Vražda v Kantonu

Robert van Gulik

Oba muži stojící u rohu celnice mlčky pozorovali dlouhé, pusté nábřeží. Hubená, hranatá postava staršího byla od hlavy k patě zahalena do starého kaftanu z kozí kůže. Druhý, hřmotný, hezký chlapík, měl na sobě záplatovaný hnědý chalát a kazajku. Co tam tak stáli, dusný vlhký opar přešel v teplé mžení, které promáčelo obnošený samet jejich černých čapek. Nehybný vzduch byl velice parný; bylo sice již pozdní odpoledne, ale stále se neobjevoval ani náznak chladivého večerního vánku.

Na tucet kuliů s nahými zády vykládalo zboží z cizí lodi, jež kotvila opodál při nábřeží, zrovna naproti bráně celnice zakončené nahoře lomeným obloukem. Shrbeni pod těžkými břemeny se tam plahočili po lávce v rytmu jakési truchlivé melodie. Čtyři strážci, kteří stáli u brány, si posunuli zašpičatělé přilbice se svých zpocených čel. Ztěžka se opírali o dlouhé halapartny a znuděnýma očima sledovali práci.

“Podívej se! Tam jede loď, co jsme s ní dnes ráno přijeli po řece,” zvolal starší muž. Přitom ukázal na temný obrys, jenž se z mlžného oparu vynořil za stěžni dalšího plavidla, kotvícího hned vedle oné cizí lodi. Vesla hnala černou válečnou džunku obrovskou rychlostí k ústí Perlové řeky, mosazné gongy na ní dunivě varovaly drobné čluny poříčních obchodníků, aby uhnuli z cesty.

“Bude-li jim přát počasí, mohou být v Annami hodně brzy,” poznamenal rozmrzele jeho širokoplecí společník. “Všecko ukazuje na to, že se tam semele něco většího. A ty a já abychom tu trčeli na téhle ztracené vartě a podle rozkazu pozorovali cvrkot. K čertu, zas mi už teče po zádech! Jako bych v tom zatraceném parnu toho už tak dost nevypotil.”

Přitáhl si límec kazajky těsněji kolem silné boxerské šíje, přičemž dával dobrý pozor, aby nebylo vidět drátěnou košili, kterou měl vespod i se zlatým odznakem plukovníka Císařské gardy -kulatým terčem vytvořeným ze dvou navzájem propletených draků. Pak se mrzutě zeptal: “Tak co, bratře Tao, víš, oč se tu vlastně jedná?”

Hubeňour jen smutně zavrtěl šedivou hlavou. Popotáhl se za dlouhé vousy, jež mu vyrůstaly z bradavice na tváři, a zvolna odpověděl:

“Starý mi nic neřekl, bratře Tao. Zřejmě to ale bude náramné důležité. Jinak by přece neodejel ze sídelního města tak nakvap a nehnal by se i s námi sem, napřed na koních a potom na té rychlé válečné džunce. Jistě se tady v Kantonu peče cosi moc nekalého. Hned od té doby, co jsme dnes ráno přijeli, jsem …”

Přerušilo ho hlasité plácnutí. Dva kuliové totiž upustili do blátivého pruhu vody mezi lodí a nábřežím balík. Jakýsi muž s bílým turbanem na hlavě seskočil s paluby a za doprovodu kopanců si vyjel na dělníky nějakou cizí řečí. Znudění strážníci u celnice náhle ožili. Jeden z nich popošel kupředu a prudkým rozmachem halapartny naplocho udeřil láteřícího Araba po šíji.

“Necháš naše lidi na pokoji, ty psí synu,” rozkřikl se. “Nezapomeň, že tady jsi v Číně!”

Arab sevřel rukojeť dýky, kterou měl zastrčenu za rudým opaskem. Tucet mužů v bílých burnusech seskočilo s lodi a ihned tasili své dlouhé zakřivené meče. Zatímco ostatní kuliové nechali balíky být a raději vzali do zaječích, čtyři strážníci zaútočili halapartnami na láteřící lodníky. Náhle na dláždění zaduněly okované boty. Branou celnice vypochodovalo dvacet vojáků. Neobyčejně snadno, což byl důsledek dlouhé praxe, obklopili rozlí-cené Araby a hroty kopí je zatlačili zpět k okraji nábřeží. Vysoký, hubený Arab s orlím nosem se nahnul přes lodní zábradlí a ostrým hlasem lodníkům vyčinil. Ti pak zastrčili meče do pochvy a vyhrabali se zpět na palubu. Teprve teď se kuliové dali znovu do práce, jako by se dočista nic nepřihodilo.

“Kolik je asi tady ve městě těch drzých parchantů?” ptal se plukovník.

“No, v přístavu jsme přece napočítali čtyři lodě. A dvě navíc kotví v ústí řeky připraveny k odplutí.

K tomu si připočti Araby, co se tu usadili při břehu řeky, a vyjde ti to hned na takové dva tisíce.

Vždyť i ta tvoje pitomá hospoda trčí přece zrovna uprostřed muslimské čtvrti. Docela příhodné místo, aby ti tam v noci vrazili kudlu do zad. Ta moje nestojí sice také za mnoho, ale přece jen je už za Jižní branou a je tam aspoň možné dovolat se stráží.”

“V kterém pokoji tam bydlíš?”

“V tom rohovém na poschodí, takže mám aspoň dobrý rozhled po nábřeží a po skladištích, přesně podle rozkazu. Nemyslíš ostatně, že jsme tu trčeli už dost dlouho? To mžení je čím dál horší.

Pojďme si to raději obhlédnout tamhle!”

Ukázal na samý konec nábřeží, kde v mlžném oparu bylo nezřetelně vidět, jak kdosi zrovna rozsvěcuje červenou svítilnu vinárny.

“Nějaký ten džbánek mně rozhodně přijde vhod,” zabručel Tiao Taj. “Nikdy jsem je ště neviděl něco tak bezútěšného. A ke všemu se tu ještě ani nedomluvím.”

Spěšně se pustili po kluzkém dláždění a nijak si nevšimli vou-sáče v ošumělých šatech, který se v téže chvíli vynořil ze skladiště na nábřeží nedaleko odsud a pustil se za nimi.

Když došli na konec nábřeží, Tiao Taj si všiml, že most přes vodní příkop u městské brány Kuej-te je přecpán chodci. Ve svých slaměných pláštích do deště se hnali každý po svém jeden přes druhého.

“Tady nikdo nemá čas ani na to, aby se pěkně v klidu prošel,” mručel.

“Právě proto udělali z Kantonu nejbohatší přístav celého jihu!” poznamenal Tao Kaň. “Tady je to!”

Odsunul záplatovaný závěs na dveřích a oba vstoupili do tmavého výčepu, připomínajícího spíše

jeskyni. Přivítal je zápach zteřelého česneku a solených ryb. Čadící olejové lampy, pohupující se pod trámy nízkého stropu, vrhaly mihotavé světlo na pár desítek hostů, namačkaných po čtyřech či pěti kolem malých stolků. Všichni byli zabráni do polohlasitého rozhovoru a zdálo se, že se nikdo ani v nejmenším nezajímá o oba nové příchozí.

Když si oba mužové usedali za prázdný stůl poblíž okna, vou-sáč, který je sledoval, rovněž vešel dovnitř. Zamířil rovnou dozadu k ošoupanému dřevěnému pultu, kde hostinský v nádržce s horkou vodou ohříval cínové džbánky s vínem.

Tao Kaň objednal dobrou kantonštinou u číšníka dva velké džbány. Mezitím co čekali, Tiao Taj se opřel lokty o zamaštěný stůl a otráveně si prohlížel hosty.

“Pěkná sebranka!” zabručel po chvíli. “Vidíš tam toho ošklivého zakrslíka? Nedovedu pochopit, že mně ta jeho odporná tlama nepadla do oka, hned jak jsem vešel.”

Tao Kaj se zadíval na drobného pořízka, který seděl docela sám u stolu hned při dveřích. Měl nevýraznou tmavou tvář, nízké, hluboce zbrázděné čelo a rozpláclý nos. Malé, hluboko v důlcích zasazené oči se mračily pod naježeným obočím. Velké, chloupky porostlé ruce svíraly prázdnou číši.

“Nakonec jediný, kdo tu působí slušným dojmem, je náš sou-sed. šeptal Tao Kaň. “Vypadá na profesionálního zápasníka.”

Bradou přitom ukázal na ramenatého muže, osaměle sedícího u sousedního stolu. Měl na sobě čistý tmavomodrý chalát a černou šerpu těsně ovinutou kolem útlého pasu. Oči s těžkými víčky dodávaly jeho hezké temně zbarvené tváři ospalý výraz. Civěl do prázdna a zdálo se, že vůbec nevnímá své okolí.

Umouněný číšník před ně postavil dva velké džbány. Potom se vrátil k výčepnímu pultu.

Ostentativně si nevšímal zakrslého mužíka, který naň mával prázdnou číší.

Tiao Taj upil, ale tvářil se velice nedůvěřivě.

“Není vůbec špatné!” vykřikl příjemně překvapen. Vyprázdnil číši a dodal: “Vlastně je docela dobré!” Druhou číši vyprázdnil jediným dlouhým douškem. Tao Kaň následoval jeho příkladu a spokojeně se přitom zašklebil.

Vousáč u výčepního pultu je po celou dobu bedlivě pozoroval. Počítal číše, které vypili. Když viděl, že se pouštějí už do šesté, poodešel od pultu. Přitom mu oči zabloudily k onomu zakrslíkovi a zarazil se. Chlapík u sousedního stolu, který koutky přivřených očí pozoroval oba, vousáče i zakrslíka, se tecT posadil zpříma. V zamyšlení si hladil krátký, pečlivě přistřižený, ale celou tvář pokrývající vous.

Tiao Taj položil prázdnou číši na stůl. Ztěžka poklepal svému příteli na kostnaté rameno a prohlásil s širokým úšklebkem:

“Nemám to město rád. Nemám rád to zatracené vedro a nelíbí se mně ani tato smradlavá putyka.

Ale u všech všudy, víno tu je vynikající a koneckonců je to docela dobrý pocit, že jsme zase venku, v práci. Co ty na to, bráško?”

“Já už taky mám sídelního města plné zuby,” odpověděl druhý. “Dávej pozor, vykukuje ti odznak!”

Tiao Taj si přitáhl klopy kazajky. Ale vousáč u nálevního stolu přece jen zahlédl zlatý odznak a na rtech se mu objevil spokojený úsměv. Hned se mu však tvář znovu prodloužila, když uviděl, jak dovnitř vstoupil jakýsi Arab v modrém turbanu, šilhající na levé oko, a hned si přisedl k onomu zakrslíkovi. Vousáč se obrátil k pultu a kývl na hostinského, aby mu znovu naplnil číši.

“Na mou duši, já se nijak nehodím k tomu, hrát si na plukovníka s celou parádou!” vykřikl Tiao Taj, když oběma znovu nalil vína. “A představ si, že už to dělám čtyři roky! Měl bys jen vidět postel, kde mám spát. Hedvábné podušky, hedvábné přikrývky a brokátová nebesa. Vždyť si v tom musím připadat jako nějaká nóbl kurva. Víš, co každou noc provádím? Vytáhnu si rákosovou rohož, co si schovávám za postelí, rozvinu si ji pěkně na podlaze a tam si lehnu, abych se pořádně vyspal.

Jedině mě otravuje, že každé ráno pak musím aspoň trochu zmuchlat podušky a přikrývky, abych si nezadal před ordonancí.”

Hlučně se rozesmál. Tao Kaj se k němu přidal. Bylo jim přitom velice dobře a ani si nevšimli, že jejich chechtot se tu ozývá až příliš hlasitě. Všechen rozhovor umlkl; hosté jen hleděli v tíživém mlčení ke dveřím. Zakrslý mužík cosi zlostně povídal číšníkovi, stojícímu se založenýma rukama před ním u stolu. Jejich soused se na ně zadíval, potom však zalétl očima k vousáči u výčepního pultu.

“Já aspoň,” prohlásil Tao Kaj s poťouchlým úsměvem, “se dnes mohu jít v klidu vyspat do svého podkroví. Nebudu musit napřed vyhánět ven celý houf mladých služtiček, co jich tam ke mně do pokoje můj sloužící nažene. Ten darebák pořád doufá, že mně přece jen někdy některou z nich dohodí za konkubínu.”

“Proč tomu ničemovi neřekneš, aby už s tím nesmyslem přestal? Ale radši se napij!”

“Tak totiž aspoň něco ušetřím, přítelíčku. Holky se jen hrnou do práce, a to zadarmo, vždyť počítají s tím, že uloví bohatého starého mládence - to je ono!” Tao Kaj dopil a dokončil své úvahy: “Naštěstí ani ty, bratře Tao, ani já nepatříme zrovna k těm, co by stáli o ženění. Kdepak, my nejsme jako náš přítel a kolega Ma Zung.”

“O tom mizerovi mně ani nemluv!” rozkřikl se Tiao Taj. “Když si pomyslím, že za čtyři roky, co je ženat s těmi dvojčaty, jim nadělal šest kluků a dvě holky! Tím přece degraduje veškerou rozkoš jenom na pořádnou dřinu. A teď se dokonce bojí přijít domů opilý. Víš, že…”

Náhle umlkl a s údivem se zahleděl na poprask u dveří. Ošklivý zakrslý mužík a Arab se zvedli. Se zrudlými tvářemi plnými zlosti spustili na číšníka proud nadávek a ten se je zas snažil překřičet.

Ostatní hosté přihlíželi výstupu s netečnými tvářemi. Náhle Arab sáhl po dýce. Mužík mu však rychle sevřel paži a vystrkal ho ven. Číšník sebral mužíkův pohár s vínem a mrštil jím po něm.

Roztříštil se na kousky na dláždění. Přihlížející to kvitovali souhlasným zamručením.

“Tady nemilují Araby,” poznamenal Tiao Taj.

Muž u sousedního stolu se k nim obrátil.

“Ne, tu vlastně nešlo o Araba,” řekl jim dobrou severní čínštinou. “A1e máte pravdu, Araby tu také rádi nemáme. Proč se sem cpou? Ostatně ani nepijí naše víno. Jejich víra jim to nedovoluje.”

“To se ti černí parchanti připravují o to nejlepší, co na světě máme !” prohlásil s ušklíbnutím Tiao Taj. “Pojďte se s námi napít!” A když si neznámý s úsměvem přistrčil židli k jejich stolu, Tiao Taj se ho zeptal: “Jste ze severu?”

“Ne, narodil jsem se a vyrostl tady v Kantonu. Ale hodně jsem cestoval, a kdo cestuje, musí se učit řeči. Jsem totiž námořní kapitán. Mimochodem, jmenuji se Ni. A co vás sem přivedlo?”

“Jen tak tudy projíždíme,” vysvětloval Tao Kaň. “Jsme drobní úředníčci a patříme k družině jistého hodnostáře, který tu teď podniká inspekční cestu po provincii.”

Kapitán si Tiao Taje zkoumavě prohlédl.

“Řekl bych, že jste od vojska.”

“Trochu jsem jen tak pro zábavu boxoval a šermoval,” poznamenal lhostejně Tiao Taj. “Vás to též zajímá?”

“Hlavně šerm. Zvláště s arabskými šavlemi. Musil jsem se to naučit, protože jsem pravidelně jezdil do Perského zálivu. V ta-mějších vodách je totiž plno pirátů.”

