jack.

Letadlo se kvapně blížilo k džípu. Ozbrojenci z něj vyskákali těsně předtím, než je stroj minul. Obětovali

vůz, ale skalpy si zachránili.

„Hůůů-hůůů,“ nadšeně hýkal Theo.

„Oh, zatraceně,4* ulevil si Lutu.

Letadlo se blížilo k vysokým stromům na konci dráhy. Lutu zatáhl za knipl a letadlo se zprudka vzneslo do

výšky takřka po vertikále. Jack znovu dopadl na sedadlo a praštil se do hlavy, až se mu zajiskřilo předočima. Sebral veškeré síly, vyhrabal se na všechny čtyři, zaostřil zrak a střídavě sledoval zvyšující sehodnoty na výškoměru a blížící se vrcholky stromů.

“No tak, zlato,“ domlouval letadlu Lutu.

„Prosím, bože můj,“ zaúpěl Jack.

Špičku nej vyššího stromu minuli o půl metru.

„Ano!“ vykřikl Theo. S Lutuem se navzájem plácli do dlaní. Jack si mezitím ohmatával bouli, která mu

rostla ze zátylku.

Theo na něj dozadu vrhl rozzářený pohled. ‚Jseš můj dlužník, Swytecku, tohle tě přijde pěkně draho!“

, Jo, už se nemůžu dočkat, až ti to spočítám,“ odpověděl Jack, a zatímco letadlo s každou vteřinoustoupalo výš a výš k noční obloze, horečně hledal oba konce bezpečnostního pásu.

Třicet devět

V zasedací místnosti Vivien Grassové panovalo ještě napjatější ovzduší, než Jack očekával. Vivien,správkyně pozůstalosti Sally Fenningové, seděla v čele obdélníkového stolu. Po levici měla Jacka s

Tatumem a o kus dál Deirdre Meadowsovou s jejím advokátem. Proti nim zasedl Miguel Rios, Gerry

Colletti a Mason Rudsky, všichni se svými právními zástupci. Všechny oči visely na Jackovi, jako by chtělyříct: „Tenhle by si radši neměl moc vyskakovat. “

Hned po návratu do Miami Jack zatelefonoval Vivien Grassové a požádal ji, aby hned na pondělní ránosvolala do své kanceláře schůzku všech potenciálních dědiců. Doufal, že až se setká tváří v tvář se všemizúčastněnými, pozná z jejich chování, kdo z nich Kelsey zastrašoval. Musel si však počínat nesmírněopatrně, protože jí útočník pohrozil, že nesmí nikomu prozradit ani slovo. Mnohem otevřeněji však mohlhovořit o hlavním bodu dnešního setkání.

„Rene mi řekla, že Alan Sirap je ten muž, který Sally pronásledoval/4

V místnosti zavládlo ticho, které jako by trvalo celou věčnost. Nakonec ho přerušila Vivien. „Takže tenAlan Sirap skutečně existuje?“

„Ne. Podle Rene je to falešné jméno, které Sally jednou prozradil, když s ní chatoval po internetu. Žádnou

lepší informaci o něm Sally neměla.“

„Ani ta se mi nezdá dost dobrá,“ poznamenala Vivien.

„Dobrá k čemu?“ zeptal se Jack.

„Aby ho opravňovala k nároku na dědictví. Netvrdím, že je to nemožné. Naše právní věda zná určitěpřípady, kdy soud potvrdil platnost poslední vůle, ve které byl dědic uveden pouze pod přezdívkou nebofalešným jménem. Jenomže to by musel obmyšlený před soud osobně předstoupit a dokázat, že jeskutečně osobou zmiňovanou v závěti.“

Všichni teď v duchu zvažovali Vivienina slova a místnost se znovu pohroužila do ticha. Přerušil ho až Jack.„Když tedy Sally zařadila mezi své dědice i Alana Sirapa, sledovala tím jediný cíl. Chtěla, aby člověk,

který ji obtěžoval, sám předstoupil před ostatní dědice a potvrdil: Ano, jsem to já. Jsem Alan Sirap. Veskutečnosti mu tím dala na vybranou: Přiznej, že jsi ten muž, který mě pronásledoval, a ucházej se ošestačtyřicet milionů dolarů, anebo zůstaň zticha.“

„V tomto ohledu nemohu za Sally hovořit,“ prohlásila Vivien.

„No, ale já ano,“ ujal se slova Miguel. „Zdá se mi, jako byste všichni zapomínali, že v době, kdy se tenhlečlověk poprvé objevil, jsme byli manželé. A kdybyste se mě zeptali na můj názor, tak vám odpovím, ženaši dceru zabil právě tenhle hajzl. Takže si hned na začátku ujasněme jednu věc: Tenhle Sirap nikamnepředstoupí a svou totožnost neodhalí, a to ani za čtyřicet šet milionů dolarů.“

„Záleží na okolnostech/4 namítl Jack. „Třeba je přesvědčený, že mu nikdo nemůže nic dokázat, snad jenkromě toho, že Sally poslal pár mailů.“ Vtom se ozval prokurátor Rudsky, jako kdyby snad zmínka o„důkazu“ mířila k němu. „Při vší úctě k panu Riosovi už víme, že pan Sirap – ať je to kdokoliv – mlčetnebude. Všichni jsme od něj dostali výmluvné varování, abychom z té hry vycouvali/4

„To je pravda,“ přidali se souhlasně ostatní přítomní téměř sborově. Rudsky pokračoval. „Takže mámeněkolik klíčových údajů. Za prvé – všichni jsme dostali varovný dopis od pana Sirapa. Za druhé, víme, žejméno Sirap používá muž, který pronásledoval paní Fenningovou. Za třetí, přinejmenším někteří z násmají podezření, že je to tentýž muž, který pobodal Sally a zavraždil její dceru. V podstatě to znamená jenjednu věc, dámy a pánové: zdá se, že té naší hry lačných dědiců o přežití se účastní chladnokrevný vrah.“

Znovu zavládlo ticho, vyplněné pouze nervózní výměnou pohledů. Ticho, které nakonec přerušilo pomalé,sarkastické zatleskání. Tímto teatrálním aplausem na sebe obrátil pozornost Gerry Colletti. „Skvělý fígl,

Swytecku,“ prohlásil suše.

„O čem to mluvíte?“

Změřil si Jacka pohledem a potom přeletěl očima po ostatních přítomných, usazených kolem stolu, jakokdyby se dožadoval jejich podpory. „Všichni víme, že existují dvě cesty, po kterých se můžeme dostat kSallyiným penězům. Jedna znamená přežít všechny ostatní. Druhá vyžaduje přesvědčit je, aby se nárokuna dědictví vzdali. Mám dojem, že jsem to řekl docela jasně, co myslíte, paní Grassová?“ „Ano,“ přikývla

Vivien.

„Takže když pominu možnost, že bychom se navzájem pozabíjeli, musíme vymyslet nějakou strategii.Mohli bychom se dohodnout, že si každý z nás ponechá jednu šestinu. Tuhle možnost jsme ještě nijak

neprozkoumali, ale všichni taktizujeme, že ano? Každý z nás chce postoupit tak daleko, aby získalmnohem víc,“ prohlásil Colletti.

„Smyslem téhle schůzky není taktizování,“ namítl Jack.

„Úplně všechno, co podnikáme, je taktika/4 trval na svém Gerry. „Některým z nás to pálí, jiným ne.Přinejmenším jeden z přítomných je tak průhledný, že mně málem vymlátil duši z těla,“ pokračoval apřitom probodával pohledem Tatuma, „a pokusil se mě zastrašit, jenom abych vzal zpátečku. Teď se aleukazuje, že se pan Knight spřáhl s někým, kdo má daleko perspektivnější plán: vyděsit ostatní dědice ksmrti, vnutit nám představu, že nás chce záhadný pan Sirap zavraždit, a přinutit tak nej slabší jedince,

aby celý závod vzdali.“

„Chcete naznačit, že tahle schůzka je výsledkem mojí zastrašovací taktiky?“ zeptal se Jack.

„Jak vysoký dostanete honorář, pokud Tatum Knight vyhraje, pane Swytecku? Třetinu ze šestačtyřicetimilionů? Docela slušné drobné.“

„Jste pěkně cynický,“ poznamenal Jack. „Za sebe k tomu můžu říct jen jedno – doufám, že ostatní nejsoutak krátkozrací a přistoupí k tomu vážně.“

„Také doufám, že k tomu přistoupí vážně,“ pokračoval Gerry. „Proto jsem připraven učinit všem jasnounabídku – stejnou nabídku, jakou jsem předložil klientovi pana Swytecka. Okamžitě jim vyplatím vhotovosti dvě stě padesát tisíc dolarů. Bez jakýchkoliv dalších podmínek. Stačí, když se zřeknou nároku na

zmíněné dědictví.“

Několik přítomných si vyměnilo významné pohledy, ale nikdo nepromluvil.

„Má někdo zájem?“ zeptal se Gerry.

„Je to legální?“ ozvala se Deirdre.

„Nevidím na tom nic špatného,“ odpověděla Vivien. „Je naprosto obvyklé, že spolu dědicové uvedení v

závěti vyjednávají.“

„Takže vidíte,“ prohlásil Gerry. „Přímo z úst nej povolanější osoby.“

Deirdre protáhla obličej. „Který blázen by se vzdal naděje na šestačtyřicet milionů?“

„Třeba já,“ ozval se Mason Rudsky.

Všechny oči se pověsily na prokurátora. „Takže mám zájemce?“ zeptal se Gerry.

Rudského právník se zatvářil, jako kdyby se o něj pokoušel infarkt. Zadíval se na svého klienta a

roztřeseným hlasem prohlásil: „Nebudeme se tady unáhlovat, Masone.“

„Nesmysl,“ odpověděl Rudsky. „Někdo už málem vymlátil duši z Gerryho Collettiho. Teď se zdá, že šestý

dědic je člověk podezřelý z vraždy dítěte. Tahle soutěž podle mě může skončit jedině tragédií.“

„Promluvme si o tom mezi čtyřma očima,“ uklidňoval prokurátora jeho advokát.

„Ne, jdu od toho. Paní Grassová, jakmile obdržíte potvrzení o převodu peněz od pana Collettiho, dám vámk dispozici všechny nezbytné dokumenty, abych se mohl oficiálně vzdát svého dědického nároku.“

„Víte určitě, že to chcete udělat?“ zeptala se ho Vivien.

„Ano.“

Gerrymu zasvítily oči.,Ještě někdo?“

Ostatní se mlčky rozhlíželi kolem sebe, jako kdyby se chtěli ujistit, že mezi nimi vládne shoda.

„No, takže jsme pokročili,“ liboval si Gerry. „Pan Rudsky si vydělal čtvrt milionu dolarů. A my ostatní jsmezvýšili svoje šance z jedné ku šesti na jednu ku pěti.“

„Dobře si to zapamatujte,“ ozval se Rudsky. Přejížděl pohledem od jednoho ke druhému a každému sesnažil podívat přímo do očí. „Můžete dosáhnout dobrého výsledku. Ale také to může skončit katastrofálně.

Buď jak buď, pan Colletti měl naprostou pravdu. Vaše šance se zvýšily. Na všechno dobré, i na tošpatné.“

Prokurátor i jeho advokát vstali. Nikdo jiný se nepohnul a oba muži vyšli ven, aniž si s někým potřáslipravicí. Dveře se za nimi zavřely a místnost se pohroužila do ticha, protože nikdo zřejmě nevěděl, co máříct.

Jack se rozhodl, že si svoje úvahy nechá pro sebe. Neřekl bych to lépe, pane Rudsky.

Kelsey nemohla dýchat. Aspoň sejí to zdálo. Podvědomě cítila, že sejí vzdouvá hruď a rozšiřují plíce, alesrdce jí vyděšeně bušilo, jak mamě lapala po dechu. Nadechla se. Těžký chladný vzduch jí podráždil chřípí

a spálil hrdlo. Mohla se nadechovat podle potřeby, ale ne vydechovat. Připadalo jí, že vzduch jí naplňujeplíce, ale zůstává uvnitř a nevychází ven,

i když se snaží sebevíc. Třeštila oči, rozhazovala ruce. Snažila se křičet, ale mamě. Vzduch byl příliš hustý,příliš vlhký.

Voda! Potápěla se, rychle umdlévala, sváděla marný boj. Nohy měla suché, ale hlavu mokrou, ponořenoupod hladinou, jakoby chycenou do pasti. Nemohla se pohnout, nemohla otočit hlavu. Mohla se jenomnadechovat a hltat tu chladnou černou tekutinu, která ji dusila.

Místnost tonula ve tmě. Zjistila, že je úplně suchá a plíce má čisté. Srdce se jí však rozbušilo, jakmile sivšechno znovu vybavila. Byl to zčásti sen, zčásti vzpomínka – děsivá vzpomínka na Nateův nejhorší denjeho batolecího života. Den tak příšerný, že si zakázala vracet se k němu; pokud ovšem nebyla přílišunavená. Potom ji v mrákotách přepadávaly myšlenky, kterým se nemohla vzepřít.

Kelsey proběhla po příjezdové cestě a ani se neobtěžovala zaklepat na dveře. Spěchala ke své staršísestře, kam mohla přicházet a odcházet, jak se jí zlíbilo. Prošla skrz obývací pokoj do kuchyně. Viděla, žesestra s několika kamarádkami sedí za stolem a směje se u karet. Pozdravila je a zašla do dalšího pokoje,kde si na podlaze hrály děti. Napočítala jich pět, tři chlapce a dvě děvčátka. Všichni vypadali jako trpaslícivedle obrovské věže, kterou si postavili z kostiček lega.

„Kde je Nate?“ zeptala se.

Děti se smály a dohadovaly. Plně se soustředily na hru, takže neodpověděly. Na gauči seděla nějaká staršížena, jedním okem se dívala na děti, druhým sledovala televizi. „Je v kuchyni,“ řekla. „S maminkou.“

„Není, já jsem jeho matka.“

„Povídal, že čeká na maminku.“ Kelsey se zastavilo srdce. Vyrazila zpátky do haly, cestou nahlédla doložnic a celou dobu na synka volala jménem, ale odpovědi se nedočkala.

„Kde je Nate?“ vyhrkla, když doběhla do kuchyně.

Sestra nespustila oči z karet. „Hraje si v pokoji s dětmi.“

„Ne, není tam.“

„Jak to, že tam není?“

„Není tam. Není nikde!“ Znovu na něj volala, tak nahlas, že to slyšeli všichni lidé v domě. Ticho.

Zeny odložily karty a rozběhly se všemi směry – jedna do obývacího pokoje, jedna do garáže, jedna dozahrady před domem.

„Nate!“

„Nate, kde jsi?“

„Nate, zlatíčko!“

Kelsey vyběhla na zahradu za domem, volala na syna z plných plic, pobíhala z jednoho konce pozemku na

druhý, dívala se do popelnic a za keře. K smrti vyděšená vyběhla za roh a zůstala stát jako přimražená. Z

jedné strany k domu přiléhala dřevěná terasa s bazénkem. Chránil ho velký plastový kryt – aby do nějnenapadalo listí nebo nenalezl hmyz. A také aby do něj náhodou nespadlo nějaké dítě. Pokud byl ovšemvisací zámek zamčený. Jenomže na petlici žádný zámek nevisel. Kelsey vyběhla na terasu a málem sejípodlomila kolena. Vedle bazénku ležela Nateova dětská deka.

„Nate!“ vykřikla a vztyčila se na lůžku. Nemohla popadnout dech, obličej měla ledový a zbrocenýlepkavým potem. Rozhlédla se po místnosti. Uvědomila si, že leží doma v ložnici, a trochu se jí ulevilo.Zase ji ochromila ta noční můra, vlastně spíš vzpomínka, která se jí vkrádala do snů a neustále jipronásledovala. Nateovi byly tehdy pouhé dva roky. Neuměl plavat, ale bazének byl naštěstí naplněný

jenom z poloviny.

Kelsey vyklouzla z postele a tiše došla do kuchyně. Světlo ještě svítilo a fotokopie dosud ležely na stole,přesně tam, kam je předtím položila. Od toho večera, kdy se sama stala obětí útoku, si vyhledala dalšíinformace o vraždě Sallyiny dcerky.

Studovala objevené materiály, než se uložila ke spánku, což byla obrovská chyba.

Nebo možná včasné varování.

Posadila se ke stolu a prolistovala celý štos starých novinových článků. Zastavila se u posledního, kterýobsahoval výňatky ze zprávy soudního patologa a popisoval okolnosti dívčiny smrti. „Udušení utonutím.“Kelsey znovu přeletěla článek pohledem, i když se nedokázala dostatečně soustředit. Už sama představamusela bolet každou matku, každého normálního člověka.

Ten neznámý šílenec si umyl nůž i ruce ve vaně a potom v téže vodě – zrudlé matčinou krví – utopil její

dceru.

Kelsey se při té představě otřásla a znovu se jí vybavila pohrůžka toho útočníka, který po ní chtěl, aby seTatum Knight vzdal nároku na dědický podíl: „Nebo se tvůj kluk, Nate, vydá stejnou cestou jako Katherine

Fenningová.“

Po tom hrůzném snu se teď cítila naprosto vyčerpaná a nedokázala jasně uvažovat. Dosud ani vnejmenším nepřipouštěla, že by mohla zavolat na policii. Pokud by ji ten člověk chtěl znásilnit nebo ublížit

Nateovi, už to mohl docela snadno udělat. Přál si, aby Tatum vypadl ze hry – jen to, nic jiného. Věřilamu, když jí pohrozil, že pokud zavolá policii, doplatí na to Nate. Přesto jí jakýsi vnitřní hlas napovídal, žeby měla něco podniknout. Proč jinak by se jí zdál ten sen?

Ledaže by znamenal, že už je na všechno pozdě.

Při tom pomyšlení jí naskočila husí kůže. Zprudka vstala a sáhla po telefonu. Její matka bydlela vevýškovém domě, který ve dne v noci střežila ochranka. Bylo to nejbezpečnější místo, které Kelsey znala.Vytočila číslo a za chvíli se ve sluchátku ozvalo matčino ospalé ‚Haló!4.

„Mami, to jsem já,“ začala. „Vím, že je pozdě, ale chtěla jsem se jenom zeptat na Natea. Je v pořádku?“…

„Díky bohu.“ Zhluboka se nadechla a rozechvělým hlasem dodala: ‚Myslím, že bude nejlepší, když teďnějakou dobu zůstane u tebe.“

eirdre Meadowsová zírala na monitor. Ani čilý ruch, který panoval

v životem kypícím redakčním sále deníku Miami Tribune, v ní nedokázal probudit chuť k práci. Nanedostatek materiálů se vymlouvat nemohla – na Biscayneském bulváru byla nalezena mrtvá prostitutka,jeden člen odvolacího soudu bral úplatky, a to ještě nebylo ani poledne. Ale myšlenky jí bloudily úplně

jinde.

„Tak copak se nám tady vaří?“ zeptal se jí hlavní editor, když kvapně míjel její redakční kóji.

„Oh, obvyklá miamská kořeněná směs,“ odpověděla sklesle.

Během posledních čtyřiadvaceti hodin jí vůbec nebylo do řeči – od té doby, co vyšla z kanceláře VivienGrassové s úplně sevřeným žaludkem. Všechno to zavinil Jack Swyteck. Už na ni zaútočili psi a vyhrožoval

jí šílenec, který přísahal, že zabije buď ji, anebo některého z ostatních čekatelů na dědictví – a nikomu se

o tom ani slovem nezmínila. Šlo o její osobní bezpečnost. Ale znamenalo mlčení skutečně jedinou cestu?

K čertu s ním. Není přece povinna zachraňovat ostatní. Pokud z té Sallyiny hry nevycouvali ani teď – potom dopisu od Alana Sirapa, po Swyteckově varování, že Sirap je ten člověk, co Sally pronásledoval,potom, co Tatum Knight zmlátil Gerryho Collettiho, potom, co Gerry všem nabídl, že jim vyplatí po čtvrtmilionu, pokud odstoupí z boje –, pak mohou všechny následky přičíst jenom sami sobě. Vtom zazvonilmobil a Deirdre se po něm vrhla.

, Jak se má dneska po ránu moje oblíbená reportérka?“

Sevřela telefon pevněji. Byl to tentýž uměle zkreslený hlas – její zdroj informací.

„Žádná vaše oblíbená nejsem, kamaráde.“

„To není pravda. Jsem zvyklý držet slovo, takže vaše dvoutýdenní mlčení z vás udělalo mého spojence.Ani se mi nechce věřit, že od našeho posledního rozhovoru uplynuly už dva týdny, co říkáte?“

„Co ode mě chcete?“

, Ještě jednou opakuju, musím vám poblahopřát. Uvědomuju si, že jste na té včerejší schůzce mělamožnost říct celé skupince o našem partnerství, ale rozhodla jste se správně. Udržela jste tu svou velkoupusu zavřenou.“

, Jak to víte?“

„Mám své zdroje – jako vy.“

„Kdo to je?“

„Mějte rozum.“

„Jak víte, že jsou spolehlivé?“

‚Jsou spolehlivé. Přesně takové, za jaké byste byla vděčná i vy.“ Sáhla pro poznámkový blok a pero.,Jak moc bych byla vděčná?“

„Dost na to, abyste si to zapsala.“

Ztuhla. Vidí ji, nebo ji prostě jenom tak dobře zná, že umí odhadnout, kdy si bere na pomoc zápisník?

„Rozhodl jsem se, že vás odměním,“ pokračoval. „Považujte to za takovou malou prémii za dobré

chování.“ „Poslouchám.“

„Určitě jste nezapomněla na naši malou úmluvu – buď zemřete jako první, anebo zdědíte těchšestačtyřicet milionů dolarů právě vy.“

, Jak bych na to mohla zapomenout,“ řekla upjatě.

„Dobře. Protože nechci, abyste si myslela, že mě něco obměkčilo. Musíte prostě pochopit, že kdyžuděláte, co se po vás chce, je to v nej lepším zájmu všech ostatních.“

„Jak to myslíte?“

„Ne všichni musí umřít.“ yyNikdo nesmí umřít.“

„To záleží na vás, nemyslíte?“

„Ne,“ odpověděla zostra. „Na mě to neházejte.“

„Nemluvte se mnou tímhle tónem,“ okřikl ji. „Nebo změním názor.“

Potlačila vztek a snažila se, aby jí hlas nezněl tak břitce. „Změníte názor na co?“

„Mám pro vás příběh.“

Znovu si přitáhla poznámkový blok, a když přitiskla pero na papír, ruka se jí chvěla.

‚Je o Tatumovi Knightovi.“

„Začíná to dobře.“ „Povím vám, co napíšete. Tatum se sešel se Sally Fenningovou dva týdny předtím, než zemřela. Přijela dobaru Sparky’s, který vlastní Tatumův bratr Theo.“ „O čem spolu mluvili?“

„Najala si ho, aby ji zabil.“

V prvním okamžiku nebyla schopná slova. „Cože udělala?“

„Máte problémy se sluchem?“

„Ne. To je bomba. Ale bez důkazů nic takového nemůžu napsat.“

„Můžete. A napíšete.“

„Ale aby mi to u nás vytiskli, potřebuju, aby mi to potvrdily nejmíň dva zdroje.“

„Sklapněte a poslouchejte, hergot! Neříkal jsem vám, že to musí vyjít. Chtěl jsem po vás, abyste to

napsala.“

Hned se nezmohla na odpověď. „Proč mám ten článek psát, když nesmí vyjít?“ zeptala se po chvilcenechápavě.

„Přinesete ten článek Jacku Swyteckovi a pohrozíte mu, že ho zveřejníte.“

„Jak mu mám pohrozit?“

„Povězte mu, že zítra vyjde na první stránce – pokud jeho klient nepožádá správkyni Sallyiny pozůstalosti,aby vyškrtla jeho jméno ze seznamu dědiců.“

Deirdre slyšela každé slovo, ale do bloku si nezapsala nic. Ta informace se jí zdála tak bizarní, že jí

nemohla uvěřit. „K čemu to vlastně je?“

, Jak už jsem řekl, ne všichni musí umřít. Pokud pár dědiců vyřadíme, poslouží nám to úplně stejně, jako

kdyby byli mrtví, ne?“

Na okamžik se zamyslela. Vybavila si, že v podobném smyslu včera mluvil i Gerry Colletti. „To je pravda.“

„Takže ten článek napište, Deirdre. Napište ho pěkně. Ať si Tatum Knight myslí, že je na seznamupodezřelých z vraždy Sally Fenningové na prvním místě. Protože pokud nevezme zpátečku, vrátím se kesvému původnímu plánu. Někdo umře.“

Na druhém konci linky se ozvalo cvaknutí. Její zdroj informací byl pryč. Deirdre zvolna položila sluchátkodo vidlice a zhroutila se v křesle, duševně naprosto vyčerpaná. Nápad, že by si měla na někom cokolivvynucovat, se jí moc nezdál, ale pohrozit Tatumovi Knightovi vymyšlenou historkou sejí rozhodnězamlouvalo víc než stát stranou a čekat, až její zdroj odrovná některého z ostatních dědiců.

Zabubnovala prsty na poznámkovém bloku a zamyslela se. Sally Fenningová si najala Tatuma Knighta,

aby ji zabil. Napište to, ale neuveřejňujte. Pouhá slova na papíru dokážou přinutit Tatuma Knighta, abyzávod o šestačtyřicet milionů dolarů vzdal. Jenom slova –

Afe, uvědomila si. Pouhá slova ne. Sama slova žádnou moc nemají. Nebo přinejmenším nemajídostatečnou moc, aby zastrašila takové lidi, jako jsou Jack Swyteck a Tatum Knight.

Ale pokud jsou tato slova pravdivá, pak mají obrovskou moc.

Zadívala se na druhý konec rozlehlého sálu rozděleného na kóje a zavadila očima o bronzovou plaketu nastěně, věnovanou bývalým redaktorům deníku Miami Tribune, kteří v minulosti získali Pulitzerovu cenu.Nakonec ulpěla pohledem na dveřích vedoucích do kanceláře hlavního editora, který s ní vyběhl, když zaním přišla s návrhem, že napíše reportáž o Sally Fenningové.

Panenko Maria, napadlo ji. Co když je to pravda?

Jižní část Coconut Grove je tvořená spletí ulic s obytnými domy zasazenými do tropického pralesa. Nenáhodou jsou i jména ulic inspirována názvy rostlin a stromů. Stín, kouzelné prostředí a pocit soukromízdejších příbytků, obklopených aspoň kouskem džungle, se na trhu s nemovitostmi nesmírně cení. Lidé tu

žijí, protože tu člověk klidně může vlézt na střechu sousedního domu a nikdo se to nedozví.

Lidé se odsud stěhují, protože tu člověka někdo klidně zabije na příjezdové cestě a nikdo to neuvidí.

Detektiv Rick Larsen zaparkoval svůj neoznačený chevrolet za řadu policejních vozů s rozsvícenýmimodrými majáčky. Uchopil do ruky notes, vystoupil z vozu, obešel přerostlou bugenvileu a trs vlnících sebambusů, které lemovaly ulici. Večery v Coconut Grove připomínaly půlnoc v černém lese. A pokud z nebe

visely mraky, byly ještě černější. Od západu slunce pršelo, takže teď se nedalo říct, jestli stále ještěpadají srážky, anebo zda jenom vítr uvolňuje kapky z mohutné klenby stromů. Skutečnost, nebo zdání? VCoconut Grove nic neobvyklého.

Zpoza křovin dolehly k Larsenovi hlasy. Podlezl žlutou policejní pásku nataženou u vjezdu na soukromoucestu k domu. Když vstoupil na místo činu, zakřupal mu pod nohama štěrkopísek. „Tak co tady máme?“

zeptal se.

Ohrazené místo prohledávali vyšetřovatelé a ozařovaly ho blesky fotoaparátů. Ostatní policistésystematicky pročesávali celý pozemek a hledali cokoliv, prostě všechno. Tělo leželo na štěrkopískovécestě obličejem k zemi. Nad ním klečel soudní lékař, ohledával ho a své poznatky současně zaznamenával

do diktafonu.

Mladý uniformovaný policista, který se dostavil na místo činu jako první, bleskově podal Larsenovizákladní informace. „Muž, běloch. Něco přes padesát.“

„Bydlel tady?“

„Ne. Majitelka domu ho našla, když vyvážela odpadky. Zavolala policii/4

„Zná ho?“

„Ne. Tvrdí, že ho v životě neviděla.“ „Všimla si něčeho?“

„Ne.“

„Nějací svědci?“

„Zatím ne.“

„Identifikovali jste ho?“

„Ne. Měl na sobě tričko a tepláky bez kapes. Podle bot a oblečení se zdá, že si vyšel na procházku nebo

zaběhat. Spíš se mi zdá pravděpodobnější ta procházka. Možná na radu lékaře, aby pohnul zadkem a

hleděl si snížit cholesterol.“

„Ještě něco?“

„To je asi tak všechno. Už přijel patolog a ujal se ho.“

Larsen si udělal pár poznámek do notesu, popošel k mrtvému a zastihl u něj patologa s diktafonem u úst,

přesně uprostřed věty.

„…bez známek života, na trupu a končetinách zůstávají po doteku bílé skvrny.“

Patolog vypnul diktafon, zvedl hlavu k detektivovi a řekl: „Jak se máte, Ricku?“

„Lip než on.“

„No ne, až tak dobře?“

Larsen se pousmál, jen trochu, jako vždy. „Co se mu stalo?“

„Fraktura pravé stehenní kosti, nejmíň šest zlomených žeber, vykloubený loket, zlomený vaz a bůhvíkolikdalších zranění. Řekl bych, že si je nezpůsobil jenom tím, že by uklouzl a upadl.“

„Myslíte, že ho porazilo auto a řidič pak ujel?“

„Podle všeho.“

„Jak skončil tady na té příjezdové cestě? Přiletěl sem, nebo ho někdo přitáhl?“

„Přiletěl. Udělal jsem si pravděpodobnou dráhu letu. Do vzduchu se dostal někde na jižní straně

příjezdové cesty a proletěl jako střela támhletím banánovníkem. Dopadl před dům, tam jak je zapíchnutá

ta vlaječka, a odtud se svezl na příjezdovou cestu.“

„Zkontroloval už někdo smykové stopy?“

„Zatím jsme žádné nenašli. Ulice je uzavřená až k dálnici. Můžete se po nich podívat sám.“

„Asi se na to mrknu.“ Vykročil, ale hned nato se zarazil. Měl ve zvyku, než se pustí do rutinních úkolů,

zakreslování a vyměřování, podívat se oběti do obličeje. Dodržoval tento rituál, protože si tak pokaždé

spolehlivě připomněl, že hlavním smyslem jeho práce jsou lidé.

Sklonil se, vytáhl kapesní tužkovou svítilnu a zamířil s ní mrtvému do tváře. „Ten hajzl,“ vydechl tiše.

„Znal jste ho?“

„Vy ne? Je to státní zástupce.“

„Jsem v okrese Miami-Dade teprve pár měsíců. Zatím jsem spolupracoval jenom s několika prokurátory.“ „No, tak s tímhle už spolupracovat nebudete,“ poznamenal policista bezvýrazně. ‚Jmenuje se Mason

Rudsky.“

Jack seděl sám pod krytým přístřeškem za domem a sledoval působivé světelné představení, kterénabízely křižující se blesky nad Biscayneským zálivem, když vtom zazvonil telefon. Zaváhal, protože sivzpomněl, jak se jeho bývalá žena bála zvedat sluchátko za bouřky, jako kdyby blesk mohl přes telefonnídráty vrazit do domu a spálit člověka na škvarek.

Třeba je to ona, pomyslil si v náhlém návalu sarkasmu.

„Dobrý večer, pane Swytecku.“

Jack zatřásl telefonem. Hlas zněl zkresleně a Jack se po předchozích úvahách o telefonu, bouřce a blesku

skoro začínal bát, jestli se u něj už neprojevuje paranoia. „Kdo je to?“

„Nezavěšujte. Nebo budete litovat.“

Hlas zněl stále nepřirozeně, ale Jack už věděl, že závada není v jeho přístroji. „O co jde?“

„O Masona Rudského.“

„Co je s ním?“

„Je mrtvý.“

Jack vyskočil z křesla. „Mrtvý?“ „Ano. Úplně.“

„Co o tom víte?“

„Vím tolik: ukradené auto, které ho porazilo, se nikdy nenajde.“

„Kde je tělo?“

„S tím si nemusíte dělat starosti. Policie je už na místě.“

„Tak proč voláte mně?“

„Protože jste zřejmě člověk, kterého ta skupinka dědiců Sally Fenningové poslouchá. A já mám pro ně

vzkaz.“ „Jaký?“

„Vyřiďte jim tohle: Člověk, co srazil Masona Rudského, věděl, že prokurátor z té soutěže Sally Fenningové

odstoupil.“

Jack začal přecházet z místa na místo, jako kdyby doufal, že mu pohyb zbystří mozek. „Tvrdíte, že to byla

vražda?“

„Samozřejmě. Nikdo nešlápl na brzdy. Na silnici se nenajde žádná smyková stopa.“

„Kdo ho zabil?“

„Jak už jsem řekl. Člověk, který ví, že Mason Rudsky přijal nabídku Gerryho Collettiho/4

‚Myslíte tím těch dvě stě padesát tisíc?“

„Myslím tím, že Masona Rudského zabil člověk, který věděl, že prokurátor už ze hry o

šestačtyřicetimilionové dědictví vypadl.“

„Tomu nerozumím. Pokud to věděl, jaký měl k jeho vraždě motiv?“

„Právě o tohle mi jde. Chci, aby to všichni pochopili. Hlavně vy, protože se mi doneslo, že váš klient je

taky pod tlakem a chce se po něm, aby odstoupil.“

„Ten tlak cítí určitě všichni. Takhle se ta hra prostě hraje.“

„Takže takhle se ta hra už hrát nebude,“ pokračoval zkreslený hlas zostra.