“Nikdy nepochopím, jak vlastně dokáží šermovat se zakřivenými šavlemi,” poznamenal Tiao Taj.

“To byste se divil,” řekl kapitán Ni. Vbrzku byli s Tiao Tajem zabráni do živého rozhovoru o

rozličných způsobech šermování. Tao Kaj roztržitě naslouchal a věnoval se raději dolévání číší.

Když však zaslechl, jak kapitán uvádí jakési odborné výrazy v arabštině, zadíval se naň a zeptal se: “Znáte tu jejich hatmatilku?”

“Natolik ano, abych se domluvil. Pochytil jsem i perštinu. Všechno jen tak při běžné denní práci.”

Pak se obrátil k Tiao Tajovi: “Rád bych vám ukázal svou sbírku cizokrajných mečů. Co byste řekli tomu, zajít si ke mně na skleničku? Bydlím ve východní části města.”

“Dnes večer mám dost napilno,” odpověděl Tiao Taj. “Šlo by to zítra ráno?”

Jejich společník blýskl očima po muži u výčepního pultu.

“Dobrá,” řekl. “Kde bydlíte?”

“V hospodě U Pěti nesmrtelných, nedaleko mešity.”

Kapitán se zřejmě chystal něco poznamenat, ale pak toho nechal. Upil vína a jen jakoby mimochodem se zeptal: “A co váš přítel, ten tam také bydlí?” Když Tiao Taj zavrtěl hlavou, kapitán jen pokrčil rameny a dodal: “No, řekl bych, že vy se už docela jistě ohlídáte sám. Pošlu pro vás nosítka řekněme hodinu po snídani.”

Tao Kaj zaplatil a hned nato se s novým známým rozloučili. Obloha se vyjasnila; větřík od řeky jim příjemně ochlazoval rozpálené tváře. Nábřeží teď celé ožilo. Pouliční prodavači se rozložili se svými stánky podél vody ve světle celých šňůr barevných lampiónů. Řeka byla poseta pochodněmi na drobných člunech, jež tu kotvily jeden na druhém. Větřík k nim zanášel vůni hořícího dříví. Lidé žijící na vodě si chystali večeři.

“Vezměme si nosítka,” navrhl Tao Kaň. “Do místodržitelského paláce je to kus cesty.”

Tiao Taj neodpovídal. Pozorně a soustředěně si prohlížel proudící zástupy. Náhle se zeptal: “Nemáš pocit, že nás někdo nespouští z očí?”

Tao Kaj se rychle ohlédl dozadu.

“Ne, nemám,” řekl. “Ale přiznávám, že tvé předtuchy jsou často správné. Jelikož nám náš soudce přikázal, abychom se u něho hlásily v šest, máme ještě asi hodinu času. Můžeme se tedy trochu projít, každý na svou pěst. Tak si aspoň ověříme, jestli nás někdo sleduje. A já se současně budu moci přesvědčit, jak dalece se ještě v městě vyznám.”

“Dobrá. Projdu kolem své hospody, ale potom změním směr; pustím se napříč muslimskou čtvrtí.

Zamířím-li k severovýchodu, musím dříve nebo později narazit na tu širokou ulici, co vede k severu, že je to tak?”

“Jenom jestli se do něčeho nezapleteš. Podívej se také na věž s vodními hodinami na hlavní třídě, je to proslulá rarita. Přesný čas tam ukazují plováky, rozmístěné v několika mosazných nádržích na vodu, které ční jedna nad druhou jako schody na schodišti. Voda pomalu odkapává z vyšších nádob do nádob níže položených. Je to docela vtipné zařízení.”

“Snad si nemyslíš, že potřebuji takovou zbytečnost jen proto, abych si zjistil, kolik je hodin?”

ohradil se Tiao Taj s pohrdlivým úšklebkem. “Řídím se podle slunce a podle své žízně, A za noci a deště mne docela dobře vystačí samotná žízeň. Na shledanou v paláci.”

Tiao Taj zahnul za roh, přešel po mostě přes vodní příkop a pustil se do města branou Kuej-te.

Jak se tak prodíral hustými večerními zástupy, tu a tam se ohlédl, ale jak se zdálo, nikdo ho nesledoval. Prošel kolem vysoké, rudě lakované brány chrámu Pěti nesmrtelných, poté se dal první ulicí nalevo a tak se dostal ke své hospodě, pojmenované po chrámu. Bylo to sešlé jednoposchoďové stavení. Přes střechu zahlédl špičku minaretu patřícího k mešitě a čnícího do výše jistě aspoň patnácti sáhů.

Tiao Taj bodře popřál dobrou noc nevrlému hostinskému, který se tam celý znavený krčil v bambusovém křesle v malé předsíňce, a zamířil rovnou do svého pokoje vzadu na poschodí. Uvnitř bylo horko a dusno, okenice na jediném okně byly totiž po celý den zavřeny. Když si pokoj po ránu najal, zůstal tam jen na tu chvíli, co si položil své cestovní vaky na holou prkennou postel. Zaklel a doširoka rozrazil okenice. Zadíval se na minaret; teprve teď ho uviděl v celé velikosti.

“Ti cizinci nedovedou postavit ani pořádnou pagodu,” bručel si s úšklebkem. “žádné poschodí, žádné prohnuté střechy, nic. Je to rovné a holé jako kus cukrové třtiny.”

Pobrukoval si nějaký popěvek a přitom si vzal čistou košili, přes niž znovu přetáhl drátěnou vestu; přilbici, železné rukavice a vysoké vojenské boty si zabalil do modrého sukna. Potom sešel dolů.

Na ulici bylo stále ještě velice horko; větřík od řeky se až tak daleko do města nedostal. Tiao Taj litoval, že si nemůže sundat kazajku, protože měl na sobě drátěnou vestu. Rozhlédl se letmo po kolemjdoucích a pak se pustil uličkou hned vedle hospody.

Úzké ulice byly osvětleny lampióny nočních obchodních stánků, ale kolem nich bylo jen málo lidí.

Zahlédl několik Arabů, nápadných svými bílými turbany právě tak jako rychlými, dlouhými kroky.

Když se dostal za mešitu, ulice nabyly cizího rázu. Bíle nalíčené domky byly v přízemí načisto bez oken; jedině z poschodí sem dopadalo trochu světla, vycházejícího dovedně vyřezávaným dřevěným mřížovím. Místy se nad ulicí klenula krytá chodba, jež spojovala poschoďové části domů, stojících přes ulici proti sobě. Tiao Taj byl po všem tom vínu pořád ještě v povznesené náladě, takže přestal dávat pozor, zda ho někdo nesleduje.

Tak se stalo, že najednou v jedné docela opuštěné uličce náhle zjistil, že vedle něho kráčí jakýsi vousatý Číňan a úsečně se ho ptá:

“Nejste snad členem Císařské gardy a nejmenujete se snad Kao či Šao nebo tak nějak?”

Tiao Taj se zarazil. V nezřetelném světle si bedlivě prohlížel upjatou tvář neznámého, s dlouhými licousy a prošedivělým vousem; rovněž si povšiml, že na sobě má roztrhaný hnědý šat, pořádně opelichanou čapku a boty celé od bláta. Vypadal sice velice ošuměle, ale svým chováním a držením těla prozrazoval osobu vysoce postavenou a jeho řeč měla onen zřetelný přízvuk obyvatele sídelního města. Tiao Taj tedy opatrně řekl:

“Jmenuji se Tiao.”

“No ovšem. Plukovník Tiao Taj. Povězte mi, je váš pán, Jeho Excelence Ti, rovněž tady v Kantonu?”

“A co kdyby byl?” tázal se Tiao Taj nevlídně.

“Nechtě toho!” utrhl se neznámý. “Musím ho nutně vidět. Zaveďte mne k němu!”

Tiao Taj se zamračil. Onen chlapík nijak nevypadal na pobudu. A jestliže by jím snad i byl, tím hůř pro něho. Proto tedy přiznal:

“Náhodou jdu zrovna teď za ním. Můžete se tedy ke mně přidat.”

Neznámý se spěšně ohlédl do temné ulice za sebou.

“Běžte napřed,” rozhodl stručně, “já půjdu za vámi. Bude lépe, když nás nikdo neuvidí pohromadě.”

“Jak si přejete,” souhlasil Tiao Taj a pokračoval v cestě. Musel teď dávat dobrý pozor, protože mezi dlažebními kameny bylo plno hlubokých děr a jediné světlo sem tu a tam pronikalo z domovních oken. Kolem dokola nebylo ani živé duše; neozývalo se tu nic jiného než těžké kroky neznámého, který kráčel za ním.

Když Tiao Taj zahnul za další roh, ocitl se v uličce ležící v naprosté temnotě. Pohlédl vzhůru, aby si ověřil, zda uvidí špici minaretu, podle které se chtěl orientovat. Ale vysoké domy po obou stranách ulice byly jeden na druhém; podařilo se mu zahlédnout pouze úzký pruh oblohy plné hvězd. Počkal, až ho došel jeho společník, a pak mu přes rameno řekl:

“Není tu vůbec vidět. Bude lépe, když se vrátíme a poohlédneme se po nosítkách. Máme to ještě i po hlavní ulici pořádný kus cesty.”

“Zeptejte se někoho tam v tom domě za rohem,” vybídl ho neznámý chraptivým hlasem.

Tiao Taj se pozorně zadíval před sebe a teď opravdu uviděl v temnotě jakýsi záblesk. “Hlas už tomu starému paprikoví zrovna neslouží, ale oči má jako ostříž!” bručel si kráčeje za slabým světlem.

Když se dostal za roh, viděl, že to svítí laciná olejová lampa, postavená vysoko ve výklenku v odpuzující holé zdi po levé straně. Kus dál uviděl dveře, zdobené vypouklými měděnými ornamenty. Zrovna nad hlavou tu vedl přechod, spojující poschodí proti sobě stojících domů.

Přikročil ke dveřím. Pořádně zabušil na krytou špehýrku a zaslechl, že se jeho společník zastavil opodál. Tiao Taj naň zavolal:

“Nikdo se neozývá, ale já už ty darebáky zburcuji.”

Nějakou dobu ze vší síly bušil na dveře, potom k nim přiložil ucho. Nic však neslyšel. Několikrát do dveří kopl a pak zase tloukl na špehýrku, až ho kotníky na prstech bolely.

“Pojďte,” zlostně křikl na svého společníka. “Rozmlátíme jim ty zatracené dveře! Někdo přece musí být doma, jinak by nehořela lampa.”

Nikdo mu neodpovídal.

Tiao Taj se otočil. Byl v uličce sám.

“Kam jen mohl ten panchart…” začal celý popletený, pak náhle zmlkl. Zahlédl cizincovu čapku, ležící na dláždění zrovna pod přechodem. Se zaklením si položil ranec na zem a natáhl se pro olejovou lampu ve výklenku. Když přikročil blíž, aby si čapku lépe prohlédl, náhle ucítil, jak ho něco zlehka poklepalo po ramenou. Prudce se otočil, nikdo tu však nebyl. Najednou si povšiml, že se mu zrovna u hlavy pohupuje pár zablácených bot. S novým zaklením pohlédl vzhůru a současně vyzvedl do výše i olejovou lampu. Jeho společník visel na druhé straně přechodu nad ulicí, hlavu nepřirozeně nakloněnu, paže ztuhlé podél těla. Přes rám otevřeného okna v kryté spojovací chodbičce nad ulicí visela tenká šňůrka.

Tiao Taj se vrhl ke dveřím, jež tu byly rovnou pod chodbou, a ze vší síly do nich kopl. Rozevřely se dovnitř a udeřily o stěnu. Spěšně vyběhl po úzkém kamenném schodišti, jež se stáčelo v ostrém úhlu, a dostal se do temné nízké chodby nad ulicí. Ve světle lampy, kterou vysoko pozvedl, uviděl muže v arabském burnusu, jak leží roztažen před oknem. Ani se nepohnul, avšak jeho pravice pevně

svírala krátký oštěp s dlouhým hrotem, ostrým jako jehla. Tiao Tajovi stačil jediný pohled na mužův naběhlý obličej a na jazyk trčící z úst, aby pochopil, že muž je mrtev, zardoušen. Jedno z jeho vyboulených očí šilhalo.

Tiao Taj si otřel z čela pot.

“To je mi podívaná pro člověka, co si ještě před chvílí docela spokojeně seděl u vína!” zabručel. “To je přece snad vůbec ten nejnepříjemnější způsob, jak vystřízlivět. Ale vždyť je to ten panchart, co jsem ho viděl ve vinárně! Kde jen nechal toho ošklivého trpaslíka?”

Honem si lampou posvítil na protější konec chodbičky. Odtamtud dolů vedlo temné schodiště, ale všude bylo ticho jako v hrobě. Postavil tedy lampu na podlahu, překročil Arabovu mrtvolu a jal se tahat za tenkou šňůru, která byla připevněna na železném háku pod okenním rámem. Pomalu vytáhl vousáče nahoru. V okně se objevila jeho strašlivě znetvořená tvář, z rozšklebených úst mu kapala krev.

Tiao Taj vtáhl ještě teplou mrtvolu dovnitř a položil ji na podlahu vedle mrtvého Araba. Smyčka se mu hluboko zařízla do vyzáblého krku; jak se zdálo, měl zlomený vaz. Tiao Taj rychle seběhl po schodech na druhé straně spojovací chodby. Bylo jich asi půl tuctu, hned se ocitl u nízkých dveří.

Divoce na ně zabušil. Když se nedočkal odpovědi, vrhl se vší silou proti nim. Stará, červotočem prolezlá prkna praskla a Tiao Taj s řinčením mís a hrnců a klopýtaje přes kusy dřeva vletěl do zšeřelé místnosti.

V mžiku však byl opět na nohou. Ohyzdná arabská stařena, přikrčená v hadrech uprostřed malého pokoje, naň civěla, bezzubá ústa v němém úděsu dokořán. Ve světle mosazné olejové lampy, visící na stářím zčernalém trámoví, bylo vidět mladou Arabku, sedící na bobku v koutě s dítětem u prsu. S

pronikavým výkřikem hrůzy si zakrývala nahá prsa cípem roztrhaného šatu. Tiao Taj se právě chystal něco říci, když se dveře naproti rozletěly a dovnitř vrazili dva vychrtlí Arabi se zakřivenými dýkami v rukou. Hned se však zarazili, když si Tiao Taj odhrnul klopu kazajky a ukázal svůj zlatý odznak.

Zatímco tu oba Arabi v rozpacích zůstali stát, třetí, mnohem mladší, je odstrčil stranou a předstoupil před Tiao Taje. Otázal se ho poněkud kulhavou čínštinou: “Co to má, pane důstojníku, znamenat, že jste vrazil sem, do ženských pokojů?”

“Venku v chodbě nad ulicí byli zavražděni dva muži,” vyštěkl Tiao Taj. “Mluvte! Kdo to udělal?”

Mladík bleskl očima po rozbitých dveřích. Pak nerudně prohlásil: “Co se děje v chodbě nad ulicí, se nás netýká.”

“Ale ta chodba vede přece sem, do vašeho domu, ty psí synu,” řval Tiao Taj. “Povídám ti, že jsou tam dva mrtví. Mluv, nebo vás dám všechny zatknout a vyslechnou si vás na skřipci.”

“Jestliže si to tu laskavě prohlédnete podrobněji,” řekl mladý Arab s opovržením, “zjistíte, že dveře, kterými jste sem vrazil, nikdo po celá léta neotevřel.”