„Sally stanovila pravidla,“ namítl Jack. „Kdo chce zvítězit, musí buď přežít všechny ostatní dědice, nebo je

musí přesvědčit, aby z boje odstoupili.“

„Na pravidlech mi nezáleží. Jste blázni, když si myslíte, že můžete vyhrát jenom takhle. Tu prokurátorovu

smrt berte jako jasnou a hlasitou zprávu. Jenom jeden člověk dostane všechny peníze. A jenom jeden

člověk vyjde ze všeho živý.“

„Co tím tedy chcete vzkázat? Ze už nikdo nesmí odstoupit?“

„Přesně tak. Už nikdo.“

„O co tedy jde?“ zeptal se Jack. „O boj na život a na smrt?“

„Teď už je to osobní záležitost. Začátek nové hry. Mojí hry.“

„Kdo vám dal právo měnit pravidla?“

, Jděte se podívat do schránky.“

Jack se zastavil. „Cože?“

, Jdete se podívat do schránky na dopisy, hergot!“

Jack prošel celým domem, bezdrátový telefon stále u ucha, až k hlavním dveřím, na kterých byla zvenčípřipevněná schránka na dopisy. Otevřel, vyšel na verandu a rozhlédl se po okolí, jestli ho někdo

nesleduje.

„Jsem tady,“ oznámil do sluchátka.

„Podívejte se dovnitř.“

Pomalu se dotkl poklopu. Napadlo ho, jestli proti němu nevyrazí nějaký had nebo krysa. Zůstal stát comožná nejdál a kryt zvedl jenom dvěma prsty. Otevřel ho, ale nic na něj nevyskočilo. Uvnitř našel obálku.

„Co to je?“ zeptal se.

„Otevřete to.“

Nebyla zalepená. Jack se podíval dovnitř. Objevil zlatý medailonek ve tvaru srdíčka. „Je hezký,“ řekl. „Ale

podle hlasu nejste můj typ.“

„Patřil Sally Fenningové, vy chytráku.“

Jacka zahryzaly výčitky svědomí, že vůbec na tohle téma vtipkoval. „Jak jste k němu přišel?“

„Podívejte se dovnitř,“ pokračoval muž, jako kdyby Jackovu otázku přeslechl.

Po straně objevil záklopku. Otevřel zlaté srdíčko jako knihu. Uvnitř medailonku objevil fotografii. Jack už

viděl dost snímků, které se vztahovaly k případu Sally Fenningové, aby okamžitě poznal, že je to její

čtyřletá dcera Katherine.

Jackovi se sevřelo srdce, ale přemohl se. „Měla ho Sally u sebe, když jste ji zastřelil?“

„Nikdy jsem neřekl, že jsem ji zastřelil.“

„Měla ho u sebe ten den, kdy zemřela?“

„Ne,“ zněla odpověď. „Nemohla.“

, Jak jste k němu tedy přišel?“

Na druhém konci linky zavládlo ticho. V dálce se blýskalo a v telefonu trochu praskalo. Nakonec muž

odpověděl: „Sally ho měla na sobě tu noc, kdy jsem ji bodl pod žebro a tu její malou princeznu utopil.“

Jack uslyšel cvaknutí a hned nato oznamovací tón. V první chvíli nebyl schopen pohybu a vzpamatoval se,

až když se znovu zablýsklo. Opatrně uložil medailonek do obálky, vrátil se do domu, zavřel za seboudveře a zabezpečil je pojistnou zástrčkou i řetízkem.

Zatelefonoval mu, hned jak domluvil s neznámým mužem se zkresleným hlasem. Litoval, že si ten hovor

nemohl nahrát, ale policie by takový pásek stejně nemohla použít jako důkaz, protože na Floridě jenahrávání telefonických hovorů bez soudního příkazu protiprávní. Jack detektivovi odříkal obsahtelefonátu zpaměti, jak nejlépe dovedl, a když došlo na medailonek, byl schopen reprodukovat mužovaslova naprosto přesně. Ve všem vyšel policii vstříc a požadoval za to jedinou laskavost.

azítří ráno Jack ze všeho nejdříve zašel za detektivem Larsenem.

„Myslíme, že je pravý,“ řekl detektiv Larsen.

Jack seděl na pohodlné dubové židli pro návštěvníky u Larsenova kovového psacího stolu. „Patřil Sally?“

„Potom co byla její dcera zavražděna, oznámila paní Fenningová, že chybí jenom jediná věc – zlaté

srdíčko, které měla na krku.“

„Nemůže to být duplikát?“

„Spíš ne. Podle vyšetřovacího spisu Sally vypověděla, že jde o čtmáctikarátové zlato a že medailonek

koupila tady ve městě, v Lathamově klenotnictví v Seabold Building. Hned ráno jsme se na něj zeptali

majitele obchodu. Potvrdil, že je to skutečně čtmáctikarátový výrobek z jeho dílny.“

„Takže ten muž, co mi volal, k němu mohl zřejmě přijít jenom jediným způsobem.“

„Nejspíš ano.“

„Dobře. Děkuju vám za informace.“

„Ne, já děkuju vám, Jacku. Vážně si moc cením, že jste s tím za mnou přišel. Když jste se mi neozval,

potom co jsem vám dal tip na tu knížku Deirdre Meadowsové a prosil vás, abych mohl vašeho klienta

vyslechnout, měl jsem dojem, že už mě nemáte moc v lásce. Ale teď bych řekl, že jsme si kvit. Navícchápu, proč jste nechtěl, abych si s Tatumem promluvil. Viděl jsem totiž dnes ráno noviny.“

„Noviny?“

„První stránku Miami Tribune. Víte – “ Vtom zazvonil telefon. Larsen cosi zabručel, omluvil se a zvedl

sluchátko.

První stránku? Jack nic nechápal. Larsen se stále víc zaplétal do debaty týkající se jakýchsi vnitřníchpolicejních záležitostí, která Jacka ani v nejmenším nezajímala. Detektiv sice zachytil Jackův pohled, alejenom pokrčil rameny a pokračoval v hněvivém dohadování, během něhož se uchyloval knepublikovatelným výrazům.

Jack se chtěl okamžitě podívat na noviny a nemínil čekat, až Larsen ukončí svou hloupou rozepři. Zlehkamu pokynul rukou a tiše se odporoučel z detektivovy kanceláře. Snažil se nevypadat jako delikvent naútěku, ale vydal se k východu nejvyšší únosnou rychlostí a zastavil se až u kiosku před policejní stanicí.

Deník Miami Tribune mu hned padl do očí – na celé spodní polovině titulní stránky vykřikoval do světa:ZAVRAŽDĚNÁ MILIONÁŘKA SE SEŠLA S NÁJEMNÝM VRAHEM. Pod tím byla jako autorka uvedenaDEIRDRE MEADOWSOVÁ. Článek sice neměl palcový titulek, ale i tak byl dost nápadný. A podtitulekmenším písmem Jacka ohromil ještě víc. ZABIJÁK DĚDICEM 46 MILIONŮ. Jack si koupil jeden výtisk,posadil se na lavičku a pohroužil se do čtení.

Nemohl uvěřit vlastním očím. Bylo tam úplně všechno, co mu vyprávěl Tatum. O jeho setkání se Sally veSparky’s. O jejím úmyslu skoncovat se životem. O jejich debatě, jak si najmout někoho, kdo by ji zabil.Kromě toho článek přirozeně obsahoval zevrubné líčení posledních událostí, včetně zákazu kontaktů sostatními potenciálními dědici, který soudce uvalil na Tatuma po jeho údajném útoku na GerryhoCollettiho. A samozřejmě včetně nesmírně působivého závěru, který odkazoval na zvláštní článekvěnovaný smrti prokurátora Masona Rudského, kterého zřejmě porazilo neznámé auto a řidič z místa

nehody ujel.

O jedné věci se článek kupodivu nezmiňoval. Jack v něm nenašel ani slovo o tom, že Tatum Sally inu

nabídku odmítl.

Vzorová ukázka objektivní žurnalistiky, Deirdre.

Strčil noviny do aktovky, vylovil mobilní telefon a zavolal Deirdre do redakce Miami Tribune. Pár minut

trvalo, než si k ní hovor našel cestu, ale nakonec uslyšel její hlas.

„Meadowsová,“ ohlásila se.

„Tady Jack Swyteck. Právě jsem si přečetl ten váš článek o svém klientovi.“

‚Jsem ráda, že voláte. Potvrzujete to, nebo vyvracíte?*4

Jack přímo cítil, jak z ní čiší škodolibá radost. „Není to jedno? Vždyť jste mě dokonce ani nepožádala o

stanovisko.“

„Měla jsem nůž na krku. Na to už mi nezbýval čas.“

„Chtěla jste být první, co? Prvenství je přece lepší než pravda,“ poznamenal ironicky.

„Ne. Ale je příjemně být první. Zvlášť když vím, že mám pravdu.“

Jack vstal z lavičky a vykročil po ulici, jako kdyby ho cosi pohánělo dál od policejní stanice. „Z jakého

zdroje to máte?“

„Proč bych vám to proboha měla prozrazovat?“

„Máte pravdu. Skutečně nevidím jediný důvod. Zvlášť když jde o reportérku, která se čtenářům vůbecneobtěžovala sdělit, že je do celého případu osobně zapletená.“

„Jak zapletená?“

Jack se zastavil na rohu a div nespadl z obrubníku. „Děláte si ze mě legraci? Jste Sallyinou potenciální

dědičkou. Pokud se ostatní čtyři rozhodnou jít v Rudského šlépějích, máte naději získat šestačtyřicet

milioů dolarů. Nemyslíte, že byste to v tom článku měla přiznat?“

„Ne. Ten článek nebyl o mně.“

„Úplně všechno je o vás, a čtenáři by to měli vědět. Váš článek vyvolává tlak na mého klienta, aby

odstoupil ze hry.“ , Jak to?“

„Víte to moc dobře. A nečekejte, že vám to řeknu nahlas, abyste pak můj citát mohla překroutit vzítřejším vydání.“

„Nic nepředstírám. Skutečně to nechápu. Jak může můj pravdivý článek

o schůzce Tatuma Knighta se Sally Fenningovou vytvářet na vašeho klienta tlak, aby se svého nároku na

dědictví zřekl?“

„Nesnažte se kličkovat. Měla jste přiznat, že se vás ten případ osobně dotýká.“

„Ten článek nepramení z mých osobních zájmů. Pochází z důvěryhodného zdroje.“

„Právě o to jde. Ten zdroj může mít na případu také osobní zájem. Jste vážně tak hloupá, nebo to jenom

předstíráte?“

„Neurážejte mě, Swytecku.“

„Tak si přestaňte hrát na naivní školačku a přiznejte barvu.“

„Ten zdroj vám stejně neprozradím.“

„Dobře. Ale měla byste si aspoň připustit možnost, že ta historka je podvrh.“ „A kdo by mi ji asi

podstrčil?“

„Někdo z potenciálních dědiců. Mohl si to vymyslet kdokoliv z nich a zneužít vás, abyste uveřejnila

materiál, který Tatuma jako možného dědice diskvalifikuje. Colletti to na té schůzce vystihl přesně –

zvyšuje to šance všech ostatních.“

„Můj zdroj žádný dědic není.“

Jack se zastavil na křižovatce. Nečekal, že mu vůbec odpoví, a rozhodně nečekal tohle. „Jak to víte?“

zeptal se.

„Normálně o svých článcích policii neinformuju, ale když jsem se dozvěděla, že je Rudsky po smrti,

udělala jsem výjimku. Teď, když už jsem jim to prozradila, můžu to říct i vám.“

„Co mi můžete říct?“

„Že mi před pár týdny volal nějaký muž. To on je můj zdroj.“

„Zeptám se vás znovu: Jak víte, že to není nikdo z ostatních čekatelů na dědictví?“

„Protože chce, abych se s ním rozdělila, pokud vyhraju. Jiný dědic by se přece se mnou takhle dohadovat

vůbec nemusel. Všichni už bojují sami za sebe.“

„No, tohle vám nebudu nijak vyvracet, ale úplně jste pominula něco jiného. Ten člověk – váš informačnízdroj – má na případu osobní zájem. Jde mu o to, abyste vyhrála, takže vám klidně napovídá o Tatumovivšechno možné i nemožné, jenom aby ho nějak poškodil a přinutil ho zařadit zpátečku.“

„Máte naprostou pravdu.“

„Vím, že ano. Deník, jako je Miami Tribune, by neměl uveřejňovat články založené na informacích zjednoho nedůvěryhodného zdroje.“

„Tribune nikdy nic takového nedělá. Proto jsem se vydala pátrat dál a našla si druhý zdroj.“

Jack se odmlčel a skoro se bál zeptat. „Koho?“

Blahosklonně se zachichotala a řekla: „Normálně bych vám na takovou otázku ani neodpověděla a poslalavás někam. Ale ten váš arogantní přístup – ‚Můj klient je naprosto nevinný!4 – mě tak vytáčí, že vámprozradím aspoň něco: Kdyby vám byl můj zdroj bližší… Ne, řeknu vám to takhle: Myslím, že nikoho

bližšího nemáte.“

Jack měl pocit, jako kdyby mu někdo vrazil dýku do srdce.

Deirdre pokračovala: „A teď, pokud mi prominete, musím něco naléhavě dodělat.“

Zavěsila, ale Jack se ani nepohnul. Zíral na telefon, jako by se snažil pochopit, co svými slovy myslela, a

zvedal se mu žaludek. Nikdo bližší.

Vtom kolem něj projel dálkový autobus a zahalil ho oblakem výfukových plynů. Ani to pořádně nevnímal.„Do pytle!“ vydechl a zastrčil mobil do kapsy.

Rozhovor s Theem moc dobře nedopadl.

Určitě to překousne, usoudil potom Jack. Stejně na Thea nijak zvlášť netlačil a z ničeho ho neobvinil.Jenomže čím déle všechno znovu a znovu rozebíral, tím mu to připadalo nepravděpodobnější. Theo bysvého bratra nikdy nikomu neprodal, a ze všech nejméně nějaké přehnaně ctižádostivé reportérce. Aledíky tomu teď mohl Thea jako „zdroj“ Deirdre Meadowsové vyloučit a zaměřit se na dalšího člověka, který

mu měl být – aspoň podle reportérky – bližší než všichni ostatní.

„Kelsey?“ vyhrkl překvapeně. „Nevěděl jsem, že máte dnes přijít.“

Neměla službu, ale když Jack vešel do kanceláře, seděla na pohovce a čekala na něj. „Můžu si s vámi

chvilku promluvit?“ zeptala se ho.

‚Jistě.“ Jack si přitáhl židli k pohovce a posadil se na ni obkročmo, aby jí dobře viděl do obličeje. Celoucestu do práce si v duchu nejméně desetkrát zopakoval proslov, který ke Kelsey pronese, až se s ní setká,a teď měl z jejího výrazu pocit, jako kdyby k ní vysílal nějaké chmurné vibrace. „Kelsey, ještě než spoluzačneme o čemkoli hovořit, potřebuju se vás na něco zeptat.“ „Prosím. Vím, co máte na srdci. Dneska ráno – ty noviny. Článek o Tatumovi.“ „Ano?“ zeptal se opatrně.

Kelsey se s rozpačitým výrazem v obličeji nadechla. „Nevím, jak vám to mám vysvětlit.“

Jack cítil, jak se mu svírá žaludek. Při představě, že to byla Kelsey, se mu dělalo zle a všechno v něm

vřelo. Podíval sejí do očí a zeptal se: „Mluvila jste s Deirdre Meadowsovou?“

Párkrát zamrkala a potom odvrátila pohled stranou. To mu stačilo. Nechtěl nikoho soudit předem, alenemohl si pomoct. Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Proč?“ zeptal se. Když zvedla hlavu, měla oči zalité slzami. „Bála jsem se vám to říct. Věděla jsem, že se chovám jako idiot.Podvedla mě, Jacku.“

„Podvedla? Jak?“

„Zatelefonovala mi a prohlásila, že o té Tatumově schůzce se Sally Fenningovou ví. Znala všechnypodrobnosti, které nám řekl Tatum – deštivá noc a jednání v Theově baru, kde se snažila Tatuma přemluvit, aby ji zabil. Jediné, v čem se naprosto mýlila, byly časové údaje. Prohlásila, že má všechnyinformace z důvěryhodného zdroje a že se to setkání údajně odehrálo necelých čtyřiadvacet hodinpředtím, než byla Sally nalezena mrtvá. Řekla jsem jí, že se její zdroj mýlí. Potom se do mě pustila.“

„Jak to myslíte, že se do vás pustila?“

„Dala mi jasně na srozuměnou, že pokud jí neřeknu něco konkrétního, uveřejní ten článek, tak jak je:Tatum a Sally se setkali čtyřiadvacet hodin před vraždou. Pověděla jsem jí, aby si promluvila s vámi, aletvrdila, že jí neberete telefon, a teď už nemá čas, protože musí stihnout uzávěrku.“

„Co jste jí na to odpověděla?“

„Stála jsem na svém. Řekla jsem jí: ‚Nemůžu vám potvrdit ani vyvrátit, jestli se ta schůzka konala. Mohuvám povědět jen jedno – k žádnému setkání rozhodně nedošlo čtyřiadvacet hodin před Sallyinou smrtí.“4

„Dobrá odpověď.“

„To se jí nelíbilo. Řekla mi: ‚Povězte mi, kdy se odehrála, nebo budu trvat na těch čtyřiadvacetihodinách.4 Nevěděla jsem, co si počít, ale v tom rozčilení jsem si nedovedla představit, že prostě zůstanustát stranou a připustím, aby uveřejnila něco, co není pravda. Tak jsem jí prozradila, že to nebyločtyřiadvacet hodin, ale dva týdny před Sallyinou smrtí.“

Jack zaúpěl. „Sakra, Kelsey, cožpak vás nenapadlo, že se z vás jenom snaží vymámit potvrzení, že se tidva vůbec sešli?“

„Vždyť už všechno o té jejich schůzce věděla!“

‚Jenom se vás snažila přesvědčit, že to ví. Neměla v ruce nic víc než nějaký klep z doslechu. Ten uveřejnit

nemohla. Blafovala. Ale po rozhovoru s vámi už získala konkrétní zdroj.“

„Moc mě to mrzí.“

„Věřím vám. Ale proboha, nemůžete se nechat takhle zmanipulovat nějakou reportérkou.“

„Nevím, co na to říct. Zpackala jsem to. Sám víte, že poslední dobou nejsem v nejlepší formě.“

„Všichni jsme na tom podobně.“

„Ne, vy mi nerozumíte.“ Popotáhla a pokračovala. „Ten člověk vyhrožoval Nateovi.“ „Cože?“

„Ten člověk, který mě napadl před knihovnou. Řekl, že pokud Tatum ze hry neodstoupí…“ Hlas sejí zlomil,

jako kdyby to nemohla ani vyslovit.

„Co udělá?“

„Pohrozil mi, že –“ Zaletěla pohledem k fotografii, kterou si Jack vystavil na stole. Zachycovala Natea, jak

sedí Jackovi na ramenou. Rty sejí roztřásly. „Pohrozil mi, že Nate skončí stejně jako Sallyina holčička.“

Jack cítil, jak v něm všechno kypí. „Ten hajzl. Ani jste mi to nemusela říkat. Dovedu si představit, jak

taková zrůda uvažuje.“

„Proto jsem ho nechala na nějaký čas u mamky, jak jste mi poradil.“

„Byl bych ještě radši, kdybyste mě poslechla úplně a šla s tím na policii.“

„Ne. Nemůžu. Tvrdil, že když to udělám, ublíží Nateovi. Takhle riskovat nechci. Jsem vyděšená. Určitě

víte, jak na mě taková pohrůžka působí. Je strašlivé, co se stalo té ubohé holčičce. Ale Nate? Vyprávělajsem vám, jak se málem utopil? Než jste ho vzal na ten výlet Theovou lodí. Ještě teď mě to straší ve

snu.“

„Pokud jde o Natea i o vás, nenajdete člověka, který by s vámi cítil víc. Ale musíte se vzchopit. Nemůžete připustit, aby si s vámi kdejaká reportérka dělala, co chce.“

„Máte pravdu. Ale doufám, že se tím aspoň všechno vysvětluje. Nějaký člověk mi vyhrožoval, že utopímého syna, pokud se Tatum Knight nevzdá nároku na dědictví. Byla jsem zmatená, nevěděla jsem, co simám počít, co mám komu říkat. A najednou mi zavolá ta reportérka a začne se mě vyptávat na rozhovor,který vedla Sally Fenningová s Tatumem Knightem, než umřela.“

„Hned tehdy jste to měla zarazit.“

‚Já vím, ale přísahám, Jacku, že už všechno věděla. Měla jsem naopak dojem, že našemu klientovipomůžu, když jí vysvětlím, že se ta schůzka nekonala čtyřiadvacet hodin před Sallyinou smrtí.“

Jack si ji změřil chladným pohledem. Ani se mu nechtělo věřit, že to dokáže vyslovit, ale kdesi uvnitř vněm zvítězil právník. „Vážně si myslíte, že jste mu pomáhala, Kelsey? Nebo jste spíš doufala, že takhledáte tomu útočníkovi přesně to, co po váš požadoval – aby Tatum Knight vypadl ze hry?“

Kelsey na něj zírala s otevřenými ústy. „Nemůžu uvěřit, že mě obviňujete z něčeho podobného.“

, Jenom se ptám.“

„Odpověď zní ne. Sakra, samozřejmě že ne.“

Jack už začínal litovat, že na ni se svou otázkou vyrukoval tak zhurta, ale jako Tatumův právník si muselpočínat nekompromisně.

Hlas se jí chvěl. „Vážně si myslíte, že bych úmyslně porušila zásadu mlčenlivosti, která platí meziadvokátem a klientem? Nemíním se dostat na černou listinu floridské justice, ještě než dostuduju práva.“

Jack se trochu uklidnil a některá svá podezření zaplašil. Připadala mu ze všeho tak otřesená, že by teď osvých skutečných pohnutkách nedokázala lhát. „Tak dobře,“ řekl. „Zpackala jste to. U toho zůstaneme a

necháme to být. Ale byla to chyba.“

„Nechte toho, Jacku.“

„Čeho?“

„Omluvila jsem se nejmíň stokrát. Ta reportérka mě prostě nachytala v nevhodném okamžiku. Od tohoútoku jsem se pořádně nevyspala. Nedokážu myslet na nic jiného než na Natea, na tu holčičku a na to,jak je nějaký šílenec topí ve vaně plné zkrvavené vody, jak kopají nohama a

Přestala se ovládat a po tvářích sejí koulely slzy. Prakticky se zhroutila. Z náhlého popudu k ní přistoupil.Vstala a Jack měl pocit, jako by čekala, že ji vezme do náručí. Zarazil se. Najednou si připadal mnohemvíc jako Kelseyin zaměstnavatel než jako její opora. „Hej, hej,“ řekl a konejšivěji položil ruku na rameno.„Bude to v pořádku.4*

„Je mi hrozně. Kéž bych to mohla napravit.**

„Nebojte se. Všechno dobře dopadne.**

Snažil se ustoupit o kousek dozadu a zachovat si od jejího těla větší odstup, ale vzala ho za ruku a zeptalase: „Víte to určitě?**

„Jde o to, že se k tomu dříve nebo později musíme postavit čelem. Tatum se skutečně se Sally sešel. ASally se ho snažila přemluvit, aby ji zabil. Zbývá nám jenom jediná věc, které se můžeme chopit, abychom

zmírnili škody – Deirdre se v tom článku ani nezmínila, že Tatum tu práci odmítl.“ „Můžu vám s tímpomoct?“ „Postarám se o to sám.“

Stáli pouze několik centimetrů od sebe, příliš blízko na Jackův vkus. Kelsey na něj upírala velké výraznéoči, ve kterých se mísila celá škála citů. Rozpaky. Výčitky svědomí. Stiskla mu ruku. „Záleží mi na tom,abyste na mě nezměnil názor.“ Neodpověděl.

Pokusila se o cosi, co připomínalo úsměv. „Myslíte si, že dokážete odpustit vystrašené osamělé matce, že

se dopustila školácké chyby?“

Zamyslel se a snažil se ignorovat Kelseyin výraz v obličeji i dotek její ruky. Pokoušel se vytlačit vzpomínku

na jediný okamžik, kdy to mezi nimi tehdy na houpačce zajiskřilo, i na noci, které strávil sám v ložniciúvahami, jestli by mezi nimi „mohlo k něčemu dojíť\ Chvíli mu trvalo, než se s těmi pocity vyrovnal.Trochu mu při tom vadilo, že na něj za těchto okolností vyrukovala s tou osamělou matkou a studentkou.Ale řekl jí, co potřebovala slyšet; jenomže to byla jenom slova, za nimiž se neskrývaly žádné city. „Můžu

vám to prominout.“

Usmála se jen tolik, aby dokázala, že sejí ulevilo. „Je mezi námi všechno v pořádku?“ , Jistě. Ale stále ještě neznáme odpověď na mnohem nepříjemnější otázku.“

„A to?“

„Odpustí vám Tatum?“

Bar byl plný k prasknutí. Většinou se tu scházela mládež mezi dvaceti a třiceti lety, bezhlavé ovce,schopné do sebe nalévat třeba kyselinu do akumulátoru, pokud ji dostanou za výhodnou cenu. DeirdreMeadowsová, uvelebená v boxu naproti své nejlepší přítelkyni Carmen, pila už čtvrtý gin s tonikem.Carmen Bellová byla novinářka na volné noze a rádoby básnířka a nikdy by nikomu – kromě své nej lepšíkamarádky Deirdre – nepřiznala, že jejím životním snem je vymýšlet střelené texty na pohlednice sblahopřáním pro společnost Hallmark. Vyrazily na svou pravidelnou středeční „dámskou jízdu“, ale proDeidre byl dnešní den mnohem významnější než většina ostatních.

„Titulní stránka!“ rozplývala se Carmen, „Dobrá práce, děvče.“

Deirdre rozkousla ledovou kostku a usmála se. „Ale to nejlepší mám ještě před sebou.“

„Povídej.“

Deirdre se ohlédla přes rameno, jako by se chtěla ujistit, že ji nikdo neposlouchá. Vedlejší box zaplnili třimladíci, kteří sem zřejmě zašli po práci a popíjeli tequilu, zatímco jejich přítelkyně trénovaly starý trik slžičkou zavěšenou na nose.

„Pamatuješ si, jak jsem byla naštvaná, když mi šéf nedovolil napsat tu třídílnou reportáž o Sally

Fenningové?“

, Jo, finanční problémy, bia bia bia.“ „Teď už žádné finanční problémy. Mám zelenou.“

„No ne, ty jedeš!“

Deirdre uzobla burský oříšek z misky na stole. „Aspoň to tak vypadá.“

Carmen se naklonila nad stůl a promluvila tichým hlasem vyhrazeným jenom pro mimořádné příležitosti,

kdy se s někým dělila o důvěrné tajemství. „Tak mi to prozraď. Kdo je ten zdroj?“

„Carmen! Překvapuješ mě.“

Přítelkyně se zasvěceně usmála: „2e nemáš ponětí, o koho jde, viď?“

„Ne,“ odpověděla Deirdre a zachichotala se.

Vtom Carmen zvážněla. „Máš z něj strach?“

„Trochu.“ „Jenom trochu?“

„No…“ Deirdre pokrčila rameny. „Teď, potom co jsem mluvila s policií, už se bojím míň.“

„Počkej. Odkdy si novinář povídá o svých zdrojích s policií?“

„Tohle je něco jiného. Je to zdroj, který mi vyhrožuje zabitím.“

Carmen vytřeštila oči. „Cože ti?“

„Nic. Zapomeň, že jsem ti něco říkala. Tohle je oslava. Nechci, abys mě vyděsila. To je to poslední, co teď

potřebuju.“

Carmen se nervózně zakusovala do umělého brčka, které vykukovalo z víčka na kelímku, až z něj vyrobila

úplnou placku se spoustou stop po zubech.

„Můžeš toho prosím tě nechat?“ vyhrkla Deirdre zostra.

„Promiň. Jenom se mi nelíbí, když někdo mým přátelům vyhrožuje smrtí.“

„Jsem opatrná, rozumíš?“

„Fajn. A doufám, že jsi taky rozumná.“

„To víš, že jsem rozumná. Jak se ti líbí tohle? Johnny, mám strach, můžu přespat u tebe? Johnny, můžešmě obejmout? Johnny, hned bych se cítila lip, kdybychom ho mohli ještě jednou probudit a strčit ho – “

„Dobře, dobře, už jsem to pochopila,“ usmála se Carmen.

„Opravdu jsi to pochopila?“

„No, v zásadě ne.“

„Takže je ještě jedna věc v životě, ve které mám nad tebou navrch?“

„Doufám, že chytíš filcky.“

Deirdre se rozesmála a vylovila z peněženky desetidolarovou bankovku. Položila ji na stůl, blýsklapřítelkyni před očima klíčem od Johnnyho řadového domku a prohlásila: „Promiň, ale když nepřijdu dojedenácti, Johnny zamkne dveře na řetízek.“

„Hergot, Deirdre. Kdy si konečně seženeš chlapa, co tě nebude nutit, aby ses za ním vláčela přes celéměsto, když se mu zachce vidět tě nahou?“

, Jakmile zdědím těch šestačtyřicet milonů dolarů.“

„Ne že by tě zajímaly peníze.“

, Jasně že ne. K čemu jsou dobré?“

Zadívaly se na sebe, ale vydržely na sebe zírat vážně jenom pár vteřin. Potom se rozchechtaly. „Uvidímese později,“ řekla Deirdre.

Proklestila si cestu rozdováděným davem a klidně by přísahala, že se za ní ohlédlo víc lidí než obvykle.Všechno záleží na přístupu. A ona dnešním ránem zvolila přístup úplně jiný. Nějaký neznámý člověk jídokonce otevřel dveře.

„Díky,“ usmála se a vykročila ven.

Slunce se dávno ponořilo za Everglades. Byl dokonalý podzimní večer, kdy už je vzduch natolik svěží, žečlověku umožňuje zapomenout na proklaté letní vedro a vlhkost, které většinou trvají až do Halloweenu.Když sem Deirdre přijela, nechtěla vyhazovat osmnáct dolarů za zřízence, který by od ní převzal auto, zaparkoval a při odjezdu zase přistavil. A Deirdre jako obvykle neměla žádné mince, které by vhodila doparkovacího automatu na ulici, takže svou malou hondu odstavila na volné místo v úzké uličce přiléhající k

dragstóru. Připadalo jí to jako dobrý nápad, jenomže tehdy měli v obchodě ještě otevřeno. Od té dobyvýkladní skříně zčernaly a zákazníci se vytratili. Noc má zvláštní moc – dokáže změnit úplně všechno.

Kvapně zamířila přes parkoviště a přitom lovila v kabelce klíčky od auta. Za volantem červené dodávkyseděl nějaký muž. Když se mu Deirdre podívala do obličeje, v první chvíli ji zaplavily obavy, ale hned natosi všimla hřívy blonďatých vlasů, která se rytmicky pohybovala nahoru a dolů v mužové klíně. Deirdre sioddychla, protože tenhle člověk ji pronásledovat rozhodně nebude. Její honda stála za rohem a Deirdre sis každým dalším krokem do tmy uvědomovala, jak tlumený hluk z baru slábne.

Stiskla tlačítko dálkového ovládání a uslyšela cvrknutí, jak se vypnul alarm. Nasedla do vozu, zabouchladveře a chtěla zasunout klíč do zapalování. Roztřesené ruce – rozhodně spíš výsledek strachu nežvypitého alkoholu – však běžný úkon nastartování motoru změnily v přímo nadlidský výkon.

Hergot, uklidni se, děvče.

Motor naskočil na druhý pokus. Zařadila rychlost a odlepila se z místa tak zprudka, že se za ní zvedl gejzírdrobného štěrku. Zapnula rádio, aby se uklidnila.

Své přítelkyni lhala. Toho neznámého zdroje informací se bála mnohem víc než jen „trochu“.Uvědomovala si, že hrubě porušila veškeré jeho příkazy, když článek o Tatumovi Knightovi nabídla svýmeditorům. Netušila, jak na to ten člověk zareaguje, ale rozhodně něco podnikne. Zašla na policii a doufala,

že jí třeba nabídnou ochranu. Dali jí leták se zhuštěnými pokyny, jak se má chovat člověk, který se stalterčem pronásledování, a řekli jí, aby si rozmyslela, jestli chce nasadit odposlech na domácí i služebnítelefon, a dala jim vědět, jak se rozhodla. Třeba jí potom nějakou ochranu navrhnou.

Novinářka, které policie odposlouchává telefon. Zbláznili se snad?

K Johnnyho řadovému domu dojela v rekordním čase. Strach, gin, adrenalin, to všechno ji pohánělokupředu, takže jela rychleji než obvykle. Všechna parkovací místa před domem byla obsazená. Deirdre siznovu vzpomněla na Carmen a vybavila si její poznámku o Johnnym. Kdyby ten moula aspoň zaparkovalněkde jinde a nechal jí svoje místo volné, aby teď nemusela nechávat auto sto metrů od domu a vracetse ve tmě. V první chvíli měla chuť rozjet se domů, ale skutečně si připadala bezpečnější, když spalavedle něj. Zajela na veřejné parkoviště, našla volné místo a vyskočila z vozu.