Tiao Taj se otočil. Kusy dřeva, jimiž se sem prodíral, byly vlastně zbytky vysoké skříně. Jediný pohled na zaprášený pruh přede dveřmi a na zrezivělý zámek, který vyrazil, mu potvrdil, že muž má pravdu. Dveře vedoucí do chodby už opravdu hezky dlouho nesloužily.

“Jestliže byl někdo zavražděn v chodbě nad ulicí,” dokončil mladík, “mohl to udělat kdokoliv z kolemjdoucích. Z obou stran ulice tam vede schodiště a dveře vespod, pokud vím, se nikdy nezamykají.”

“A k čemu tedy vlastně ta chodba slouží?”

“Ještě před šesti lety patřil mému otci, kupci Abdulláhovi, i protější dům. Když ho však prodal, dveře na druhém konci chodby zazdili.”

“Slyšelas něco?” tázal se Tiao Taj mladé ženy. Neodpověděla a zírala naň s nechápavým strachem.

Mladík honem otázku přetlumočil a žena rozhodně zavrtěla hlavou. Sám tedy Tiao Tajovi vysvětloval:

“Zdi jsou silné a k tomu ještě před těmi starými dveřmi stála skříň…” Pozvedl ruce ve výmluvném gestu.

Arabi zasunuli dýky za pás. Dali se do tlumeného hovoru, ale ohyzdná babice náhle ožila a spustila dlouhou litánii v pronikavé arabštině, ukazujíc přitom na nepořádek na podlaze.

“Pověz jí, že dostane náhradu!” řekl Tiao Taj. “A ty pojď se mnou!”

Shrbil se a prolezl otvorem ve dveřích, mladík za ním. Když se zastavili v chodbě nad ulicí, ukázal na mrtvého Araba a zeptal se:

“Kdo je to?”

Mladík se shýbl k mrtvole. Zběžně si ji prohlédl znetvořený obličej a potom uvolnil hedvábný šátek, který byl těsně utažen kolem hrdla mrtvého. Potom obratnými prsty ohmatal záhyby turbanu.

Napřímil se a zvolna řekl:

“Nemá u sebe ani žádné peníze, ani dokumenty. Nikdy jsem ho neviděl, musí však být z jižní Arábie, protože tam se vyznají ve vrhání krátkým oštěpem.” Podal šátek Tiao Tajovi a pokračoval: “Ale nezabil ho Arab. Vidíte ten stříbrňák uvázaný v rohu šátku? Ten jej zatíží a škrtiči to umožní hodit šátek po oběti zezadu kolem šíje. To je zbraň zbabělců. My Arabi se držíme svých kopí, mečů a dýk - pro větší slávu Alláha a jeho Proroka!”

“Amen,” dodal Tiao Taj kousavě. V zamyšlení hleděl na obě mrtvoly. Teď chápal, co se stalo. Arab měl v úmyslu zavraždit nejen neznámého vousáče, ale i jeho samého. Čekal na ně v záloze u okna.

Jeho samého nechal projít pod chodbou přes ulici, ale sotva došel jeho společník a zastavil se, zatímco Tiao Taj bušil na dveře, vrah mu hodil přes hlavu smyčku a jediným hrozným škubnutím ho vytáhl vzhůru. Pak přivázal konec provazu na skobu a uchopil oštěp. V tom okamžiku, kdy se chystal otevřít si okno na protější straně, aby mohl mrštit oštěpem do zad druhé oběti, kdosi třetí ho zezadu zardousil šátkem a pak uprchl.

Tiao Taj otevřel okno a pohlédl dolů do ulice.

“Měl mě pěkně na ráně, když jsem tak stál a tloukl do těch zatracených vrat!” mručel si pro sebe.

“Tak tenký hrot by snadno pronikl i mou drátěnou košilí. Tomu neznámému dobrodinci teď zřejmě vděčím za svůj život.” Obrátil se k mladému Arabovi a mrzutě řekl: “Pošli někoho na hlavní ulici, ať tam seženou velká nosítka.”

Zatímco mladík rozbitými dveřmi cosi volal do místnosti, Tiao Taj prohledal mrtvolu vousatého Číňana. Nenašel však vůbec nic, co by mohlo ukazovat na jeho totožnost. Beznadějně potřásl hlavou.

Čekali tak za trapného mlčení, až dole na ulici zaslechli šťavnaté hulákání. Tiao Taj se vyklonil z okna a uviděl čtyři muže s nosítky a čadícími pochodněmi. Přehodil si mrtvého Číňana přes rameno a mladíkovi přikázal:

“Dohlédni tu na mrtvolu svého krajana, než si pro ni přijde policejní hlídka. Odskáčeš si to i s celou rodinou, jestliže se s ní něco stane!”

S břemenem na zádech se pak opatrně pustil po úzkém schodišti dolů.

Tao Kaj kráčel zpět k celnici. Prošel vysokým klenutým průchodem a chvíli pozoroval zřízence, kteří stále ještě pilně třídili hromady balíků a beden. Všude pronikavé čpělo cizokrajné koření.

Vyšel zadními vraty, zběžně se podíval na svůj nevlídný hostinec a potom vešel Jižní branou do města.

Jak se tak tlačil hustým davem, s uspokojením zjistil, že stále ještě poznává většinu velkých budov, kolem nichž procházel. Zřejmě se Kanton příliš nezměnil za těch víc než dvacet let, co tu nebyl.

Rozpoznal velký chrám, který se mu tyčil po pravici; byl zasvěcen Bohu války. Vymotal se z davu a stoupal po širokých mramorových schodech k vysoké budově u brány - na osmibokém podstavci tam po obou stranách dvojitých vrat byli přikrčeni dva obrovití kamenní lvi. Podle zvyku samec vlevo měl mračný pohled a čelisti pevně sevřeny, zatím co lvice napravo, velikánskou hlavu vztyčenu, doširoka otevírala tlamu.

“Pořád musí tu svou zatracenou tlamu otevírat,” bručel si Tao Kaj trpce. “Zrovna jako moje bývalá žena.”

Zvolna si potahoval rozježené kníry a s úšklebkem si uvědomil, že vlastně si za těch dvacet let sotva kdy vzpomněl na svou cizoložnou manželku. To až návštěva města, kde v mládí strávil pár let, mu jako bleskem všechno připomenula. žena, kterou miloval, ho sprostě podvedla a dokonce usilovala o jeho zkázu, takže musil nakonec uprchnout, aby si zachránil život. Zanevřel na všechny ženy a rozhodl se obrátit k světu, který se mu tolik zhnusil, zády - stal se tulákem a podvodníkem. Po

nějaké době se však setkal se soudcem Ti, který na něj měl takový vliv, že se obrátil k lepšímu a dokonce se pak stal jeho pobočníkem, čímž získal nový zájem na životě. Byl vždy po ruce svému příznivci, když porůznu působil ve funkci okresního soudce, a když pak soudci Ti byl svěřen jeho dnešní vysoký úřad v sídelním městě, udělal z Tao Kaja vedoucího tajemníka soudu. Protáhlou, zasmušilou tváří se mu mihl úšklebek, když samolibě prohlásil k lvici: “Kanton je pořád stejný, ale podívej se na mne! Nejenže jsem vysokým úředníkem, ale patřím už k těm, co se počítají mezi mohovité. A řekl bych pořádně mohovité.” Trhnutím si upravil čapku, zvysoka pokynul kamenné zvířecí tlamě a vešel na chrámové prostranství.

Když míjel hlavní síň, bleskl očima dovnitř. V mihotavém světle vysokých rudých svící tam několik osob přidávalo nové tyčinky voňavého kadidla k těm, které už byly ve velké bronzové nádobě na

hlavním oltáři. V hustém namodralém dýmu nezřetelně zahlédl vysoko čnící pozlacenou sochu vousatého Boha války, třímajícího dlouhý meč. Tao Kaj ohrnul nos, protože k vojenským ctnostem necítil žádný obdiv. Nebyl tak hřmotný a silný jako jeho kolega Tiao Taj a nikdy u sebe nenosil zbraň. Ale jeho naprostá nebojácnost a bystrý úsudek z něho přesto dělaly nebezpečného protivníka.

Šel dál, až se kolem hlavní síně dostal k zadním vratům chrámového prostranství. Poněvadž si pamatoval, že největší tržiště města leží přímo na sever od chrámu, napadlo mu, že si to tam může ještě docela dobře prohlédnout, než se pustí hlavní ulicí k místodržitelskému paláci v severní části města.

V čtvrti za chrámem byly jen samé ubohé dřevěné domky, otřásající se křikem a hlasitým smíchem.

Vzduch byl prosycen pachem laciného tuku na smažení. Kousek dál však už vládl naprostý klid.

Byly tam totiž jenom opuštěné domky, mnohé z nich v rozpadu. Hromady čerstvých cihel a velikánské nádoby plné malty, rozestavěné pravidelně v řadách, byly svědectvím toho, že se tu staví. Několikrát se ohlédl, ale nikde tu nebylo ani živé duše. Šel pořád svým vyrovnaným tempem a navzdory dusnému vedru si přitáhl suknici ještě těsněji ke kostnatému tělu.

Když zahýbal za roh jedné z uliček, zaslechl před sebou hluk tržiště. Současně zahlédl na vzdálenějším konci uličky jakousi tahanici. Pod svítilnou, visící na ztrouchnivělé zárubni dveří, tam dva zježení pobudové obtěžovali nějakou ženu. Tao Kaj se tam rychle rozběhl a zpozoroval, že chlapisko, co stálo za ní, jí tisklo spodní část obličeje pokrčenou paží, druhou rukou jí pak svíralo paže za zády. Druhý ničema, co stál před ní, jí rozerval šat a mačkal jí pěkně utvářená malá ňadra.

Když se jí pokoušel trhnutím uvolnit šerpu kolem pasu, dívka začala kolem sebe divoce kopat. Muž stojící za ní jí však jen škubl hlavou dozadu a druhý ji zprudka udeřil do obnaženého břicha.

Tao Kaň se v mžiku rozhodl. Pravicí sebral z vedlejší hromady cihlu a druhou dlaň si naplnil z nedaleké nádoby nehašeným vápnem. Po špičkách došel k oběma mužům, tomu, co dívku svíral, zasadil hranou těžké cihly pořádnou ránu do ramene. Muž hned svou oběť pustil a s bolestným výkřikem se chytil za rozdrcené rameno. Druhý ničema se obrátil k Tao Kajovi, sahaje po dýce za

pasem. Tao Kaj mu hodil do očí nehašené vápno a muž si hned za hrozného skučení přikryl rukama tvář.

“Hned mně ty pancharty zatkněte!” rozkřikl se Tao Kaň.

Darebák s rozdrceným ramenem uchopil svého vyjícího druha za paži a vlekl ho pryč dolů ulicí, jak jen dovedl nejrychleji.

Dívka si přitáhla šat těsně k tělu a jen lapala po dechu. Tao Kaj nejasně viděl, že je docela hezká; vlasy měla v zátylku stočeny ve dvě ruličky, účes neprovdaných dívek. Odhadl ji na pětadvacet let.

“Honem se mnou pojďte na tržiště,” oslovil ji zprudka kantonsky, “než ti dva objeví, že jsem je doběhl.”

Protože se zdálo, že váhá, uchopil ji za rukáv a táhl ji za sebou k hlučnému tržišti.

“Chodíte-li jen tak sama v těchto pustých končinách, není divu, že se dostanete do nesnází,” řekl káravě. “Znala jste ty dva ničemy?”

“Ne, budou to asi nějací otrapové,” odpověděla jemným, kultivovaným hlasem. “Jdu z tržiště, a když jsem se pustila touto zkratkou k chrámu Boha války, narazila jsem na ně. Nechali mne projít, pak mne ale znenadání napadli. Tisíceré díky za včasnou pomoc.”

“Poděkujte své šťastné hvězdě!” zahučel Tao Kaj. Když se dostali na rušnou ulici, jež vedla podél jižního okraje prudce osvětleného tržiště, dodal: “Raději odložte návštěvu chrámu, až bude jasný den. Sbohem.”

Chtěl zamířit do úzkého průchodu mezi stánky, ale dívka mu položila ruku na paži a bojácně se ptala:

“Řekněte mně, prosím, jméno krámku, co je před námi. Musí to být obchod s ovocem, protože cítím vůni mandarinek. Jestliže budu vědět, kde jsem, najdu už cestu sama.”

Při těchto slovech vytáhla z rukávu tenkou bambusovou trubku a z ní vytřásla několik ještě tenčích kolínek. Byla to skládací hůl.

Tao Kaň se dívce honem podíval do očí. Byly mrtvé, neprů-svitně šedé.

“Doprovodím vás přirozeně domů,” řekl zkroušeně.

“To je docela zbytečné, pane. V této čtvrti se dokonale vyznám. Potřebuji mít jen výchozí bod.”

“Měl jsem ty zbabělé pancharty zabít!” bručel Tao Kaj

zlostně. A obraceje se k dívce dodal: “Tady je cíp mého rukávu. Když vás povedu, dostanete se tam rychleji. Kde bydlíte?”

“Jste velice pozorný, pane. Bydlím při severovýchodním rohu tržiště.”

Kráčeli vedle sebe a Tao Kaň si razil cestu kostnatými lokty. Po chvíli se naň obrátila s otázkou: “Jste asi důstojník, dočasně přidělený k městské správě?”

“Ale kdepak. Jsem jenom obchodník ze Západního města,” odpověděl Tao Kaj rychle.

“Ach tak. Promiňte,” řekla dívka pokorně.

“Co vás vedlo k domněnce, že bych měl být důstojníkem?” otázal se Tao Kaň zvědavě.

Na okamžik zaváhala a pak odpověděla:

“Víte, mluvíte kantonsky plynně, ale já mám velice jemný sluch a ve vaši řeči přece jen rozpoznávám přízvuk sídelního města. Za druhé jak jste tamty muže okřikl, z vašeho hlasu zaznívala opravdová autorita. Za třetí tady v městě se každý stará výhradně jen o své. Obyčejného člověka by ani ve snu nenapadlo, aby se sám pustil do dvou ničemů, kteří napadli nějakou ženu.

Mohu také ještě dodat, že mám nejasný pocit, že jste laskavý a ohleduplný člověk.”

“Uvažujete správně,” poznamenal Tao Kaň suše. “S výjimkou posledního tvrzení, kde jste opravdu načisto vedle.”

Okosem na ni pohlédl a viděl, že jí ve vyrovnané tváři zahrál drobný úsměv. Daleko od sebe posazené oči a plná ústa jí dodávaly poněkud cizokrajné vzezření, přece však se mu zdála nezvykle přitažlivá. Dál už kráčeli beze slova. Teprve když došli k severovýchodnímu rohu tržiště, řekla: “Bydlím ve čtvrté uličce vpravo. Ted už vás raději povedu sama.”

Úzká ulice se nořila do čím dál větší temnoty a dívka cestou zlehka klepala hůlkou na dláždění. Po obou stranách tu stály sešlé jednopatrové dřevěné domy. Když vešli do čtvrté boční uličky, byla už naprostá tma. Tao Kaň musil našlapovat obezřetně, aby neuklouzl na nerovném, kluzkém povrchu.

“V těchhle nájemných domech žije několik rodin prodavačů z tržiště,” řekla. “Domů se vracejí až pozdě v noci a proto je tu takové ticho. A už jsme tu. Pozor na schody, jsou velice příkré.”