Gables Point byla tichá obytná lokalita, jen chabě osvětlená, se spoustou stromů. Deirdre se vydala pocestě kolem jezírka, která sice nepředstavovala nejpřímější trasu k Johnnyho domu, ale byla lépeosvětlená, snad jen kromě jednoho úseku, kde se klikatila hustým lesíkem plným exotických štětkovců.Ještě chvíli měla pocit, že jí jde v patách světlo z luceren od jezírka, ale po chvíli překročila hranici, kamuž nedosáhl ani ten nejzazší mdlý paprsek. Zastavila se. Za poslední měsíc prošla po téhle cestě nejménědesetkrát a nikdy si žádné obavy nepřipouštěla. Dnes jí však vnitřní hlas neustále našeptával, aby seotočila a utekla nazpátek. Byla tma. A všude spousta stromů, za nimiž se mohl někdo skrývat.

Začínáš bláznit.

Znovu vykročila kupředu, nejdřív váhavě, ale postupně se dostávala do tempa a tep se jí zrychloval.Během své kariéry se jako reportérka Miami Tribune, pro kterou byl zločin každodenní náplní práce,

vydávala ve dne

i v noci na mnohem nebezpečnější místa. Dělala rozhovory s vrahy, viděla spoustu mrtvých těl, ale patřiloto k její práci. Neměla se čeho bát.

Ocitla se v polovině cesty. Pěšina se stáčela stranou, ale Deirdre pokračovala přímo. Na to, aby se kochala

pohledem na malebný kousek přírody, teď nebyla vhodná doba a kromě toho by v černé tmě stejně nicneviděla. Ubírala se po vlastní trase po trávníku, když vtom to zaslechla. Zastavila, ohlédla se, ale žádnýzvuk k ní nedolehl. Byla však přesvědčená, že předtím něco slyšela. Kroky. Za sebou.

Nebo ji jenom šálí smysly?

Zase se otočila, vystartovala kupředu, co jí síly stačily, a cestou odhmovala větve stromů, které ji šlehaly do obličeje. Podvrkla si kotník a z úst se jí vydralo zasténání, ale bez ohledu na bolest běžela dál. KJohnnyho domu to měla dvacet metrů. Zase se vrátila na cestičku a poslední úsek, který ji dělil od domu,proletěla jako blesk. Chvatně zdolala tři schůdky před hlavním vchodem a ve tmě nervózně hrábla dokabelky pro klíč.

Ten hlupák mi ani nenechal rozsvícené světlo nad vchodem.

Vylovila klíč a musela ho sevřít oběma rukama, aby sejí vůbec podařilo zasunout ho na místo.

Západka cvakla, bezpečnostní zámek se odemkl. Vzala za kliku a opřela se do dveří. Otevřely se jenom napatnáct centimetrů, potom se zarazily o řetízek.

Hergot!

Bleskově se ohlédla, ale ani tentokrát nic nezpozorovala. Vlastně ne, zřejmě nějaký stín.,Johnny, sakra,tak otevři!“

Cloumala dveřmi dopředu dozadu a divoce při tom chrastila řetízkem, jen aby Johnnyho vzbudila.

„Johnny!“

Znovu zaslechla kroky a srdce se jí sevřelo, ale hned nato vydechla úlevou. Kroky přicházely z domu.

, Johnny, to jsem já!“

Dveře se zavřely a uvnitř zachrastil řetízek. Kulatá klika se otočila a Deirdre vrazila dovnitř. Nemohla sedočkat, až ho uvidí, až konečně zase spatří živého člověka. Sáhl pa ní a Deirdre se k němu přivinula.Dveře se přibouchly, a než si Deirdre stačila uvědomit, co se děje, ocitla se v jeho pevném sevření.

Johnny to nebyl.

Pod krkem ucítila chladnou ocel nože. „Ty zasraná mrcho,“ zašeptal vztekle. „Měla jsi ten článek napsat,ne ho uveřejnit.“

Vykřikla, ale nevydala ani hlásku, protože jí kovové ostří zajelo hluboko do krku, až k páteři, a umlčelo ji

navždycky.

V pátek ve čtyři hodiny odpoledne seděl Jack s Tatumem zase v soudní síni.

Od vraždy Deirdre Meadowsové uplynuly dva dny a nastala úplně jiná situace. Nebo se přinejmenšímvyhrotila. Jack se neměl kam schovat. Média byla v pohotovosti, právní zástupci zbývajících čekatelů nadědictví ho bombardovali telefonáty, vyšetřovatelé ho zahrnovali otázkami. Vraždu reportérky odhalilsoused, který si ráno na Den díkůvzdání všiml, že zpod hlavních dveří ve vedlejším domě vytekla krev.Policie objevila tělo Deirdre Meadowsové v hale a jejího přítele svázaného a zamčeného ve skříni. Nic semu nestalo, ale měl zavázané oči, takže nic neviděl a jako svědek byl bezcenný. Detektiv Larsen sepřirozeně rozhodl vyslechnout Jacka a jeho klienta, protože soudní zákaz styku s ostatními dědiciTatumovi zajistil nálepku nejproblematičtějšího člena celého spolku. Smrt Masona Rudského, jehož srazildosud neznámý řidič, zůstávala záhadou a vražda reportérky deníku Miami Tribune, spáchaná v tentýžden, kdy vyšel její článek o tom, že si Sally Fenningová Tatuma najala, aby ji zabil, celou situaci ještěvyostřila.

„Povstaňte!“

Soudce Parsons vstoupil do soudní síně přímo ze své přilehlé pracovny. Všichni přítomní se okamžitězvedli a jejich nohy zašoupaly daleko hlasitěji než při jiných slyšeních. Všechny lavice určené proveřejnost zaplnili do posledního místa především zástupci médií. Šlo o první veřejné slyšení od chvíle, kdystátního zástupce a ctižádostivou novinářku zasáhla v honbě za šestačtyřiceti miliony násilná smrt, avšechna média věnovala tomuto případu mimořádnou pozornost, i když v něm nešlo o žádný sexuální

skandál.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval přítomné soudce.

Jack s Tatumem dosedli na svá místa, jako vždy stranou ode všech ostatních. Miguel Rios, Gerry Colletti a

jejich právníci seděli u stolu poblíž prázdných lavic vyhrazených pro porotu. Vivien Grassová jakosprávkyně pozůstalosti zaujala místo vedle jejich stolu; sice ne přímo s nimi, ale rozhodně ne na stejnéstraně s Jackem a Tatumem.

Alan Sirap se neukázal.

Soudní zřízenec ohlásil, že začíná jednání ve věci pozůstalosti Sally W. Fenningové, a potom se už ujalslova soudce Parsons. Zpočátku působil ochromeně, anebo možná jenom čekal, až budou připravenyvšechny televizní kamery a začnou natáčet jeho proslov.

„Dobré odpoledne,“ řekl pohřebním hlasem. „Úvodem nemohu než vyslovit hlubokou lítost nad tragédií,která vrhla stín na případ, který dnes projednáváme. Zejména dnes, pouhých čtyřiadvacet hodin po Dnidíkůvzdání, bych rád vyjádřil upřímnou účast přátelům a rodinám Masona Rudského a Deirdre

Meadowsové.“

„Tímto chci všechny ujistit, že jsem přišel do této soudní síně naprosto nepředpojatý, pokud jde o viníkatěchto děsivých událostí. Zdůrazňuji to zejména proto, že nás dnes čeká nesmírně závažný podnět panaCollettiho, jednoho z potenciálních dědiců. Chci, aby pan Colletti spolu s ostatními pochopil, že tento soud

se nenechá ovlivnit lítostí nebo hněvem, aby přijal nějaká výjimečná opatření. Budu trvat na důkazech.Pokud takové důkazy existují, žádost podpořím. Ne však dřív. Řekl jsem to jasně?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděli právní zástupci.

Tatum se naklonil k Jackovi a zašeptal: „To se mi líbilo.“

Jack jen nenápadně přikývl a snažil se nedávat najevo obavy. Podobná slova slýchal ze soudcovské stolice

ještě jako federální prokurátor. Soudci se teatrálně rozhořčovali nad „ostudnými manýry“ státníchzástupců, které „šokovaly soud“, a nakonec vyslali obžalovaného na milion let do světa živých mrtvol.

„Pane Colletti, pokračujte, prosím,“ řekl soudce.

Gerryho právník se zvedl ze židle, ale jeho klient ho zarazil mávnutím ruky, jako kdyby mu chtěl říct

„Zvládnu to!“, a předstoupil před soudce. Zřejmě šlo o změnu plánu na poslední chvíli a Jack dobře věděl,

co ji způsobilo. Veškerá pozornost se teď soustřeďovala na Gerryho Collettiho a ten nemohl připustit, aby

byť jen odlesk této slávy padl na jiného právníka.

Gerry se postavil k pultíku uprostřed soudní síně, ale ještě předtím si ukradl bleskový pohled do televizníkamery, než se k ní otočil zády. „Vaše Ctihodnost má naprostou pravdu. Skutečně jde o nesmírně závažný

podnět. A měl jsem k jeho podání závažné důvody.“

„To posoudím já,“ ozval se soudce.

„To je pravda. Jak je soudu známo, floridské zákonodárství nepřipouští, aby vrah dědil po své oběti.“

„Zákony znám,“ přerušil ho soudce. „Jak jsem však zdůraznil v úvodu, zajímá mě, jakými důkazy mínítesvou žádost v tomto případu podpořit/4

„Tatum Knight je podle poslední vůle Sally Fenningové jedním z obmyšlených. Smyslem mého podnětu jevyloučit ho z okruhu případných dědiců.“

„Na základě jakých důkazů, pane Colletti?“

„Určitě jste četl ten článek ve včerejších novinách. Ukazuje se, že pan Knight je nájemný vrah, který měl

zabít paní Fenningovou.“

„Námitka/4 řekl Jack a vstal ze židle. „Odkdy usvědčujeme vrahy na základě novinových článků?“

„Vyhovuji námitce/4 řekl soudec. „K novinovým článkům lze za jistých okolností přihlédnout, ale pokudnemáte nic jiného, pane Colletti, řekl bych, že zmíněný podnět je značně unáhlený.“

„Vaše Ctihodnosti, připouštím, že v tomto okamžiku nemohu dokázat, že Tatum Knight paní Fenningovou

zavraždil.“

Soudce si odfrkl a prohlásil: „Co zde tedy vlastně děláme?“

„V souvislosti se smrtí Masona Rudského a Deirdre Meadowsové jsem v zájmu nejvyšší opatrnosti

považoval za svou povinnost předložit dotyčný návrh okamžitě.“ Rozhlédl se po soudní síni a dodal: „Pro

případ, že pan Knight zabije i mě, dříve než se mi podaří shromáždit potřebné důkazy.“ „Námitka/4 ozval se znovu Jack. „Ten takzvaně seriózní podnět se zde mění v teatrální výlev bezsebemenších důkazů.“

„Pane Colletti, máte nějaký pádný důkaz, že vám osobně hrozí nějaké nebezpečí?“ „Mám. Proto jsem spojil svůj již zmíněný podnět se žádostí, aby se soud zabýval také porušením zákazustyku s ostatními obmyšlenými, kterého se dopustil pan Knight. Soud mu již dříve uložil, aby od ostatníchosob zmíněných v poslední vůli udržoval nejméně pětisetmetrový odstup, s výjimkou soudního jednání a

schůzek se správkyní pozůstalosti paní Fenningové. Jak jsem uvedl v místopřísežném prohlášení, které je

součástí mého podnětu, pan Knight mne znovu napadl, když jsem na ulici věnčil psa.“

Soudce zaletěl pohledem ke složce a zadíval se do ní přes brýle na čtení. „Podle vašeho místopřísežného

prohlášení se to stalo před týdnem. Proč vám trvalo tak dlouho, než jste tento důkaz předložil?“

„Popravdě řečeno, ten muž mi nahání smrtelný strach. Ale teď, potom

co jsou už dva moji potenciální spoludědicové po smrti, jsem usoudil, že je mou povinností dodatečně

tento důkaz soudu předložit.“

Soudce pokýval hlavou, zřejmě spokojený s Collettiho vysvětlením. „Pane Swytecku, všichni jsme četli

místopřísežné prohlášení pana Collettiho. Jak na ně odpovíte?“

Jack vstal a řekl: „Pokud mohu, rád bych se pana Collettiho zeptal na fotografie přiložené ke zmíněnému

místopřísežnému prohlášení.“

„Fotografie?“ Soudce prolistoval složku. Zřejmě si jich vůbec nevšiml.

„Přiložil jsem několik fotografií,“ ozval se znovu Colletti, „které ukazují, jak vážné rány mi pan Knight

zasadil při tomto druhém setkání. Jak uvádím ve svém místopřísežném prohlášení, byl velice vyvedený z

míry, chytil mě za krk, mrštil se mnou o zem a několikrát mě kopl.“

Tatum zabručel: „Kecá.“

Jack mu položil dlaň na rameno ve snaze uklidnit ho. „Vaše Ctihodnosti, myslím, že máme právo

vyslechnout svědka ohledně autenticity těchto fotografií.“

„Autenticity?“ ozval se Gerry pobouřeně. „Naznačujete

„Vezměte svědka pod přísahu,“ nařídil soudce.

Gerry zavrtěl hlavou, jako kdyby soudce jenom ztrácel čas. Potom se posadil na lavici svědků a soudní

zřízenec odrecitoval známou přísahu.

Jack k němu přistoupil a zeptal se: „Pane Colletti, ty snímky vašich podlitin – kdo je fotografoval?“

„Fotografoval jsem je sám. Mám fotoaparát se samospouští. Stisknete tlačítko, postavíte se před objektiv

a přístroj vás pak sám vyfotografuje.“

„Kdy přesně jste ty snímky pořídil?“

„Hned po svém druhém konfliktu s panem Knightem. Po tom, který jsem popsal ve svém místopřísežném

prohlášení.“

‚Jaký byl účel těch fotografií?“

„No, nejsem typ, co se rád holedbá, takže bych svoje fotografie, kde jsem do půli těla nahý, normálněnezveřejňoval.“ Usmál se, jako by doufal, že právě pronesl větu, která se uchytí ve večerních

zpravodajských relacích.

Soudce obrátil oči v sloup a soudní síň mlčela. Gerry si odkašlal. „Přiložil jsem je k písemnostem, abychsoudu ukázal, jak tvrdě na mě pan Knight znovu zaútočil.“

Jack přešel ke svému stolu a uchopil další dvě hromádky fotografií. Jednu podal soudci a znovu se ujalslova. „Vaše Ctihodnosti, mám tady několik zvětšených snímků, které jsme pořídili z jednoho originálupana Collettiho. Omlouvám se, že jsem je nemohl předat soudu dříve, ale vzhledem k tomu, že jsmeobdrželi místopřísežné prohlášení pana Collettiho dnes ráno, měl jsem jen několik minut, abych je mohl

odnést do fotoateliéru a zase si je vyzvednout.“

„Omluva se přijímá.“

Jack se otočil ke svědkovi, podal mu první fotografii ze své hromádky a zeptal se: „Pane Colletti, je na

této fotografii, pořízené z originálu vašeho snímku, věrně zachycena vaše levá paže?“

Colletti se podíval a odpověděl: „Zdá se, že je to moje levá paže, ano.“

Jack mu podal další snímek a řekl: „Toto je větší detail. Je to podle vás věrný snímek vašeho levého

předloktí, pořízený z originálu vaší fotografie?“

„Řekl bych, že ano.“

„Poslední snímek.“ Podal ho Gerrymu a zeptal se: „A co tenhle? Ještě větší detail. Je to podle vás věrný

snímek vašeho levého zápěstí, pořízený z originálu vaší fotografie?“

„Je to moje zápěstí, ano.“

„Jsou to také vaše rolexky?“ „Ano.“

, Je na nich kalendář, že?“

Gerry se odmlčel, jako kdyby mu došlo, kam Jack směřuje. „Ano.“

„Podívejte se na tu fotografii ještě jednou. Mohl byste prosím přečíst datum, které je uvedeno na

kalendáři?“

Gerrymu zvadly rysy. „N-O-VDva.“

„To znamená druhého listopadu, že ano?“

Colletti si nervózně poposedl a zdálo se, jako kdyby usilovně hledal cestu z Jackovy pasti.

Soudce se bedlivě podíval na svou kopii snímku, potom si změřil pohledem svědka a řekl: „Pane Colletti,

odpovězte prosím.“

„Zřejmě je to tak.“

„A druhého listopadu bylo, jak tak počítám, zhruba dva týdny před vaším druhým údajným střetem s

mým klientem, správně?“

Gerry neodpověděl.

Jack k němu přistoupil blíž. „Pane Colletti, tyto fotografie nebyly pořízeny po vašem údajném druhémsetkání s panem Knightem patnáctého listopadu. Byly pořízeny poté, co jste byl údajně napaden předhostincem Johna Martina druhého listopadu v časných ranních hodinách. Je to tak, pane?“

Soudní síň ani nedutala. Všechny oči visely na svědkovi, který zíral na fotografii, jako kdyby chtěl změnitzachycené datum. Nakonec Gerry pokrčil rameny, vyslal k soudci uličnický úsměv a řekl: „No ne, nevím,

jak se mi to mohlo poplést/4

„Myslím, že jsme slyšeli dost/4 poznamenal soudce.

„Vlastně ještě něco, Vaše Ctihodnosti/4 ozval se znovu Gerry. „Pokud má být toto slyšení úplné, rád bychdostal příležitost vyslechnout pana Tatuma Knighta.“

Vidět Tatuma na lavici svědků bylo to poslední, co si Jack přál. Kdyby Gerry nezašel příliš daleko anevytasil se s těmi fotografiemi, nemohl by tomu zabránit. Teď však měl navrch on. „Vaše Ctihodnosti,podle našeho upřímného názoru se ukazuje, že – technicky vzato – mohlo skutečně dojít k porušenísoudního příkazu týkajícího se omezení pohybu.“

„Technicky vzato! Chytil mě pod krkem!“ ozval se Colletti.

„Ano, pane Colletti, viděli jsme vaše fotografie,“ usadil ho soudce.

Z míst vyhrazených pro veřejnost se ozval tichý smích. Jack řekl: „Zavazujeme se uhradit pokutu ve výšipěti set dolarů s tím, že se už žádné podobné porušení příkazu nebude opakovat.“

„Námitka/4 zvolal Gerry.

„Ujednáno,“ řekl soudce a udeřil kladívkem do stolu, aby svému rozhodnutí dodal větší váhu. „A skutečnětím míním nulovou toleranci, pane Swytecku. Příště váš klient skončí ve vězení.“

„Rozumím,“ potvrdil Jack.

Potom se soudce zadíval na Gerryho. „Ten svůj návrh na vyloučení pana Knighta z dědického řízení simůžete klidně podat. Ale aby bylo jasno: Nepožadujte už žádné slyšení a nepřipravujte tento soud o čas,pokud nebudete moci předložit pádné důkazy.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti/4 zamumlal Gerry.

Soudce se zadíval na přítomné a pokračoval: „Pokud soud nemá nic dalšího, pak

Vivien Grassová vstala a prohlásila: „Vaše Ctihodnosti, je tu ještě jedna záležitost.“

Všechny oči se obrátily ke správkyni pozůstalosti. „Jaká?“

„Posledních pár dní jsem velice seriózně přemýšlela. Omlouvám se, že s tím začínám právě teď, ale při

pohledu na všechno, co se právě odehrálo v soudní síni, jsem se ve svém odhodlání ještě utvrdila.“

„V jakém odhodlání?“ zeptal se soudce.

„Chtěla bych rezignovat na svou funkci správkyně pozůstalosti Sally Fenningové.“

Publikum ožilo, jako kdyby vycítilo senzaci.

„Prosím?“ zeptal se soudce nechápavě.

„Jako správkyně pozůstalosti jsem měla mimo jiné především rozdělit majetek dědicům. Nemohu dostdobře cokoliv rozdělovat, když se potenciální dědicové kvůli tomuto majetku napadají a vraždí.“

„Dovolte mi, abych vás ujistil,“ ujal se slova soudce, „že nikdo žádné dědictví nedostane, dokud sebezezbytku nevyšetří smrt Masona Rudského a Deirdre Meadowsové a viníci nebudou pohnáni kodpovědnosti.“

„Velice si toho cením, Vaše Ctihodnosti. Ale už jsem se rozhodla.“

„Obávám se, že to nestačí. Podle zákona soud nemůže vaši rezignaci schválit, dokud za vás nebude mít

náhradu.“

„Už jsem se o to postarala,“ odpověděla Vivien. „Spojila jsem se s několika osobami, které připadaly vúvahu. Jedna z nich mi včera slíbila, že pokud rezignuji, nastoupí na moje místo.“

„Kdo je to?“

Vivien se otočila k publiku a řekla: „Je tady v soudní síni. Rene Fenningová, Sallyina sestra.“

Jack se otočil tak rychle, že si málem zlomil krční obratel. Ze sedadla v prostřední řadě pro veřejnostvstala žena v modrém kostýmu, vkusně nalíčená, s dokonalým účesem, jako modelka z módníhomagazínu. Tehdy v Africe se Jack za deštivé noci rozloučil s úplně jinou ženou, i když neméně krásnou.

„Slečna Fenningová?“

„Vlastně je to doktorka Fenningová. Je doktorka medicíny.“

„Paní doktorko Fenningová, informovala paní Grassová soud o vašich záměrech správně?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ přisvědčila Rene.

„Předstupte, prosím, abychom mohli tuto výměnu oficiálně posvětit.“

Rene předstoupila před soudce a v síni zavládlo hrobové ticho, přerušované jenom tichým skřípěním per atužek, které se rozeběhly po papíru v poznámkových blocích novinářů, zaznamenávajících dnešní dění v

soudní síni pro ranní zprávy. Jack sledoval každý pohyb Rene Fenningové spolu s nimi. Vybavoval si její

krásu uprostřed africké špíny a prachu. Už tehdy si představoval, jak by asi vypadala v jiném prostředí,ale i při své bujné fantazii ji značně podcenil. Neodvažoval se doufat, že ji ještě někdy uvidí,

a už vůbec nečekal, že to bude takhle brzy. Zatím netušil, jak se její přítomnost projeví při správě Sallyinamajetku, ale v úplně jiné rovině, zcela soukromě, se v duchu usmíval a byl rád, že přijela do Miami.

Tatum zašeptal: „Hergot, tahle je ještě větší kočka než její sestra.“

Jack by mu klidně mohl vysvětlit, že krásné formě odpovídá i skvělý obsah, ale raději to nijaknekomentoval. Pomyslel si cosi o společných genech bratří Knightů, které je nutí nenechat bez komentáře

ani zjevenou pravdu.

Rene prošla skrz mahagonové hrazení a postavila se k pultíku vedle Vivien Grassové. Soudce ji uvítal

širokým úsměvem a potom jí položil několik otázek mapujících její dosavadní život a vztah k sestře. Jackse sice nedozvěděl nic, co by už neznal, ale se zájmem si to vyslechl znovu, jejími vlastními slovy.

Když zodpověděla všechny dotazy, soudce se rozhlédl po soudní síni a zeptal se: „Má někdo nějakénámitky proti tomu, aby se doktorka Fenningová stala správkyní pozůstalosti své sestry?“

Ticho. „Vzhledem k tomu, že nikdo nic nenamítá, rád bych doktorku Fenningovou požádal, aby se po

skončení slyšení zastavila u mě v pracovně. Musíme spolu ještě probrat nějaké administrativní záležitosti asložit přísahu. Hodně štěstí, slečno. Přerušuji jednání,“ řekl a udeřil kladívkem do stolu.

„Povstaňte!“

Všichni přítomní uposlechli výzvu. Ticho v síni však vydrželo pouhých deset sekund, než soudce zmizel vpřilehlé pracovně. Jakmile za ním zapadly masivní dřevěné dveře, celá síň ožila a vzduchem se neslyútržky desítek rozhovorů. Colletti zaletěl pohledem k Jackovi, usazenému na opačném konci síně, ale vduchu už mířil do foyeru, aby byl k dispozici novinářům. Kvapně si sbalil věci a spolu se svým právníkemvyrazil k prostřední uličce, kde oba muži splynuli s odcházejícím publikem. Hned za nimi se vytratil iMiguel Rios a jeho advokát. Jack zamířil k Vivien Grassové, aby ji povzbudil, ale vtom se vedle něj objevila

Rene. „Překvapený?“ zeptala se.

„V tomhle případu mě už nepřekvapuje vůbec nic.“

„Mám dojem, že váš příjezd do Afriky zahrál na moje svědomí. Je načase, abych přiložila ruku k dílu a

zjistila, co se mé sestře vlastně přihodilo.“

„Myslím, že jste se rozhodla správně.“

Odvrátila oči stranou, ale potom se na něj znovu zadívala. „Myslím, že bychom se měli brzy sejít.“

„Sejít?“

„Ano, mám tím samozřejmě na mysli setkání se všemi právními zástupci.“

„Oh, samozřejmě,“ řekl. „Kdykoliv chcete.“

„Určitě máte mnohem víc práce než já. Než tady najdu nějaký byt, ubytovala jsem se v hotelu Hyatt.

Zavolejte mi a dejte mi vědět, kdy se vám to bude hodit.“

„Zavolám.“

Vtom na Rene zavolala zpoza hrazení oddělujícího prostory pro veřejnost nějaká reportérka. Další novinářipostávali v prostřední uličce a nemohli se dočkat, až vyzpovídají novou správkyni pozůstalosti a Sallyinujedinou žijící příbuznou v jedné osobě.

Rene se zadívala na Jacka. „Mám dojem, že si poprvé v životě vyzkouším libozvučnost výrazu ‚bezkomentáře4.

„Pokud budete chytrá.“

Zvedla obočí a Jack rychle dodal: „Ale na vás stejně nemají.“

„Dobře jste se z toho vykroutil.“

„Co můžete čekat od právníka?“

Pousmála se a řekla: „Jsem ráda, že vás zase vidím.“

„A já jsem rád, že zase vidím vás.“

Otočila se a zamířila k východu. Jack si posbíral papíry a ještě se bezděčně ohlédl přes rameno, právěkdyž se i ona otočila a zaletěla pohledem k němu. Usmáli se na sebe, jako kdyby se navzájem přistihli našvestkách. Jako kdyby si chtěli mezi řádky říct Nevím, proč se vlastně ohlížím, ale těší mě, ze vás napadlo

totéž. Potom Rene zmizela v davu a Jack zahlédl za hrazením Kelsey. Omluvil se svému klientovi a zavolal

na ni. Prošla skrz dřevěná létací dvířka a společně se pak přesunuli ke stolu, kde je nemohl nikdo slyšet. „Měl byste si dát pozor,“ vyhrkla okamžitě Kelsey.

„Na co?“

„Vy a ta nová správkyně pozůstalosti jste na sebe dělali takové oči, že to zítra ráno bude ve všech

novinách.“

„Žádné oči jsme – musíme o tom mluvit právě tady?“

„Tak proto jste nechtěl, abych s vámi při tom dnešním slyšení seděla u stolu?“

Jackovi se zdálo, že se ocitl v roli viníka, a vůbec se mu to nezamlouvalo. „Nechtěl vás tam Tatum. Potom co jste se přestala kontrolovat a prozradila jste Deirdre Meadowsové důvěrné informace, na které sevztahuje zásada mlčenlivosti, vám už nevěří. Je mi líto.“

„A co vy?“

„Kelsey, tohle není vhodné místo.“

„Mám jenom jednoduchou otázku: Vy mi věříte?“

Zhluboka se nadechl, jako kdyby její dotaz vyžadoval mnohem zevrubnější odpověď, než dovolujeprostředí soudní síně. „Ano, věřím.“

„Víc než Rene Fenningové?“ zeptala se s přimhouřenýma očima.

„Rene sotva znám.“

„To vám mám věřit?“

Ztišil hlas. Ne že by nechtěl, aby ho někdo slyšel, ale protože mu bylo trapně. „Kelsey, mám pocit, že nežjsem odjel do Afriky, domluvili jsme se, že v Nateově zájmu vrátíme náš vztah do dřívějších kolejí. Takžedost dobře nevím, jak vám mám odpovědět.“

„Prostě ke mně buďte upřímný. Jak se mám cítit, když vidím, jak přes celý sál děláte oči na jinou ženupouhých čtyřiadvacet hodin po tom, co jste mi tvrdil, že je mezi námi všechno v pořádku?“

„Myslel jsem tím, že je mezi námi všechno v pořádku po profesionální stránce.“

„Po profesionální stránce? Ty pohledy, které jste na mě vrhal, nebyly o nic profesionálnější než pohledy,které jste před chvíli vysílal k Rene.“

„Já jsem ne Chtěl všechno zapřít, ale neznělo to věrohodně. Viděl Kelseyin zklamaný výraz a došlo mu, žeby dala přednost jakékoliv výmluvě, prostě čemukoliv, jen kdyby její slova popřel.

„Poslyšte,“ vypravil ze sebe místo toho. „Nevím, co jste viděla. Ale upřímně vám říkám, že sám nevím, copřijde.“

Pomalu zavrtěla hlavou. „V tom případě jste slepý.“

„Cože?“

„Ta žena tři roky masturbuje v africké poušti. Jděte se bodnout, Jacku.“

Odkráčela pryč, ale Jack se za ní nepustil. Jenom ji mlčky provázel pohledem. Nevěděl, co si má myslet, a

ani na to myslet nechtěl. Ale nemohl si pomoct, a přese všechno myslel, takže ho hryzaly výčitkysvědomí.

Protože jediné, na co dokázal myslet, byla Rene.

ČTVRTÁ ČÁST

Ve Sparky’s měli šťastnou hodinku, ale Jack se moc šťastně necítil. Přišel sem hned od soudu a od tédoby seděl na barové židličce a vyléval si srdce Theovi, který dohlížel na bar, ale hlavně nespouštěl oči zpokladny, aby se ujistil, že ho nový barman nebere na hůl. Bar Sparky’s přitahoval drsnou klientelu; bylato spíš putyka pro dělníky a dělnice, žádný z těch typických podniků poblíž Brickell Avenue nebo Alhambra

Circle, kam se hrnuli byznysmeni v oblecích a sekretářky. Nenabízela se tu žádná vodka Ketel One, žádná

skotská Chivas Regál a servírovalo se tu jediné pivo z dovozu – cerveza El Presidente z Dominikánskérepubliky –, které Theo každé úterý večer prodával pod cenou sběračům rajčat z Homesteadu, protoženikdo jiný by o něj ani nezavadil. Ale v zásadě se šťastná hodinka ve Sparky’s nesla ve stále stejnémduchu. Špatné osvětlení, hlasitá hudba a spousta alkoholu. 2ebrované kondomy a větrové bonbony proosvěžení dechu v prodejních automatech na toaletách. Mraky mužských nespouštějících oči z žen a ženypozorující muže. Lidé debatující a chechtající se příliš nahlas. Každý víkend stejné výjevy, kdy s každýmnásledujícím pivem proloženým panákem a s každým zavrávoráním při seznamovacím tanci padají

zábrany a bere za své soudnost.

„Zavolej jí,“ prohlásil Theo do cinkotu sklenic a jalových řečí u barového pultu.

„Komu?“

Theo vyslal mezi štamgasty číšnici s dalším podnosem dvojitých koktejlů. Na vyřízení čekaly ještě dvěobjednávky, ale Theo místo toho sáhl pod pult, do své soukromé skrýše, což věstilo problémy.

„Prosím tě, ne!“ bránil se Jack.

Theo se na něj jen ďábelsky usmál a vytáhl dvě sklenky se svou speciální lahví tequily Herradura Anejo.„Zvedneš támhleto sluchátko a vytočíš číslo Rene Fenningový. Nebo si dáme panáka.“

„S citronem a solí, nebo bez?“

Theo odstrčil stranou slánku a misku s citronem nakrájeným na osminky. „Bez.“

„Hele, jsi kruťas.“

„A nepřestaneme, dokud jeden z nás neskončí na zemi. A postav se k tomu čelem, Jacku, já ležet na

zádech a civět do stropu nebudu.“

„Jak jsi přišel na to, že jí chci zavolat?“

„Protože celou poslední půlhodinu mluvíš jenom o ní. Takže jí okamžitě zavolej, nebo strávíš celej zítřek s

pytlíkem ledu na čele.“

„Po téhle tequile nemám nikdy kocovinu.“

„Na tequilu zapomeň. Mluvím o tom, že ti ubalím takovou, že ti bude zvonit v uších ještě zítra. Takže semě už sakra znovu neptej, jestli si myslím, že bys jí měl zavolat. Zavolej jí.“

Theo posunul telefon k Jackovi, ale ten se stále ještě rozmýšlel. Přísně vzato, vzhledem k poslednímuvývoji celého případu, by měl Rene zavolat okamžitě. Ani on, ani jeho klient nepotřebovali, aby se Renedozvěděla o výhradách vůči Tatumovi od Gerryho Collettiho nebo detektiva Larsena z oddělení vražd, dřív

než si s ní promluví on. Ale něco mu dělalo starosti, nutilo ho držet se zpátky. Podíval se na Thea a řekl:„Nechci tvrdit, že se mnou flirtovala, ale měla k tomu zatraceně blízko.“

„Ty snad chceš, abych žárlil!“ řekl mu líbezně Theo, našpulil rty a poslal mu vzdušný polibek.

Jack to ignoroval. „Proč by ke mně měla být milá, natož se se mnou pokoušet flirtovat? Kdyby věřilavčerejším novinám, pak si Sally Fenningová –její sestra – mého klienta najala, aby jí vpálil kulku do

hlavy.“

„Právě jsi řekl ty kouzelný slovíčka, Jacku: Kdyby věřila včerejším novinám. Rene jim samozřejmě nevěří.

A navíc se s tebou stejně chce sejít. Což je další důvod, abys jí zavolal a udělal jí to –“

„Theo!“ zaúpěl Jack.

„Snazší. Chtěl jsem říct snazší.“

„Jo, fajn.“

Theo mu podal telefon. „Dělej!“

Jack uchopil sluchátko a na informacích zjistil číslo hotelu. Theo stál nad ním a mlčky ho sledoval, jako byse chtěl ujistit, že Jack nic nepředstírá. V hotelové centrále ho přepojili do jejího pokoje a po třetímzazvonění se ozvala sama Rene.

„Rene, to jsem já, Jack,“ ohlásil se. „Swyteck,“ dodal kvapně a připadal si jako hlupák. Theo zvedl oči v

sloup.

„Zdravím vás,“ řekla. „Právě jsem byla na odchodu.“

„Nebudu vás zdržovat. Jenom jsem se s vámi chtěl domluvit na tom, o čem jsme spolu mluvili. Víte, kvůli

tomu jednání.“

Theo protáhl obličej. „Jednání!“

Jack na něj mávl rukou, aby mlčel, a čekal na odpověď. Měl pocit, že Rene nad něčím uvažuje, a její

mlčení mu připadalo jako celá věčnost.

Nakonec se ho zeptala. „Můžete se pro mě za půl hodiny zastavit?“

„Teď večer?“

„No, jestli vám to nevyhovuje „Ano, vyhovuje.“

„Určitě! Právě jsem si chtěla objednat taxík. Ale když teď voláte a čím víc o tom uvažuju, nerada bych

tam šla sama,“ pokračovala.

„Na taxík zapomeňte. Odvezu vás. Kam jedete?“

Odpověděla úlevným, vážným hlasem. „Do Sallyina bývalého domu.“

„Do Venetian Isles?“

„Ne.“ Znovu se odmlčela. „Do jejího starého domu. Do toho, kde byla zavražděna Katherine.“ Jack sevřel sluchátko, ale nepromluvil.

„Jestli nechcete, nemusíte tam jezdit.“

Hudba, hluk i klábosení, které vytrvale znělo v baru – to všechno se Jackovi najednou slilo donepříjemného hučení v hlavě.

„Chci,“ řekl. „Vyzvednu vás za dvacet minut.“

V centru Miami je zastihl konec dopravní špičky, takže do Devadesáté páté ulice dojeli skoro v sedmhodin, dost dlouho po setmění.

Obchodní čtvrt’ miamského předměstí Miami Shores vyrostla u silnice spojující dvě významné dálnice, 195 a US 1, a dosud tu vládl maloměstský duch – tiché ulice s obytnými domy, dragstór na rohu vedlemístní restaurace a bílé kostelní věže, tyčící se nad zelené koruny palem a rozložitých buků. Celá oblast se

postupně měnila a největšího rozmachu se dočkala s přílivem nových obyvatel, zejména mladších rodin,které se usadily v oblasti ležící stranou dálnice. Sallyin starý dům však pocházel ze šedesátých let, stál jen

několik bloků od dálnice a působil dojmem, jako by uvízl v pasti. Byl to typický venkovský domek sedvěma ložnicemi, s dřevěnými žaluziemi na oknech, s hliníkovými markýzami a verandou s teracovoudlažbou před hlavním vchodem, u něhož visela cedule a vykřikovala do světa, že dům je k pronajmutí.Jack skoro čekal, že na trávníku v předzahrádce uvidí plastového plameňáka.

Jack zaparkoval mustang na příjezdové cestě. U schůdků před vchodem čekal tělnatý muž v džínách anátělníku, ozářený žlutým světlem z lucerny nade dveřmi.

„Kdo to je?“ zeptal se Jack a natáhl krk, aby skrz čelní sklo lépe viděl.

„Šéf realitní kanceláře/4 odpověděla Rene. „Všechno nechte na mně, ano?“

„Na vás?“

„Neřekla jsem mu, že tady bydlela moje sestra a že se tam chci jenom porozhlédnout. Tvrdila jsem, že sipotřebuju co nejrychleji sehnat nějaké bydlení a zaplatím mu o deset procent vyšší nájem, pokud se mi tobude líbit. Proto se uvolil, že mě domem provede takhle v pátek večer.“ „Bydlí tu teď někdo?“ „Nějaký starý pán, úplně sám. Slyšela jsem, že od té vraždy se tady nájemníci střídají po měsíci, pokud sevůbec nějací najdou.“ „Pokud se někdo nastěhuje do domu s takovou minulostí, musí na tom být asi hodně zle.“ „To určitě,“ odpověděla. „Dokonce ještě hůř než tehdy Sally,“ dodala tiše. Vykročili po příjezdové cestě k domu a šéf realitní kanceláře je uvítal na schodech. „Vy musíte být Jimmy,“řekla Rene.

„Správně,“ odpověděl Jimmy, párátko v ústech a palce obou rukou zastrčené v poutkách u kalhot. , Já jsem Rene, tohle je Jack,“ představila sebe i svého společníka a potom si oba s Jimmym potřáslipravicí. „Jdeme si prohlédnout ten dům.“

Jimmy zavřel jedno oko, zřejmě tik, a zeptal se: „Víte o tý holčičce, co ji tu zamordovali, ne?“

„Ano, víme.“

„Fajn. Chci jednat na rovinu. Protože lidi sem furt choděj, víte? Dívaj se, rozhlížej, líbí se jim to, alejakmile se o tý malý dozvěděj, všecko si okamžitě rozmýšlej. Jen mě připravujou o čas.“

„My na to nehledíme.“

„Děti nemáte, co?“

„Ne,“ odpověděla. „Nemáme.“

Jimmy vytáhl z kapsy mohutný svazek klíčů, našel ten pravý a otočil jím v zámku. Strčil do dveří a

okamžitě ustoupil dozadu. Jacka udeřil do nosu ostrý zápach kočičích výkalů. Měl pocit, jako by si přičichl

k rohožce polité čpavkem.

„Kočky,“ vysvětlil Jimmy. „Ten pošuk, co tady teď bydlí, jich má už jedenáct.“

‚Jedenáct?“ nevěřil svým uším Jack.

„Jo. Já tyhle smradlavý šmejdy nesnáším. Jen běžte dál. Všechno si to prohlídněte. Já počkám tady.“

Rene se pohnula jako první, Jack vykročil hned za ní a Jimmy zůstal stát venku. Jakmile vešli do domu,

dveře se za nimi zavřely. Jimmy se zřejmě rozhodl nechat kočičí zápach tam, kde je.

Obývací pokoj byl malý, panoval v něm nepořádek a celou podlahu ode zdi ke zdi pokrýval zelenýprošlapaný koberec. Přes pohovku byl přehozený pruh špinavé bílé látky a na něm Jack napočítal pětspících koček. Dvě křesla, sedačka, a dokonce i servírovací stolek pokrývaly podobné staré kusy tkaniny aJack na nich objevil další tři micky.

„Páni, to je ale puch!“ vzdychl Jack.

Rene jen pohodila hlavou, jako by chtěla říct: Zkus žít tři roky v Africe, kamaráde!

Jack postoupil o další krok dopředu, ale hned vzápětí polekaně uskočil,

když mu pod nohou zapískala gumová kočičí hračka. Nervózně si odkašlal, ale Rene nehnula brvou. Jakoby byla imunní vůči všem pachům, zvukům i všem ostatním podružným věcem a zajímala ji jenomminulost, kterou se tady snažila odhalit. Jackovi neušla ani změna její nálady – už žádné vtípky či rozverné úsměvy, prostě nic, co by je rozptylovalo a bránilo jim vstřebávat atmosféru domu i tragédii,která se tu odehrála: děsivý zločin, který ukončil život malého dítěte a navždycky změnil život jeho matky.

„Když se to stalo, bylo jí čtyřiadvacet,“ ozvala se Rene roztřeseným hlasem.

Jack stál na místě a přímo vnímal, jak mu v žilách koluje krev. Čtyřiadvacet. Pamatuje si ještě, jak se onsám cítil ve čtyřiadvaceti letech? Dokáže se vůbec vžít do pocitů čtyřiadvacetileté ženy se čtyřletýmdítětem? Zoufalé ženy, která pracuje do noci v Hooters a její manžel má dvě zaměstnání, jen aby udrželirodinu nad vodou? Tohle je ten život princezny, o jakém Sally snila jako malá holčička? Přijít domů v noci,

páchnout po cigaretách a rozlitém pivu, s nánosem líčidla na krásném obličeji, s bradavkami rýsujícími se

pod přiléhavým živůtkem a v nylonových šortkách, které jen spoře zahalují hýždě a připomínají spíšbikiny – protože když vypadá jako děvka, vynáší jí to větší spropitné? Jacka napadlo, jestli byla Sallyběhem svého dospělého života vůbec někdy šťastná. Také ho zajímalo, jestli ji tehdy třeba napadlo, žeten její mizerný život vlastně není až tak strašný, že by mohl být daleko horší a že ji skutečná hrůzateprve čeká.

„Mám pocit, že se tam sama neodvážím,“ hlesla Rene.

Jack k ní úplně automaticky přistoupil, uchopil ji za paži a oba pak společně vkročili do tmavé chodby.

Postupovali pomalu, podpatky jim klapaly na teracové podlaze, klip-klap, klip-klap, klip-klap, jako kdyby

jejich kroky směřující do nevýslovně temné minulosti pozpátku odměřovaly čas. Jack na Rene nijaknespěchal, nechal na ní, aby sama určila tempo. Pohybovali se pomalu, krok co krok, a nakonec se ocitlipřed otevřenými dveřmi do koupelny.

Jack stál po její pravici, takže na chodbě rozsvítil světlo, které jim dovolovalo nahlédnout dovnitř azorientovat se tam. Na prkénku toalety seděla kočka, jako kdyby se chystala napít, ale po chvilce seodplížila ven. Kdysi bílé umyvadlo pokrýval nános rzi a keramické obkladačky ztmavly pod vrstvou plísně.Přes celá zrcadlová dvířka kosmetické skříňky nad umyvadlem se táhla prasklina. Přímo proti sobě spatřilidalší dveře, které zřejmě vedly z koupelny na terasu.

„Tudy se dostal dovnitř,“ řekla Rene.

„Přes tu žaluziovou výplň?“

Přikývla. „Škvírou mezi žaluziemi strčil ruku dovnitř, dosáhl na kliku a otevřel si.“

Jack zíral na okno, představoval si, jak se kulová klika otáčí, a uvažoval, co asi dělala Sally s Katherine,když je vrah přepadl. Co se asi honilo hlavou tomu netvorovi, když za sebou zavřel dveře, vstoupil dovnitř

a zamířil do ložnice. Cítil mrazení po těle, zaplavila ho nedočkavost, byl sexuálně vzrušený, nebál se?Anebo strach měl; strach psychopata, jediný strach, kterého je úchylný člověk schopen – strach, že sesituace nevyvine přesně tak, jak si ji vysnil ve svých nekonečných zvrácených představách, strach, ževšechny jeho předchozí plány a dychtivé očekávání vyjdou naprázdno, protože mu nebude stačit, že sezmocní matky i dcery a bude si s nimi moct dělat, co se mu zlíbí.

Rene vstoupila dovnitř, prošla kolem umyvadla, ale pak se zastavila a zalapala po dechu. Jack okamžitěpochopil proč. Vana. Byla pryč. Někdo ji vytrhl a nahradil ji standardním sprchovým koutem, ale stopy poní tady zůstaly; jako obrovská jizva, jako drsná připomínka tragédie, která se tu odehrála. Jack vidělspoustu míst, kde se stal zločin, i bezpočet fotografií z místa činu, ale nikdy si nezvykl. Při pohledu na něsi pokaždé uvědomoval, že se ta tragédie skutečně stala, že už ji nikdy nelze zvrátit, že se člověku připouhém pomyšlení na ni svírá hrdlo natolik, že cítí hořkost v ústech, slyší výkřiky obětí a prožívá hrůzu,která je při tom ochromovala. Právě tady, přesně na tomto místě, si ten člověk klekl na zem, napustilvanu vodou a umyl v ní z nože Sallyinu krev. Právě tady, přesně na tomto místě, si namočil do vody ruce,zkrvavené od Sallyiny promočené halenky, a oplachoval si je tak dlouho, až se voda obarvila do ruda.Potom přinesl Sallyinu dceru, živou, ale se svázanýma rukama a nohama, ponořil ji do vany a zřejmě sekochal pohledem na její oči naplněné hrůzou. A potom ji otočil hlavou ke dnu a sledoval ji – sledoval ji spotěšením. Jack věděl, že ji celou dobu pozoroval, protože čtyři roky hájil u soudu bestie z cely smrti,stejné netvory, jako byl i tenhle člověk. Viděl, jak jim pokaždé svítily oči, když popisovali svá vítězství,viděl zabijáky, kteří vraždili jen proto, aby se mohli pást pohledem, jak z jejich oběti minutu po minutěuniká život. Tenhle hajzl sledoval, jak se dívčí tělíčko zmítá, hlava poškubává a svázané nožky se svíjejí,dokud se na vlastní oči nepřesvědčil, kolik krvavé vody dokážou ty malé dětské plíce zadržet.

„Už bychom měli jít,“ řekl Jack.

„Ne, chci se ještě podívat do ložnice,“ odpověděla Rene.

Vyšli z koupelny a pokračovali dál po chodbě. Dveře našli pootevřené,

jen natolik, aby jimi mohla proklouznout kočka. Rene do nich strčila a stiskla vypínač. Na stropě visel lustr

se čtyřmi žárovkami, ale rozsvítila se jenom jediná, takže místnost působila nesmírně ponuře. Zároveň sev ní objevila spousta stínů – kočičích stínů. Kočky na posteli, na prádelníku, na podlaze i v košíkách naprádlo, rozesetých po místnosti. Kočky, kam oko dohlédlo. Jackovi začaly slzet oči. „Vypadá to, že se těch jedenáct koček okotilo,“ poznamenal Jack.

„Chci se podívat do šatny. “

Podle toho, co se Jack o vraždě malé Katherine Fenningové dočetl, se pachatel schovával v přilehlé šatně.Rene obešla chlupaté oranžové klubko a přešla na protější stranu místnosti. Zastavila se přede dveřmi. „Mám je otevřít já?“ zeptal se jí Jack.

Zadívala se na něj, jako by váhala, a nakonec přikývla.

Nabídl jí, že dveře otevře místo ní, bez jediného zaváhání, ale když teď sahal po klice, cítil uvnitř zvláštní

tlak. Od vraždy uplynulo pět let a od té doby už v domě žila spousta lidí, takže věděl, že se nemá čeho

bát. Ale kdesi uvnitř se v něm hlásila o slovo ostražitost.

„Prosím vás,“ řekla. „Otevřete to.“

Kovová kulová klika ho zastudila v dlani. Připadala mu stejně chladná jako krev, která kolovala ve

vrahových žilách. Otočil jí. Západka cvakla. Trhnul dveřmi a spatřil, jak se uvnitř mihl černý stín. Srdce mu

vyskočilo až do krku.

Přes nárty bot mu přeletěla kočka.

Vyměnili si s Rene letmý pohled, jako kdyby si chtěli navzájem uchlácholit rozbouřené nervy. Jack otevřel

dveře dokořán a nahlédl dovnitř.

„Říkala jste, že se dostal dovnitř přes dveře do koupelny, viďte?“

„Tak mi to tvrdila Sally. V policejní zprávě se psalo, že na dveřích koupelny byly stopy po vloupání.“

„Takže se dovnitř dostane koupelnou, projde chodbou do Katherininy ložnice a schová se v šatně.“

„Alespoň tak to předpokládají/4

Jack ukázal na dvířka ve stropě kamrlíku. „Kam si myslíte, že vedou?“ zeptal se.

Rene se na ně podívala a odpověděla: „2e by do podkroví?“

V šatně byla vestavěná řada polic, uspořádaných skoro jako žebřík. Jack vyšplhal až na třetí z nich,

odsunul překližku a otevřel stropní dvířka. „Opravdu to vede do podkroví. Mohl by se sem dostat tudy?“

„Bylo by to možné. Sally podle mě neznala úplně každou vyšetřovací

teorii, se kterou policie přišla nebo ji zamítla. Státní zástupce nebyl během vyšetřování vůbec sdílný.“

„O tom mě nemusíte přesvědčovat. Před pár týdny jsem to zažil na vlastní kůži. Dokud považují ten

případ za otevřený, moc se toho dozvědět nemůžete.*4

„Půjdeme se podívat?“

„Do podkroví?“

„Policie měla na tenhle případ pět let. Proč se tam neporozhlédnout na vlastní pěst?“

Jack pokrčil rameny. „Fajn, tak dobře. Proč ne?“

Jack vyšplhal nahoru po policích, odsunul stropní dvířka stranou a strčil hlavu do podkroví. Dýchl na nějodtud zatuchlý vzduch. Jack se okamžitě začal potit, protože teplota pod střechou byla o několik stupňůvyšší než v domě. Chvíli počkal, dokud očima nepřivykl šeru, a potom si všiml žárovky zavěšené u stropuna elektrickém kabelu. Zatáhl za něj a podkroví se zalilo světlem.

„Budiž světlo,“ řekl.

„Fajn,“ odpověděla Rene, jejíž utlumený hlas se k němu nesl skrz strop šatny.

Vyšplhal až nahoru a vlezl pod střechu. Na zemi nebyla položená podlaha, jenom odhalené nosné trámy a

izolace, takže musel rozdělit svou váhu pouze na nohy, zadek a ruce. Osvětlení nebylo nijak závratné, ale

i v tom slabém světle viděl, že podkroví je na délku stejně dlouhé jako dům, od jednoho konce střechyke druhému. Ocitl se sice v nejvyšším místě pod střechou, ale i tak měl nad hlavou sotva metr prostoru.Nikde neviděl jediné okno.

„Nechápu, jak by se sem mohl dostat někdo zvenčí,“ řekl. „Vůbec žádná jiná cesta ven odsud nevede.“

„Co když tam vylezl z jiné místnosti?“

Jack se obával, že přesně tohle Rene řekne. „Půjdu se podívat.“

Přeplazil se přes trámy a snažil se nespadnout a nepropadnou se nohou nebo rukou do místností pod ním.

Čím dále postupoval od dvířek ve stropě šatny, tím mu bylo větší horko a cítil, jak se mu tričko začínálepit k propoceným zádům. Když omylem zavadil nohou o odhalenou izolaci, do vzduchu se vznesl oblakplesnivých vláken. Okamžitě se rozkašlal, protože se mu podařilo nadýchat třicet let starého prachu. Dalšívchod už ale nikde nespatřil.

„Myslím, že se sem dá dostat jedině přes tu šatnu.“

„Půjdu se podívat do komory ve druhé ložnici,“ zavolala Rene.

Jacka napadlo, co to tady vlastně provádí. Naráží hlavou do střechy a všemi možnými částmi těla se opírá

o nosné trámy, jako by trénoval na závod trakařů. Třeba mu to navrhne. „Dobrý nápad,“ zavolal na ni.

Slyšel pod sebou její kroky, jak přecházela chodbou spojující obě ložnice. Zaslechl, jak otevírá dveře,

zřejmě od manželské ložnice, a pak ještě jedny, zřejmě od druhé šatny.

„Vůbec nic,“ zavolala.

Vtom žárovka zablikala a podkroví se ponořilo do tmy.

„Oh, sakra,“ zabručel Jack. Pořád zůstával ve stejné pozici a doufal, že se žárovka znovu rozsvítí. Trochu

světla pronikalo otvorem z šatny, kterým sem vlezl, takže tu naštěstí nebyla úplně černá tma. Věděl, žetrámy od sebe leží ve vzdálenosti zhruba půl metru, takže by dokázal najít cestu zpátky i při takhlešpatném osvětlení. Počkal, než jeho oči znovu přivyknou tmě, ale pak si všiml něčeho zvláštního.

Na druhém konci podkroví, přímo nad manželskou ložnicí, zahlédl paprsky světla. Co to má sakra

znamenat? „Rene, kde jste?“ „V ložnici.“

„Vidíte tam ve stropě nějaký otvor?“

Čekal na odpověď. Nakonec se mu dostalo prostého: „Ne.“

Paprsek světla z ložnice stále prořezával temnotu jako laserový paprsek. Předtím si ho nevšiml, protože vpodkroví svítila žárovka. Když ale zhasla, světlo z ložnice jasně viděl. Jack se tedy přeplazil až k paprsku,na vzdálenost něco přes půl metru.

Chvíli ho jen tak sledoval a všiml si, že vedle trámu kdosi odřízl izolaci. Sám otvor byl menší neždeseticent, ale vzhledem k odstraněné izolaci se zdálo, že ho tam někdo udělal úmyslně. Přidřepl si a

podíval se skrz dírku.

„Rene, určitě tu nevidíte žádný otvor?“

Následovala pauza. Rene se zřejmě pokoušela něco najít. „Ne,“ řekla nakonec. „Jenom stropní větrák.“

Stropní větrák. Jack odtrhl ještě další kus izolace. Našel pod ním krabici s elektroinstalací a hákem naotočný větrák. Vedle něj spatřil podpěrný držák. Nebyl připojen k větráku, ale k nosnému trámu, a zdálose, že neslouží žádnému účelu. Podíval se na něj trochu důkladněji. Z otvoru pod ním zářilo dost světla,aby mohl přečíst název výrobce, vytištěný po straně držáku: Velbon.

Zřejmě by mu to jméno nic neříkalo, kdyby jeho bývalá žena nebyla fotografka. Velbon patřil k nejznámějším výrobcům troj nožek a podpěrných držáků pro videokamery. V tu chvíli si Jack uvědomil, na co

právě narazil.

Znovu se podíval otvorem dolů – otvorem, který při pohledu z ložnice musel vypadat jako vývod větráku –

a naskytl se mu dokonalý výhled na celou postel.

O pět let dřív to byla Sallyina postel. Někdo ji mohl sledovat, jak do ní ulehá. Jak v ní spí. Jak v ní dělá to,co se jí v ní zachtělo dělat.

„Rene?“ řekl tak nahlas, aby to slyšela i v místnosti pod ním.

„Ano?“

„Vaši sestru určitě někdo sledoval/4

Padesát

pondělí o šesté hodině ráno stál Gerry Colletti v kuchyni, oblečený

a připravený na cestu do práce. Ještě zkontroloval svůj odraz v zrcadle na skříni a jako obvykle byl sesebou spokojen. Spousta právníků se postupem času začala oblékat nedbale, ale o Gerrym to neplatilo.Oblek měl od Armaniho. Boty od Ferragama. Hedvábnou kravatu i ponožky – podle nich se dala opravduodhadovat lidská hodnota – od firmy Hermes. Košile sice * pocházela z Hongkongu, stejně jako všechny,které měl ve skříni, ale zkuste najít návrháře, který vyrábí košile pro omyly přírody se skoro půlmetrovýmobvodem krku a rukávy tři čtvrtě metru dlouhými. Gerry neposiloval od doby, co na vysoké škole opustilwrestlingový tým, pokud se za posilování nepovažovalo to, že obvykle skolil valnou část svých klientek.Opravdu to jsou šaty, co dělá člověka – šaty a dobrý krejčí.

„Gabby, objednejte další Havajské zlaté,“ řekl do diktafonu. Na kazetě měl seznam všech osobních věcí,které chtěl po své sekretářce. Najednou mu ale došlo, že pod termínem „Havajské zlaté“ je Gabbyschopna představit si cokoliv. Od krabice ananasů až po pytlík kvalitní marihuany. „Havajské zlaté kafe,“dodal pro jistotu a zastrčil diktafon zpátky do kapsy.

Na cestu se posilnil šálkem kávy, do podpaždí si zasunul složený Wall Street Journal a zamířil ke dveřím spojujícím kuchyň s garáží.

Víkend Gerry strávil v klidu a přál si, aby to tak pokračovalo i nadále.

Stále se ještě nevzpamatoval z pátečního slyšení u soudu, kde ho Swyteck tak ztrapnil. Obvykle senedopouštěl takových omylů jako s těmi fotografiemi nebo s datem na hodinkách. Tohle uklouznutí muukázalo jednu věc: nebyl dostatečně trpělivý. Nepotřeboval nic víc než mozek a trpělivost, aby tuhle hruvyhrál. Dvě věci, které Tatumovi Knightovi a Miguelu Riosovi chyběly. Teď už mezi ním a čtyřiceti šestimiliony dolarů stáli jenom oni dva. A samozřejmě ještě Alan Sirap.

Ať už je to ksakru kdokoliv.

Gerry vešel do garáže a stiskl vypínač a tlačítko na stěně. Tím pádem rozsvítil a zároveň otevřel dveřegaráže. Jeho temně zelené BMW bylo dokonale připraveno na cestu. Pod fluorescentní zářivkou se jasnětřpytila jeho umytá a naleštěná karoserie. A zatímco se dveře garáže šouravě zvedaly vzhůru, Gerry sezastavil a chvíli obdivoval nádheru svého vozu. Auta vždy zbožňoval. Také jeho otec je miloval. Oblečenímíval vždycky mastné, pod nehty se mu usazovala špína a při svém malém platu automechanika se nanový automobil nezmohl. Jeho otec neměl nikdy nic nového. Nikdy v životě neměli nic nového. Jeho

matka od nich odešla, když mu bylo deset. Pak se pro Gerryho vrátila, vyplnila žádost o rozvod, jeho otce

úplně oškubala, počkala, dokud nebylo manželství ukončené – a pak se vdala za právníka, který ji při

rozvodu zastupoval. Chytrého rozvodového právníka. Vdala se za toho hajzla a pak poslala Gerryho s

úplně holýma rukama zpátky za jeho oškubaným otcem.

Takový je život.

Když Gerry zmáčkl tlačítko na dálkovém ovládání, autoalarm zapípal a dveře se odemkly. Gerry nastoupil,usedl za volant a dveře opět zavřel. Pohodlně se uvelebil – šálek s kávou si zastrčil do úchytky, novinyrozložil vedle sebe, aby si je mohl pohodlně přečíst během čekání na semaforech, a nakonec si vytáhlpeněženku s drobnými k zaplacení mýtného. Ještě naposledy se na sebe podíval do zpětného zrcátka anakonec otočil klíčkem v zapalování.

Nic.

Znovu jím otočil, ale ozvalo se pouze cvaknutí, o to žalostnější, když je člověk zvyklý slýchat nádhernéburácení osmi dokonale sehraných válců.

Okamžitě ho napadla baterie, ale pak si to znovu promyslel. Dálkové zamykání reagovalo normálně, akdyž otevřel dveře, světlo se také zapnulo. I hodiny také fungovaly. Něco se muselo stát se startérem.

Nebo si s ním někdo hrál.

Kohokoliv jiného by ta myšlenka vyděsila, ale Gerry se jen pousmál. Pyšnil se svou neohrožeností. Měl ji v

popisu práce. Spousta bývalých manželů mu vyhrožovala a několik z nich ho dokonce napadlo.Takovouhle práci nemůže dělat člověk, který nemá ani špetku kuráže. A Colletti jí měl na rozdávání.

Někdo si hrál s jeho autem – jak nádherné, ne? Byl to přesně ten důkaz zastrašování, který mu stačil, aby

mohl soud Tatuma Knighta zbavit nároku na dědictví. Ten hlupák se prostě nedokáže ovládat a Gerry sibyl najednou téměř úplně jistý, že Tatum Knight mu odvetou za jeho chytré manévrování v soudní sínivytrhnul kabely ze startéru. Swyteckovi se možná podařilo během pátečního slyšení uhrát pár bodů, aleGerry měl dopředu všechno rozmyšlené. A pokud bude Knight dělat podobné hlouposti i nadále, dostanesvou odměnu dřív, než čekal.

Otevřel zevnitř kapotu, vystoupil z vozu a popošel před něj, aby všechno zkontroloval. Pokud byla chybatam, kde myslel, hned to oznámí na policii. Zatím však nechtěl dělat planý poplach. Nejdřív se podívá naten startér a možná pořídí i pár fotek.

Kapota se zvedla asi o deset centimetrů, dokud ji nezachytila bezpečnostní zarážka. Gerry potom sáhl pod

kapotu a hledal knoflík, kterým by ji uvolnil úplně. Nepamatoval si, kdy naposledy tohle dělal, a nebyl sijistý, kde přesně spínač je. Obě ruce měl stále pod kapotou a hledal knoflík, když vtom na něj zeshoradopadla mohutná tmavá postava. Skočila na něj jako Spiderman přímo od stropu, kde se stáčela garážová

vrata. Když dopadla na kapotu auta, zabouchla ji svou vahou, Gerrymu přímo na prsty. Colletti cítil, jak mu na břicho cáká krev, a slyšel i zvuk praskajících kostí v místě, které bylo ještě před pár vteřinami jeho

milovanýma rukama.

Ucítil, jak mu kdosi utahuje kolem krku nějaký drát nebo kabel a tiší tak jeho křik. Útočník pak jenomvstal a ručně zavřel garážová vrata. Gerry otočil hlavu a tehdy si toho všiml: přímo nad sebou vidělodsunutá dvířka do podkroví – průlez, který zakryly otevřené dveře garáže a jehož si nevšiml, když sem

vešel.

Gerry stál tváří v tvář útočníkovi. Nemohl utéct, nemohl zvednout své rozdrcené ruce, aby se bránil, anemohl se ani pokusit najít onen spínač, jímž by uvolnil kapotu, která ho uvěznila jako zvíře. Cítil taknesnesitelnou bolest, že se mu celé tělo svíjelo v křečích. Pokusil se křičet, ale struna okolo krku se stáleutahovala. Skoro nic neviděl, protože se mu z utrpěného šoku rozostřil zrak, ale stále si uvědomoval, žeútočník, který si schovával obličej pod lyžařskou kuklou, se na něj zpříma dívá.

Na chvíli struna povolila. Gerry se mohl znovu nadechnout. Muž mu něco říkal.

„Chudáček Gerry Colletti,“ řekl ten člověk posměšně. „Zkusil si cestu k hlavní ceně vyhandlovat.“

„Co?“ chtěl ze sebe vypravit Colletti, ale z hrdla mu vyšlo pouhé zasípání.

„Škoda že nevěděl, že už jsme dohodu uzavřeli.“

„Co jste začal Colletti, ale vtom se mu struna okolo krku znovu utáhla, takže musel svádět boj o každý

nádech. Kolena se mu podlomila, a kdyby útočník nedržel drát vysoko nad ním, upadl by na zem. Cítil, jak

mu z těla uniká život, a nad sebou slyšel mužova slova: „Uvidíme se v pekle, Colletti. Slyšel jsem, že je to

zlatej důl.“

tiho těsně po večeři. Byl příjemně chladný podzimní den, ale s postupně zapadajícím sluncem klesala i

teplota. Larsen sice vždycky nosil bílou košili s krátkými rukávy a uvolněnou kravatou, ale dnes se rozhodl

jinak a vzal si na sebe nepromokavou bundu, která mu připadala příhodnější. Jeho přátelé v Buffalu si už

touhle dobou určitě musí klestit cestu skoro půlmetrovou závějí sněhu, který napadl na Den díkuvzdání.

etektiv Rick Larsen z oddělení vražd dorazil k domu Gerryho Collet

Na konci ulice stála dvě policejní auta a odkláněla dopravu. Mezi nimi pak parkovala i dodávka soudníchlékařů. Žlutá páska označovala celý dvůr jako místo činu.

Larsen sice momentálně neměl službu, ale požádal, aby ho okamžitě zavolali, pokud by se něco stalo sdalšími dědici zmíněnými v poslední vůli Sally Fenningové. Mason Rudsky a Deirdre Meadowsová už leželiv márnici, takže nemusel být génius, aby mu došlo, že něco podobného může hrozit i dalším čekatelům

na miliony. Uvažoval už o tom, že by nechal hlídat i Riose, Collettiho a Knighta, aby mohla policie

okamžitě zasáhnout, pokud by se jim něco přihodilo. Takové sledování však představovalo nákladnouzáležitost a v rozpočtu nebylo dost prostředků ani na hlídání jednoho člověka, natož tří. Jeho instinktydetektiva mu navíc napovídaly, že vrah se teď zřejmě na chvíli stáhne, dokud se neuklidní mediálnímašinerie, a počká několik týdnů nebo měsíců, než znovu udeří.

Jenomže jeho instinkty ho tentokrát naprosto výjimečně zradily.

Larsen vystoupil z auta a zamířil přímo k uniformovanému policistovi, který hlídal, aby se na místo činu

nedostal nikdo nepovolaný.

„Je to ten, kdo si myslím?“

„Oficiální identifikaci ještě nemáme. Ale je to jeho dům, jeho auto, a dokonce i jeho obličej se shoduje sfotkou na řidičském průkazu. Takže jestli to není Geraldo Colletti, musí to být jeho jednovaječné dvojče.“

„Kdo ho našel? Někdo, kdo jel kolem?’

„Ne. Vrata garáže byla zavřená.“

„Moc zavřeně nevypadají.“ Z jeho hlasu zazněla výtka, ale detektivův tón zároveň vyjadřoval naději, že svěcmi na místě činu nehýbal nikdo z jeho týmu, a on si tak nemusí nikoho zvát na kobereček.

„Otevřela je jeho sekretářka. Viděla ho oknem, pomyslela si, že by mohl být ještě naživu, a otevřela

vrata.“

„Sekretářka?“

„Zmeškal jedenáct schůzek, které měl na dnešek naplánované. Neodpovídal ani na pager, ani na mobil.Pozdě odpoledne se už o něj docela začala bát, takže se rozhodla, že k němu zajede. A našla ho v té

garáži.“

Larsen se podíval na dlouhou vydlážděnou příjezdovou cestu. Tým soudních lékařů právě pracoval ugaráže; jeden z nich se věnoval Collettiho mrtvole.