Teď se měl Tao Kaň vlastně rozloučit, ale řekl si, že by si docela dobře mohl zjistit o této podivné dívce něco víc, když už s ní došel až sem. Kráčel tedy za ní po vrzajícím temném schodišti. Na odpočívadle ho zavedla k jedněm dveřím, otevřela je a pravila: “Svíčku najdete na stole zrovna napravo od vás.” Tao Kaj ji zapálil vlastním křesadlem a rozhlédl se po malém holém pokoji. Podlahu tvořila dřevěná prkna; tři stěny byly pokryty popraskanou omítkou, přední však byla otevřená a jen bambusové zábradlí oddělovalo pokoj od ploché střechy sousedního domu. V dáli vyvstávaly proti večerní obloze prohnuté střechy vyšších stavení. Pokoj byl úzkostlivě čistý a slabý větřík tu již rozehnal tíživé dusno, jež stále ještě viselo v ulicích. Hned vedle svíce stála levná čajová konvice, hliněný šálek a mísa s několika kousky okurky a s dlouhým, tenkým nožem. Před stolem byla nízká stolice z prostého dřeva a u postranní stěny úzká lavice.

Vzadu zahlédl vysokou bambusovou zástěnu.

“Nemám vám mnoho co nabídnout,” řekla dívka prostě. “Přivedla jsem vás sem proto, že mi nic není víc proti mysli než zůstat někomu něco dlužná. Jsem mladá a ne zrovna ošklivá. Chcete-li se se mnou vyspat, můžete. Postel mám tam, za zástěnou.” Když na ni v němém údivu zíral, dodala klidně: “Nemusíte mít výčitky, nejsem už panna. Loňského roku jsem byla znásilněna čtyřmi opilými vojáky.”

Tao Kaj ostře hleděl na její klidnou bledou tvář. Pomalu řekl: “Buď jste načisto zkažená, nebo bezmezně, neuvěřitelně upřímná. Ať je tomu jakkoliv, na vaší nabídce nemám zájem. Co mne však zajímá, to jsou rozličné lidské povahy a ta vaše je pro mne novinkou. Proto krátký rozhovor a šálek čaje docela dobře splatí to, co, jak se vám zdá, jste mně dlužná.” Slabě se usmála.

“Posaďte se. Vezmu si místo těch roztrhaných šatů jiné.” Zmizela za zástěnou. Tao Kaň si nalil z konvice šálek čaje. Zvolna upíjel a zvědavě si prohlížel sadu drobných klícek, visících na bambusových hácích na tyči připevněné pod okapem. Bylo jich tam asi tucet, různých tvarů a velikostí. Když se otočil, uviděl na polici nad lavicí čtyři velké zelené hliněné nádoby s těsně přiléhajícími víky z bambusové tkaniny. Pozorně naslouchal a pln údivu se zamračil. Nad zmateným hlukem města slyšel totiž nepřestávající bzučení a přitom nijak nebyl s to je blíže určit.

Zdálo se mu jen, že vychází právě z oněch klícek.

Vstal, přistoupil k zábradlí a pozorně si klícky prohlížel. Každá krabička byla provrtána a ten zvuk pronikal oněmi malými otvory. Náhle pochopil. V klíckách byli cvrčci. Sám se o ně nikdy nijak zvlášť nezajímal, věděl však, že hodně lidí rádo naslouchá jejich cvrkotu a doma si jich pár chová, často v drahocenných klíckách vyřezávaných ze slonoviny nebo zhotovených ze stříbrných drátků.

Věděl též, že jiní jsou zase nadšenci cvrčcích zápasů. Po vinárnách a na tržištích porovnávají sílu svých šampiónů, vždy dva bojovníky strčí do trubky z vyřezávaného bambusu a dráždí je tenkými stébly, aby se dali do sebe. Při takových zápasech se pak uzavírají i nemalé sázky. Teprve teď si

všiml, že každý cvrkot má poněkud odlišné zabarvení. Všechny však přehlušoval čistý, nepřerušovaný tón, vycházející z drobné tykve visící na konci celé řady. Zpěvák začal vysoko, ale pak se postupně dostával k hlubokým, obdivuhodně čistým tónům. Tao Kaj sundal tykev a přidržel si ji těsně u ucha. Chvějivý zpěv se náhle změnil v hluboké bzučení.

Dívka vyšla zpoza zástěny, oblečena teď v prostý, olivově zelený, černě lemovaný šat, kolem pasu úzký černý pás. Rychle k němu přistoupila a rozčileně zatápala ve vzduchu po klícce.

“Dejte pozor na malého zlatého zvonka!” vykřikla.

Tao Kaj jí vložil tykev do dlaní.

“Právě jsem naslouchal, jak krásně zpívá,” poznamenal. “Prodáváte je?”

“Ano,” odpověděla a pověsila tykev opět na tyč. “Prodávám je buď na tržišti, nebo dobrým zákazníkům přímo. Tohle je můj nejlepší kus; je vzácný, zvláště tady na jihu. Mezi odborníky je znám jako zlatý zvonek.” Usedla na lavici, složila štíhlé ruce do klína a dodala: “V nádobách na polici za mnou mám něco cvrčků pro zápasy. Jsou vlastně k politování, hnusí se mi pomyšlení na to, jak jejich statné nohy a krásná dlouhá tykadla se při soubojích lámou. Musím je však mít na skladě, protože je po nich stálá poptávka.”

“Jak je chytáte?”

“Procházím se jen tak nazdařbůh podél vnějších zdí zahrad a starých budov. Rozeznám dobré cvrčky podle zpěvu a chytám je na návnadu, obyčejně na sousto ovoce. Ty potvůrky jsou velice chytré; myslím si dokonce, že mne poznají. Když je tady v pokoji pustím, vždycky se vrátí do svých klícek, hned jak je zavolám.”

“Nikdo se o vás nestará?”

“Nikoho nepotřebuji, dovedu se docela dobře postarat sama o sebe.”

Tao Kaj přikývl. Najednou zpozorněl. Zdálo se mu totiž, že venku zaskřípaly schody.

“Neříkala jste, že sousedé se vracejí až pozdě v noci?”

“Ano, je tomu tak,” odpověděla.

Pozorné naslouchal. Teď však slyšel pouze zpěv cvrčků; zřejmé se zmýlil. Nedůvěřivě se otázal: “Vyhovuje vám, že jste tu ve stavení většinou načisto sama?”

“Ale ano. Můžete ostatně mluvit severní čínštinou. Není mně nijak cizí.”

“Ne, mnohem raději se pocvičuji v kantonštině. Nemáte tu v městě rodinu?”

“Mám. Ale po tom, co se mně stalo s očima, jsem z domu odešla. Mimochodem, jmenuji se Lan-li.

A pořád ještě si myslím, že jste důstojník.”

“Ano, máte pravdu. Jsem vlastně jakýmsi úředníčkem, členem družiny jistého hodnostáře ze sídelního města. Jmenuji se Tao. Vyděláte si těmi cvrčky dost, aby vám to stačilo na denní potřeby?”

“Dost, a ještě mně i zbývá. Peníze potřebuji jen na nějakou placku ráno a večer a na misku nudlí v poledne. Cvrčci mě nestojí nic a dostávám za ně docela slušné peníze. Vezměte si třebas takového zlatého zvonka. Představte si, že zaň mohu dostat celý stříbrňák! Ne že bych ho někdy zamýšlela prodat! Byla jsem dnes ráno tak šťastná, když jsem se probudila a slyšela ho zpívat.” Usmála se a pokračovala: “Mám ho totiž teprve od včerejšího večera. Bylo to ohromné štěstí. Náhodou jsem šla podél západní stěny Chua-tcha… znáte ten buddhistický chrám?”

“Ovšem. Je to chrám Květinové pagody v Západní čtvrti.”

“Správně. No a náhle jsem uslyšela jeho hlas; zněl tak vyplašeně. Položila jsem ke zdi kousek okurky a volala jsem naň asi takto…” Našpulila rty a vydala zvuk, který se podivně podobal cvrkotu. “Pak jsem si dřepla a čekala jsem. Nakonec přišel; slyšela jsem, jak si uštipuje okurku.

Když se dosyta najedl, načisto se upokojil a tu jsem ho vlákala do této duté tykve, kterou vždycky nosím s sebou v rukávu.” Zvedla hlavu a vyzvala ho: “Poslouchejte. Teď už zas zpívá velice krásně, viďte?”

“Máte pravdu.”

“Myslím si, že i vy si je třeba časem zamilujete. Máte laskavý hlas, nemůžete nikomu ublížit. Co jste to provedl těm dvěma mužům, jak mne napadli? Zdálo se mně, že je to pořádně zabolelo.”

“Víte, já se neumím bít. Jsem už starší člověk. Asi dvakrát tak starý jak vy. Ale hodně jsem toho zažil a musil jsem se naučit, jak si vždy vědět rady. Doufám, Lan-li, že se to teď také naučíte. Svět je plný darebáků, kteří se jen třesou, aby si užili svoje s dívkou, jako jste vy.”

“Doopravdy si to myslíte? Ne, já jsem vcelku narazila vždy spíš na laskavé lidi. A jsou-li oškliví, je to většinou proto, že jsou nešťastní nebo opuštění nebo nemohou mít to, co chtějí; nebo snad mají toho, co si přejí, přespříliš. Každopádně bych se vsadila, že ti dva neměli dost peněz ani na to, aby si koupili pořádné jídlo, natož ženu. Vylekali mne, protože jsem se bála, že mě ztlučou do bezvědomí, až si to na mně odbudou. Ale teď si uvědomuji, že by to neudělali, protože by poznali, že jsem slepá a že bych je tedy nikdy nemohla udat.”

“Až je příště potkám,” řekl Tao Kaň rozladěně, “dám jim každému po stříbrňáku jako odměnu za jejich laskavé úmysly.” Dopil šálek a pokračoval se spokojeným úšklebkem: “Když už je řeč o stříbře, myslím si, že ho budou moc naléhavě potřebovat. Jeden z nich totiž už nikdy nebude mít k ničemu pravou paži a druhý se bude pokoušet vytřít si z očí vápno a bude taky do smrti mrzák.”

“Co jste to jen hrozného udělal!” vykřikla zlostně. “A jak se zdá, máte z toho ještě radost. Jste odporný a krutý člověk!”

“A vy zase potřeštěná holka!” odsekl Tao Kaj. Vstal, zamířil ke dveřím a dodal kousavě: “Děkuji za čaj.”

Zatápala po svíčce a držíc ji vysoko v ruce vyšla za ním přede dveře.

“Dávejte pozor,” řekla klidně, “schody jsou kluzké.”

Tao Kaj cosi zamumlal a se šel dolů.

Když pak stál v uličce, důkladně napnul zrak, aby si dům prohlédl. Jen tak ze zvyku, řekl si; přirozeně nemám ani za nehet chuti sem zase n ěkdy přijít. Obejdu se bez ženy, tím spíš bez takové pitomé sukničky a jejích cvrčků. Celý rozladěný pokračoval v cestě.

Hlavní třída, jež vedla městem od severu k jihu, byla prudce osvětlena křiklavými lampióny krámů, hostinců a vináren. Tao Kaj se tlačil pestrým davem, naslouchal útržkům ostrých hádek i vtipného hašteření a nálada se mu lepšila. Opět mu na rtech pohrával obvyklý sarkastický úsměv, až se dostal na dohled vysokých vnějších zdí místodržitelského paláce.

Tady už nebylo tolik obchodů a i dopravní ruch ustával. Viděl tu hlavně vysoké budovy, vrata hlídaná ozbrojenými strážemi. Nalevo byly nejrůznější kanceláře místního soudu, napravo velitelství městské posádky. Tao Kaj prošel kolem širokých mramorových schodů, vedoucích k nádherné, rudě nalakované palácové bráně. Sel dál podél výhružně čnící zdi s cimbuřím a nakonec zabušil na fortnu menších vrat ve východním rohu palácového prostranství. Stráži se představil svou funkcí a jménem. Nato se dveře otevřely dokořán a Tao Kaj teď kráčel dlouhou mramorovou chodbou, v níž se jeho kroky rozléhaly, až k oddělenému nádvoří ve východním křídle, kde byl ubytován soudce Ti.

V předsíni si neupraveného návštěvníka důkladně, s povytaženým obočím prohlédl majordom v elegantní uniformě. Tao Kaj klidně odložil svůj burnus z kozí kůže. Pod ním měl na sobě tmavý šat se zlatě vyšívaným límcem a manžetami označujícími jeho tajemnickou hodnost. Majordom se mu honem hluboce uklonil a pln úcty mu odebral ošumělé svršky. Potom před ním otevřel dokořán vysoké dvojité dveře.

Prostornou prázdnou síň spoře osvětloval tucet velkých stříbrných svícnů, rozestavených mezi mohutnými, rudě lakovanými pilíři, jež vytvářely dvě majestátní sloupořadí po celé délce postranních stěn. Vlevo stálo široké lehátko z vyřezávaného santalového dřeva a stůl s vysokou bronzovou vázou na květiny, zatímco uprostřed síně nebylo nic jiného než prostorný, tmavomodrý koberec. Na samém konci síně uviděl Tao Kaj obrovitý psací stůl, stojící před pozlacenou zástěnou.

Za ním seděl soudce Ti, Tiao Taj pak na jedné z nízkých židlí naproti němu. V síni byl chládek a panovalo tu naprosté ticho. Když Tao Kaj kráčel dozadu místností, neušla mu jemná vůně santalového dřeva a vadnoucích květů jasmínu.

Soudce Ti měl na sobě nachový šat se zlatě vyšívaným lemováním, na hlavě vysokou čapku s křidélky a zlatým odznakem, znamením hodnosti státního rady. Opíral se dozadu v prostorném křesle, paže zkříženy v širokých rukávech. Tiao Taj byl, jak se zdálo, rovněž ponořen v myšlenkách; hleděl při tom na starobylé bronzy na stole, široká ramena shrbena. Tao Kaja znovu zarazilo, jak znatelně soudce za poslední čtyři léta zestárl. Tvář měl hubenější a kolem očí a úst se objevilo plno hlubokých vrásek. Husté obočí měl pořád ještě černé jako uhel, ale dlouhý vous, kníry a licousy už byly prošedivělé.

Když Tao Kaj přistoupil ke stolu a uklonil se, soudce Ti zvedl oči. Napřímil se, setřásl dlouhé rukávy a promluvil hlubokým zvučným hlasem:

“Posaď se sem, vedle Tiao Taje. Mám špatné zprávy, Tao Kaje. Udělal jsem dobře, že jsem vás dva poslal v přestrojení na nábřeží, protože tím se daly věci do pohybu. A to pořádně rychlého.”

Majordomovi, který tu zůstal stát, poručil: “Přines čerstvý čaj!”

Když majordom odešel, soudce se opřel lokty o stůl, chvíli si oba své pobočníky prohlížel a pak pokračoval s pochmurným úsměvem:

“Je to dobře, moji milí, být na chvíli zas mezi svými. Po příchodu do sídelního města byl každý z nás tolik zaneprázdněn vlastními povinnostmi, že se jenom zřídka naskytla příležitost si jen tak popovídat, jak jsme to dělávali skoro každý den, dokud jsem byl ještě okresním soudcem. Byly to dobré časy, když s námi byl ještě starý seržant Chung a …” Znaveným pohybem si přejel tvář rukou.

Pak se ovládl a posadil se zpříma. Rozložil vějíř a briskně řekl Taovi Kajovi: “Právě teď byl Tiao Taj svědkem ošklivé vraždy. Než ho však požádám, aby ti o tom pověděl, rád bych si vyslechl tvé dojmy z města.”