„Je ta sekretářka ještě tady?“

„V autě. Vyslechl jsem ji, ale ještě je příliš rozrušená, než aby odjela domů.“

„Poproste ji, aby tu ještě zůstala. Možná si s ní budu chtít promluvit,“ řekl Larsen, zamrkal na policistu apoplácal ho po rameni. Potom zamířil po příjezdové cestě ke garáži.

Závan větru nadzvedl popadané listy manga a rozesel je kolem otevřených dveří. Byl to severovýchodnívítr, přesně ten, který přináší všechny odporné studené fronty, co v mžiku dokážou srazit listopadovéteploty klidně na pět stupňů nad nulou. Larsen měl to jemné štípání studeného vzduchu docela rád, alezároveň soucítil s chudáky, kteří museli obětovat dvouměsíční výplatu, aby mohli chodit po Miami Beach v

zimním kabátě. Larsen byl zkrátka účastný člověk; aspoň se to o něm říkalo. Každou vraždu si bralosobně a rodinám obětí vždy projevoval upřímnou soustrast. Dokonce i když byl obětí idiotský právník.

„Gerry Colletti,“ zamumlal si pod vousy, když se zastavil u vjezdu do garáže.

Oběť měla stále ještě okolo krku drát, zkrvavené ruce dosud uvězněné pod kapotou auta. Celé tělo mělzavěšené na přední části vozu, jako ochablý jelen, do kterého někdo najel skoro stokilometrovourychlostí. Larsen se podíval na Gerryho ruce a zaúpěl: „Ouvej.“

„Bez legrace,“ ozval se patolog, který klečel na kolenou a přeměřoval místo činu. „Pamatuju si, že když mibylo dvanáct, přirazila mi sestra prsty víkem od piána.“

„To ale muselo bolet.“

„Jako čert. Samozřejmě, uškrcení tlustým drátem na věšení obrazů je způsob, jak na ty prsty přestat

myslet.“

„To je příčina smrti?“

„Podívejte se sám. Pořád má ten drát okolo krku a nepřipadá mi, že ho tam někdo jenom naaranžoval,

aby nás odvedl od skutečné příčiny smrti. Máme tu krvácení z tkáně na rtech, v ústní dutině a na očních

víčkách. Obličej a krk jsou napuchlé a temně rudé. Tohle všechno vypovídá o uškrcení/4

„Takže sebevraždu můžeme zřejmě vyloučit/4

„Taky bych řekl. Podlitiny na krku jsou horizontální a rovné,“ řekl patolog a ukázal na ně. „Při oběšení

mají jiný sklon, do tvaru písmene V. Sebevražda uškrcením je velmi neobvyklá.“

„Zvlášť když máte ruce uvězněné pod kapotou auta.“

„Dobrý odhad, Columbo.“

Ze žebříku v garáži sešplhal muž. Byl to Larsenův mladý parťák. „Ricku, pojď se na něco podívat.“

Žebřík stál hned vedle auta, u dveří pro spolujezdce. Larsen vystoupal až na čtvrtou příčku, dost vysoko,aby mohl zasunout hlavu mezi strop a rolovací vrata garáže, dole momentálně povytažené. Horní panelbyl odstrčený. Larsen zasvítil kapesní baterkou skrz otvor do podkrovní části garáže. „Tudy se semdostal,“ řekl.

„Vypadá to tak,“ přitakal jeho parťák.

Larsen sestupoval ze žebříku a přitom si v duchu přehrával celou vražednou scénu. „Vrah se nejdřívschová v podkroví. Potom zaslechne, jak se otevírají garážová vrata. Odsune panel. Případný hlukpřekryje lomoz vrat, takže Colletti nic neslyší. Ani nevidí, protože otvor zakrývá horní část vrat. Vrahvyleze ven, počká, až se Colletti dostane před auto, a pak ho přepadne.“

„Proč má ale ruce pod kapotou?“

„O to se postaral vrah. Auto nestartuje. Vsadím se, že klíčky jsou pořád v zapalování.“ Larsen prostrčilhlavu oknem na pravé straně auta a okamžitě si odpověděl na svoji otázku. „Bingo.“

Patolog se zvedl z podlahy garáže a řekl: „Hele, Columbo, pojďte se podívat na tohle.“

Larson popošel dopředu a cestou nespokojeně zabručel. Ten ‚Columbo4 mu už šel na nervy. „Co je?“

Patolog svíral v ruce lupu a držel ji přímo nad levým ramenem oběti. „Zdá se, že je to zaschlá skvrna.“

„Krev?“

„Vůbec ne. Zaschlá krev na šatech by měla hnědou barvu. Jediné, co tu můžeme prostým okem spatřit, jevnější obvod té skvmy.“

„A co z toho usuzujete?“

„Tenhle oblek je z hedvábí. Už jste si někdy pokapal vodou něco hedvábného, třeba kravatu?“ Larsen protáhl obličej. „Hedvábnou kravatu? Myslím, že ne. Ale jednou jsem si omylem pomočil

polyesterové kalhoty.“

„Buďte rád, že nebyly z hedvábí. I voda na něm dokáže zanechat skvrny. Zůstanou pak po ní stejné

kruhy, jako je tenhle.“ „Takže to podle vás byla voda?“

„Něco s vysokým obsahem vody, co po vyschnutí nezanechává moc stop, ale voda to nebyla.“ Zvedlobočí, aby dodal svým dalším slovům ještě větší váhu. „Možná semeno.“

Larsenův parťák se uchechtl. „Co? Myslíte si, že toho chlapa nejdřív uškrtil a pak se z toho nad nímudělal?“

Larsen i patolog zachovali kamennou tvář, jako kdyby už viděli horší věci. Larsen se pak znovu podíval natělo a na ruce, uvězněné pod kapotou, na podlitiny na krku – podlitiny, které ukazovaly, že útočník použildaleko větší sílu, než bylo zapotřebí, aby připravil oběť o život. „Vypadá to, že ho poháněla zuřivost anenávist k oběti.“

„Což by sedělo na někoho, kdo se tím rozrajcuje až k orgasmu. Doslova.“

Larsen zavrtěl hlavou. „Podle mě to semeno není.“

„V laboratoři to zjistíme najisto.“

„Vsadím se, o co chcete, že jsou to sliny.“ „Sliny?“

Larsen pomalu přikývl. V duchu si představoval celou scénu a postupně ji rozvíjel a doplňoval o další podrobnosti. „Jak už jsem řekl, hnala ho nenávist. Bylo v tom něco osobního. Zřejmě mu nestačilo jenomho zabít. Naposledy se podíval na tuhle hromadu, zavěšenou přes předek BMW za osmdesát tisíc dolarů,

sebral v krku všechen zbytek své nenávisti a pak ho vypustil ven.“

„Plivnul na něj?“

, Jo,“ řekl Larsen a zvedl koutky úst v mírném úsměvu. „Můžeme poděkovat naší šťastné hvězdě. Plivnulna něj.“

Chtějí vzorek vaší DNA, aby mohli provést testy,“ řekl Jack.

Tatum si setřel ze rtů pivní pěnu. Mlčel, jako by čekal, až jeho právník řekne ještě něco dalšího, aby sivůbec zasloužil odpověď.

Tahle restaurace nebyla místem, které Jack pro setkání navrhl, ale Tatum žil na severu Miami Beach a připomyšlení, že by se měl „trmácet až do Coral Gables“ jenom proto, aby se setkal se svým advokátem,zasténal jako zraněný bizon. Jack tedy navrhl, aby si dali sraz v Gustu, kubánské restauraci u LincolnRoad. Obsluha byla příjemná a jídlo dobré, zkrátka dokonalé místo pro první rande nebo klidnou večeři spřáteli. Ale už méně vhodné na oběd, při kterém má advokát přimět svého klienta, aby poskytl policiisvoje tělní tekutiny. V tomhle případě se nějaké barvité historky nehodí.

Číšník položil před Jacka talíř se středně propečeným steakem Palomilla. Podal talíř s místní specialitouTatumovi a řekl: „Vaše e/ balsero, seňore.“

„Co to ksakru je?“ zeptal se Tatum., Já si objednal garnáty/4

Jack se ho pokusil uklidnit: „V té věci gamáti jsou. To jídlo se jmenuje el balsero. Znamená to vlastně‚muž ve člunu4 nebo něco takového.“

yJSít sí. Muž ve člunu.“ Číšník se pyšně usmál a Jack jeho úsměv zmateně opětoval. Měl klienty, přátele, a

dokonce i příbuzné, kteří se do Miami dostali na člunu, takže si nebyl úplně jistý, jaký postoj by měl kjídlu nazvanému „muž ve člunu“ vlastně zaujmout. Ale tohle přece je kubánská restaurace a číšník vypadá

daleko víc kubánsky než Jack a na stěně tu mají namalovaný teskný obraz havanského přístavu, takže se

nepřestával usmívat.

Tatum jenom zíral na svůj talíř.

El balsero, jak jim číšník vysvětlil, byl výtvor kuchaře s bizarním humorem a zřejmě spoustou volnéhočasu. Člun byl vyřezaný z banánu tak dlouhého, že by o něm profesor Freud dokázal napsatpsychologické pojednání. Veslaře uvnitř představovalo šest garnátů, pevně zabořených do pálivérajčatové omáčky. Vesla byla z hranolků připevněných k oběma stranám člunu.

„Vypadá to spíš jako gondola než jako člun,“ řekl Tatum.

„Mně to připomíná kánoi,“ přidal se Jack. „Ne? Lewis a Clark sjíždějící řeku rajčatové omáčky.“

‚Ah,“ vydechl číšník a po tváři se mu rozlil chápavý úsměv. „Sůůůperman.“

“Ne, ne, žádný Superman. To byli Lois a Clark. Mluvím o objevitelích z devatenáctého století – Lewis,

Clark, Sacajawea, říká vám to něco?“

Číšník zmateně pokrčil rameny. Jack mu už chtěl svou lámanou španělštinou vysvětlit, co měl na mysli,ale nakonec svůj nápad zapudil. „Nevadí. Gracias por la comida,“ poděkoval číšníkovi za jídlo.

‚J) e nada“ odpověděl číšník. Nemáte zač.

Jack si trochu posypal steak posekanou cibulkou a petrželí, na bělostnou rýži položil několik tmavýchfazolí a všechno pokapal trochou pálivé omáčky přesně tak, jak to měl rád. Než zvedl oči od talíře,Tatumovi garnáti už byli pryč.

„Dost dobrý,“ řekl Tatum. „Zvlášť Lois.“

„Lewis, “ opravil ho Jack, ale pak mávl rukou.

Tatum se opřel a zdálo se, jako kdyby už měl veslujících garnátů i nezávazné konverzace plné zuby.

„Povězte mi, proč bych měl dát Larsenovi vzorek svojí DNA.“

‚Abyste ze sebe setřásl partu detektivů z oddělení vražd.“

„Myslej si, že jsem Collettiho zabil já,“ řekl. Vyznělo to spíš jako konstatování, než jako otázka.

„Samozřejmě že si to myslí.“

, Ale já to neudělal.“

„To vím. Theo mi řekl, že jste spolu včera večer chytali ryby. A domů jste se dostali až dnes ráno.“

Tatum si opět dopřál dlouhý doušek piva „A řekl jste to policajtům?“

„Ano.“

, A to pořád chtěj mou DNA?“

„Larsen moc nevěří v alibi, které vám může potvrdit jenom váš bratr a nikdo jiný. Upřímně, ani se mu

nedivím.“

Tatum se naklonil nad stůl. „Takže vy se mu nedivíte? Myslíte si snad, že kvůli mně Theo lže?“

Jack sklopil oči a nevěděl, jak odpovědět. „Co ryby, Tatume?“

„Vůbec nebraly,“ odpověděl Tatum rozhodně.

„Za celý večer ani jediná?“

„Rybářovi se vždycky může stát, že přitáhne domů s prázdnou. Když jsme se vraceli, Theo si z toho dělal

srandu. Jak že to prej říká Jack? Kvůli tomu se to jmenuje rybolov a ne „Rybochyt, já vím, já vím. Hele, jde o to, že tohle alibi vás samo o sobě nespasí. Dneska ráno jsem mluvils Larsenem a netvrdím, že se vás chystají zatknout, ať už dneska, zítra, nebo později. Ale situace je dostnapjatá. Pořád odpovídám na telefonáty od policie, Miguelova advokáta, právníků mrtvých dědiců a tisku.Už si připadám spíš jako eskamotér než jako právní zástupce. Larsen nám prostě nabízí vědecky ověřenoumetodu, jak vás očistit, než nám dojdou všechny argumenty a oni vám budou muset nasadit pouta.“ „Tohleto mi vysvětlete.“

„Na Collettiho obleku našli skvrnu. Zjistili, že jsou to sliny a je jich tam dost, aby mohli provést test DNA.

Protože ten flek byl na zádech, je nepravděpodobné, že by si to udělala oběť sama. Takže si myslí, že aťuž ho zabil kdokoliv, taky na něj plivnul.“

„Tak to je pěkná blbost.“

„Vraždy můžou být hodně osobní záležitost, pachatele obvykle strhnou emoce. Tak či tak, policie od váschce vzorek DNA. V laboratoři pak oba dva porovnají, a pokud nebudou souhlasit – bingo, podezřenípadne na někoho dalšího ze seznamu.“

„A co když to odmítnu?“

„Pokud budou mít dost důkazů, aby vám tu vraždu mohli přišít, můžou si opatřit soudní příkaz a vezmousi od vás trochu vlasů, pot z tváře, zkrátka cokoliv, co nebude vyžadovat chirurgický zákrok.“

Tatum beze slova uchopil prázdnou slupku od banánu, která doteď ležela na talíři. Jack mu dal chvíli na

rozmyšlenou a pak se zeptal: „Tak co vy na to?“

Tatum k němu zvedl oči. V obličeji měl smrtelně vážný výraz. „Ať si mě zatknou.“

„Cože?“

Dopil zbytek piva a prohlásil: „Promiňte, Jacku. Žádnou DNA policajtům nedám.“

Theo Tatuma chápal, ale Jackovi to zkrátka nedokázal vysvětlit. O té schůzce v restauraci se Theodozvěděl od Jacka, jehož si nesmírně cenil, ale zároveň cítil, že právník, který získal svůj titul na univerzitě

v Yale a jehož otec byl guvernérem, nemůže pochopit, proč se Tatum tak brání. Jack byl moc fajn, ale toteď bylo vedlejší. Tatuma dokázal pochopit pouze Theo, i když to automaticky neznamenalo, že sbratrovým rozhodnutím souhlasí. Dokonce mu zavolal, ale nepohnul s ním ani o milimetr.

„Tohle může dokázat tvou nevinu. Nechápeš to, člověče?“

„Žádnou DNA jim nedám.“

„Sakra, ale tahle to funguje. Test DNA je přesně to, co mě dostalo z cely smrti.“

„Tys ale neměl na vybranou, Theo. Už jsi v ní trčel.“

„Jenomže přesně tam tě taky chtějí dostat. Nech si ten test udělat.“

„Ne.“

„Hergot, Tatume, proč ne? Byli jsme ten večer na rybách. Jsi nevinnej. Já to vim.“

„Tak přestaň škemrat, abych si nechal udělat nějakej podělanej test.“

Jejich rozhovor mohl klidně trvat dalších třicet let, aniž by se Theovi podařilo bratra přesvědčit. Když siTatum něco usmyslel, nikdo s ním nehnul. Ale tentokrát měl možná pravdu. Pokud to Jack nechápe, nedá

se s tím prostě nic dělat, kamaráde. Pokud na to Theo nechce přistoupit, je to tvoje volba, brácho. LidéTatuma Knighta nikdy nepovažovali za zásadového člověka, ale nikdo z nich ho neznal tak dobře jakoTheo. A Theo věděl úplně přesně, co se teď jeho bratrovi honí hlavou. Dva černoši, bratři – ne jenomduševně spříznění lidé či dva členové stejného gangu nebo smažky, co si půjčují v parku injekční stříkačky

–, opravdoví bratři pocházející ze stejného lůna narkomanky, která měla tu smůlu, že když šla jednouvečer ven, podřízl ji nějaký chlap, který si myslel, že mu ho za deset dolarů dost dobře nevykouřila. Mohli,

ale také nemuseli mít stejného otce.

Protože si ale byli tak podobní, dalo se předpokládat, že ano. Jenomže podle všeho se stejně nikdynezjistí, kdo to byl. A alibi těchhle dětí z Liberty City, které se dostaly do slepé uličky, nikdy nebude prodetektiva Larsena a jeho tlupu inkvizitorů dost dobré. Potřebují DNA – nenapadnutelný a vědecký důkazneviny, protože Tatumovo alibi v jejich očích nestálo za zlámanou grešli. „Vyser se na ně,“ prohlásilTatum a dál to nerozváděl. „Na všechny.“

Theo to chápal, nebo to alespoň chtěl pochopit. I když mu přišlo zatěžko jenom bezmocně přihlížet, jakbratr zahazuje příležitost ukázat, že je nevinný, očistit své jméno a navést ty čmuchaly na jinou stopu. Počtyřech letech čekání na smrt kvůli zločinu, který spáchal někdo jiný, se Theo nedokázal vpravit do rolenezúčastněného pozorovatele. Postavit se detektivovi z oddělení vražd, podívat se tomu démonovi do očía prohlásit: „Chcete mě? Tak si pro mě pojďte,“ vyžadovalo notnou dávku chlapské odvahy. Právě tohleTheo na svém bratrovi obdivoval. V tom si vlastně byli dost podobní. Bratři Knightové nikdy před ničímneustupovali a nikdy se nebáli pustit do křížku se svými nejhoršími nočními můrami. Tedy kromě jednévýjimky. Theo se už nikdy nevrátil do oné večerky, kde našel ležet smrtelně zraněného prodavače v kaluži

krve.

Ale právě nadešel čas to udělat.

Theo si cestu pamatoval. Vyjel po stejné trase jako tehdy v noci. Zdálo se mu to jako včera, nebo snadpřed miliony let?

Bylo devět večer, takže se na místo vypravil mnohem dříve než při své poslední osudové návštěvě, která se odehrála ve čtyři ráno. Tma byla stejná, ale v ulicích panoval daleko čilejší dopravní ruch. Projel počerstvě vydlážděné ulici s dělicí čárou, která ještě svítila novotou. Díky veřejným pracím se tu pro

zkrášlení okolí vysadilo pár palem. Nebyly to žádné impozantní a majestátní palmy jako ty, co rostly na

Kanárských ostrovech nebo na širokých bulvárech protínajících snobskou čtvrť Coral Gables. Jenomroztroušené hnědavé rostliny, které měly umlčet remcaly stěžující si na nedostatek zeleně v jejich okolí.Takže se sem po mnoha letech konečně podařilo dostat ten churavě vypadající plevel, který zřejmě vytrhli

někde v Everglades. Pár listů těchto ubohých palem trčelo vzhůru jako rozježené řídké vlasy a na jejichpokřivených kmenech zanechali své stopy sprejeři. Všechno tohle zkrášlování se bezpochyby urodilo vhlavě nějakého úředníka.

Na semaforech Theo odbočil. Kulečníková herna zmizela. Celý dům byl zabedněný a omítka ohořelá.Požár zřejmě způsobila odhozená cigareta nebo idiotský majitel, který odmítl vyrovnat dluh z hazardu. Na

rohu dosud stála benzinová pumpa, ale ve srovnání s jejím starým vybavením, které si Theo pamatoval,

na něj nová samoobslužná čerpadla působila jako vynález ze sci-fi filmů. Pamatoval si všechno,nezapomněl na jediný detail. Vždycky když ležel sám ve vězení na kavalci, přehrával si tu noc stáledokola. Už pouhá představa, že se teď vydá po stejné cestě jako tehdy, mu zrychlovala tep.

Zaparkoval auto a vypnul rádio. Pamatoval si, že hudba v autě jim tehdy v autě vyhrávala hlasitě. Dokudovšem nezaparkovali v té uličce, kde mu vůdce gangu Lionel předal instrukce a začal s jeho zasvěcením.

„Chceš se stát Potulným lordem, nebo ne?“

„To si piš. “

„Takže máš pět minut na to, abys to dokázal. Pak mizím, ať už s tebou, nebo sám. “

Theo vystoupil z auta a zavřel dveře. Tentokrát mu mysl neovlivňoval alkohol, ale vzpomínky. Množství

vzpomínek a pochyb.

Když procházel uličkou, jemný štěrk, rozesetý po cestě, mu křupal pod nohama. K obchodu přicházelodzadu, přesně jako předtím. Celou dobu na nikoho nenarazil; ulička byla tmavá a úzká a jediné světlovyzařovalo z pouliční lampy u předního vchodu. Posledně uličkou běžel, ale tentokrát vážil každý krok avnímal každou sebemenší podrobnost. Zašpiněné cihly, ze kterých byly postavené domy po obou stranách

uličky, křupání štěrku pod nohama, ozvěny dopravního ruchu daleko před sebou. Došel až na chodník azabočil doleva, přímo ke vchodu do Shelbyho obchodu, až na to, že už se tak nejmenoval. Nad vchodemvisela cedule s nápisem MORTONOVA PRODEJNA. Theo se doslechl, že starý Shelby krám prodal. Už tonemohl zvládnout, protože obchody mu začaly váznout, jakmile se rozneslo, že v jeho večerce přišel oživot devatenáctiletý chlapec, kterého ubil k smrti černoch z Liberty City.

„Nemáš ňáký drobný?“ zeptal se Thea bezdomovec, který seděl na chodníku přede dveřmi.

„Až půjdu zpátky,“ řekl Theo a zastavil se před prosklenými dveřmi. Pamatoval si, jak špatně se muudělalo, když tu byl naposledy, a jak se mu ulevilo, když zjistil, že krám je prázdný a pokladnu nikdonehlídá. Tentokrát ho zaplavily jiné pocity. Uvnitř viděl dva zákazníky a prodavače, jak se opírá o pult apřitom sleduje televizi, naladěnou na sportovní kanál ESPN. Všechno ostatní ale vypadalo téměř totožně –

uličky mezi regály byly uspořádané stejně jako před lety. Stejné byly i béžové dlaždičky na podlaze, pivoa sladkosti se dosud vyjímaly na regálu u dveří. Možná teď ten krámek vlastnil Morton, ale Theo přišel kShelbymu.

Otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

Prodavač se otočil, prohlédl si ho a pak se opět vrátil ke sledování televize. Theo mezitím prošel okolostohů novin a mrazáku. Prodavač se na něj už znova nepodíval. Theo Knight, odsouzený za vraždu ktrestu smrti, právě vešel do obchodu a obsluhu to vůbec nezajímalo. Věděl ten člověk vůbec, co se tustalo? Řekl mu o tom někdo?

Byl jsi v tom skladu?

Theo se zastavil, rozhlédl se po místnosti a tento nepřítomný pohled ho zavedl zpátky v čase k oné krvavé

skvrně a pak ke karmínově rudé stopě, po které se vydal dozadu jako idiot. Zavedla ho až do Floridskéstátní věznice a zůstala s ním pak ještě celé čtyři roky, kdy se snažil vyhnout elektrickému křeslu.

Dveře obchodu se otevřely. Theo se otočil a prodavač trhnul hlavou. Dovnitř vešli dva chlapci. Oba byličernoši. Na sobě měli kalhoty s rozkrokem u kolen, mikiny s logem fotbalového týmu Miami Hurricane,těžké zlaté řetízky a černé pletené čepice, které zřejmě – navzdory místnímu horkému podnebí –nahrazovaly baseballové čepice s kšiltem dozadu, jaké se nosily za dob Theova mládí. Oba si vykračovalitypickým gangsterským stylem, který se zřejmě přenášel z generace na generaci a nikdy se nezmění.Tentokrát už prodavač znervózněl. Chlapci se rozdělili, jeden prošel uličkou na druhé straně obchodu,druhý tou blíže k pultu. A pak se procházeli, jako kdyby uzavírali prodejnu a čekali na vhodnou příležitost

– až si zákazníci uvědomí, že je načase, aby s nimi nechali prodavače a pokladnu o samotě.

Theo je pozorně sledoval. Tentokrát už neuteče. Jsem tu s tebou, brácho.

Bližší z obou chlapců se nakonec rozesmál. Druhý se k němu ještě hlasitěji přidal. Zřejmě šlo o nějakýosobní vtip na účet vyděšeného prodavače nebo Thea. Ať tak, nebo tak, Theovi se to nelíbilo a chlapci ho

pomalu začínali vytáčet.

Smích ustal; vtipkování bylo u konce. Chlapec, který se začal smát první, vzal z chladničky dvě lahvedžusu Gatorade, zamířil k pultu a položil na něj peníze. Prodavač stále vypadal nervózně, jenomžetentokrát už to nebyl strach z neznámého, ale z nebezpečí, které už zažil. Vrátil chlapci drobné a řekl:

„Díky, Lenny.“

„Já jsem Leroy, debile. Lenny je ta obluda za mnou.“

Theo sledoval oba chlapce, ještě když vyšli z obchodu, chechtali se a pošťuchovali. „Kdo je u tebe obluda,

ty zmrde?“

A byli pryč. Zřejmě se zase přesunuli k dalšímu podobnému podniku. Lenny a Leroy. Jako Theo a Tatum.Bratři. Páreček místních grázlíků, kteří se bavili poflakováním po okolí a strašením lidí. Vypadali stejně.Oblékali se stejně. Chovali se stejně. Lidé si je vždycky navzájem pletli.

Theovi najednou přejel mráz po zádech. Z té představy se mu udělalo špatně. Ale teprve teď se podívalna Tatumův odpor vůči testu DNA z úplně jiného úhlu. A nemělo to nic společného s odvahou,zásadovostí nebo vzepřením se detektivu Larsenovi. Všechno se smrsklo na jeden jediný důvod, nakterém celý test spočíval – geny.

Theo zavrtěl hlavou. Nechtěl tomu uvěřit, ale nemohl si pomoct. Tatume, ty posranej zkurvysyne.

Když Theo ve středu ráno vrazil do Swyteckovy kanceláře, Jack si ještě ani nestačil přivonět ke kávě,natož ji ochutnat. Za sebou Theo táhl Tatuma, takže Jack věděl, že jde o něco vážného.

„Co se stalo?“ zeptal se Jack a vstal od stolu.

Za oběma mohutnými chlapskými těly, která vyplnila celé dveře, se náhle objevila Jackova sekretářka.Stála na špičkách a mávala na svého šéfa ve snaze upoutat jeho pozornost. „Přišli za vámi bratři

Knightové,“ zavolala.

„Díky, Mario.“

Theo zavřel dveře a zavelel: „Sedni si, Tatume.“

Tatum se posadil a Jack následoval jeho příkladu. Nikdo mu to sice nedoporučil, ale protože Theo sáhlvůči svému bratrovi po tak ostrém tónu, předvídal problémy.

Tatum nasupeně probodl pohledem svého mladšího bratra a prohlásil: „Možná bys mi už mohl říct, o co

tady

„Sklapni,“ umlčel ho Theo.

Jack už dlouho neviděl svého přítele tak naštvaného. „Theo, uklidni se trochu, fajn?“

„Uklidnit se?“ ušklíbl se Theo. „Uklidňoval jsem se celou noc, ale jenom jsem se naštval ještě víc. Tak mi

neříkej, abych se uklidnil.“

„Co se včera večer stalo?“ zeptal se Jack.

„Jel jsem k Shelbymu.“

Jack a Tatum si vyměnili nechápavé pohledy, jako by ani jeden z nich nevěděl, co má Theo na mysli. Theo stále přecházel po místnosti. „Pokoušel jsem se pochopit, proč Tatum nechce podstoupit test DNA,

aby dokázal svou nevinu, když jeho vlastního bráchu tahle metoda vytáhla z cely smrti. A pak mi to došlo:

Právě tohle je ten důvod, proč se tomu testu brání.“ Tatum se zmateně zeptal: „O čem to mluvíš?“ „Ty víš, o čem tu mluvím.“ „Nemám ponětí.“ „Strávil jsem čtyři roky v cele smrti. Přestaň už lhát, Tatume.“ „Neser mě. Neříkej mi, že lžu.“ „Tak s tím přestaň,“ okřikl ho Theo ještě hlasitěji. „Už k tomu nemáš důvod. Proto jsem tě sem táhnul a

nic ti po cestě neřek, dokud jsme nevešli sem. Pověz mu to, Jacku. Všechno, co tu řekneme, je důvěrný azůstane to jenom mezi právníkem a jeho klientem, ne?“ „Oba jste moji klienti. Ale jde o dva odlišné případy. Navíc dost dobře nechápu, co se tu vlastně děje.“ „Jacku, dohodneme se na tom, že cokoliv, co tu řekneme, neopustí tuhle místnost. Můžeš to pro mě sakraudělat?“ Theovy oči hrozily, že mu vyskočí z důlků. „Jistě,“ chlácholil ho Jack. „Všechno zůstane jenom mezi námi.“ „Nic, co tu řekneme, se nedostane před soud. Nikdo odsud nevyběhne vyslepičit to policii, fajn?“ „Přesně tak,“ ujistil ho Jack. Theo se zadíval na Tatuma. „Pověz mi to, brácho.“

„A co?“

„Chci slyšet pravdu.“

„Pravdu o čemT4

„Zabil jsi toho prodavače u Shelbyho?“ Theo nekřičel, ale hlas měl odhodlaný a chladný. Jeho otázkazapůsobila jako studená sprcha. Jack se podíval na Thea, potom zaletěl pohledem k Tatumovi a pakzpátky k Theovi. V duchu se ptal, co tak vážného se mohlo během posledních čtyřiadvaceti hodin proboha

stát. Domníval se, že se Tatum každou chvíli vymrští a bratra za jeho slova chytí pod krkem. Tatum se ale jenom zasmál. „Cože?“

Jeho smích přišel Jackovi trochu nervózní. Zaslechl sotva znatelné zajíknutí v Tatumově hlase a došlo mu,že Theo se chystá odhalit pravdu, která úplně všechno od základu změní. Podíval se na Tatuma a řekl:„Chce vědět, jestli jste byl členem toho gangu, který Thea do všeho namočil.“

Tatum věnoval svému právníkovi pohled, který jasně říkal: Do toho se nepleť, Swytecku.

Theo znovu začal přecházet po kanceláři a zdálo se, že ví naprosto přesně, o čem mluví. „Přesně tohlejsem si minulou noc uvědomil. Odmítnul jsi kvůli tý Collettiho vraždě podstoupit test DNA, protože ses bál,

že by mohli najít shodnej vzorek.“

„Já ale Collettiho nezabil.“

„To vím. Ale nejde tu o shodu mezi tvojí DNA a tou v tom zaschlým plivanci, co našli na jeho zádech. Bál

ses, aby nezjistili, že se shoduje se stopama vlasů a kůže, co našli pod nehtama toho prodavače odShelbyho. Ten kluk se hodně bránil, co, Jacku?“

„Podle toho, jak vypadalo místo činu, ano,“ odpověděl Jack.

„Ti chlapi z patologie, co svědčili u soudu, tvrdili, že kladl odpor a toho útočníka pořádně poškrábal nahlavě. Pod nehtama se mu zachytily zbytky kůže a vlasů. Můj první právník se to pokusil použít přiobhajobě. Zeptal se poroty, proč nemám na hlavě žádný škrábance, když měla oběť pod nehty kůži avlasy útočníka? Bohužel mě zadrželi a prohlídli až sedm měsíců po tý vraždě, takže se škrábance mohlyzahojit. Aspoň tohle se žalobci podařilo porotě namluvit. Nakonec se ale všechno vyjasnilo.

V době mýho procesu se testy DNA moc nepoužívaly. Ale o čtyři roky pozdějc už jo. A když za mnou přišelJack, aby vyřídil moje odvolání, nechal ten test udělat, a dostal mě tak ven.“

„A jedinej člověk, kterej z toho byl nadšenej víc než ty, jsem byl já.“

„Jo, teď už je mi jasný proč. Detaily jsem moc nepochopil, ale Jack mi s tím pomůže. Je pravda, že

jakmile se jednou provede test DNA, nechaj si policajti výsledky do budoucna?“

„Máš na mysli Společnou databázi vzorků DNA,“ řekl Jack a pokýval hlavou.

„Řekni mu o tom, Jacku. Řekni Tatumovi, co už dávno ví, ale já si to uvědomil až teď.“

Bylo to zvláštní, ale celá scéna skoro vypadala, jako by si ji Jack s Theem dopředu nacvičili podle scénáře.

Ale Jack si lámal hlavu nad problémem, kdo je skutečným vrahem prodavače z večerky, skoro stejnědlouho jako Theo. A pokud se Theo přiblížil k jeho odhalení, Jack půjde s ním. „Společnou databázivzorků DNA má na starosti FBI,“ vysvětlil. „Pokud se někde provede test DNA na základě vzorků z místačinu, uloží se jeho výsledek do databáze. Když jsem nechal porovnat Theovu DNA se vzorky vlasů a kůže,které se našly na oběti, profil DNA toho neznámého vraha tam museli uložit také.“

„A přesně kvůli tomuhle nechtěl Tatum dát policii svůj vzorek DNA. I když by to prokázalo, že GerryhoCollettiho nezabil. Stačilo by totiž projet tu databázi a zjistilo by se, že toho prodavače zabil on.“

Celou místnost naplnilo tíživé ticho. Oba bratři se na sebe zadívali.

„Nemělo to tak dopadnout/4 řekl tiše Tatum.

„Pane bože,“ hlesl podvědomě Jack.

Tatum pokračoval: „Měl to bejt můj další krok nahoru v gangu. Musel jsem někoho sejmout, abych dostalvlastní rajón. A Lionel vybral tohohle prodavače u Shelbyho. Žádnej důvod k tomu neměl, prostě hojenom tak vybral. A tak jsem to udělal.“

Theo vypadal, že každou chvílí vybuchne. Jackovi došlo, že musí něco říct, jinak bude řešit druhou vraždu.„A proč jste to přišili Theovi?“

„Nikdo jinej v tom obchodě bejt neměl. Ale když jsem odtamtud zdrhal, proběhnul jsem okolo nějakýhochlapa na chodníku. Bál jsem se, že by mě pak mohl indetifikovat, takže jsem musel myslet rychle. Když

jsem se vrátil do auta, vymysleli jsme s Lionelem tenhle plán.“ „Jaký plán?“ zeptal se Jack.

„Museli jsme najít někoho jinýho, chápete? Někoho, kdo by zašel do toho krámu.“

Theův hlas se třásl hněvem. „Někoho, kdo vypadal jako ty.“

Tatum zavrtěl hlavou a lítostivě zkřivil obličej. „Nechtěl jsem, abys to byl ty, Theo. A přesně tohle jsem

taky řek Lionelovi. Všichni z gangu jsme přece vypadali nachlup stejně. Černý kalhoty, mikiny Miami Heat,zlatý řetízky, obrácený baseballový čepice. Mohli jsme si vybrat skoro kohokoliv. Ale Lionel chtěl tebe.“

„A ty ses ani nepokusil rozmluvit mu to?“

„Ze začátku jo. Řek jsem, že v žádným v případě. Dávalo to ale smysl.“

„Kurvadrát, Tatume! Byla tma, všichni jsme byli stejně oblečený. Moh sis vybrat dalších deset lidí, co

vypadali stejně jako ty.“

„Nevybrali jsme si tě jenom proto, žes vypadal stejně. Měli jsme to promyšlený daleko lip.“

„Promyšlený?“ zajíknul se Theo.

„Bylo ti patnáct, člověče. Lionel řek, že tě určitě nebudou brát jako dospělýho. Mně bylo skoro osmnáct. A

mě by jako dospělýho určitě soudili. Takže kvůli tomuhle.“

Jack slyšel, jak se Theo namáhavě nadechuje a vydechuje. Hněv mu spaloval hrdlo a plíce a bránil mu

cokoliv říct. Rozhodl se promluvit místo něj. „Takže jste jim předhodili mladšího brášku a doufali jste, že

ho jako mladistvého jenom zavřou do výchovného ústavu a pak ho v osmnácti propustí a vymažou celý

incident z trestního rejstříku.“

„Přesně tak jsme to plánovali.“

Jack pokračoval. „Ten chlap na chodníku, kterého jste málem porazil, když jste utíkal – to byl ten svědek,

který omylem označil Thea za vraha.“

„Jasně.“

„A protože měl státní zástupce očitého svědka, choval se u soudu dost sebejistě. Jednali s Theem jako s

dospělým, a ne s mladistvým. Porota ho uznala vinným z vraždy prvního stupně.“

„A pak se doslechnu, že ho odsoudili k smrti,“ řekl Tatum. „Bylo to pro mě jako ta nejhorší noční můra.“

„Pro tebe\“ vykřikl Theo. „S tím si vyliž prděl, Tatume!“ „Myslíš si, že mi to nebylo zatraceně líto?“

„Ne! Nechal bys mě chcípnout!“

„To jsem neměl v plánu.“

„Hned od začátku mi bylo jasný, že mě tam nastrčili. Kolikrát jsme spolu mluvili přes to sklo ve vězení,

Tatume? Oba jsme si lámali hlavu, kterej všivák to má na svědomí. Nikdy jsme se nedostali pod padesát

lidí. A tys nikdy ani slovem nenaznačil, že jsi toho člověka zabil ty. Celou dobu jsi jenom předstíral, že jsi

se mnou, zatímco já trčím v cele smrti. Ale tys celou dobu jenom tak tiše stál, až do úplnýho konce, a

chtěl jsi mě nechat umřít za něco, co jsi spáchal ty.“

„Víš, že je to blbost. A co tehdy, když jsem ti nabídnul, že to vezmu na sebe? Řek jsem, že se k tý vraždě

přiznám, abych tě dostal z basy.“

„To nebylo upřímný. Jenom tě hryzaly výčitky svědomí.“

„Bylo to upřímný.“

Theo na něj zíral. Potom se podíval na svého právníka. „Řekni mi, Jacku. Když jsi mi vyjednal odklad

popravy, kolik času zbejvalo do chvíle, kdy mě měli usmažit zaživa?“

„Sedmnáct minut.“

„Zavolal ti na poslední chvíli můj brácha a řekl něco jako:, Ať to zastaví, mají špatnýho člověka. Já jsem

vinnej, byl jsem to já – Tatum. To já jsem ten vrah!’?“

Odpověď všichni znali, ale Jack ji stejně zopakoval nahlas. „Ne.“

Theo přistoupil až k bratrovi a oči mu plály hněvem. „Takže kdy jsi s tím chtěl sakra vyjít na světlo boží,

brácho?“

Tatum se na něj nepodíval a zíral na svoje boty. „Jsme bráchové,“ řekl. „Můžu ti to vynahradit.“

„Na to je už pozdě,“ odmítl ho Theo.

„Ne, poslouchej mě,“ vyhrkl Tatum. „Dostanu všechny ty prachy, těch šestačtyřicet milionů od Sally

Fenningový.“

„To si mě chceš koupit?“

‚Jenom mě nech, abych ti to vynahradil.“

„Fajn, vrať mi ty čtyři roky.“

„Kdyby to šlo, tak to udělám. Jenomže to nejde.“

„To je tvůj problém, nebo ne?“

„Nic víc udělat nemůžu. Je to spousta peněz, Theo.“

„Nechci tvoje prachy.“

‚Je toho děsná spousta, i když se to rozdělí mezi tři lidi.“ „Mě z toho vy nechte,“ vložil se do rozhovoru Jack.

„O vás jsem nemluvil, vy hlupáku!“ vybuchl Tatum.

V tu chvíli se zdálo, jako by se celý svět zastavil. Jack to tak cítil a Theo také. A podle toho, jak se teď

Tatum tvářil, si to uvědomil i on a litoval, že vůbec něco takového vypustil z úst.

„Tři lidi?“ zeptal se nechápavě Jack.

„Řekl jsem tři?“ podivil se Tatum. „Myslel jsem dva.“

„Ne,“ oponoval Jack. „Řekl jste tři, a myslel jste tím tři. Jestli nejsem tím třetím já, tak kdo to je?“

Tatum několikrát přeletěl pohledem z Jacka k Theovi a nazpátek. Tvářil se, jako by chtěl ještě něco

dodat, ale všechno bylo zbytečné. Prořekl se a Jack s Theem to pochopili jednoznačně: Tatum se už

domluvil, že si s někým peníze rozdělí. Měl komplice.

‚Jdu odsud,“ prohlásil Tatum a vyskočil ze židle.

„Tatume!“ zvolal Jack, ale jeho klient už vyrazil z kanceláře a uháněl po chodbě. Jack se rozběhl za ním.

„Tatume, jestli chcete, abych vás dál zastupoval, musíme si promluvit.“

Tatum se zastavil v polovině chodby, otočil se a zpražil ho. „Máte padáka. Nebudeme mluvit o ničem.“

„Koho z nich jste zabil?“ zeptal se Jack.

Tatumovi se rozšířily zorničky. „Dávejte si bacha, Swytecku.“

„Víme, že jste nezabil Collettiho, protože jste byli s Theem na rybách. Takže to musel udělat váš komplic.

Takže koho jste zabil vy? Reportérku, nebo státního zástupce?“

Tatum popošel o něco blíž a ukázal na Swytecka prstem. Jack ale neustoupil ani o krok. „Poslouchejte,“pronesl Tatum. „Bude to přesně tak, jak řekl Theo. Všechno, co tam padlo, je zcela důvěrný. Soukromej

rozhovor mezi právníkem a jeho klientem. Takže budete hezky držet jazyk za zubama.“

„Ale i tohle pravidlo má výjimky.“

Tatum Jacka probodl pohledem. „Vyhrožujete mi?“

„Jenom vám vysvětluju fakta. Právní zástupce nesmí prozradit, co jeho klient v minulosti provedl. Alepokud si myslí, že se chystá spáchat nějaký další zločin, mlčenlivost se na něj nevztahuje. A podle toho,co jsem slyšel, bych řekl, že další na vašem seznamu obětí bude Sallyin bývalý manžel.“

Tatumovi přeběhl po tváři letmý úsměv, skoro jako by se mu Jackova vzdorovitá reakce zamlouvala. „Couděláte? Zavoláte poldy?“

Jack neodpověděl.

Úsměv naTatumově tváři se ještě rozšířil. „Podle mě ne,“ řekl, otočil se a zamířil k východu.

Jack vyšel za ním. Prošli kolem sekretářky, která zaslechla Tatumova poslední slova a tvářila se vyděšeně.Když dorazili až do vstupní haly, Jack na něj zavolal: „Možná o tom nejdřív řeknu Miguelu Riosovi. Až

potom zavolám policii.“

Tatum se zastavil u hlavních dveří a jeho úsměv byl ten tam.

Vtom se dveře otevřely a dovnitř vešla Kelsey, která právě mířila do práce. Tatum ji chytil a ovinul jí ruce

kolem pasu.

„Stůjte!“ zvolal Jack.

„Ani se nehněte!“ vykřikl Tatum.

Držel Kelsey přímo před sebou, jako by to byl lidský štít. Kelsey vytřeštila oči, takže vypadaly jako

dolarové mince. Tatum zvedl ruku, jako kdyby v ní držel pistoli, ukazováček přiložil Kelsey ke spánku a

palec zvedl vzhůru.

„Nevyhrožujte mi, Swytecku.“ Stiskl pomyslný kohoutek a strčil Kelsey do hlavy, jako by jí výstřel z

devítimilimetrové pistole právě roztříštil lebku. Potom ji shodil na podlahu.

Kelsey se odkutálela po koberci k Jackovi a rozkřičela se strachem a zároveň úlevou. Tatum po nich střelil posledním zlostným pohledem. Jack mu ho vrátil těsně předtím, než za jeho bývalýmklientem zapadly dveře s tabulí z průhledného skla, na němž bylo napsáno: JACK SWYTECK, PRÁVNÍ

ZÁSTUPCE.

Nejradši bych ho zabil,“ vybuchl Theo.

Seděli sami v Jackově kanceláři. Předtím se Jack pokusil uklidnit Kelsey a požádal ji, aby počkala v

zasedací místnosti, dokud s Theem všechno nevyřeší.

„Zabít ho by nebylo úplně nejlepší řešení,“ oponoval Jack.

„To vím. Ale aspoň bych se mu rád znovu postavil, a tentokrát už bych si nebral servítky.4*

„Chápu, že tě to štve,“ řekl Jack. „Mě taky. Ale prozatím na to nesmíme brát ohled a musíme si všechno

promyslet s jasnou hlavou.“ „Promyslet si co?“

Jack se posadil za pracovní stůl, a zatímco pokračoval v hovoru, urovnával balíček kancelářských sponek.„Tatum právě přímo přede mnou vyhrožoval Kelsey. Jestli ho nezastavíme, tak jeho další obětí budezřejmě Sallyin bývalý manžel. A Tatum předpokládá, že proti tomu nic nepodniknu. Buď proto, že jsembýval jeho právní zástupce, anebo kvůli tomu, že se ho bojím. V tom se tedy přepočítal. To ale neznamená, že vyběhneme ven, najdeme ho a porveme se.“

„Zavoláš policajty?“

„Nejdřív si to promyslíme, fajn?“

„Dobře. Tak do toho.“

Jack vytáhl ze šuplíku blok, jako by si chtěl dělat poznámky. Jenomže hovořil rychleji, než si stačilzapisovat. „Začneme od začátku. Vivien Grassová se o tom zmínila na první schůzce s potenciálnímidědici, kdy poprvé vystupovala jako správce pozůstalosti Sally Fenningové. Jasně tehdy prohlásila: ,Pokud by se kdokoliv z obmyšlených pokusil zprovodit ze světa ostatní osoby uvedené v poslední vůli, aby

zdědil celý koláč, měl by na to rychle zapomenout. Jejich motiv by byl zcela jasný a nikdy by jim to

nemohlo projít.“4

„Tatum zřejmě našel nějakou kličku.“

„Alespoň si to myslí. Podle mě se domluvil s někým, kdo ty vraždy spáchal místo něj, zatímco on si mohl vklidu vytvářet alibi.“

„Třeba jako ‚Byl jsem na rybách s bráchou! poznamenal Theo.

„Přesně tak. Pokud se může nějak účinně bránit, třeba spolehlivě prokázat alibi nebo něco podobného,bude dost těžké ho z těch vražd obvinit, i když všechny ostatní dědice přežije. V tom může mít pravdu.Nebo taky nemusí. Ale se čtyřiceti šesti miliony dolarů si může najmout zatraceně dobrého právníka.“

„Jednu věc víme,“ řekl Theo. „Svýho bráchu znám. Jestli se dostal až sem, tak už se nezastaví předničím.“

„To znamená, že musíme zjistit, kdo je jeho komplicem.“

„Máš nějaký tušení?“

Jack se opřel v křesle a zamyslel se. „Dost důkladně jsem o tom přemýšlel. Zdá se mi, že to mají na

svědomí alespoň dva vrazi. Nebo si někdo dal záležet, aby to tak vypadalo.“

„A jak jsi přišel na ty dva?“

„Ten první mi volal, potom co zavraždili státního zástupce, a pohrozil, že z té hry o dědictví nikdo

nevycouvá. ‚Všichni musí zemřít.4 A jestli máme brát jeho slova vážně, tak mu určitě nejde v první řadě o

peníze.“

„Takovýho blázna by si Tatum za komplice určitě nikdy nevybral.“

„Ne. Ale druhý vrah – nebo možná jeho druhé já – je ten člověk, který zaútočil na Kelsey a chtěl po

Tatumovi, aby se z celé té hry stáhnul.“

„Počkej moment,“ přerušil ho Theo. „Jestli je tenhle člověk komplic, tak proč by chtěl, aby se Tatum vzdalsvejch nároků? Tipnul bych si, že by měl chtít právej opak.“

„Určitě je to jenom úskok,“ řekl Jack. „Dokonalá zástěrka pro Tatuma a jeho komplice, nemyslíš? Bude tovypadat, že Tatumovi někdo vyhrožuje, ale on ve skutečnosti se svým společníkem odstraní všechnyostatní dědice, takže nakonec dostane celou částku sám.“

„Zřejmější přesvědčenej, že ten jeho komplic není nikdo z dědiců.“

„Dává to smysl. Proč jinak by potřeboval Tatuma, kdyby měl sám možnost zdědit šestačtyřicet milionů?“

Theo vstal ze židle a začal rázovat po místnosti. „Takže musíme najít nějakýho Tatumova známýho, kterejnení mezi dědicema a neštítí se vraždy.“

Jack a Theo se na sebe podívali, jako by jim ono jméno vytanulo na mysli skoro současně. „Myslíš na

toho, na koho myslím já?“ zeptal se Jack.

, Je to celkem jasný, ne?“ „Ten chlap, který Tatuma vlastně do všeho namočil. Ten všivák, co ho seznámil

se Sally.“ „Její starej bodyguard?“

„Přesně tak.“

Upřeně se na sebe zadívali a v tichu, které se v místnosti rozhostilo, si tu myšlenku nechávali projít

hlavou. Připadala jim dokonalá. Theo se nakonec zeptal: „Co teď? Zajdeš za poldama?“

Jack zavrtěl hlavou. „Tvůj bratr sice nepatří mezi moje favority, ale je pravda, že o všech věcech, které

plánuje, jsem se dozvěděl jako jeho právní zástupce. Takže musím držet jazyk za zuby.“

„Ale já slyšel, cos na něj volal přes chodbu. 2e mlčenlivost se na tebe nevztahuje, pokud se chystá

spáchat nějakej další zločin.“

, Jsem obhájce, Theo. Měl bych si všechna fakta nejdřív ověřit, než tuhle zásadu mlčenlivosti poruším.“

„‘Ty si tím nejseš jistej?“

„Ne dost. Nemůžu jenom tak přiběhnout na policii a říct: Hele, můj klient se prořekl, že chce rozdělitdědictví na tři, a ne na dvě části. A z toho usuzuju, že se spolčil s bývalým bodyguardem Sally Fenningovéa přemluvil ho, aby zabil ostatní dědice.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Podniknu všechno, co bude v mých silách, aby sis mohl vyřídit účty se svým bezcenným bratrem.Pomůžu ti, abys mohl pomoct sám sobě.“

, Jsem jedno velký ucho.“

„Myslím, že bychom měli zajít za tím bývalým osobním strážcem Sally Fenningové.“

Theo se jízlivě usmál, sevřel pravou ruku v pěst a začal si ji masírovat druhou dlaní. „Bude mi potěšením.“

„Žádné násilí,“ řekl Jack.

„Tak co chceš, abych tam dělal?“

„Prostě jeď podle mého plánu.“

„Tvýho plánu?“ zasmál se Theo. „Když jsme se posledně řídili podle tvýho plánu, zajala mě nějaká ruský

mluvící hispánská kočička, zamkla mě ve špinavým hotelovým pokoji a celý tři dny mě tam držela

přivázanýho k nohám postele.“

„A stěžoval sis snad?“

Theo nad tím zauvažoval a usmál se ještě vřeleji. „Máš pravdu, Jacku. Takže, jakej je to plán?“

Nakonec se shodli na revolveru značky Smith & Wesson s leštěnou niklovou hlavní.

Jackovi a Theovi trvalo pouze několik minut, než se domluvili na postupu. Kelsey jim chtěla taky pomoci,

a protože Tatum vyhrožoval právě jí, Jack usoudil, že si zaslouží odplatu. Souhlasila, že s Theem zajede

do obchodu se zbraněmi na Biscayne Boulevard a ukáže mu pistoli, co se nejvíc podobá té, kterou na ni

namířil útočník před právnickou knihovnou.

„To je ona,“ řekla Kelsey a ukázala přes sklo na pistoli v regálu.

„Určitě?“ zeptal se Theo.

„Byla tma a ten člověk měl na obličeji kuklu. Ale pistoli jsem měla přímo před sebou a z knihovny zářilo

dost světla, abych ji poznala. Možná to není úplně ten samý model, ale vypadá skoro stejně.“

„Díky,“ řekl Theo. „Přesně tohle potřebujeme. Mám vás hodit domů?“

„Ne, auto mám pořád na ulici před Jackovou kanceláří. Můžete mě zavézt tam?“

„Bez problémů.“

Když se Kelsey zase vrátila do kanceláře, Jack stál u zásobníku s chlazenou vodou. Tvrdila, že si něco

zapomněla na stole, Ale Jack vycítil, že má ještě něco na srdci. Proto ji doprovodil až k autu. Zastavili se vprostoru mezi jejím autem a olivovníkem, který vyrůstal z chodníku. „Divil byste se, kdybych vám řekla, že dneska ráno jsem si šla do kanceláře vyklidit stůl?“

„Nikdo vás nepožádal, abyste odešla.“

„Nikdo mě ani nepožádal, abych zůstala.“

Ačkoliv se Kelsey k odchodu rozhodla sama, Jack nedokázal zastírat, že ho její nemístné chování

zklamalo.

Kelsey pokračovala: „Je mi líto, jak jsem se zachovala tehdy u soudu, na konci slyšení. Nebylo to moc

profesionální.“ „Chápu.“

„Opravdu? Nebo to říkáte jenom tak?“

„Nějak se nám to všechno zamotává.“

„Zamotává? Jacku, když jsem odcházela z knihovny, nějaký blázen na mě namířil pistolí a vyhrožoval, žeutopí mého syna. Dneska mě popadl jeden váš klient a dělal, jako že mi vystřelí mozek z hlavy. Z ničehovás neobviňuju, ale jedna věc mě vážně rozčiluje. Pořád tu jenom tak chodím a mám pocit, že vámmusím něco vynahrazovat.“

„Nechci, abyste se tak cítila.“

Mluvila tiše, ale z hlasu jí zněla bolest. „Chci, abychom se přes to přenesli – přes to odcizení, které se

mezi nás vkradlo kvůli té reportérce, co mi pověděla o Tatumovi.“

„Kéž by se to nikdy nestalo. Ale nemůžu přece předstírat, že k tomu nedošlo.“

„Obelhala mě. Zkrátka jsem trochu ujela.“

„Ale tohle ujetí málem dostalo mého klienta do vězení.“

„Kam ale stejně patří.“

„Na tom teď nesejde.“

„Já vím. Udělala jsem chybu. A už jsem řekla, že je mi to líto.“

Jack sklopil oči a stočil je stranou. Kelsey k němu popošla ještě blíž a natočila hlavu, aby se dostala do

jeho zorného pole. „Heleďte,“ řekla a pousmála se. „Jestli se mi chystáte říct, že v lásce se člověk nemusí

za nic omlouvat, tak vás asi uškrtím.“

Když se na něj podívala, uvědomil si, že mu nezbývá nic jiného než naprosto upřímné přiznání. „Kelsey, já

„Neříkejte to.“

„Je to důležité. Snažím se vám vysvětlit, že mám za sebou pětileté manželství se ženou, která znala

všechna moje tajemství. Osobní, pracovní – prostě všechna. Naprosto jsem jí důvěřoval, a přesto jsme se

rozvedli. A jakou šanci může mít vztah, ze kterého se vytratila důvěra ještě předtím, než vlastně začal?“

Po chodníku okolo nich prošla žena s kokršpanělem na vodítku. Kývla jim na pozdrav, odtáhla svého psa

od Jackovy boty a pokračovala dál.

Kelsey se na Jacka podívala a řekla: „Vám se opravdu líbí, viďte?“

„Nikdy předtím jsem ji neviděl.“

„Neměla jsem na mysli tuhle. Mluvím o Rene, Sallyině sestře.“

Jack pokrčil rameny, protože nevěděl, jak odpovědět.

Kelsey se zhluboka nadechla a potom odevzdaně vydechla. „Jste fajn muž, Jacku. A zdá se mi, že celá

tahle záležitost s důvěrou je jenom chytrá hra, s kterou jste vyrukoval, protože se bojíte jít za něčím, conedává úplně smysl. Ale zasloužíte si přesně to, co chcete. Dokonce i když ani sám dost dobře nevíte,proč o to vlastně stojíte.“

„Díky. Aspoň myslím.“

„Doufám, že vám to vyjde.“

„Ještě není co.“

„Ale bude.“

Tázavě se na ni podíval a v duchu si položil otázku, jak je to možné, že Kelsey pokaždé odhalí u jiných

žen i to, co by žádný muž nenašel ani pod mikroskopem.

„Udělám všechno, co umím, aby váš plán vyšel. Cokoliv budete s Theem chtít/4 Natáhla ruku, jako by hochtěla pohladit po tváři, ale pak ji zase stáhla zpátky. „Uvidíme se, Jacku.“

„Jo. Mějte se.“

Sledoval ji, jak nastupuje do auta a startuje motor. Když odjížděla, nesměle jí zamával. Ale ta prázdnotauvnitř, kterou teď cítil, nebyla kvůli ní. Ani kvůli Rene.

Sakra, řekl si sám pro sebe. Je mi to líto, Nate.

Theo měl chuť zahrát si pořádnou roli. Nešlo o jeho obvyklou touhu po hrátkách, které většinouzahrnovaly dostatečnou zásobu masážního oleje, jedlé spodní prádlo s nějakou lákavou příchutí a balíčekextra velkých světélkujících kondomů (když přišlo na to, mít kliku, se štěstím to u Thea nijak nesouviselo).

Spíše se připravoval na hru, po které „by rád poděkoval akademii“ a předvedl svůj herecký talent.

A přestože ho kamery nenatáčely, Theo chtěl předvést tu nejčistší formu umění a přeměnit Tatumova

kumpána a podvodníka Javiera v hotového beránka, poddajného jako želatina.

„Můžu dál?“ zeptal se Theo. Stál přímo na prahu přede dveřmi. Na opačné straně byl Javier a na soběneměl nic jiného než trenky. Vypadal, jako kdyby právě vylezl z postele. Ostatně u vyhazovače v klubu zeSouth Beach se dalo očekávat, že si přispí i přes poledne. V mládí a po dvacítce zřejmě chodil doposilovny a užíval i steroidy. Začínal se ale pomalu blížit k návěstidlu, které ukazovalo cestu mezitlusťochy. Kolem krku mu visel masivní zlatý řetízek a Theo si všiml, že kůži na hrudi měl načervenalou apodrážděnou, jako muži z posilovny, kteří si ji holí, protože ženám se přece chlupy nelíbí.

Javier si ho měřil pátravým pohledem, jako by se snažil ujistit, že je to on. „Vypadáš stejně hnusně jakomůj kámoš Tatum. Takže asi budeš jeho bráška.“

„Jmenuju se Theo. Už je to doba, co jsme spolu mluvili naposled.“

„O čem?“

„Obchodní záležitosti.“ „A jaký?“

„Takový, co se na veřejnosti moc neprovozujou.“

Javier se pousmál, pak pustil Thea dovnitř a dovedl ho až do kuchyně. A zatímco se Theo usazoval nabarovou stoličku, Javier odsunul z kuchyňského stolu čtyři velké plastové nádoby, naplněné proteinovousměsí pro body-building.

„Pivo?“ zeptal se Javier.

„Ne, díky. Už jsem snídal.“

Než si Javier vytáhl z lednice plechovku piva, Theo si stihl rychle prohlédnout byt. Pokoji hned vedle

dominovala velká televize s plochou obrazovkou. Ostatní nábytek vypadal, jako by už k celému velkému

bytu patřil. Pokud se Javier zapletl do něčeho ilegálního, tak tomu buď nevěnoval příliš času, neboriskoval, a to se mu nesmírně vyplatilo.

Javier otevřel plechovku a pak se posadil na druhou stranu stolu. „Takže, co se stalo?“

„Znovu jsem uvážil tu Tatumovu nabídku.“

Javier se napil a pak si hřbetem ruky utřel pusu. „Jakou nabídku?“ „Těch šestačtyřicet milionů ze závěti Sally Fenningový.“

„A co jako?“

Theo trochu přivřel oči a připravil se na Javierovu reakci. „Rozhod jsem se, že mi jedna třetina bude

stačit.“

„No jasně,“ řekl výsměšně Javier. „Komu ne?“

„Takže tobě to nevadí?“

Javier se znovu napil a odříhnul si. „A co by mi sakra mělo vadit?“

„Že se to rozdělí mezi tři lidi, a ne dva.“

Javier se nechápavě usmál. „Víš snad něco, co já ne?“

Když sem Theo přišel, byl si svojí hrou celkem jistý, ale teď si začínal říkat, jestli je Javier opravdu

bratrovým komplicem.

„Snažíš se dělat blbýho, Javiere?“

Jeho společník mezitím dopil zbytek piva a hliníkovou plechovku zmáčkl v ruce. „Vypadám snad na to?“

Ne, pomyslel si Theo, právě tohle je problém. Vypadal teď jako naprostý pitomec a zároveň ohrožoval

úspěch Jackova plánu. Měl sem jenom přijít a pokusit se zjistit, jestli byl Sallyin bodyguard opravdu

Tatumovým komplicem. Pokud byla jejich teorie pravdivá, tak by už měl mít toho hlupáka zpracovaného.

Pokud to nehraje stejně dobře jako já.

Vtom zazvonil telefon. „Nezapomeň, cos chtěl říct,“ řekl Javier. Pak odhodil prázdnou a zmačkanou

plechovku do koše a zamířil na druhou stranu kuchyně.

Theo ho sledoval až k telefonu a najednou se mu přestalo líbit, jak se celá situace vyvíjí. Co když to naněj Javier jenom hraje? Co když mu právě volá Tatum a chce ho varovat, aby Theovi nevěřil – aneboještě hůř?

Znovu se rychle rozhlédl po kuchyni a srdce se mu při tom rozbušilo. Pohled mu ulpěl na řadě nožů,vyrovnaných v přihrádce vedle sporáku.

„Haló,“ slyšel Theo, jak se Javier hlásí do sluchátka. Říkal si, jestli je na druhé straně linky člověk, kteréhotam Theo čekal, anebo ten, z něhož měl mít strach.

Stáli před obrovskou otázkou: jak naložit s Miguelem Riosem.

Jack úplně nelhal, když Tatumovi během hádky v kanceláři pohrozil, že Sallyin bývalý manžel by se měljako první dozvědět o Tatumově plánu rozdělit si dědictví napůl se svým komplicem, který byl stejněnebezpečný jako záhadný. Aby však Jack mohl svoji hrozbu splnit, bude muset vyřešit zásadní otázku –dojít k závěru, že v tomto případě bude porušení mlčenlivosti morálně obhajitelným a správným činem. Ato mu připadalo značně nejisté. Nešlo o to, jestli jeho klient (teď už sice bývalý, ale na tom vůbec

nezáleží) v minulosti vraždil. Takovou informaci nemohl Jack nikdy prozradit, dokonce ani kdyby mu to

Tatum odpřísáhl, protože by ho vyloučili z advokátní komory. Teď šlo o to, jestli Tatum spáchá nějakoudalší vraždu. Pokud Theo u Javiera neuspěje, nepostoupí Jack ani o kus dál a nemůže prokázat, že sejeho klient chystá někoho zabít a že je v nebezpečí život nevinného člověka. V žádném případě neměltolik důkazů, kolik by obvykle obhájce v trestním případu potřeboval, aby mohl zradit důvěru svého

klienta.

Velkou roli zde ale hrála mravnost. Přinejmenším se chtěl s Miguelem setkat, aby se ujistil, že se jeden zposledních Sallyiných dědiců dozví, v jak vážném nebezpečí se nachází.

„Myslíte si snad, že už dávno nemám naděláno v kalhotách?“

Jack seděl na kraji pohovky a sledoval, jak Miguel přechází po koberci. Nedokázal se posadit od chvíle,

kdy pozval Jacka do obývacího pokoje. Mluvil rychle a z jeho tónu Jack cítil nesmírnou nervozitu.

„Člověk nemusí být génius, aby mu došlo, co se děje,“ řekl Jack.

„Fajn. Tak co tedy dělá váš klient?“

Jack váhal, jak má odpovědět. Moc toho prozradit nesměl, ale pokusil se povědět co nejvíc. „Už Tatuma

nezastupuji.“

„Proč ne?“

„Nic víc vám nemůžu říct.“

Miguel konečně přestal rázovat po pokoji. Podíval se Jackovi do očí, jako by cítil, že by mu Tatumůvbývalý obhájce rád řekl víc. A Jack se mu to opravdu snažil naznačit. Připadal si úplně stejně jako usoudu, když věděl, že se jeho klient dopouští křivé přísahy. Někteří právníci zastávali názor, že jedinousprávnou reakcí advokáta bylo sledovat svého klienta a nechat ho, aby svoji historku vypověděl. Žádnýprávník by si neměl stoupnout a říct: „Můj klient lže.“ Ale ve chvíli, kdy advokát ztichl a nepokusil sedostat ze svého klienta další informace, každý, kdo znal pořádně všechny zásady právnického povolání,okamžitě pochopil, o co jde.

Miguel byl policista a Jack doufal, že má dost důvtipu, aby si všechno odvodil z pohledu, který na něj Jack

upíral.

„Takže říkáte, že…“

, Jak už jsem vás upozornil, nic víc prozradit nemůžu.“

Miguel se opřel o pohovku, potom se od ní odrazil a znovu začal přecházet po pokoji. „To je výborné.Nejdřív Rudsky. Pak Meadowsová. Teď Colletti. Takže jsem v tom zůstal sám s Tatumem, kterého jsem se

bál už od prvního setkání. A ještě s tím Alanem Sirapem, což je pravděpodobně jenom zástěrka pročlověka, který Sally pronásledoval. Mám vám připomenout, že podle mě zavraždil naši dceru právě on?“

„Zřejmě jste si už udělal docela přesný obrázek.“

„Lepší, než byste si myslel. Tohle si poslechněte.“

Zamířil na druhou stranu pokoje k přehrávači uloženému na polici a z plastového obalu vytáhl kazetu.„Dneska ráno jsem to zanesl na policii. Je to kopie zprávy, kterou mi někdo nechal na záznamníku.“

„Dnes ráno?“

‚Jo. Bylo to okolo půl deváté – přesně v osm hodin a dvaatřicet minut, podle záznamníku.“

Jack nic neřekl, ale v duchu si poznamenal, že tou dobou byli Theo s Tatumem na cestě do jehokanceláře. Zajímalo ho, kde byl tou dobou Javier.

Miguel mačkal tlačítka na přehrávači, aby upravil hlasitost, „Byl jsem zrovna ve sprše, takže to převzalahlasová schránka. Když jsem si to poslechl, hrozně mě to vyděsilo. Okamžitě jsem zavolal na stanici.Právě proto jsem si taky vzal den volna. Detektiv Larsen po mně chce, abych zvedl telefon, jestli bude

volat znova.“

„Připadal vám ten hlas povědomý?“

„Ne. Navíc je zkreslený. Poslouchejte.“ Spustil přehrávač a odstoupil stranou. Z reproduktorů se kromějednoho nebo dvou zapraskání zpočátku nic neozvalo. Pak se přehrála Miguelova zpráva.