Pokynem ruky ho vybídl, aby spustil, pak se opřel v křesle a začal se ovívat vějířem. Tao Kaj si poposedl a klidně začal:

“Když jsme vás, Ctihodnosti, vyprovodili s Tiao Tajem sem do paláce, pustili jsme se v nosítkách do jižního města, abychom se poohlédli po noclehu poblíž arabské čtvrti, jak jste nám, pane, přikázal. Bratr Tiao si vybral hospodu vedle mešity, já zas na nábřeží hned za Jižní branou. Setkali jsme se pak spolu v malé jídelně, tam jsme poobědvali a po celé odpoledne jsme se jen potulovali podél řeky. Viděli jsme tam plno Arabů, slyšeli jsme, že asi tisíc se jich usadilo v městě a další tisíc jich je na lodích, které kotví v přístavu. Drží však velice pohromadě a nezdá se, že by se nějak zvlášť stýkali s Číňany. Nějací arabští námořníci se začali bouřit, když strážný z celnice jednoho z nich udeřil, ale brzy se uklidnili, když vypochodovali vojáci a když jim jeden z jejich vedoucích vyhuboval.” V zamyšlení si pohladil knír a pokračoval: “Kanton je nejbohatší město na celém jihu, pane, proslulé nočním životem, zvláště svými květinovými čluny na Perlové řece. život tu jde horečnatým tempem: obchodníci, kteří jsou dnes boháči, mohou být zítra žebráky, a za hracími stoly je možno každou noc získat nebo ztratit celé jmění. Rozumí se samo sebou, že to je opravdový ráj pro všechny možné dobrodruhy a podvodníky, velké i malé, a že nekalé finanční transakce tu jsou běžné. Ale Kantoňané jsou v prvé řadě a především obchodníci, o politiku se příliš nestarají. Jestliže tu a tam hubují na ústřední vládu, je to jenom proto, že jako většina obchodníků neradi vidí úřední zásahy do svých obchodů. Nevidím tu však nijaké známky opravdové nespokojenosti a také nijak nedovedu pochopit, jak by ta hrstka Arabů tu vůbec kdy mohla vyvolat nějaký vážný nepokoj.”

Poněvadž soudce Ti mlčel, Tao Kaň pokračoval:

“Před tím, než jsme odešli z nábřeží, jsme se v jedné vinárně seznámili s jistým námořním kapitánem jménem Ni, celkem slušným chlapíkem, který mluví arabsky a persky a dříve obchodoval v Perském zálivu. Protože styk s ním nám může být prospěšný, Tiao Taj přijal na zítřek jeho pozvání k návštěvě.” Podíval se podezíravě na soudce a pak se zeptal: “Proč se, pane, tolik zajímáte o ty černé barbary?”

“Protože, milý Tao Kane, jsou naší jedinou nadějí, jak získat klíč k tomu, abychom objevili jistého velice důležitého muže, který v tomto městě zmizel.” Soudce vyčkal, až dva sluhové pod pozorným dohledem majordoma rozmístí na stole čajový podnos obložený skvělým starožitným porcelánem.

Když jim pak sám majordom nalil čaj, soudce Ti mu přikázal: “Teď můžeš jít a zůstat venku!”

Potom pokračoval, oči upřeny na své dva pobočníky :

“Od té doby, co Jeho císařská Výsost onemocněla, vytvářejí se u dvora soupeřící kliky. Některé podporují korunního prince, pravoplatného dědice trůnu, jiné císařovnu, která ho chce nahradit členem své vlastní rodiny; ještě jiné se spojují v mocné sou-ručenství, které dává přednost regentské vládě, jež by se ustavila po císařově smrti. Mužem, jenž tu udržuje rovnováhu sil, je císařský cenzor Liou. Nemyslím, že byste se s ním kdy byli setkali, ale jistě jste o něm slyšeli. Mladý, nesmírně schopný člověk, oddaný zájmům naší veliké říše. Udržuji s ním těsné styky, protože si vysoko cením jeho poctivosti a obrovského nadání. Jestliže dojde ke krizi, budu ho plně podporovat.”

Soudce Ti upil čaje. Chvíli uvažoval a pak pokračoval: “Asi před šesti nedělemi cenzor Liou odcestoval sem do Kantonu; byl doprovázen svým osvědčeným poradcem doktorem Su a několika vojenskými odborníky. Velká rada ho pověřila kontrolou příprav naší námořní výpravy do Annamu.

Po návratu do sídelního města podal příznivou zprávu, v níž chválil práci Weng Tiena, místodržitele jižních oblastí, jehož hostem nyní jsem.

Minulý týden se však cenzor náhle vrátil z Kantonu, tentokrát pouze v doprovodu doktora Su.

Nedostal k tomu žádný příkaz a důvod této druhé návštěvy nikdo nezná. Místodržitele o svém příchodu nezpravil a ani se nedostavil do paláce; zřejmě chtěl zůstat inkognito. Ale místodržitelův zvláštní agent cenzora a doktora Su jednou náhodně zahlédl poblíž arabské čtvrti, šli pěšky a byli v ošumělém oblečení. Když to místodržitel hlásil do sídelního města, Velká rada mu nařídila, aby zjistil, kde cenzor pobývá, a aby ho informoval, že mu rada nařizuje neprodleně se vrátit do sídelního města, protože jeho přítomnosti je na dvoře naléhavé zapotřebí. Místodržitel mobilizoval

všechny své zvědy, zvláštní agenty a podobně. Celé město pročesali, ale jejich úsilí bylo bezvýsledné. Cenzor a doktor Su zmizeli beze stopy.” Soudce si povzdechl. Potřásl hlavou a znovu se ujal slova: “Celá záležitost musí zůstat přísně střeženým úředním tajemstvím, protože delší cenzorova nepřítomnost v sídelním městě by mohla mít vážné politické důsledky. Rada má podezření, že je tu něco velice v nepořádku, a proto místodržitele informovala, že celá věc už je vyřízena, a přikázala mu, a? pátrání odvolá. Současně však dala rada pokyn mně, abych odejel do Kantonu a začal tu v skrytu pátrat pod záminkou, že sbírám informace o zahraničním obchodu, a to na základě požadavku ministerstva financí. Ve skutečnosti je však naším úkolem navázat styk s cenzorem, vyzvědět od něho, proč vlastně do Kantonu přišel a co ho tu zdržuje. Po doktoru Su není třeba dál pátrat. Jeho mrtvola leží tady v postranní síni. A teď mu, Tiao Taji, pověz, co se ti přihodilo.”

Tiao Taj svého udiveného kolegu stručně informoval o dvojnásobné vraždě v arabské čtvrti. Když skončil, soudce Ti se znovu ujal slova: “V mrtvole, kterou sem Tiao Taj dopravil, jsem hned poznal tělo doktora Su. Doktor musil Tiao Taje poznat už tehdy, když jste spolu chodili po nábřeží, nechtěl ho však oslovit, pokud ještě jsi s ním byl ty; zřejmě tě nikdy předtím neviděl. Proto také zašel za vámi do vinárny, a teprve když jste se rozešli, Tiao Taje oslovil. Doktor Su sám však byl sledován arabským vrahem a jakýmsi tajemným zakrslíkem. Ti oba musili vidět, jak doktor Su Tiao Taje oslovuje, a rozhodli se tedy pro rychlý zásah. Protože arabská čtvrť je jedinou spletí křivolakých uliček a nepředvídaných průchodů, oni a jejich kumpáni mohli běžet napřed a rozmístit se do dvou či tří uliček, jimiž Tiao Taj a doktor Su musili projít. Arabský vrah měl částečný úspěch, protože doktora Su zabil. Měl v úmyslu zavraždit i Tiao Taje, ale tu zasáhl třetí, neznámý činitel a vraha uškrtil. Musíme tedy počítat se dvěma výborně organizovanými bandami, používajícími stejně bezohledných metod, ale sledujícími protichůdné cíle. To jen dokazuje, že cenzor je opravdu ve velmi vážném nebezpečí.”

“A není tu aspoň nějaký náznak, o jaké nebezpečí se vlastně jedná?” tázal se Tao Kaň.

“Nic jiného než to, že se zřejmě zajímal o zdejší Araby. Když jste dnes ráno odešli poohlédnout se po noclehu, místodržitel mne provázel mými pokoji tady ve východním křídle paláce. Požádal jsem ho, aby mně pro mou všeobecnou informaci poslal tajná hlášení provinční a městské správy za uplynulý rok. Celé dopoledne jsem pak věnoval jejich pečlivému prostudování. Narážel jsem však pouze na běžné problémy, bez spojitosti se zdejšími Araby, a nenašel jsem nic, o čem by se dalo předpokládat, že by to mohlo vzbudit cenzorův zvláštní zájem. Pročetl jsem i zprávu agenta, který cenzora a doktora Su letmo zahlédl. Uvádí v ní, že oba měli na sobě značně ošumělé šaty a že byli celí pobledlí a ustaraní. Cenzor tehdy právě oslovoval jakéhosi kolemjdoucího Araba. Když však k nim agent přistoupil blíž, aby si potvrdil jejich totožnost, všichni tři zmizeli v davu. Agent pak spěchal do paláce, aby místodržiteli ohlásil, co viděl.” Soudce dopil šálek čaje a pokračoval: “Před odjezdem ze sídelního města jsem se obeznámil se všemi záležitostmi, na nichž cenzor pracoval, ale nepodařilo se mi objevit nic, co by souviselo s Kantonem nebo se zdejšími Araby. Pokud jde o cenzorův soukromý život, nevím

o něm nic jiného než to, že má značné jmění, že dosud není ženat a že kromě doktora Su neměl blízkých přátel.” Ostře se na oba své pobočníky zadíval a dodal: “Pamatujte si, že se místodržitel o tom všem nesmí nic dovědět. Když jsem s ním právě před chvílí popíjel čaj, řekl jsem mu, že doktor Su byl člověk pochybného charakteru ze sídelního města, který se tu zapletl s arabskými výtržníky.

Místodržitel musí mít i nadále dojem, že naše šetření se týká výlučně zahraničního obchodu.”

“Proč, pane?” tázal se Tiao Taj. “Má přece tady nejvyšší funkci a mohl by nám pomoci při…”

Soudce energicky zavrtěl hlavou.

“Musíte mít na paměti,” řekl, “že cenzor o své druhé návštěvě v Kantonu místodržitele neuvědomil.

To může znamenat, že místodržiteli nedůvěřuje a podezírá ho, že je zapleten do nějaké záhady, jíž je tu cenzor na stopě. Ať je tomu jakkoliv, musíme cenzorův postup respektovat a udržovat všechno v tajnosti -přinejmenším pokud se sami nedovíme víc o tom, co se vlastně děje. Proto se musíme obejít bez výhod, jež by nám mohly poskytnout místní úřady. Po obědě jsem však přece jen k sobě povolal náčelníka zvláštního oddělení vojenské policie a ten vybral čtyři tajné agenty, kteří nám

budou při běžných záležitostech našeho pátrání pomáhat. Jak víte, zvláštní oddělení je zcela nezávislé; nijak nepodléhá místním vojenským úřadům, svá hlášení podává přímo do sídelního města.” Povzdechl si a pokračoval: “Vidíte tedy, že máme před sebou mimořádně obtížný úkol. Na jedné straně musíme předstírat, že těsně spolupracujeme s místo-držitelem na smyšlené akci, a na druhé straně musíme vést vlastní pátrání s co největší možnou obezřetností.”

“Přičemž nás nám neznámý protivník pečlivě pozoruje!” poznamenal Tao Kaň.

“Nás ne, ale cenzora a doktora Su,” opravil ho soudce Ti. “Ona osoba nebo ony osoby nijak nemohou vědět o pravém důvodu naší návštěvy; je to státní tajemství, které zná toliko Nejvyšší rada. Dotyčné osoby doktora Su a pravděpodobně i cenzora pečlivě hlídají, protože nechtějí připustit, aby se s někým setkali. A protože, jak je vidno, necouvají ani před vraždou, může být cenzor ve značném nebezpečí.”

“Jsou tu nějaké podklady pro to, abychom měli místodržitele v podezření, pane?” otázal se Tiao Taj.

“Nevím o žádných. Před odjezdem ze sídelního města jsem si prohlédl na ministerstvu pro státní zaměstnance jeho osobní materiál. Už před dvaceti lety, kdy byl mladším pomocníkem u zdejšího soudu, byl zapsán jako pilný a schopný úředník a vůbec skvělý mladík. Potom se vyznamenal ve funkci okresního soudce na různých místech a byl povýšen na prefekta. Před dvěma lety byl znovu poslán do Kantonu, tentokrát už jako místodržitel pro celou jižní oblast. Jeho rodinný život je příkladný; má tři syny a jednu dceru. Našel jsem o něm jen jedinou kritickou poznámku, a to že je přímo posedlý ctižádostivostí a že prahne po funkci místodržitele v sídelním městě. Když jsem mu napovídal všechny ty nesmysly o zavraždění doktora Su, přikázal jsem mu, aby svolal na půl hodiny před večeří na poradu nejlepší odborníky, kteří pracují v zahraničním obchodě. Doufám, že nashromáždím aspoň povšechné informace o arabských záležitostech pod záminkou, že si chci opatřit základní orientaci o zahraničním obchodu.” Zvedl se a dodal: “Pojďme ted do poradní síně; už na nás asi čekají.”

Cestou ke dveřím se Tao Kaň zeptal:

“Co by mohl mít císařský cenzor společného s nicotnými záležitostmi těch černých barbarů, pane?”

“Jeden nikdy neví,” odpověděl soudce Ti opatrně. “Zdá se, že se teď arabské kmeny sjednotily pod jakýmsi náčelníkem, jemuž říkají chalífa a jehož ozbrojené hordy už zaplavily většinu oněch pustých západních končin. Co se děje v těch neosvícených oblastech na periferii našeho civilizovaného světa, nás přirozeně nezajímá; ten chalífa si nezískal ani takovou důležitost, aby se odvážil vyslat poselstvo přinášející tribut s tlumočící Jeho císařské Výsosti prosbu o udělení statutu vazala. Je tu však možnost, že by někdy mohl navázat styky s Tatary, našimi úhlavními nepřáteli na severozápadních hranicích. Arabské lodi tady na jihu by pak také mohly dodávat zbraně vzbouřencům v Annamu - a to uvádím jen dvě možnosti, které mne teď napadly. Ale nechme teď takové nepodložené spekulace. Pojďme!”

V

Majordom vedl soudce a jeho dva pomocníky se vší ceremonií opravdovým bludištěm krytých chodeb. Když prošli ústředním dvorem, kde nižší úředníci, poslové a stráže se jen míhali ve světle barevných lampiónů, a nechali za sebou i impozantní bránu, uvedl je do přepychové poradní síně, skvostně osvětlené tucty svícnů sahajících do výše muže.

Místodržitel, vysoký muž s vousem a širokými zaoblenými rameny, přijal soudce s tak hlubokou úklonou, že se mu rukávy nádherného šatu z třpytivého zeleného brokátu až dotkly podlahy a zlatý odznak, připevněný na chvějící se křidélka vysoké čapky, zacinkal. Soudce Ti mu pak představil plukovníka Tiao Taje a vedoucího tajemníka Tao Kana, což místodržitel kvitoval další, teď už jen spíše formální úkíonou. Pak sám představil hubeného staršího muže, který mu klečel po boku, jako Pao Kuana, kantonského prefekta, majícího na starosti správu města. Prefekt se dotkl čelem podlahy.

Soudce Ti vyzval prefekta, aby vstal. Zběžně mu pohlédl do ustarané tváře, rozryté hlubokými vráskami, a pak následoval místodržitele, který ho vedl k sedadlu v pozadí síně; připomínalo spíše trůn. Místodržitel zůstal pln úcty stát před stupínkem; třebaže totiž zastával nejvyšší funkci v celé jižní oblasti, hodnostně byl pořád ještě o několik stupňů níž než soudce Ti, jenž byl teď prezidentem Nejvyššího soudu v sídelním městě a ode dvou let současně i státním radou.

Soudce usedl a Tiao Taj a Tao Kaň si stoupli poněkud stranou, každý z jedné strany stupínku. Tao Kaň vypadal ve svém dlouhém hnědém taláru a vysoké tylové čepici velice důstojně. Tiao Taj měl nasazenu na hlavě špičatou přilbici a z palácové zbrojnice si vzal meč. Těsně přiléhající drátěná košile dávala vyniknout jeho širokým, mohutným plecím a svalnatým pažím.

Místodržitel se uklonil a poté začal úředním hlasem:

“Jak mně Vaše Excelence nařídila, dal jsem sem-zavolat pana Liang Fua a pana Jao Taj-kaje. Pan Liang je jedním z nejbohatších obchodníků v městě, je …”

“Je z rodiny Liangů, co byla téměř decimována onou hanebnou devítinásobnou vraždou?” přerušil ho soudce. “Vyšetřoval jsem ten případ před čtrnácti lety, když jsem byl okresním soudcem v Pujangu.”

“Jeden z nejslavnějších případů Vaší Excelence!” řekl místodržitel nasládle. “O něm se tu v Kantonu stále ještě hovoří s vděčností a obdivem. Ne, tento pan Liang je z docela jiné rodiny. Je to jediný syn zesnulého admirála Lianga.”

“Proslulá rodina,” poznamenal soudce Ti. Rozevřel vějíř a pokračoval: “Admirál byl nebojácný voják a obdivuhodný stratég. Říkali mu Pokořitel Jižních moří. Setkal jsem se s ním jenom jednou, ale dobře si pamatuji na jeho mimořádné vzezření. Zavalitý, s širokými rameny, s plochým, téměř ošklivým obličejem -nízké čelo a vysedlé lícní kosti. Ale stačilo jen jednou uvidět ty pronikavé oči a bylo vám zřejmé, že jste se setkal s opravdu velikým člověkem.” Zatahal se za knír a zeptal se: “Proč syn nepokračoval v rodinné tradici?”

“Špatné zdraví mu znemožnilo vojenskou kariéru, pane. A je to škoda, protože po otci zdědil nadání k strategii, což dosvědčuje ostrovtipem při řízení svých rozsáhlých obchodních zájmů. A v menší míře i svou vzácnou dovedností při hře v šachy. Pan Liang je nejlepším hráčem šachu v celé provincii.” Místodržitel si odkašlal do dlaně a pokračoval: “Je přirozené, že muž z takové rodiny jako pan Liang se nesníží k tomu, aby udržoval … hm … spojení s barbarskými kupci. Je však stále dobře informován, aspoň v širších souvislostech. Na druhé straně pan Jao Taj-kaj má s cizími kupci, hlavně s Araby a Peršany, těsné styky. Jemu to nevadí; pochází z rodiny … spíše skromné a je to velkorysý, bezstarostný člověk. Myslel jsem si, že by pan Liang a pan Jao mohli podat Vaší Excelenci dostatečně úplný obraz o tom, jak to v mé oblasti vypadá se zahraničním obchodem.”

“Je to veliké město,” poznamenal soudce jakoby mimochodem. “Člověk by si myslil, že tu bude víc odborníků na zahraniční obchod než právě jen ti dva.”

Místodržitel naň vrhl rychlý pohled. Potom klidně řekl: “Zahraniční obchod je dokonale organizován, pane. Musí být už proto, že je částečně kontrolován státem. A právě tito dva pánové mají v rukou všechny nitky.”

Tiao Taj postoupil kupředu a pravil: “Doslechl jsem se, že jistý námořní kapitán jménem Ni je rovněž pokládán za odborníka v tomto oboru. Jeho lodi udržují spojení mezi Kantonem a arabskými přístavy.”

“Ni?” zeptal se místodržitel. Tázavě se zadíval na prefekta. Pao se zvolna zatahal za chomáče vousů ve své kozí bradce a pak neurčitě odpověděl:

“Ach ano. Ten kapitán je mezi lodníky dobře znám. Zdá se však, že za poslední tři roky na moře vůbec nevyjel a že žije poněkud … prostopášným životem.”

“Chápu,” přikývl soudce Ti. A obraceje se k místodržiteli dodal: “Dobrá, ať tedy oba ti pánové, o nichž jste se zmínil, vejdou.”

Místodržitel dal prefektovi příkaz, pak vystoupil na stupínek a postavil se po soudcově pravici. Pao se vrátil a přiváděl s sebou dva muže, jednoho drobné postavy, velice hubeného, druhého vysokého, s pořádným panděrem. Oba mužové před stupínkem poklekli a prefekt pak prvního z nich představil jako obchodníka Liang Fu, jeho korpulentního společníka jako pana Jao Taj-kaje.

Soudce je vybídl, aby vstali. Všiml si, že Liang má bledý, poněkud chladný obličej, s hedvábným, jako uhel černým knírem a řídkou kozí bradkou. Vyklenuté obočí a neobyčejně dlouhé řasy mu v hořejší půlce obličeje dodávaly téměř ženského vzezření. Měl na sobě dlouhý, olivové zelený chalát; černá tylová čapka naznačovala, že má hodnost bakaláře. Pan Jao byl na první pohled docela odlišný typ; měl dobrosrdečný kulatý obličej, zdobený štětinatými kníry a pečlivě přistřiženým vousem, lemujícím celý spodek tváře. Kol dokola velkých tupých očí měl plno drobných vrásek.

Zlehka funěl a na zrůžovělé tváři se mu perlil pot. V slavnostním šatu z těžkého hnědého brokátu se zřejmě cítil nesvůj.

Soudce Ti prohodil pár zdvořilostí a pak se začal Liang Fua vyptávat na obchody. Liang hovořil výtečnou severní čínštinou a jeho odpovědi byly vždy naprosto k věci. Zdálo se, že je neobyčejně chytrý, a choval se naprosto nenucené, s vrozenou důstojností. Soudce Ti se ke svému zděšení dověděl, že arabská kolonie v Kantonu je větší, než si myslil; Liang prohlásil, že Arabů tu je porůznu v městě a na předměstích na deset tisíc. Dodal však, že jejich počet se během roku mění, protože jak arabští, tak i čínští kapitáni musí v Kantonu čekat na zimní monzun, aby mohli odplout se svými loděmi do Annamu a Malajska. Pak pokračují v plavbě na Cejlon a odtud přes Indický oceán k Perskému zálivu. Pan Liang tvrdil, že arabské a perské džunky jsou s to vzít na palubu až pět set mužů, čínská plavidla pak dokonce ještě víc.

Pak přišla řada na pana Jao. Zdál se v tak vznešené společnosti přestrašen a zpočátku projevoval snahu se chvástat. Když však přešel k líčení svých obchodů, soudce Ti brzy poznal, že to je neobyčejně bystrý člověk s dobrým postřehem ve finančních věcech. Když Jao vyjmenoval úplný seznam zboží dováženého různými arabskými obchodníky, soudce poznamenal:

“Nedovedu nijak pochopit, jak dokážete rozeznat všechny ty cizince od sebe. Mně připadají všichni stejní. Musí to být docela nepříjemné, denně se s těmi nekulturními barbary stýkat.”

Jao pokrčil oblými rameny.

“V obchodě je třeba brát věci, jaké jsou, Excelence. A pár Arabů si dokonce osvojilo jakés takés vědomosti o čínské kultuře. Vezměte si například Mansúra, vedoucího arabské obce. Mluví plynně čínsky a je docela dobrým společníkem. Mám s ním ostatně dnes schůzku - jsem k němu pozván na časnou večerní hodinu na večeři.”

Soudce si povšiml, že Jao pln rozpaků přešlapuje a že by zřejmě už chtěl odejít. Řekl mu tedy: “Velice vám, pane Jao, za vaši cennou informaci děkuji. Můžete teď odejít. Vezměte ale s sebou do té arabské společnosti i plukovníka Tiao Taje; bude to proň zajímavá zkušenost.” Tiao Tajovi pokynul a polohlasem mu řekl: “Ověř si tam, kde všude ti Arabi v městě žijí, a vůbec měj uši a oči otevřeny.”

Když pobočník vyprovodil Tiao Taje a pana Jao ke dveřím, soudce Ti hovořil chvíli s panem Liangem o námořních výpravách jeho zesnulého otce a pak ho rovněž propustil. Chvíli se mlčky ovíval vějířem. Náhle se obrátil k místodržiteli:

“Jsme tady daleko od sídelního města a podle toho, co se tvrdí, jsou Kantoňané dost tvrdohlaví a od

přirozenosti velice nezávislí. Jestliže k tomu připočteme, že tady všude je tolik cizinců, dalo by se předpokládat, že udržet v takovém městě klid není nijak lehký úkol.”

“Nemohu si stěžovat, pane. Prefekt Pao je schopný správce a má k ruce zkušené pracovníky; v naší posádce pak jsou ostřílení vojáci ze severu. Je pravda, že místní obyvatelstvo je časem poněkud rozjitřené, ale vcelku jsou dbalí zákonů a s trochou taktu…”

Místodržitel pokrčil rameny. Prefekt Pao se chystal něco říci, ale zřejmě svůj úmysl změnil.

Soudce Ti jediným klepnutím složil vějíř a vstal. Místodržitel doprovodil soudce a Tao Kana ke dveřím a majordom je pak odvedl zpět do křídla paláce, které soudce Ti obýval.

Soudce mu přikázal, aby je zavedl do besídky v zadní zahrádce zalité měsíčním světlem. Rybníček se zlatými rybkami tu sliboval

trochu osvěžení. Když se usadili u drobného čajového stolku při mramorovém zábradlí, soudce Ti majordoma propustil. Poté zvolna začal:

“Docela zajímavé setkání. Ale kromě toho, že ted víme, že je tu Arabů dokonce více, než jsme očekávali, nám příliš nepomohlo. Či snad mi něco ušlo?”

Tao Kaň zadumaně zavrtěl hlavou. Po chvíli řekl: “Povídal jste, pane, že veřejný život cenzorův e bez poskvrny. Ale co jeho soukromé zájmy? Jedná-li se o neženatého mladého muže…”

“Také jsem na to myslel. Poněvadž jako prezident Nejvyššího soudu mám k dispozici všechny možné mimořádné prostředky, bylo mi docela snadné prověřit si i jeho soukromý život. Přestože je to hezký mládenec, nikdy nedával najevo ani nejmenší zájem o ženy. Hodně předních rodin v sídelním městě už usilovalo o to, aby se stal jejich zetěm, ale bezvýsledně. Nijak se nezajímá ani o žádnou z okouzlujících kurtizán, jak je najdete na všech večírcích, kterých se muž v jeho postavení musí zúčastňovat téměř den co den. Tento nedostatek zájmu nepramení z nějakého vrozeného odporu k ženám - což je rys, který, jak víte, nemusí být právě hezkým mladíkům cizí. Pravým důvodem pro jeho zdrženlivost je prostě to, že je načisto pohroužen do své práce.”

“Nemá ani žádného koníčka?”

“Ne, kromě velikého zájmu o cvrčky. Má jich pěknou sbírku, zpěváků i těch, co jsou určeni k zápasům. Narazili jsme na to při posledním našem rozhovoru. Všiml jsem si, že se mu z rukávu ozývá cvrkot, a tu on vytáhl cvrčka v klícce ze stříbrného drátu. Říkal, že jej vždycky nosí s sebou, že je to vzácný druh, zlatý zvonek, pokud se dobře pamatuji. On sám …” Zmlkl a zahleděl se Tao Kanovi do vyjevené tváře. “Něco tu není v pořádku?” zeptal se s údivem.

Tao Kaň pomalu odpověděl: “Cestou sem jsem se náhodou setkal s jistou slepou dívkou, která prodává cvrčky, a ta právě včera večer chytila zlatého zvonka. Musí to být přirozeně jen náhoda, ale protože mně rovněž tvrdila, že je to veliká vzácnost, zvláště tady na jihu, mohlo by …”

“Všechno záleží na tom, jak a kde k němu přišla,” řekl soudce Ti úsečně. “Pověz mně o tom setkání něco víc.”

“Narazil jsem na ni náhodou nedaleko tržiště, pane. Chytá je sama. Dobré druhy rozezná po zpěvu.

Když šla podél západní

zdi Květinové pagody, proslulého chrámu v Západním městě, zaslechla výrazný cvrkot zlatého zvonka. Musil se ukrývat v trhlině ve zdi; pravila, že jeho hlas zněl vylekaně. Nachystala návnadu a vlákala cvrčka do malé tykve.”

Soudce Ti přešel jeho vyprávění bez poznámky. Chvílí si popotahoval knír a pak zamyšleně prohlásil:

“Je to ovšem jen vzdálená možnost. Vyloučit však nemůžeme, že se tu nakonec opravdu jedná o zlatého zvonka, který unikl z klícky cenzorovi, když cenzor někde v blízkosti chrámu pobýval.

Zatímco Tiao Taj shání informace na večírku u Mansúra, my se můžeme docela dobře podívat na ten chrám, nenajde-li se tam klíč k cenzorově pobytu. Je to ostatně jedna z cenných historických památek města, aspoň mně to říkali. Cestou můžeme v nějaké jídelničce i povečeřet.”

“Ale to přece nejde, pane!” protestoval Tao Kaň celý vyděšený. “Dřív, dokud jste byl ještě okresním soudcem, nebylo na škodu příležitostně se projít inkognito městem. Ale tecT, jako jeden z nejvyšších hodnostářů říše, opravdu nemůžete…”

“Mohu a chci!” usekl mu řeč soudce. “V sídelním městě se musím smířit s celou pompou a vůbec se vším, co patří k mému úřadu - tam není pomoci. Teď však nejsme v sídelním městě, jsme v Kantonu. Rozhodně si nehodlám nechat ujít tak vítanou příležitost vyrazit si podle své chuti.” Aby předešel všem dalším námitkám, prudce vstal a dodal: “Sejdeme se v předpokoji, jen co se převleču.”

/Ví/

Když Tiao Taj a pan Jao odešli z poradní síně, odskočil si plukovník Tiao do zbrojnice odložit

vojenskou výzbroj; potom si vzal lehký chalát z tenké šedé bavlny a černou tylovou čapku. V

palácové vrátnici se připojil k panu Jao. Jao navrhl, aby se zastavili u něho doma, protože i on se chtěl před odchodem na večírek převléci. Odnesli je tam v jeho pohodlných, poduškami dobře vystlaných nosítkách; bydlil v rozsáhlé budově západně od paláce, nedaleko chrámu Kuangsiao.

Zatímco Tiao Taj čekal na pana Jao v prostorné přijímací místnosti, podezíravě si prohlížel vulgární přepych, jehož tam bylo všude plno. Stoly při stěnách byly přecpány třpytivými stříbrnými vázami, plnými umělých květin vyrobených z vosku, a rudé svitky, jejichž text vynášel pánovo bohatství a důležitost, zdobily stěny. Služebná, která mu přinesla čaj, byla sice ustrojena přiměřeně, ale hustý nános líčidla a otevřený oceňující pohled, který na něho vrhla, prozrazoval bývalou tanečnici.