“Dobrý den, tady je Miguel Po zaznění tónu zanechte v zkaz “

Ozvalo se pípnutí a opět nic. Jack se podíval na Miguela, který mu pohledem naznačil, že už to brzypřijde. Po chvíli konečně prolomil ticho hlas z reproduktorů.

‚Jsi další na řadě, Migueli. Ale to už přece víš, ne?“

Jackovi přeběhl mráz po zádech. A vůbec si nedokázal představit, jak se asi musí cítit Miguel. Poznání, žeten hlas už jednou slyšel, Jackovi na klidu nepřidalo. Byl to úplně stejný zkreslený hlas, jaký se jednouozval i z jeho vlastního telefonu. Ten šílenec mu tenkrát řekl, že „všichni musí zemříť4. Ale mezi tehdejším

vzkazem a tím, který teď zazněl z přehrávače, byl jeden velký rozdíl. Ve zprávě, kterou neznámýzanechal Miguelovi, zněl hlas neznámého daleko drsněji.

‚A vůbec neuvažuj, že bys z toho vycouval, ty hajzle. Stejně ti to nepomůže. Nepomohlo to MasonuRudskému, nebo snad jo? Dopadne to přesně tak, jak jsem řekl Swyteckovi – všichni do posledníhozemřete. A víš proč? Protože to tak Sally chtěla. Neměla ale chuť to někomu říct, a už vůbec ne se o topostarat. Ale já vím, co si doopravdy přála. Přála si vás potrestat. A teď je na mně, abyste vy sráči dostali

přesně to, co si zasloužíte. Přesně tak, Mikey. Poslední dědic, co přežije, dostane čtyřicet šest milionůdolarů. Je sakra velká škoda, že to tak nedopadne. Nikdo je nedostane. Nikdo z vás totiž nepřežije.“

V reproduktorech znovu zapraskalo, zpráva skončila. Miguel vypnul přehrávač. Vypadal, jako by čekal, cona to Jack řekne, ale tady byl každý komentář zbytečný. Přesně tohle Jack předpokládal. Vrah sepovažoval za Sallyina ochránce a mstitele. O peníze mu nešlo. Chtěl, aby bylo učiněno zadostspravedlnosti, přesně tomu zvrácenému druhu spravedlnosti, který se obvykle zrodí ze zvrácené lásky.Zpráva nemohla být výmluvnější. Člověk, který Sally pronásledoval, se vrátil v plné síle.

Theo zaslechl z telefonického hovoru v kuchyni dost, aby mu došlo, že nevolal Tatum. Byla to Kelsey,

přesně podle plánu.

Jack to sice úplně takhle nenaplánoval, ale Theo pro Kelsey tuhle roli vymyslel, když byli na cestě doobchodu se zbraněmi Biscayne Guns & Ammo. Pokud totiž Theo něco nesnášel, pak to byli gangsteřivyhrožující dětem. Slíbil Kelsey, že jí pomůže zjistit, jestli byl Sallying bodyguard ten mizera, který jipřepadl a vyhrožoval, že zabije jejího syna. Stačilo, aby zavolala, až bude Theo u něj, a řekla mu, co si oněm myslí už od prvního večera, kdy se potkali v klubu Vertigo. Musela ho zabavit nejméně na deset až patnáct minut, takže se rozhodla, že začne co nejvíc přehánět. Jak od něj bylo milé a taktní, že se jíběhem jejich rozhovoru nesnažil dívat na rty, i když se léčí ze závislosti na pornofilmech, a jak těžké jenajít v Miami muže, který je tak vnímavý, a dokonce i hezčí než The Rock, jeden z nejslavnějšíchwrestlerů.

„To si vážně myslíte?“ zeptal se Javier s klukovským úsměvem.

Theo musel odejít z místnosti. Nejenom kvůli tomu, aby se nerozesmál, ale hlavně proto, že to tvořilosoučást jejich plánu. Poklepal Javierovi na rameno a zeptal se: „Kde je tu koupelna?“

Javier mu jenom rukou naznačil směr. Zřejmě se bál, aby ani sebetišší „Tudy!“ nenarušilo jeho plodný

rozhovor s Kelsey.

Theo zamířil přes chodbu do koupelny. Věřil Kelsey, že toho ubožáka dokáže dost dlouho udržet v naději

na sex po telefonu.

Prošel okolo koupelny přímo do ložnice zaláskovaného telefonisty. Kelsey mu slíbila, že mu dá vědět napager, než bodyguardovi položí telefon. Tak by měl mít Theo dost času vrátit se do kuchyně dřív, než hoJavier nachytá, jak mu slídí po bytě.

Přesněji řečeno, hledal pistoli. Kelsey neviděla útočníkovi do tváře ani ho nemohla identifikovat podlehlasu, protože měl zřejmě v puse smotek vaty, když na ni mluvil. Ale jeho pistoli měla přímo před očima –

a vypadala přesně jako ta, kterou si dnes ráno vybrali v obchodě. Revolver Smith

& Wesson s leštěnou niklovou hlavní.

Theo mohl jen odhadovat, kde všude se dá taková pistole ukrýt, ale vycházel z toho, že padouši jako

Javier, kteří žili sami, si ji schovávali třeba do nočního stolku, aby je nemohlo nic překvapit ani uprostřednoci. Byl to jen výstřel naslepo, ale pokud vůbec existovala šance, že by Theo mohl najít pistoli, která se z

dálky podobala revolveru z dnešní návštěvy obchodu, jeho dnešní riskantní návštěva u Javiera by sevyplatila.

Dveře do ložnice byly otevřené a Theo vešel potichu dovnitř. Na jediném okně v místnosti nevisely žádnézáclony ani závěsy, jenom tenké žaluzie. Přes ně se draly do místnosti sporé sluneční paprsky a dopadalyna podlahu, skříň a neustlanou postel. Vytvářely tak velmi chaotické vzorce, ale Theo se přinutilnerozsvítit lampu a zvyknout si na šero. Otevřenými dveřmi stále slyšel Javiera, jak debatuje s Kelsey,která se o něj postarala opravdu důkladně. Theo přešel na druhou stranu místnosti a jeho kroky ztlumil

tlustý koberec, pokrývající celou podlahu. Obešel prázdnou krabici od pizzy, pohozenou vedle postele,

kvapně přistoupil k nočnímu stolku a otevřel horní šuplík.

Tam si všiml švába, který se nejdřív zadíval přímo na něj, ale pak odcupital zpátky do zadní částipřihrádky. Jinak ležel v šuplíku pouze prázdný sáček od bramborových lupínků, pár zapomenutýchdrobných a bezpočet dalších zmačkaných obalů od laskomin, o které se Javier se svými šestinohýmipřáteli zřejmě nepodělil. Theo zasunul horní přihrádku a otevřel druhou, spodní. Válela se v ní spoustahloupostí – fotoaparát najedno použití s filmem, staré časopisy a videokazety, ale nikde žádná pistole.

Potom Theo zamířil ke skříni. V horním šuplíku objevil poskládané spodní prádlo a ponožky – naprostoideální úkryt pro zbraň. Ale ani tam na ni nenarazil. A dokonce ani v prostředním a spodním šuplíku.

Co je to sakra za bodyguarda, když nemá zbraň?

Otočil se a pohledem sjel na postel. Byla rozestlaná a Theo si všiml malé škvíry mezi matrací a konstrukcípostele. Tohle místo by dávalo smysl – bylo po ruce, pokud vás někdo náhle vyruší ze spánku. Zašmátralrukou v mezeře a když ucítil, ze se prsty dotkl chladného kovu, zastavil se. Bingo.

Nahmatal rukojeť a vytáhl pistoli ven. Srdce mu poskočilo při pomyšlení, že skutečně našel revolver sleštěnou niklovou hlavní. Ale to co vytáhl, rozhodně nebyla zbraň, jakou jim popsala Kelsey. Byla celáčerná, a dokonce to ani nebyl revolver. Theo už v životě viděl dost zbraní, takže poznal, že jde odevítimilimetrovou pistoli značky Glock. A dokonce i Kelsey, která o zbraních nevěděla prakticky nic, byměla poznat rozdíl mezi revolverem z niklu a černou pistolí.

Nikde ovšem nebylo psáno, že je to jediná zbraň v domě.

Theo stále slyšel Javiera, jak v kuchyni mluví do telefonu. Kelsey se stále dařilo bezezbytku ho zabavit.Pohledem přeletěl pokoj a pak se rozhodl, že se podívá ještě do druhé skříně. Odsunul velké prosklenéšoupačky a zarazil se. Očekával, že vevnitř budou na ramínkách viset šaty, ale místo nich vyplňovaly celou

skříň poličky se spoustou pečlivě naskládaných videokazet. Každá měla štítek, na něm jméno a všechnybyly uspořádané podle abecedy. Alicia. Amanda. Brittany. Na dvou kazetách stálo Caitlin. Na čtyřechPaulině. Stovky kazet a na každé stálo ženské jméno.

Theo nejdřív nevěděl, co si o tom myslet, ale brzy mu svitlo. Jack mu už dřív pověděl o malém nástěnném

držáku na kameru, který našli v podkroví Sallyina bývalého bytu. Theo rychle proletěl pohledem všechnykazety a snažil se najít Sallyino jméno. Poslední jméno, které objevil, však začínalo písmenem P. Dalšívideokazety musel mít Javier schované někde jinde.

Vtom mu u pasu zavibroval pager. Byl to předem dohodnutý signál, který měla Kelsey použít, až jí začnou

docházet lichotky, které měla připravené pro Javiera, a dát mu na srozuměnou, že brzy zavěsí. Theo sizastrčil pistoli za pásek s tím, že se mu možná ještě bude hodit. Potom bez rozmýšlení vytáhl jednu zkazet a zasunul ji pod bundu, aby později svou teorii otestoval. Rychle, ale tiše odešel z ložnice, zamířilpřes chodbu do koupelny a zavřel za sebou dveře. Potom naťukal do mobilu Jackovo číslo. Už se nemohldočkat, až zjistí, jestli má pravdu.

„To jsem já,“ řekl Theo do telefonu.

„Co se děje?“

Na chvilku zaváhal, jako kdyby si dopřával chvilku ticha, aby mohl vstřebat svůj objev. Nebyl si úplnějistý, ale proč jinak by si někdo jako Javier plnil skříň videokazetami, z nichž na každé bylo jiné ženské

jméno?

„Nechceš mi pogratulovat?“ zeptal se Theo.

„A k čemu?“ řekl Jack.

„Sázím všechno na to, že ten člověk, co šmíroval Sally Fenningovou, se nechal zaměstnat jako její

bodyguard.“

Šedesát

Jack rozhovor zbytečně neprotahoval. Theo mu stručně vylíčil, co našel, a Jack se už nemohl dočkat, ažse na totéž zeptá Sallyina bývalého manžela: Mohl Javier – člověk, který se stal jejím osobním strážcem –

Sally pronásledovat a zavraždit jejich dceru?

Miguel se posadil na kraj pohovky a nepřítomně zíral do dlaní, kterými si podpíral bradu. Jack sledoval,jak se mu vraští a rudne tvář.

„Jste v pořádku?“ zeptal se ho Jack.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ řekl Miguel tiše a z hlasu mu čišel vztek.

„Zatím je to jenom domněnka. Ale víme, že Sally někdo pronásledoval a také že si ji z podkroví nad ložnicínatáčel. A teď jsme ve skříni u jejího bodyguarda našli celou sbírku videokazet.“

Miguel nijak nereagoval. Zdálo se, že odpověď dusí v sobě.

Jack pokračoval: „Každopádně by to odpovídalo té zprávě, kterou jste dnes ráno našel na záznamníku.“

‚Jak to myslíte?“

„Javier byl její osobní strážce. Chránil ji. Ten chlap, který vám nechal vzkaz, se zřejmě snažil hrát stejnou

roli. Ochránit ji a pomstít její smrt.“

„Neměli bychom zavolat policii?“

„Zatím bych s tím počkal. Theo si to ještě chce prověřit a zkusí Javiera nějak přimět, aby mu dal kazetuse Sallyiným jménem. Ještě ji sice nenašel, ale

„To se mu nepovede,“ prohlásil Miguel.

„Proč si to myslíte?“

„Který blázen by si u sebe tu kazetu nechával? Po všem, co se událo?“

„Divil byste se. Pro některé typy jsou takovéhle věci něco jako trofeje. Schovávají si šperky svých obětí,pramínky vlasů, oblečení, zkrátka všechno, čeho by se normální člověk při první příležitosti zbavil. A právě

proto bychom měli Thea nechat, aby na něj trochu zatlačil. Jestli zavoláte policii, tak vás ujišťuju, že sepo té kazetě okamžitě slehne zem.“

Miguel zavrtěl nechápavě hlavou. „Jak si vůbec takového zvrhlíka mohla najmout jako bodyguarda?“

„Nic netušila. Nikdy toho člověka, který ji sledoval, neviděla. Takže když si Javier o rok později zažádal o

místo jejího bodyguarda, neměla sebemenší důvod ho podezírat/4

Miguel sklopil oči a kousl se do spodního rtu. „Tomu nevěřím. Sally by se nenechala takhle oblafnout.“

„Myslím, že pokud máte pravdu, potom si zřejmě vědomě najala člověka, který ji…“

Miguelovi vyšlehly z očí zlostné plameny. „Takže vám to už došlo, co? Dovedete si vůbec představit něco

tak šíleného? Krýt chlapa, který vám zabije vlastní dceru?“

Jack zaváhal. „To je dost odvážná teorie. Myslíte si, že s tím člověkem mohla něco mít?“

„Netvrdím, že ji pronásledoval od samého začátku. Začal s tím až později. Mám pocit, jako kdybych touvnitř celou dobu tušil. Ten chlap po ní začal jít teprve potom, co ho pustila k vodě nebo když jejich vztah

ochladnul. Věděl jsem, že ta štětka někoho má. Vždycky jsem to tušil.“

Jack to nijak nekomentoval, protože ho Miguelova úvaha uvedla do rozpaků. „Počkat. Když jsme spolupoprvé mluvili, řekl jste mi totéž, co jste už pověděl na policii, když vyšetřovali smrt vaší dcery. Sally sevám prý svěřila, že ji někdo pronásleduje, až po té vraždě.“

„Jo. Proč se ptáte?“

„Protože to příliš nesouhlasí s tím, co jste mi právě řekl – že Sally s někým měla vztah a vy jste to tušil.

Že jste to vždycky tušil.“

Miguel přimhouřil oči a vypadal, jako by měl na Jacka vztek, že jeho slova tak dopodrobna rozebírá.

„Zatracení právníci, vždycky všechno zamotáte.“

, Jenom se snažím ujasnit si, co jste mi tehdy pověděl. Nic víc v tom není.“

„Víte, chtěl jsem tím říct tohle: Ze mě Sally podvádí, jsem si uvědomil až po smrti naší dcery a potom, cozačala tvrdit, že ji někdo sleduje.“

„Ne, to jste tvrdil, když jsme spolu mluvili posledně. Teď jste říkal něco jiného. Že jste to vždycky věděl.“

„Co ode mě vlastně chcete, Swytecku? Baví vás tohle slovíčkaření? Jo, řekl jsem vždycky. Od chvíle, conašli naši dceru mrtvou a kdy se Sally vytasila s tou šmírovací historkou. Ale pochyby, ty jsem mělvždycky. O to jde. Nemyslel jsem tím od začátku tohohle zatraceného světa.“

Jack se na chvilku zamyslel a došlo mu, že na Miguela možná až příliš tlačil. „Fajn, je mi to jasné.“

„Pochyboval jsem o ní, víte? Nikdy jsem si nebyl úplně jistý, že mi říká pravdu, když tvrdila, že neví, kdo jipronásleduje. A potom, co neprošla testem na detektoru lži, se podobně vyjádřil i státní zástupce/4

„Chápu.“

„Mám vám připomenout, že já jsem tím testem prošel? Dokonce třikrát, když se mě policisté ptali, jestli

jsem zabil svoji dceru, jestli jsem ji bodnul nebojí nějak jinak ublížil.“

Jack se na chvilku zadíval do prázdna. Miguel se začínat chovat jako mnoho jeho klientů, kteří seděli ve

vězení a snažili se možná až příliš rozhodně prokázat svoji nevinu.

„Rád bych tu s vámi seděl celý den a povídal si, ale musím si zařídit pár věcí,“ řekl nakonec Miguel.

, Jistě. Díky, že jste si na mě udělal čas.“

„Nemáte zač.“

Miguel ho doprovodil přes celý obývací pokoj a krytou verandu, ze které si udělal kancelář. Jack se po

cestě k hlavním dveřím snažil všechno si co nej nenápadněji prohlédnout. Nehledal sice nic konkrétního,

ale vnitřní hlas mu napovídal, aby si o Miguelovi zjistil co možná nejvíc. Včetně barev na stěnách a typu

jeho počítače.

Miguel otevřel dveře a Jack zamířil ven. „Pokud pro vás můžu ještě něco udělat, klidně mi zavolejte.“

„To určitě udělám/4 řekl Miguel.

Dveře se za Jackem zavřely. Když pak vykročil po chodníku, napadlo ho, že mu Miguel nezavolá. Alespoň

ne v dohledné době.

Když se Theo vrátil do kuchyně, Javier stále ještě seděl v obývacím pokoji. Obešel barové stoličky, jednu

si přitáhl, obkročmo se na ni posadil a ruce si přitom položil na opěradlo. Javier sice nebyl žádný trpaslík,

ale i tak ho Theo převyšoval. Sice ne ve výšce, ale ve způsobech.

„Tak jak se má Kelsey?“ zeptal se Theo.

Javierovi se na tváři objevil přihlouplý výraz. „Ty ji znáš?“ „Znám? Já jsem ten, co jí řekl, aby ti zavolala/4

„Ty? No, tak – díky.“

„Mně neděkuj, troubo. Snad sis nemyslel, že to všechno brala vážně, nebo snad jo?“

„Tys nás poslouchal?“

„Ale vůbec ne. Vlastně jsem to všechno zařídil. Kelsey tě měla zabavit a zavést do říše fantazie, abych simohl pořádně prohlídnout tvou ložnici.“

Javierovi spadla čelist, ale na první slovo se zmohl až po chvilce. „Tys šel ke mně do ložnice?“

Theo mu věnoval pohled, který by většinu ostatních lidí vyděsil k smrti. „Jenom jednu věc nenávidím ještě

víc než chlapa, co vyhrožuje matce, která se sama stará o dítě. Člověka, co vyhrožuje jejímu malýmu.Takže kde je, ty jeden milovníku? Kam jsi schoval tu pistoli s leštěnou niklovou hlavní? Tu, co jsi s ní mířilKelsey do obličeje.“

Javier se na Thea podíval, jako by měl každou chvíli vybuchnout. Nadzvedl se, ale pak se zarazil.

„Sedni si sakra na zadek,“ řekl Theo a namířil na něj pistolí.

„Hele, taje moje.“

„To ti to ještě nikdo neřekl? Pistole nejsou zrovna nejlepší domácí mazlíčci. Během chvilky se můžou

obrátit proti tobě.“

„Hele, opatrně, jo? Ta věc je nabitá.“

„To vím. Poznám to podle váhy.“ Byl to nejlepší způsob, jak dát Javierovi na srozuměnou, že nabité

zbraně pro něj nejsou nic cizího.

Javier se posadil zpátky na pohovku a oči mu nervózně těkaly mezi Theovým příkrým výrazem v obličeji aotvorem na konci hlavně. „Asi si dám něco k pití, jak jsi mi předtím nabídnul. Ale žádný pivo/4 řekl Theo.

Javier kývl hlavou k domácímu baru. „Posluž si.“

Theo vstal, zamířil ke skříňce, ale celou dobu nespouštěl Javiera z očí a mířil na něj pistolí. „Tak se na topodíváme,“ řekl a začal se probírat lahvemi s alkoholem. „Skotská. Rum. Burbon – pokud se tomu tak dáříkat. Když moje babička dělávala na Vánoce burbonový kuličky, používala na to daleko lepší značku.“

„My žebráci si moc vybírat nemůžeme/4

Theo přikývl a pousmál se jedním koutkem úst. „Zůstaň pěkně sedět.

O žebrání bych tě pár věcí mohl naučit!“

Javier se zabořil o několik centimetrů hlouběji do pohovky.

Theo si prohlédl pár dalších etiket na lahvích a pak si jednu vybral. „Tohle by šlo. Pětašedesátiprocentní

vodka. Tomu říkám pořádný pití. Dáš si taky, zaláskovanče?“

„Ne, díky/4

Theo popošel až k Javierovi, odšrouboval víčko lahve a namířil mu pistoli přímo do obličeje. „Byl bych moc

rád, kdyby ses se mnou napil.“ „Jak chceš.“

Theo začal lít vodku Javierovi přímo na hlavu, a než byli on i pohovka úplně promočení, vyprázdnil skoro

celou dvoulitrovou láhev. „Už máš dost?“ zeptal se Theo.

Javier zůstal zticha. Theo pokračoval, dokud mu v lahvi nezůstalo sotva půl deci vodky. Potom se vrátil kesvé židli a zbytek vodky vylil na nízký stolek přímo před sebou. Z kapsy vytáhl zapalovač a řekl: „Nenínad kvalitní zboží. Pětašedesátiprocentní vodka by měla hořet pěkně modrým plamenem.“

Javier ztuhl hrůzou. Theo přiložil zapalovač k rozlité vodce a škrtnul. Z tekutiny vyšlehly modré plameny,

poskakující po povrchu stolku. Javier se snažil na pohovce odsunout tak daleko, jak jen mohl. Theo

nechal vodku hořet asi minutu a pobaveně přitom sledoval, jak se Javier, promočený vodkou, strachempotí. Potom bouchnutím dlaně do plamenů oheň uhasil, načež Javier málem nadskočil leknutím.

Theo namířil pistoli Javierovi do oka a zeptal se: „Seš chytrej, Javiere, nebo ne?“

„Cože?“

„Máš v hlavě něco jako mozek? Jenom by mě to zajímalo.“

„Jo, lidi tvrdí, že mi to pálí.“

„Skvělý. Protože po tobě chci, abys mi s něčím poradil. Můžeš to pro mě udělat?“

Javier jen pokrčil rameny, ale nic neřekl.

„Na něco jsem se tě ptal,“ řekl Theo a zvýšil hlas. „Můžeš to pro mě udělat?“

„Jasně,“ řekl Javier chvějícím se hlasem. „Cokoliv chceš.“

„Řekněme, že bych ti podpálil dům.“

„Člověče, prosím

„Sklapni!“ vybuchl Theo. „Necháš mě domluvit a nebudeš mi skákat do řeči. Jasný?“

Javier přikývl.

Theo ztlumil hlas, ale Javiera to vyděsilo ještě víc. „Řekněme, že bych ti ho podpálil. A předpokládejme,

že bys byl uvnitř.“

Javier se snažil zachovat kamennou tvář, ale v levém oku se mu začal projevovat nepříjemný tik. Theo

pokračoval: „Samozřejmě jenom hypoteticky, fajn? Takže jakmile bude po ohni, lidi si řeknou: ‚Hele,

slyšeli jste, že Javierův dům shořel na popel?4 A pak jim někdo odpoví: ‚Jo, a slyšel jsem, že uhořel taky a

zbyly z něj akorát škvarky. “4 Pak se Theo podrbal na hlavě a řekl: „Tohle prostě nechápu.“

Javier vypadal zmateně. „A co?“

„Poslouchej pořádně, co říkám, ty idiote. Dům ti shoří na popel, ale z tebe zbudou jenom škvarky. Proč

ten rozdíl v konečnejch produktech? Z jakýho důvodu bude z tebe škvarek a z domu popel? Dělá snad

oheň rozdíly?“

Theo škrtl zapalovačem a nechal rozhořet plamen. Javier se okamžitě zatvářil vyděšeně, jako kdyby si

najednou uvědomil, jak snadno by se na něm mohlo všechno vznítit, když je úplně nasáklý vodkou.

„Bacha s tím zapalovačem, jo?“ řekl. „Prosím tě, nepodpaluj mě.“

„Neboj se. Nenechám tě hořet moc dlouho. Možná třicet vteřin, pak ti napálím kulku do hlavy. To víš,

sousedi. Nemůžu tě tady nechat běhat po pokoji a kvičet bolestí jako divokou svini. A ještě k tomu hořet.“

Rty se Theovi zvlnily do zvrhlého úsměvu. „Divoká svině v plamenech. To se mi líbí. Perfektní jméno pro

drink. Vodka a trocha strouhanejch mexickejch papriček. Jsem génius, co?“

„Jo, jasně. Jak chceš. Ale nemohl bys dát ten zapalovač pryč?“

Theo se posadil a úsměv se mu z tváře pomalu vytrácel. Od přírody měl naprosto odzbrojující úsměv.

Když ale chtěl, dokázal se tvářit stejně zle jako Tatum. A právě v téhle chvíle dělal všechno pro to, aby se

choval stejně jako jeho starší bratr. „Řekni mi, proč sis vybral jméno Alan Sirap, idiote.“

„Co?“

„To vymyšlený jméno, cos poslal po internetu Sally Fenningový.“

„Přísahám bohu, vůbec nechápu, o čem to mluvíš.“

„Vážně? Tak proč sis ji natáčel?“

„Natáčel?“

„Viděl jsem tu tvoji malou sbírku ve skříni. Žádnou se Sallyiným jménem jsem nenašel, ale určitě ji tu

někde –“

„Ale to není

„Sklapni!“ vykřikl Theo. „Neříkal jsem něco o skákání do řeči?“ „Promiň. Ale „Nepokoušej se z toho vylhat, pitomče. Vsadím se, že jsi ani nebyl její bodyguard. A asi jsi pro ni ani

nepracoval, že jo? Co teda jseš, samozvanej bodyguard? Osobní strážce je jenom zdvořile řečenej

šmírák.“

Javier začal blednout.

Theo škrtl zapalovačem a upravil sílu plamene tak, že mu od ruky šlehaly patnácticentimetrové plameny.

„Ukaž mi tu kazetu se Sally.“ „Ale žádná –“

„Jinak z tebe udělám topinku.“

„Vždyť říkám, žádná taková kazeta není.“

„Nelži mi!“

„Já nelžu! Prosím tě, nepodpaluj mě. Nedělej to!“

Theo zhasl zapalovač, vytáhl z bundy kazetu nadepsanou „Paulině“ a hodil ji po Javierovi. „Přehraj to.

Mrkneme se na to tvoje dílo.“

„To jsem ale neudělal já.“

„Přehraj to!“ vykřikl Theo.

„Fajn, fajn.“ Javier vzal kazetu, pomalu vstal a popošel k televizi. Theo na něj celou dobu mířil pistolí.Bývalý bodyguard vložil kazetu do přehrávače a zapnul televizi. Obrazovka nejdřív zablikala a pak serozzářila modravým světlem. Theo netrpělivě čekal, až uvidí šmíráckou nahrávku nějaké nic netušící ženy,

jak spí v posteli nebo sedí na záchodě – ženy jménem Paulině, kterou tenhle zvrhlík natáčel skrytoukamerou, stejně jako natáčel Sally.

Naskytl se mu však pohled na něco úplně jiného. Z reproduktoru slyšel sténat nějakou ženu, a když seobraz zaostřil, tak spatřil i funícího muže.

Na vodní posteli ležela překrásná blondýnka, nohy vytrčené vzhůru a na nich střevíčky s jehlovýmpodpatkem. Pod ní ležel nějaký muž s neuvěřitelně vypracovaným zadkem a snažil se ze všech silblondýnku uspokojit. Byla to jedna z těch nepříjemných poloh, které měly smysl pouze tehdy, pokudaktéři měli potěšit diváky, ale ne sami sebe.

„To je Paulině Prestonová,“ vyhrkl překvapeně Theo.

„Ty ji znáš?“

„To je jedna z mých nejoblíbenějších.“

„Mám s ní čtyři kazety. Jeden můj kámoš mi je kopíruje ve videopůjčovně. V abecedním pořádku je mám

právě kvůli herečkám, název mě nikdy moc nezajímá.“

„Ty se mi snažíš říct, že na každý z těch kazet v ložnici je porno?“

„Dá se říct, že je to můj koníček.“

„Koníček? Vždyť jich tam jsou stovky.“

„Fajn, přiznávám, že nad tím občas ztrácím kontrolu. Dokonce jsem to

i řekl tvým kamarádům Jackovi a Kelsey, když jsme se potkali ve Vertigu. Myslím, že jsem

Theo čekal, co z něj vypadne, ale Javiera najednou úplně uchvátila další scéna. Zdálo se, že si Paulině šladát sprchu, ale cestou se ztratila a ocitla se přímo v šatně rugbyového mužstva.

„Myslíš, že jsi co?“ zeptal se Theo.

„2e jsem závislej,“ špitl Javier a dál upřeně sledoval obrazovku. „Jsem na tom úplně závislej.“

Theo pokrčil rameny a řekl: „Kdo není?“

Vyhrožoval jsi mu, že ho upálíš zaživa?“ zeptal se Jack. Stál právě na semaforech, v jedné ruce držel

mobil a druhou si masíroval nosní přepážku, jako by se snažil potlačit migrénu.

„Nepolil jsem ho benzínem, jestli myslíš tohle,“ řekl Theo., Jenom jsem ho pocákal vodkou. Bylo to stejný,

jako když jsme si jako malý kluci nastříkali na ruku náplň ze zapalovače a škrtli.“

„Tak o tuhle hru jsem v dětství zřejmě přišel,“ řekl Jack.

„Náplň začala hořet, ale ruka ne. Každopádně, náš nadrženec by měl přinejhorším trochu nepříjemný

spáleniny. Ale protože je moc blbej, aby to věděl, tak mi všechno vyklopil.“

Jackovi to Theovo kaskadérské číslo nepřipadalo tak neškodné, jak se mu snažil namluvit. „Theo, už nic

takového nedělej, jo?“

„Už ani nebudu muset. Ukázalo se, že žádná z těch kazet ani vzdáleně nepřipomíná šmírování. Na všech

bylo porno.“ „Cože?“

„Je to sice úchyl, ale žádnej šmírák. Teda alespoň ne ten, kterýho hledáme. Říkám ti, nic člověku tak

nerozváže jazyk jako hrozba, že ho podpálíš. Určitě to není Alan Sirap.“ Slabě se rozpršelo. Kapky byly tak droboučké, že se jen stěží začínaly spojovat a stékat dolů po přednímskle Jackova auta až ke stěračům. Typické bláznivé miamské počasí. Jednu chvíli slunečno, a hned vzápětí

déšť. „Ale i tak může být Tatumovým komplicem,“ řekl Jack. „Určitě ne. Tatum by si nikoho takhle blbýho nevybral.“ „Možná máš pravdu. Upřímně řečeno, začínám skoro podezřívat Miguela.“

„Co tím myslíš?“

Na semaforu naskočila zelená a Jack už se chystal vjet na křižovatku. Z opačného směru k němu alemířila sanitka. Jack zůstal stát, a když okolo něj projela, všiml si opačně natisknutých písmen na kapotě

vozu.

A tehdy mu všechno došlo.

„Do pytle,“ řekl.

„Co se děje?“ zeptal se Theo.

„Vrátím se k Miguelovi domů.“

„Jacku, co se stalo?“

„Chci si něco ověřit.“

„Nemám ti pomoct?“

„To je v pohodě. Jestli budu potřebovat oheň, rozdělám ho z klacíků/4

„To bylo hnusný.“

„Pak ti zavolám.“ Jack ukončil hovor, zabočil a otočil do protisměru. Neuběhlo ani pět minut a už zase stálpřed Miguelovým domem. Musel ale zaklepat třikrát, než mu Sallyin bývalý manžel otevřel.

„To jste zpátky takhle brzy?“ řekl, když ho uviděl.

„Myslím, že jsem si tu zapomněl sluneční brýle.“

„Nikde jsem je tu neviděl. Ale podívám se po nich.“

„Vadilo by vám, kdybych počkal vevnitř? Začíná pršet.“

Miguel zaváhal, jako kdyby ho přepadlo podezření, ale pak souhlasil: „Určitě. Počkejte tady.“

Jack vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Stejně jako spousty jiných floridských domů ze šedesátých let,

ani ten Miguelův neměl žádnou vstupní halu v pravém slova smyslu. Vstupní dveře vedly do někdejšíverandy, kterou ale Miguel obehnal zdí a udělal si z ní malou pracovnu.

Koutkem oka Jack sledoval Miguela, jak hledá sluneční brýle pod polštáři na pohovce a na stole, zkrátka v

místech, kde advokát předtím seděl. Jack měl tedy jenom pár vteřin, ale pro jeho záměr mu zcelapostačovaly. Počítač stál poblíž, takže Jackovi stačilo jenom jedno – podívat se na obrazovku zesprávného úhlu. Popošel o dva kroky dopředu, rychle ji přeletěl pohledem a na místě ztuhl.

Počítač byl vypnutý a Jack k němu přišel ze stejného směru, z jakého k němu den co den nepochybněpřichází i Miguel. Obrazovka byla černá, ale jasně se v ní odrážel obraz pověšený na zadní stěněpracovny. Podobná dílka se hojně prodávají na takových místech, jako je například Z-Gallery. Šlo o kopiiplakátu ve stylu art nouveau vydaného při příležitosti Světové výstavy v roce 1900 – ExpositionUniverselle. Nahoře bylo velkými tiskacími písmeny napsáno jméno hostitelského města, které se na

obrazovce odráželo jako S-I-R-A-P. Paris.