Pan Jao byl brzy hotov. Vzal si tenký modrý chalát a na hlavu si koketně nasadil prostou černou čapku. “Pojďme!” pobídl Tiao Taje živě. “Mám totiž dnes večer hodně naspěch. Po večeři musím vyřídit ještě jistou naléhavou věc. Naštěstí ty arabské večírky končí dost brzy.”

“Co tam dostaneme?” vyptával se Tiao Taj, když je v nosítkách odnášeli dolů ulicí.

“Spíš prosté jídlo, ale svým způsobem, docela chutné. Je snad zbytečné zdůrazňovat, že naší čínské kuchyni nesahá ani po kotníky. Okusil jste už kantonskou dušenou chobotnici? Nebo úhoře?”

Hned se pustil do podrobného líčení těchto pochoutek, až se Tiao Tajovi sliny sbíhaly, a pak přidal výmluvnou přednášku o místních vínech a likérech. Zřejmě si poprava, pomyslil si Tiao Taj.

Třebaže pan Jao byl poněkud vulgární zbohatlík, dokázal být zároveň i příjemným společníkem.

Když sestupovali z nosítek před prostou, nabilo nalíčenou vrátnicí, Tiao Taj zavolal: “Obědval jsem dnes brzy a vaše povídání ve mně vyvolalo hrozitánský hlad. Řeknu vám, že bych dokázal spořádat celého pečeného vepře.”

“Pozor!” varoval ho honem pan Jao. “O vepřovém se ani nezmiňujte. Muslimům není dovoleno se ho ani dotknout; je pokládáno za nečisté. Rovněž nemají povoleno pít víno, mají však jakýsi likér, který chutná docela příjemně.” Při těchto slovech zabušil na dveře, pobité vypouklými železnými ozdobami ve tvaru ryb.

Otevřel jim starý hrbatý Arab s pruhovaným turbanem na hlavě. Přes malý dvorek je zavedl k

obdélníkové zahradě, posázené nízkými kvetoucími keři do nezvyklých tvarů. Vstříc jim vyšel vysoký, hubený muž, jehož turban i rozevlátý dlouhý burnus bělostně zářily v měsíčním světle. Tiao Taj ho poznal. Byl to tentýž chlapík, kterého už viděl, jak hubuje na nábřeží arabské lodníky.

“Mír vám, Mansúre!” zahlaholil Jao bodře. “Dovolil jsem si přivést přítele, plukovníka Tiao ze sídelního města.”

Arab upřel na Tiao Taje velké, planoucí oči. Běirno se zřetelně odráželo oproti tmavohnědé pleti.

Promluvil zvučným hlasem, pomalou, ale dobrou čínštinou: “Mír všem pravým věřícím!”

Tiao Tajovi napadlo, že pokud je pozdrav omezen na muslimy, nemůže se vztahovat na Jaoa a na něho samého a že je tedy značně neomalený. Než si to však promyslil, Arab a Jao, skloněni nad keřem, už byli pohrouženi do debaty o pěstování rostlin.

“Vznešený Mansúr je velikým milovníkem květin, právě tak jako já,” vysvětloval Jao, když se napřímil. “Tyto vonící rostliny přinesl si s sebou až ze své vlasti.”

Tiao Taj sice dobře cítil jemnou vůni táhnoucí se zahradou, ale už pro onen nestydatý pozdrav a též pro svůj hladový žaludek nebyl v nejlepší náladě na to, aby se kochal květinami. Rozmrzele si prohlížel nízký domek v pozadí. Když za ním uviděl proti měsícem ozářené obloze obrysy minaretu mešity, došel k závěru, že Mansúrův dům nemůže být daleko od hospody, kde on sám bydlí.

Konečně Mansúr zavedl své hosty do velkého vzdušného pokoje v zadní části zahrady. Průčelí tvořila řada vysokých otevřených oblouků, zahrocených zvláštním způsobem. Když vešli dovnitř, Tiao Taj si s nelibostí všiml, že tam není vůbec žádný nábytek, dokonce ani jídelní stůl. Podlaha byla pokryta silným modrým kobercem a v rozích leželo pár důkladně naditých hedvábných polštářů. Ze stropu visela mosazná lampa s osmi knoty. Celá zadní stěna byla skryta za závěsem, jaký Tiao Taj nikdy předtím neviděl. Byl připevněn mosaznými kroužky k tyči vedoucí těsně u stropu, místo aby byl, jak se sluší, našit na bambusovou hůl.

Mansúr a Jao usedli se zkříženýma nohama na zem a po krátkém zaváhání následoval jejich příkladu i Tiao Taj. Mansúr si zřejmě všiml jeho rozmrzelého výrazu, protože se teď k němu obrátil svým rozvážným hlasem:

“Věřím, že náš vznešený host nebude mít námitek proti tomu, že místo na židli bude musit sedět na zemi.”

“Jako voják,” řekl Tiao Taj drsně, “jsem zvyklý na strádání.”

“My pokládáme svůj způsob života za docela pohodlný,” poznamenal hostitel chladně.

Tiao Taj instinktivně pociťoval k tomuto muži odpor, musil však přiznat, že vypadá impozantně. Měl pravidelný, ostře řezaný obličej s tenkým zakřiveným nosem a s dlouhými kníry, jejichž hroty byly podle cizího obyčeje vykrouceny vzhůru. Držel se velice zpříma a ploché svaly se mu pod tenkým bílým burnusem mírně vlnily. Zřejmě to byl člověk neobyčejně vytrvalý.

Aby přerušil trapné mlčení, ukázal Tiao Taj na pás se složitou ornamentikou, který se táhl vysoko u stropu po celé délce sfěny, a otázal se:

“Co znamenají tamty kudrlinky?”

“To je arabské písmo,” vysvětloval Jao spěšně. “Je to posvátný text.”

“Kolik znaků máte?” ptal se Tiao Taj Mansúra.

“Dvacet osm,” odpověděl Mansúr úsečně.

“Bože na nebi!” zvolal Tiao Taj. “To je všechno? My jich máme přes dvacet tisíc.”

Mansúr s opovržlivým úsměvem sešpulil rty. Obrátil se a zatleskal.

“Jak mohou, k čertu, vyjádřit své myšlenky jenom osmadvaceti znaky?” vyptával se Tiao Taj polohlasem pana Jao.

“Nemají těch myšlenek tak mnoho!” šeptal Jao s letmým úsměvem. “Tady už přinášejí jídlo.”

Dovnitř vešel mladý Arab s velikým kulatým podnosem z ryté mosazi. Na něm leželo několik pečených kuřat a džbán s třemi smaltovanými kalíšky různých barev. Když jim sluha nalil bezbarvý likér, vzdálil se. Mansúr pozvedl kalíšek a vážně řekl: “Buďte vítáni v mém domě!”

Tiao Taj se napil a shledal, že silný likér s anýzovou příchuti je docela dobrý. Kuřata pěkně voněla, ale nevěděl, jak se do nich pustit, protože nikde tu neviděl tyčinky. Když vypili několik kalíšků.

Mansúr i Jao roztrhli kuře prsty, a tak i Tiao Taj následoval jejich příkladu. Zakousl se do stehna a jedinečně mu zachutnalo. Po kuřatech přinesli velkou mísu a na ní hromadu rýže se šafránem; byla připravena s nakrájeným skopovým, rozinkami a mandlemi. Tiao Tajovi opět chutnalo; jedl jako ostatní tak, že si prsty hnětl rýži v drobné hrudky. Když si umyl ruce v parfémované vodě v nádobě, kterou mu sloužící podal, opřel se o podušku a prohlásil se spokojeným ušklíbnutím: “Bylo to opravdu velice dobré. Ještě se teď napijme!” Když kalíšky vyprázdnili, obrátil se k

Mansúrovi:

“Víte, že isme vlastně sousedy? Ubytoval jsem se v hospodě U Pěti nesmrtelných. Povězte mně, žijí všichni vaši krajané právě v této čtvrti?”

“Většinou ano. Jsme rádi blízko místa, kde konáme bohoslužby. Čas modlitby se nám ohlašuje s vrcholku minaretu, a když některá z našich lodí vjede do ústí řeky, zapálíme tam signální oheň a modlíme se za šťastné přistání.” Zhluboka se napil a pokračoval: “Asi před padesáti lety jeden příbuzný našeho Proroka -Alláh ho ochraňuj - přišel sem do města a zemřel ve svém obydlí za Severovýchodní branou. Hodně pravých věřících se pak usadilo na tomto svatém místě, aby pečovali o jeho hrob. Naši lod-níci kromě toho zpravidla bydlí v šesti velkých noclehárnách nedaleko celnice.”

“Setkal jsem se tu s čínským námořním kapitánem,” ujal se znovu slova Tiao Taj, “který mluví vaší řečí. Jmenuje se Ni.”

Mansúr naň ostražitě pohlédl. Lhostejným hlasem pak poznamenal: “Niův otec byl Číňan, ale jeho matka Peršanka. Peršani nestojí za nic. Naši stateční bojovníci, vedení velikým chalífou, je úplně rozdrtili. Před čtyřiceti lety, v bitvě u Nehávendu.”

Jao teď navrhl, aby se znovu napili, a pak se zeptal:

“Je to pravda, že na západ od chalífova území žijí lidé s bílou pletí, modrýma očima a žlutými vlasy?”

“Tak přece nemohou vypadat skuteční lidé!” namítal Tiao Taj. “To musí být duchové nebo ďábli.”

“Ale oni opravdu existují,” prohlásil Mansúr vážně. “A jsou i dobrými bojovníky. Dovedou dokonce psát, ale naprosto špatným směrem, zleva doprava.”

“To je důkaz!” zvolal Tiao Taj s uspokojením. “Jsou to duchové. V podsvětí se všechno dělá právě opačně než ve světě lidí.”

Mansúr vyprázdnil kalíšek.

“Někteří z nich mají rudé vlasy,” poznamenal.

Tiao Taj se naň pátravě zadíval. Jestliže tento člověk říká tak vyložený nesmysl, musí už být pořádně opilý.

“A co tak nějaké arabské tance, Mansúre?” navrhl s širokým úsměvem Jao. Poté se obrátil k Tiao Tajovi: “Viděl jste už někdy arabské tanečnice, plukovníku?”

“Nikdy. Tančí tak dobře jako naše?”

Mansúrem to škublo:

“U Alláha!” zvolal. “Vaše otázka svědčí o vaší nevědomosti!” Zatleskal a arabsky vyštěkl na sluhu

jakýsi rozkaz.

“Dávejte pozor na závěs!” šeptal Jao vzrušeně. “Jestliže budeme mít štěstí, bude to opravdový požitek.”

Zastená se rozhrnula a objevila se žena. Byla poněkud nad-prostřední postavy a zcela nahá, až na úzkou černou, třásněmi zdobenou stuhu kolem kyčlí, jež visela tak nízko, že jí ponechávala břicho načisto holé, přičemž s jeho hladkým, oblým povrchem výrazně, provokativně kontrastoval třpytící se smaragd, zastrčený v pupku. Oproti štíhlému pasu se kulaté prsy zdály velice mohutné, rozkošnická stehna pak velice těžká. Měla nádhernou zlatohnědou pleť, ale tvář, třebaže velmi výrazná, nijak neodpovídala čínským představám o ženské kráse. Oči s okraji načerněnými antimonem se zdály příliš široké, purpurové rty příliš plné a lesklý modročerný vlas byl zkadeřen zvláštním způsobem. Tyto nečínské rysy Tiao Taje odpuzovaly, ale současně i podivně fascinovaly.

Když tam stála a s lehce zdviženým obočím si prohlížela společnost, její velké vlhké oči náhle Tiao Tajovi připomněly oči laně, kterou před mnoha lety při honu omylem zastřelil.

Popošla dál do pokoje, přičemž zlaté náramky nad kotníky jí jemně zacinkaly. Nahota ji nijak neuváděla do rozpaků. Uklonila se Mansúrovi, kladouc si pravici zlehka na ňadra, poté úklonou hlavy pozdravila i Jaoa a Tiao Taje. Poklekla s tv áří obrácenou k Mansúrovi, kolena těsně u sebe.

Když složila štíhlé dlaně do klína, všiml si Tiao Taj s údivem, že má dlaně i nehty natřeny jasně červenou barvou.

Když Mansúr zahlédl Tiao Tajův obdivný pohled, spokojeně se usmál.

“To je Zumurrud, Smaragdová tanečnice,” řekl tiše. “Předvede vám teď tanec našeho kraje.” Opět zatleskal. Zpoza závěsu vyšli dva Arabi v širokých chalátech a dřepli si v nejvzdálenějším koutku pokoje. Jeden začal palcem vyťukávat rytmus na velkém dřevěném bubnu, druhý si ladil skřipky, přičemž jezdil dlouhým, prohnutým rákosovým smyčcem po strunách.

Mansúr upíral na tanečnici velké planoucí oči. Pohlédla naň jen zběžně a pak se pootočila na kolenou a přejela Jaoa i Tiao Taje nestoudným pohledem. Když Mansúr viděl, že se chystá pana Jao oslovit, dal hlasitě příkaz hudebníkům.

Sotva housličky nasadily hlubokou kvílivou melodii, Zumurrud si složila ruce za hlavu a v pomalém rytmu začala kroužit trupem. Při tom se prohýbala dozadu, níž a níž, až hlavou spočinula na podlaze na zkřížených pažích.

Prsy s hrotitými bradavkami jí trčely vzhůru, zatímco kučeravé vlasy se jí rozestřely po nádherně formovaných pažích. Zavřela oči, řasy jí spočívaly na hladkých tvářích jako dvě dlouhá třepení.

Houslista teď jezdil smyčcem v stále rychlejším tempu, tupé údery bubnu podtrhávaly melodii. Tiao Taj předpokládal, že se teď zvedne a začne s tancem, zůstávala však bez pohybu. Náhle s údivem zpozoroval, že smaragd uprostřed nahého břicha se pomalu pohybuje sem a tam. Jinak celé do oblouku prohnuté tělo zůstávalo v naprostém klidu; jedině břicho se pohybovalo, nahoru a dolů, doleva a doprava, zvláštním trhavým pohybem. Dunění bubnu se zrychlovalo: smaragd se teď začal otáčet v kruzích, které se postupně zvětšovaly. Tiao Taj měl oči upřeny na zelený kámen, neřestné se třpytící ve světle lampy. Krev mu těžce pulsovala; cítil, že má stažené hrdlo. Aniž si toho byl vědom, tvář se mu zalila potem.

Procitl z transu, až když buben náhle zmlkl. Skřipky uzavřely melodii několika ostře rezavými tóny.

Za mrtvého ticha, které následovalo, se tanečnice zvedla do pokleku s vláčnou elegancí divoké šelmy a několika obratnými pohyby rukou si upravila vlas. Ňadra se jí dmula, nahé tělo se zlehka zrosilo potem. Tiao Taj si teď uvědomil, že je pronikavě navoněna pižmem; trochu štiplavý tělesný pach tuto vůni doplňoval. Třebaže si v duchu opakoval, že je to všechno odporné, tanec v něm rozvířil i zvláštní, živelné, hluboko uložené pocity, připomenul mu jisté divoké, zvířecí pachy lovu, zpocených koní a rudé, horké krve v zápalu bitvy.