Jack si představil Miguela, jak jednou pozdě večer usedá k počítači, v internetové diskusní místnostinachází svou bývalou ženu Sally, která byla tou dobou v Africe, a začíná ji pronásledovat. Sally se honečekaně zeptá na jméno. Samozřejměji nemůže prozradit to skutečné, takže horečně přemýšlí nadnějakým pseudonymem, starým známým jménem, které by mu vytanulo na mysli. Aniž by si to uvědomil,napíše jí jméno, které se mu odráží na monitoru počítače. A tak to potom šlo den za dnem, každý týden,každý měsíc, pokaždé, když usedl před tmavou obrazovku a zapnul počítač. To jméno se mu usadilo vpodvědomí, stejně jako Jackovi před pár minutami, když procházel Miguelovým obývacím pokojem kedveřím. Neuvědomil si to, dokud nespatřil na kapotě sanitky obráceně natištěná písmena E-C-N-A-L-U-B

M-A.

„Sirap,“ řekl skoro reflexivně.

Vtom zaslechl cvaknutí. Ještě než se stačil pohnout, měl v týlu přitisknutou hlaveň pistole.

„Nehýbejte se.“ Byl to Miguelův hlas, ale přicházel z opačné strany pokoje. Miguel totiž vešel do pracovnyod schodiště vedoucího nahoru do ložnice. Jack střelce s pistolí neviděl, ale bylo mu jasné, že mu hlaveňdo týla tiskne někdo jiný než Miguel.

„Otočte se,“ zavelel Miguel. „Pomalu.“

Jack se otočil a neznámý muž mu stále tiskl pistoli k hlavě. Jack stále zíral na Miguela, který na něj takémířil zbraní.

„Věděl jsem, že jste to vy,“ řekl Jack. „Sally vás jednou podvedla, těsně předtím, než jste se vzali. Přiznala

to státnímu zástupci. Bál jste se snad, že vás podvede znovu, Migueli?“

„Zrovna teď se ničeho bát nemusím, Swytecku.“

Jack cítil, jak mu Miguelův společník přitlačil hlaveň k zátylku ještě o trochu silněji. Musel získat trochučasu, takže se rozhodl stále mluvit. „Ty sledovací kamery nad ložnicí ve vašem starém domě byly opravduzajímavé. V podkroví jste neměli žádná okna. Musel je tam nainstalovat někdo, kdo měl do domu volnýpřístup – kdo se tam mohl bez problémů dostat, aby vyměňoval pásky. Nenapadá vás, kdo by to mohl

být, Migueli?“

„Už jsem to řekl na policii. Nemám tušení.“

„Myslím, že to byl někdo, kdo v tom domě žil,“ pokračoval Jack a probodával Miguela stále chladnějšímpohledem. „Pronásledoval jste vlastní ženu, viďte? Proč jste to dělal? Chtěl jste ji vystrašit natolik, aby váspřestala podvádět?“

Miguelův stále zlostnější pohled se střetl s Jackovým. „Chtěl jsem toho snad moc? Ženu, která mi budevěrná?“

„To ale neomlouvá fakt, že jste zavraždil svoji dceru.“

„Jo,“ řekl Miguel s úšklebkem. „Tohle.“

Jeho chladná reakce Jacka jenom utvrdila v jeho podezření. ,,Možná jsem vlezlý, ale vrtalo mi to v hlavě,

hned jak jsem sem přišel poprvé, a teď jsem si to jenom potvrdil. Všechny tyhle zarámované fotky na

pracovním stole, na stolku, na stěnách. Ani na jedné není vaše dcera.“

Miguel neodpověděl a pistolí stále mířil na Jacka.

Jack přimhouřil oči a vrhl na Miguela pohled, který už bezpočtukrát použil v soudní síni při křížovém

výslechu. „Nebyla to vaše dcera, že ne, Migueli?“

Pistole v Miguelových rukou se začala skoro neznatelně třást. Bylo na něm vidět, že zuří.

„Tak takhle jste prošel testem na detektoru lži. Policisté se vás zeptali, jestli jste zavraždil svoji dceru. Vy

jste řekl, že ne. A byla to pravda, protože to ve skutečnosti vaše dcera nebyla. Čí tedy, toho chlapa, skterým vás Sally podvedla před svatbou?“

Stačil jediný pohled na Miguelovu tvář, aby Jack pochopil, že ťal do živého. „Myslíte si, že máte za ušima,

Swytecku. Jste jediný, komu to došlo.“

„Ne,“ řekl Jack. „Myslím, že Sally na to přišla také. Proto na tom testu pohořela, když sejí policisté zeptali,jestli zná člověka, který zavraždil její dceru. Samozřejmě si to neuvědomovala. Ale někde hluboko v srdcito tušila. 2e vrahem je její muž. Ale příliš se ho bála, než aby se s tím někomu svěřila.“

Miguel se zadíval na Jacka a potom sklopil zbraň. Jack si zprvu pomyslel, že se mu nějakým zázračnýmzpůsobem podařilo na Sallyina exmanžela zapůsobit. Jenomže hned nato se Miguel podíval za Jacka,přímo na muže, který stál za ním a držel mu pistoli u hlavy.

‚Zastřel ho, Tatume.“

Jack sebou trhnul. Příliš ho to nepřekvapilo, ale i tak ho Tatumovo jméno rozrušilo.

„Vlastně jsi teď na tahu ty, šéfe.“

“Na tahu?“ podivil se Jack. „Vy šílenci vraždíte podle toho, kdo je na tahu?“

„Původně to tak nezačalo,“ řekl Tatum. „Ale když jsem Miguelovi řek, že Colletti během rozvodu vojel jehoženu, byl celej žhavěj, aby ho oddělal. Mně to nijak nevadilo. Dokud jsme to mohli všechno hodit na toho

psychopatickýho šmíráka, Alana Sirapa, nikdo nás nepodezíral.“

„A kdo byl na tahu, když jste si vzali na mušku Kelsey?“ „To byla moje práce,“ řekl Miguel a Jack si v téchvíli všiml, že v ruce drží revolver s niklovou hlavní. „Nikdy jsem jí nechtěl ublížit. Snažili jsme se to

narafičit tak, aby si všichni mysleli, že se zabiják chce zbavit Tatuma.“

„Takže za těmi hrozbami jste byl vy, co, Migueli? Ty telefonáty Deirdre Meadowsové, mně – po smrti

státního zástupce – i ta falešná zpráva na vašem záznamníku dnes ráno. To všechno byla vaše práce?“

„Záleží na tom snad? Mohl jsem to být já, nebo i Tatum. Vlastně kdokoliv, kdo si v obchodě s

odposlouchávacím zařízením dokáže koupit měnič hlasu za čtyřicet dolarů.“

„Vážně si myslíte, že vám to jenom tak projde?“

„Možná,“ řekl Miguel. „Možná že ne. Ale za těch čtyřicet šest milionů dolarů to stojí.“

„Oba dva jste mezi dědici. Jeden z vás z toho bude muset vycouvat a potom si ty peníze rozdělíte. Anebo

jeden z vás zabije toho druhého.“

„Všechno hezky popořadě, Swytecku. Zastřel ho, Tatume.“

„Ne. Už jsem ti říkal, teď jsi na řadě ty.“

„Copak sakra záleží na tom, kdo je na řadě? Prostě ho zabij.“

„Mně na tom záleží,“ řekl Tatum.

„Proč?“

„Protože vím, že dokážeš parádně zabíjet, když z tebe promluví pořádnej Latinoameričan. Přesně jako

tehdy s Collettim. A taky vím, že dokážeš krásně pohrozit. Jako Kelsey. Ale chci tě taky vidět zabíjet propeníze a pro nic jinýho. Jako jsem to udělal já s Deirdre a Masonem Rudským.“

„Fajn, otravo. Zastřelím ho sám.“ Jack se podíval přímo na Miguela v naději, že přímým očním kontaktem dokáže svého kata pořádněznervóznit. Chvíli se zdálo, že jeho pohled zabírá, protože Miguel měl stále pistoli u pasu. Po chvíli alesklopil oči, jako by se soustředil jenom na Jackovo tělo. Zvedl ruku a Jack se díval přímo do hlavně

revolveru.

Než však Miguel mohl zmáčknout spoušť, okno téměř vybuchlo pod náporem střelby. Rychle za sebouzazněly čtyři rány a všechny zasáhly Miguela do hrudi. Pokaždé zavrávoral a nakonec se zhroutil dotratoliště krve.

Tatum bleskově zalehl, aby se kryl, a Jacka stáhl s sebou. Pevně mu přitiskl pistoli k hlavě a bezpochybyho chtěl využít jako rukojmího, jako cestu ke svobodě.

Jack měl pocit, že ho Tatum svou vahou rozdrtí. Nemohl se ani pohnout, což si ale stejně nemohl dovolitvzhledem k pistoli, kterou mu Tatum stále tlačil k zátylku. Tvář měl přitisknutou k zemi a v zorném úhluMiguelovy boty na druhé straně místnosti. Ve spáře mezi dlaždicemi na podlaze se zvolna rozlévalpotůček krve.

Konečně zaslechl u dveří hlas. „Nech ho jít.“ Byl to Theo.

„Pohni zadkem a pojď sem/4 zavolal na něj Tatum. „Nebo mu vystřelím mozek. “

Jack ležel úplně bez hnutí. Měl chuť od plic zakřičet, zavolat na Thea, ať okamžitě zmizí. Věděl ale, že byto bylo zbytečné. Theo by ho nikdy neopustil.

Jack zaslechl, jak se otevírají dveře, a pak uslyšel dusot Theových kroků. „Haló, je někdo doma?“

Typický Theo. Tomuhle se možná jednou zasmějí, pokud zůstanou naživu, aby to mohli někomu vyprávět.

Tatum vytáhl Jacka zpoza pohovky a použil ho jako štít, pistoli stále přitisknutou k jeho hlavě. Jackůvpohled se při tom střetl s Theovým, ale pouze nakrátko. Knight mladší zatím bedlivě sledoval svého

bratra.

„Zavolal jsi poldy?“ zeptal se Tatum.

„Ne. Tohle si chci vyřídit sám.“ Jack nevěřícně vytřeštil oči, jako by chtěl říct „Radši jsi je měl zavolat/4 V Theově výrazu si ale všiml odhodlání, které naznačovalo, že tuhle záležitost si chce skutečně vyřídit

sám.

„Vem si Miguelovu pistoli,“ řekl Tatum.

Revolver ležel na podlaze vedle Miguelova těla. Theo přešel na druhý konec místnosti. Když míjel bratra,

Tatum před sebou Jacka pootočil jako štít. Theo obešel krvavou louži a zastavil se, aby zvedl zbraň.

„Neber to holejma ruka, blbče,“ řekl Tatum. „Vem to přes bundu.“

Theo si sundal nepromokavou bundu a omotal si ji okolo ruky jako rukavici. Zvedl zbraň a potom se

podíval na svého bratra, jako by se ptal: Co teď?

„Musíme ho zabít/4 řekl Tatum.

„Nemusíme udělat nic.“

„Máš pravdu. Uděláš to ty. S Miguelovou bouchačkou.“

Theo mu neodpověděl.

„Udělej to, Theo! Zastřel Jacka hned teď. A jestli to neuděláš, zabiju ho já sám.“

„Myslíš si, že budu poslouchat rozkazy od tebe?“ „Mám na mysli obchod, člověče. Čtyřicet šest milionů

dolarů. Rozdělíme si je. Nechápeš to? Kromě mě jsou už všichni mrtví. Je to všechno moje. Moje a tvoje.

Stačí, abys zmáčknul spoušť, a budou z nás parťáci. Nikdo nás nebude podezírat.“

„A co jim řekneme?“

„Poslouchej, bude to takhle. Jack, ty a já jsme sem přišli za tou sračkou Miguelem. Přiznal se k těm

vraždám a zastřelil Jacka. Pak jsi ty zastřelil Miguela. A budeme volný. Stačí, aby ses zbavil Swytecka.“

Theo neodpověděl.

„Uvažuješ nad tím, nebo ne?“ procedil Tatum skrz zuby. „Polovička ze čtyřiceti šesti milionů babek. No

tak, udělej to pro svýho bráchu. Zastřel Jacka Miguelovou pistolí.“

Theo byl stále zticha.

„Udělej to, sakra!“

Theo si klekl vedle Miguelova těla. Vložil mu do ruky revolver a pomalu ji zvedl.

‚Ještě lepší,“ řekl Tatum a hlas mu při tom přeskakoval. „Ať tu spoušť zmáčkne Miguel.“

Vypadalo to, jako kdyby revolver opravdu držel Miguel. Jeho bezvládnou ruku držel mezi svými velkými

dlaněmi Theo a mířil Jackovi na hlavu.

„Tak je to fajn, Theo. Stačí jenom jedno zmáčknutí.“

O Jacka se pokoušel infarkt. Theo byl přece jeho přítel. Nikdy by ho nezastřelil. Právníka, který ho

zachránil z cely smrti. Nikdy a za nic.

Možná kromě třiadvaceti milionů dolarů.

„Theo,“ řekl Jack. „Tohle je šílenství. Tatum už tě podrazil jednou a udělá to znova.“

„Zmáčkni to!“ vykřikl Tatum.

Náhle se zablesklo, revolver sebou trhnul a kulka zamířila přes celý pokoj. Vtom Tatum upustil pistoli anepřirozeně zvrátil hlavu. Zatímco se Theo rozběhl ke svému zraněnému bratrovi, Jack rychle zalehl na

podlahu.

Tatum ležel rozplácnutý na zemi, lapal po dechu a držel se za krk, kterým proletěla kulka. Z protrhnutékrční tepny mu stříkala krev, kterou pumpovalo jeho slábnoucí srdce, a kolem něj se pomalu tvořil rudý

kruh.

V očích měl zoufalý výraz, který Jack neviděl od doby, kdy hájil vězně z cely smrti. Byl to nezaměnitelnýnechápavý pohled plný strachu, jenž se obvykle zračil v očích vrahů, kteří najednou čelili své vlastní

smrtelnosti.

Tatum vzhlédl k Theovi. Nemohl mluvit, protože měl krk plný krve, ale

kulka neprošla středem hrdla a nepoškodila mu hlasivky. „Ty sračko,“ vyrazil ze sebe nakonec cizímhlubokým hlasem a přitom polykal krev, „zabils vlastního bráchu.“

Theo se podíval na Jacka, potom zpátky na Tatuma a ve tváři měl kamenný výraz. „Zase špatně, Tatume.

Zachránil jsem ho.“

Vtom Tatumova hlava bezvládně dopadla na podlahu a tělo se přestalo hýbat.

Jack seděl u kormidla a sledoval Thea, jak přechází na příď rybářské lodi a sype popel do vody. Bylonedělní ráno a slunce barvilo horizont do oranžova. Od východu vál teplý vítr z moře – možná z Nassau,což by se vzhledem k okolnostem hodilo, protože Theo tam rád jezdíval za hazardem. Jejich loď, houpající

se na modrých vlnách, sledovali racci a byli připraveni ukrást nějakou rybářskou návnadu. Jeden z nich si

to namířil přímo do vln, vylovil kousek kosti plovoucí na hladině, ale už ze vzduchu ji zase upustil zpátkydo vody.

„Ani tyhle mrchožrouti ho nechtějí,“ řekl Theo a jeho hlas zanikl v závanu větru.

Pohřeb na moři byl Theův nápad. Rybaření na člunu si totiž spojoval se svým bratrem. Mezi Tatumem asvětem, který bratry Knightovy nepřivítal zrovna s otevřenou náručí a který celou dobu věděl, že bezTatuma by se v něm žilo lépe, teď ležely obrovské plochy modré vody. Tatum byl sice mizera, ale jehosmrt se nedala považovat za důvod k oslavě. Theo potřeboval čas – ne aby mohl truchlit, ale aby sevyrovnal s bratrovou zradou. A Jack mu chtěl poskytnout tolik času, kolik bude potřebovat.

Na místě činu všechno vylíčili policii. Veškeré rozhovory s novináři bažícími po informacích si vzal nastarost Jack. Ne proto, že by prahnul po publicitě, ale kvůli tomu, že Theo lidi z médií nesnášel ještě víc.Během několika hodin odvysílaly všechny televizní stanice zprávu, že Tatum Knight zastřelil SallyFenningovou, která si ho najala, aby jí pomohl odejít z tohoto světa, a že Miguel Rios před pěti lety ze

žárlivosti zavraždil Sallyinu dceru, aniž byl dopaden. Detaily celé kauzy se lišily podle toho, jakou stanici

člověk právě sledoval, ale v novinách ji vylíčili převážně pravdivě, především díky práci, kterou po sobězanechala Deirdre Meadowsová. Poslední článek na toto téma vydal deník Miami Tribune dokonce i vneděli. Těžil především z jejího neuveřejněného rukopisu. Celý článek uvozoval vřelý projev úcty od jejího

šéfa a obsahoval i několik pochybných tvrzení, včetně toho, že právě nadřízení Deirdre Meadowsovémladou reportérku „od samého počátku všemožně podporovali“ v jejím snažení odhalit pravdu o životě asmrti Sally Fenningové. Všechno do sebe přesně zapadalo a působilo dojmem, jako by chtěli DeirdreMeadowsovou posmrtně navrhnout na Pulitzerovu cenu, po které za svého života tolik toužila.

„Jsem hotovej,“ prohlásil Theo a otřel si z obočí kapky slané mořské vody. „Můžeme jet.“

„Udělal jsi správnou věc,“ řekl Jack.

, Jo. Takhle mě aspoň nebude moct ovládnout pokušení jít se mu vychcat na hrob.“

Jack nastartoval motor a zamířil s Theem domů. Cesta zpátky jim zabrala téměř hodinu a ani jeden z nich

během ní nepromluvil. Jacka napadlo, že Theovi pomůže, když se hned nevrátí domů, a Theo už začínalmít hlad. Zašli si tedy v klidu na snídani do Greenstreet, jedné z kaváren v Coconut Grove. Dříve, předcelou tou záležitostí se Sally Fenningovou, to Jack a jeho „malý bratr“ Nate považovali za nejlepší místona sobotní oběd, potom co se projeli na kolečkových bruslích po cyklostezce podél ponuré a větremošlehané dálnice, která se jako řeka vlévala mezi malé obchody a restaurace v té části Coconut Grove,která stále připomínala někdejší zelenající se baštu hippies. Vzpomínka na Natea v Jackovi stálevyvolávala smutek, ale přesto se snažil zachovat si optimismus. Kelsey už pro něj přestala pracovat ajejich kdysi nadějný vztah byl v troskách, ale potom co Kelsey tolik pomohla Theovi, se Jackovi zdálo, žespolu zase budou vycházet. A vztah mezi Jackem a Natem se urovná, jakmile si Nate zvykne napředstavu, že si Jack a jeho mamka zkrátka nejsou souzeni.

Všechno to bylo složité, až příliš složité, než aby se to dalo vyřešit při jedné nedělní snídani. Během pártýdnů přijde zima. Slunce stále hřálo a běžci a cyklisté se vyhrnuli ven; všude okolo běhali po nákupech avěnčili psi lidé v šortkách a tričkách s krátkým rukávem. Z toho všeho se dalo vyčíst, že život jde dál a žeprosinec na jihu Floridy docela ujde. Jack se teď začetl do novin, a tak si ani nevšiml, že Theo už dojedlsvoje palačinky a pustil se i do jeho porce. Bleskově přeletěl pohledem donekonečna omílaná fakta naprvní stránce a potom se pustil do druhé části článku o Sally Fenningové. Zaplavovaly ho při tom smíšené

pocity, ale ulevilo se mu, že už je po všem:

„Sally umírala na AIDS,“ říká její sestra Rene, která pracuje jako

dětská lékařka pro humanitární organizaci v Africe a zároveň

vystupuje jako správce pozůstalosti Sally Fenningové. „Po vraždě své dcery už pro ni život neměldoopravdy smysl. A přestože jsem si tím nemohla být jistá, dokud jsem se nepodívala do její pitevnízprávy, tak poté, co ji její druhý manžel nakazil virem HIV, propadla ještě hlubší depresi.“ Rene také

popírá tvrzení, že druhé manželství její sestry bylo „pouze pro peníze“. Tribune však získal spolehlivou

informaci, že v době své smrti byl její manžel jedním z pětadvaceti nejbohatších mužů ve Francii. Porozvodu jejich manželství, které trvalo necelé dva roky, přešla značná částka z jeho peněz, osmnáctmilionů dolarů, jejichž hodnota v akciích nakonec stoupla až na čtyřicet šest milionů dolarů, právě na Sally

Fenningovou. „Peníze ji ale nikdy neučinily šťastnou,“ říká Rene.

Tento smutek nakonec vedl k nájemné sebevraždě. Podle zdrojů blízkých policii zřejmě Sally nenapadlžádný lepší způsob, jak odejít z tohoto světa, než nechat osoby, které jí zničily život, bojovat o jejídědictví. Z celého boje se nakonec stala smrtící hrg, v níž přežije ten nejlačnější a kterou značně okořenili

nájemný vrah a tajemný pronásledovatel, známý pouze jako „Alan Sirap“.

Jack přeskočil rozvleklý popis Sallyiny poslední vůle, celého boje o její dědictví, vražd – zkrátka věcí, kteréuž věděl. Přeskočil až na konec, k rozhovoru s detektivem Larsenem z oddělení vražd.

„[Sally] Zřejmě to takhle neplánovala, ale muselo jí být jasné, že dědicové se navzájem spojí a že někteří

z nich by se mohli uchýlit

i k extrémním krokům, jaké podnikli Tatum Knight a Miguel Rios – střídat se navzájem v zabíjení ostatních

dědiců a provést to tak, aby všechno vypadalo jako práce onoho nezvěstného psychopata Alana Sirapa.“Poté Larsen pokrčí rameny, vyndá z úst doutník a skoro filozofickým tónem pokračuje: „Shodujeme se vnázoru, že Sally pravděpodobně tušila, že ve výsledku dojde ke konečnému souboji právě mezi TatumemKnightem a Alanem Sirapem, ale nevěděla, že Alan Sirap je ve skutečnosti její bývalý manžel.“

A právě tento nedostatek předvídavosti měl tragické následky pro miamského advokáta Gerryho

Collettiho, státního zástupce Masona Rudského a reportérku deníku Tribune Deirdre Meadowsovou.

„Bezpochyby se to vymklo kontrole,“ říká Rene Fennin –

gová. „Sally předpokládaly že se dědicové budou mezi sebou hašteřit a možná i podnikat právní kroky. Ale

podle mého názoru čekala, že dědicové ze hry raději odstoupí, než aby připustili nějaké násilnosti. Mojesestra by s ničím takovým nikdy nezačala, pokud by tušila, že se lidé budou z hamižnosti zabíjet.“

Poznámka editora: Tento článek byl zpracován za přispění článků reportérky deníku Miami TribuneDeirdre Meadowsové a materiálů z knihy, na které před svou smrtí pracovala.

Jack odložil noviny stranou. Theo seděl u kulatého stolu přímo před ním a cpal se snídaní, skoro jako by

se snažil spořádat co nejvíce palačinek, aniž by při tom kousal.

„Stalo se něco?“ zeptal se přidušeně, protože měl plnou pusu.

„Celkem hrozný článek.“

Theo sebou skoro trhnul, jak se snažil polknout co nej větší sousto najednou. Jack už skoro čekal, že se

mu začne vzdouvat krk, třeba jako krajtě, která si právě dopřává k obědu králíka.

„Proč hroznej?“

„Vůbec nedává odpověď na hlavní otázku.“

„A ta je?“

Jack sáhl pro peněženku, aby zaplatil. Thea se ani neptal, protože věděl, že on si tu svoji „zapomněl“.Podíval se na něj a řekl: „Pět lidí kvůli tomu dědictví zemřelo. Takže kdo dostane peníze?“

Vracím se zpátky do Afriky/4 řekla Rene.

Stála na schodech u dveří Jackova domu a na sobě měla tričko bez rukávů, které jí sice bylo trochu větší,ale nedokázalo zakrýt její skvělou postavu. Jack stál v otevřených dveřích a nebyl si jistý, co má říct. „Tak

brzy?“

„Bohužel ano. Jedu už na letiště a napadlo mě, že se zastavím, abych vám poděkovala.“ „To jsem moc rád. Pojďte dál, prosím. Tedy jestli máte čas.“

„Díky.“

Jack ustoupil dozadu a pustil ji dovnitř. Z kuchyně vyšel Theo, aby ji také pozdravil. Právě se vrátil zmoře, kam si vyplul na ryby v lodi, kterou si nechával u Jacka za domem, a podle toho byl také cítit.

„Pardon za ten smraď,“ řekl.

„To nevadí. Jsem celkem odolná.“

Jack se na chvíli zamyslel a potom řekl: „Rene se vrací do Afriky.“

„Oh,“ vydechl Theo. „Zpátky do boje proti otrokářům?“

, Ještě jsem tam se svou prací neskončila.“

„To máte štěstí. Jste skvělá ženská, víte to?“

„Díky. Tedy myslím.“

„Hele, něco by mě zajímalo. V televizi jsem viděl nějakej pořad o tom, že když jí člověk čokoládu, má z

toho stejný potěšení jako ze sexu.“

„No tak, Theo,“ okřikl ho Jack.

„Souvisí to s činností mozku, obojí ho stimuluje,“ potvrdila Rene.

„Správně. Takže to znamená, že lidi, co nemají dost sexu, jsou celý žhavý na čokoládu?“

„Asi to tak bude.“

Theo zvedl obočí a zeptal se: „Takže to znamená i to, že lidi, co nejedí čokoládu, se hodně oddávají

sexu?“

Rene se jenom usmála.

„Theo,“ zaúpěl Jack.

„Ale no tak, Swytecku. Ty než se vymáčkneš, bude už zase sama spát v nějaký chatrči na druhým konci

světa.“

„Theo, nepřinesl bys nám něco k pití?“

Theo se zamyslel a řekl: , Je mi to jasný. Za chvíli jsem zpátky.“

Jack počkal, dokud jeho přítel nezmizí v kuchyni, a pak pozval Rene do obývacího pokoje. Posadili se do

křesel na opačných stranách konferenčního stolku, naproti sobě.

‚Je to nekonečná studnice zábavy, co?“ řekla Rene.

‚Je to nekonečná studnice. To mu přiznám/4

Oba dva se usmáli a Jack potom řekl: „Vadilo by vám, kdybych se vás zeptal na něco osobního?“

„Možná ne. Ale záleží na otázce.“ „Sally.“

„To zní férově, zvlášť po všem, co jste teď prožil.“

„Připadá mi zvláštní, že do celé téhle hry pro šest – jak se nakonec ukázalo pět – lidí, které pokládala zasvé nepřátele, vložila celých šestačtyřicet milionů. Přijde mi, že stejného cíle by dosáhla, kdyby jimodkázala dvacet šest milionů nebo i jenom šest.“

„Zkrátka do toho dala všechno.“

„A přesně tohle mi vrtá hlavou. Chlap jako Tatum by bojoval stejně tvrdě i o daleko menší sumu. Snažímse jenom říct: Nemusela přece svoji sestru vydědit úplně. Mohla vám přece odkázat dvacet milionů aostatní nechat, ať se poperou o těch zbývajících šestadvacet.“

„To sice mohla, ale neudělala to.“

Jack chvilku počkal, jestli Rene ještě něco nedodá, a pak se zeptal: „Proč vlastně?“

Sklopila oči, jako kdyby hledala odvahu. „Právě kvůli tomu jsem tady.“

Aniž si to Jack uvědomil, posunul se až na kraj křesla. „Ano?“

„Ukázalo se, že mě nevydědila.“

Jack zamrkal, jako by ho šálil sluch. „Můžete mi to zopakovat?“

‚Jedním z mých úkolů jako správkyně pozůstalosti bylo najít všechny poslední vůle a dodatky k nim. No a

zjistilo se, že existuje ještě jedna závěť/4

„Další závěť?“

„Ano, ve Francii. Uložila ji do bezpečnostního trezoru v Paříži. A je z pozdějšího data než ta, kterou

sepsala na Floridě.“

„To znamená, že ta z Floridy je neplatná.“ „Tak jsem to pochopila/4

„A majetek v něm odkazuje../4

Najednou nasadila velmi vážný výraz. „Mně.“

„Všechno?“ „Ano. Všechno.“

Jack se nedokázal neusmát. „To je úžasné. Takže to znamená, že ti blázni se tady na Floridě prali, hádali

a zabíjeli kvůli závěti, která…“

„Nemá ani cenu toho papíru, na kterém byla napsaná,“ řekla Rene rozhodným tónem.

„Co může člověk vědět?“ řekl Jack.

„Ano. Co může člověk vědět?“

„Možná je lepší zeptat se, co jste o tom věděla vy.“

„Jak to myslíte?“

„Překvapilo vás, když jste se dozvěděla o té druhé závěti? Věděla jste, že Sally měla AIDS? Nebo to, ževypracovala plán, jak zlikvidovat své nepřátele a zúčtovat s lidmi, kteří jí zničili život? Věděla jste, že si toudruhou závětí, ve které všechno odkázala své sestře, zajistila, že naposledy se bude smát ona?“ „Doufala jsem, že se oba shodneme na tom, že mě to naprosto překvapilo.“

„Mám snad důvod myslet si něco jiného?“

„Ne, pokud nechcete věřit, že jsem jenom tak stála stranou, sledovala tu krvavou šarádu a věděla, že

mám moc odhalit existenci té druhé závěti a všechno to ukončit.“

„Nikdy bych nevěřil, že byste toho byla schopná.“

„Taky bych to nikdy neudělala. Netvrdím, že by mě smrt někoho z nich nějak mrzela. Rozvodový právník,

státní zástupce, reportérka, která chtěla zbohatnout a stát se slavnou kvůli té zatracené knížce. Všichni

udělali Sally ze života peklo. Ale jsem lékařka, ne vrah.“

Jack se nad tím zamyslel. Dívala se mu přímo do očí a on cítil její pohled až v morku kostí. Chtěl jí věřit a

byl přesvědčený, že mu říká pravdu. Už dříve ho lidé oklamali, především jeho bývalá manželka, ale teď

měl za to, že rozdíl už pozná.

Z kuchyně se vynořil Theo, v ruce podnos a na něm šest skleniček. Do tří naservíroval koktejl a do třech

dalších sodovku. „Dá si někdo drink?“ zeptal se.

„Moc ráda bych, ale se všemi těmi bezpečnostními opatřeními na letišti bych si už měla pospíšit. Je mi to

líto. Necháme to na jindy?“ „Určitě.“ Jack vstal, aby ji doprovodil. Rene se rozloučila s Theem, který si

zřejmě nedokázal pomoci a navzdory rybímu zápach a všemu ostatnímu ji objal.

„Co s těmi všemi penězi uděláte?“

„No… znám jeden skvělý charitativní projekt v Africe.“

„Doufal jsem, že to řeknete.“

„Samozřejmě. Nejsem hloupá. Uvažovala jsem i nad tím, že bych si jeden nebo dva miliony odložila

stranou, abych mohla dřív odejít do důchodu.“

„Doufal jsem, že řeknete i tohle.“

„Kromě toho, možná vás překvapí, co s tím mým malým projektem udělá takových čtyřicet a něco

milionů. Můžete se za mnou někdy podívat.“ Přistoupila blíž a políbila ho na koutek úst. „Vlastně můžete

přijet kdykoliv.“

Jack sledoval, jak jde ke svému vypůjčenému autu. Theo se k němu přidal a nabídl mu skleničku.

„To ji necháš odejít?“

„Vrátí se.“

„Ne, nevrátí.“

Jack se nadechl a pak vydechl. „Zase máš pravdu, kamaráde.“

Theo mu strčil do ruky sklenku. „Dej si tohle. Hned ti bude lip.“

Jack vypil drink až do dna. Vtom se zarazil, rychle si vzal jednu z vysokých sklenic s vodou a obrátil ji do

sebe. „Teda! Úplně mi hoří pusa.“

„Protože ta vodka je tak ledová, že když přijde do žaludku, úplně ho popálí, jako mráz. Nebo jsem to

možná přehnal s tou šťávou z mexickejch papriček.“

„Papriček? Co to ksakru vůbec bylo?“

„Divoká svině v plamenech.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Nás nadrženec a já jsme to vymysleli před pár dny.“

Jack si vybavil, jak Theo Javierovi vyhrožoval, že ho nechá spálit na škvarek. „Podle mě se to neujme.“

„Sakra. Už jsem doufal, že zbohatneme.“

Rene zavřela dveře auta, a když Jack zaslechl, že nastartovala, představil si, jak vystupuje z letadla naletišti v Abidžanu, jede po dlouhé prašné cestě z Korhoga a potom konečně vymění tu špinavou boudu sešpinavými zdmi, zamořenou mouchami, za příjemné místo, kde bude žít a léčit své pacienty. Vybavil siGerryho Collettiho a ostatní dědice, kteří zemřeli ve snaze uchvátit pro sebe Sallyino dědictví. Když Renevyjížděla na silnici, střetl se Jack s jejím pohledem a všiml si, že se jí ve tváři zračí podobná spokojenost,jakou vídal na Theovi a díky níž se se svým nejlepším přítelem tak skvěle bavil.

Pousmál se na Thea a řekl: „A proč vlastně všichni chtějí být bohatí?“

„Chceš, abych ti to vyjmenoval podle abecedy, nebo číselně od jednoho do čtyřiceti šesti milionů?“

Jack se zasmál, a když Rene zatroubila na rozloučenou a zmizela, oči mu zjihly. „Theo?“

„Copak?“

„Vážně bych potřeboval dovolenou. Myslíš, že by bylo hodně šílené, kdybych na ni jel do Afriky?“

Theo do sebe obrátil Divokou svini v plamenech a odpověděl, aniž hnul brvou. „Šílený by bylo, kdybys toneudělal.“