“Mášálláh!” vykřikl Mansúr s obdivem. Z opasku vyňal cizí zlatý peníz a položil jej na podlahu před klečící ženu. Zvedla jej, a aniž naň podruhé pohlédla, mrštila jím napříč pokojem k oběma hudebníkům. Pak se na kolenou obrátila k Tiao Tajovi a zeptala se ho plynnou čínštinou: “Přijel neznámý host z daleka?”

Tiao Taj polkl; cítil, že se mu svírá hrdlo. Spěšně upil z poháru a odpověděl co možná něj lhostejnějším hlasem:

“Jsem ze sídelního města. Jmenuji se Tiao Taj.”

Dlouze naň pohlédla svýma velkýma průzračnýma očima. Pak se pootočila k jeho sousedu a netečně řekla:

“Dobře vypadáte, pane Jao.”

Obchodník se zeširoka usmál. Potom, napodobuje arabské mravy, odpověděl: “Těším se dobrému zdraví, Alláh budiž pochválen.” Chvíli se pásl očima na jejích ňadrech, načež s poťouchlým mrknutím na Mansúra dodal: “Jak praví jeden z našich čínských básníků: Pod tíhou zralého plodu klesá strom.”

Mansúrovi ztuhla tvář.-> Ostře pozoroval Zumurrud, jak znovu dolévá Jaoovi i Tiao Tajovi kalíšky.

Když se při tom naklonila k Tiao Tajovi, její silný, téměř zvířecí pach naň tak zapůsobil, že se mu až stáhl žaludek. Sevřel své veliké pěsti, aby utišil zpěněnou krev. Zumurrud sklonila hlavu až těsně k němu a se setrvávajícím úsměvem, který odhalil její dokonalý chrup, mu polohlasem sdělila: “Bydlím na prvním člunu ve čtvrté řadě.”

“Sem!” rozkřikl se Mansúr.

Když se k němu otočila, cosi na ni v arabštině zasyčel.

Znuděně zvedla obočí, potom povýšeně čínsky odpověděla: “Mluvím, s kým se mi zlíbí, ó pane nad početným loďstvem.”

Mansúrův obličej se zašklebil v zlostném zamračení. Bělmo očí se mu zalesklo, když vyštěkl: “Pokloň se a omluv za tu urážlivou poznámku!”

Odplivla si přímo před něho.

Mansúr zaklel. Vyskočil, jednou rukou ji uchopil za vlasy a surově ji postavil na nohy. Druhou rukou jí serval s kyčlí stuhu zdobenou třepením, pak ji obrátil tváří k hostům a přiškrceným hlasem vykřikl:

“Jen si dobře prohlédněte vnady té běhny! Jsou na prodej!”

Snažila se mu vyprostit, ale znovu s ní divokým škubnutím smýkl kolem sebe. Srazil ji na kolena, přitlačil jí hlavu k podlaze a vyštěkl jakýsi příkaz hudebníkům. Muž se skřipkami rychle vstal a podal Mansúrovi dlouhý rákosový smyčec.

Tiao Taj odvrátil pohled od krčící se ženy. Chladně oslovil Mansúra: “Raději si své spory vyřizujte v soukromí, Mansúre. Tak jen uvádíte své hosty do rozpaků.”

Mansúr naň vrhl zuřivý pohled. Otevřel ústa, ale pak se ovládl. Kousaje se do rtů nechal klesnout ruku s rákosovým smyčcem a pustil i ženin vlas. Znovu se posadil a jen si něco pro sebe mumlal…

Tanečnice se zvedla, sebrala rozervané třepení, obrátila se k Tiao Tajovi a Jaoovi a s planoucíma očima zasyčela:

“Zapamatujte si, co řekl. Jsem k maní pro toho, kdo dá nejvíc.”

Pohodila hlavou, zamířila k závěsu a zmizela. Oba hudebníci odkvačili za ní.

“Ta holka má v sobě ale oheň!” prohodil Jao s ušklíbnutím k Mansúrovi. “Řekl bych, že ho má víc,

než je třeba.” Znovu dolil Mansúrovi likér a dodal zvedaje číši: “Srdečné díky za tak hojné pohoštění.”

Mansúr se mlčky uklonil. Jao vstal a Tiao Taj následoval jeho příkladu. Chtěl též aspoň pár slovy poděkovat, ale pak si to rozmyslel, když viděl, jak Mansúrovi oči nenávistí jen planou. Hostitel je zavedl vonící zahradou k bráně a několika sotva slyšitelnými větami se s nimi rozloučil.

Jaoovi muži hned chystali nosítka, ale Tiao Taj zavrtěl hlavou.

“Trochu se projděme,” navrhl Jaoovi. “Vzduch tam byl velice těžký a ten cizokrajný likér mně stoupl do hlavy.”

“Jsem tady velice známý,” namítal tlustý obchodník v rozpacích. “Nikdo si tu nedovede představit, že bych mohl chodit pěšky.”

“Totéž ovšem platí i o plukovníkovi Císařské gardy,” poznamenal Tiao Taj suše. “Protože však jsou ulice opuštěné, nikdo nás neuvidí. Jen pojďte!”

Pustili se k rohu ulice, muži s nosítky s odstupem za nimi.

“Jídlo bylo dobré,” bručel Tiao Taj, “ale ten chlap nem ěl vyvolat tu hanebnou scénu.”

“Co můžete čekat od barbarů?” namítl Jao s pokrčením ramen. “Skoda, že jste ho zarazil. Ta ženská si nosí nos vzhůru a při tom by jí rozsekaný zadek jenom prospěl. Víte, ona není čistá Arabka. Její matka byla Tanka, to jsou ti lidé, co žijí na vodě, a to ji dělá dvojnásob divokou. On by se stejně neodvážil jí doopravdy nařezat do krve, až by jí zůstaly jizvy.”

Navlhčil si rty špičkou jazyka. Tiao Taj se naň kysele podíval. Poopravil si o něm své původní příznivé mínění. V tom chlapíkovi bylo cosi odpuzujícího. Chladně řekl: “Zdá se, že právě tohle měl ten Mansúr v úmyslu. A proč by se nakonec neodvážil ji pořádně poznamenat?”

Otázka zřejmě přivedla Jaoa do rozpaků. Chvíli váhal, než odpověděl: “Ona Mansúrovi nepatří - to jest, pokud vím. Předpokládám, že má kdesi mocného ochránce. A třebaže podobní mužové nemají nic proti tomu, aby si ženy, které si vydržují, trochu přivydělaly tančením na večírcích, rozhodně by měli námitky, kdyby se vrátily s rozsekanou kůží.”

“Jenže Mansúr přece tvrdil, že je k maní pro každého.”

“Ale to jenom proto, aby ji ponížil. Z toho nemůžete, plukovníku, nic vyvozovat. Ostatně já bych tyto černé ženy nedoporučoval. Mají způsoby dost drsné, něco jako divá zvěř. Nu, teď bych si už rád sedl do nosítek, pokud vám to nevadí. Musím ještě na schůzku do svého … soukromého zařízení.”

“Zmeškat ji nesmíte!” řekl Tiao Taj nevrle. “Já už se o sebe postarám.”

Jao se naň úkosem podíval; zdálo se, že si změněného chování . svého společníka povšiml.

Položil mu baculatou ruku na paži a s lichotivým úšklebkem ho chlácholil: “Vezmu vás tam některou jinou noc, plukovníku. Dáma, která o něj pečuje, je velice diskrétní a požitky tam najdete, abych tak řekl, extrovní. Chodím tam pravidelně - chápejte, kvůli změně. Ne že bych neměl potěšení doma. Právě naopak. Jak by také ne, když vezmu v úvahu všechny ty peníze, co mne jen stojí mé manželky a konkubíny. Ten příjemný útulek mám velice vhodně při ruce, nepříliš daleko od své rezidence. Je to ostatně na rohu druhé ulice na jih od chrámu Kuangsiao. Vzal bych vás tam třebas hned teď, jenomže dáma, s kterou se tam mám setkat, je dost plachá… Tu tak snadno nezískáte. Máme společné záliby, což by jistě pomohlo, ale přece jen, kdyby mě viděla přicházet s neznámým člověkem, mohla by…”

“Právě,” přerušil ho Tiao Taj. “Nenechte ji čekat, mohla by zmizet.” S tím odešel, ale sám k sobě zabručel: “A to by bylo, jak si myslím, taky to nejmoudřejší, co by mohla udělat.”

V příští ulici si zavolal nosítka a nosičům přikázal, aby ho odnesli do paláce. Zatímco nosiči klusali, opřel se na sedadle > a snažil se na chvíli si zdřímnout. Ale sotva zavřel oči, uviděl hadovitě se svíjející postavu arabské tanečnice, znovu cítil její opojný pach.

vn

Soudce Ti a Tao Kaň vyšli z paláce postranní brankou a pustili se po hlavní ulici. Vypadali teď jako dva postarší literáti. Soudce měl na sobě tmavomodrý bavlněný chalát a černou šerpu kolem pasu.

Na hlavě mu seděla černá hedvábná čepička. Tao Kaň měl vybledlý hnědý burnus a svou nerozlučnou starou sametovou čapku.

Když minuli budovy městské správy, vešli do první jídelny, kterou zahlédli. Soudce Ti se rozhodl pro stůl v zadní části místnosti, odkud měl dobrý rozhled na pestrou směsici zákazníků. “Ty budeš objednávat!” přikázal Tao Kanovi. “Mluvíš kantonsky. Snad uděláme nejlépe, když si dáme velkou mísu polévky s knedlíčky. Je prý tady v městě zvlášť dobrá. A k tomu omeletu z krabů, to má být další místní specialita.”

“A zkusme i džbán místního vína,” navrhl Tao Kaň. “Býval jsi dřív docela střídmý,” poznamenal soudce s úsměvem. “Bojím se, že Tiao Taj má na tebe špatný vliv.”

“Vídáme se s Tiao Tajem opravdu často,” připustil Tao Kaň. “Zvlášť od té doby, co se z jeho pokrevního druha Má Zunga stal takový pecivál.”

“Proto jsem také Má Zunga nevzal na tento v ýlet. Jsem rád, že se nakonec usadil a že teď žije jen pro rodinu. Nechtěl bych, aby se znovu zapletl do v šech těch dobrodružství, která by ho lákala, aby se vrátil ke starému způsobu života. Však cenzora docela dobře najdeme sami tři.”

“Je snad jeho chování v něčem neobvyklé? Není na něm něco, o čem bychom se mohli zmínit, až se na něj budeme v chrámu vyptávat?”

Soudce Ti si zamyšleně hladil licousy.

“Nu, je to ovšem hezký mládenec a má ono sebejisté vystupování vysokého úředníka, který se pohybuje v dvorských kruzích. Také způsob jeho řeči nám může být určitou stopou. Mluví totiž, jako každý u dvora, se všemi těmi nejmódnějšími frázemi. Ale, ale, ta polévka voní opravdu dobře!”

Tyčinkami si z polévky vytáhl knedlíček a dodal: “Jen zvesela, Tao Kane, už jsme spolu rozřešili těžší problémy.”

Tao Kaň se uchechtl a s chutí se pustil do jídla. Když dojedli prostou, ale sytou večeři, poručili si šálek silného fuťienského čaje, potom zaplatili a odešli.

V temných ulicích bylo lidí pořídku, byl teď zrovna čas k večeři. Když se však ocitli v Západní čtvrti, lidí přibývalo, a sotva vešli do ulice, jež vedla k chrámu Květinové pagody, ocitli se ve veselém zástupu; všichni, mladí i staří, ve svých nejlepších šatech mířili jediným směrem. Soudce Ti počítal na prstech a řekl:

“Dnes se světí den zrození Kuan-jin, Bohyně milosrdenství. Chrám bude tedy plný návštěvníků.”

Sotva prošli vnější branou, viděli, že chrámové prostranství opravdu spíš připomíná noční trh.

Kameny dlážděný chodník, vedoucí k vysokému mramorovému schodišti před monumentální čelní chrámovou budovou, byl lemován narychlo postavenými stožáry, na nichž visely šňůry pestře zbarvených lampiónů. Po obou stranách tu stály řady stánků, nabízejících nejrozmanitější zboží: náboženské knihy právě tak jako dětské hračky, pamlsky i růžence. Prodavači placek smažených na oleji si razili cestu davem a pronikavými hlasy vychvalovali své zboží. Soudce Ti si prohlížel hemžící se zástupy. “Máme smůlu!” postěžoval si nevrle Tao Kanovi. “Jak je možné v takové tlačenici někoho hledat? A kde je vlastně ta slavná pagoda?”

Tao Kaň ukázal k obloze. Za hlavní budovou se tyčilo devět poschodí Květinové pagody do výše téměř tří set stop. Zlatá báň, jíž byla štíhlá věž pagody ukončena, zářila v měsíčním světle. Soudce Ti zaslechl i slabý cinkot stříbrných zvonků, rozvěšených všude z prohnutých střech na každém poschodí.

“Nádherná stavba,” pochvaloval si soudce s uspokojen ím. Po několika krocích zabloudil očima k čajové besídce, která se tu objevila na pravé straně pod skupinou vysokých bambusů. Besídka byla prázdná; pro samý obdiv nad krásnou podívanou nikdo neměl čas na poklidný šálek čaje. Před branou stály dvě vyfintěné ženy, a ohyzdná babice, opírající se o sloup dveří a šťourající se v zubech, je pečlivě hlídala. Soudce Ti se náhle zastavil.

“Běž napřed a obhlédni si to,” vyzval Tao Kana. “Přijdu hned za tebou.”

Poté zamířil k besídce. Menší z obou dívek byla mladá a nikoliv nepřitažlivá, zato vyšší vypadala už na třicet a ani hustý ‘nános pudru a líčidla nijak jí nebyl s to skrýt strhanou tvář, důsledek její profese. Babizna rychle odstrčila dívky stranou a s úlisným pousmáním oslovila soudce v kantonštině.

“Rád bych si trochu pohovořil s tvými děvčaty,” přerušil soudce její nesrozumitelné povídání. “Rozumějí čínštině ze severu?”

“Pohovořit si? Nesmysl! Buď obchod, nebo nic!” zakrákala babizna hroznou severní čínštinou.

“Šedesát měďáků. Dům je vzadu za chrámem.”

Starší dívka, hledící na soudce unaveným pohledem, mu teď pokynula a dychtivě řekla čistou severní čínštinou: “Prosím, pane, vezměte si mne.”

“To strašidlo můžete mít za třicet měďáků!” nabízela babice s opovržlivým úšklebkem. “Proč ale nezaplatit šedesát a nepopřát si za to takového mladého zajíčka?”

Soudce vytáhl z rukávu hrst měďáků a podal je babizně. “Vezmu si tu vysokou,” prohlásil úsečně.

“Ale chtěl bych si s ní napřed promluvit. Jsem totiž vybíravý.”

“Tomu nerozumím, ale za ty peníze si s ní můžete dělat, co budete chtít. Je to s ní tak, že víc stojí než vynáší.”

Soudce pokynul dívce, aby šla za ním do besídky. Usedli k malému stolku a soudce objednal u povýšeně se tvářícího číšníka konvici čaje a misku sušených melounových semínek a různé sladkosti.

“K čemu to všechno povede?” ptala se podezíravě. “Chci si pro změnu pohovořit v rodném jazyce.

Pověz mi, jak ses dostala tak daleko na jih?”

“To není nic, co by vás mohlo zajímat,” namítla mrzutě. “To posoudím sám. Na, vezmi si šálek čaje.” Chtivě se napila, okusila sladkostí a poté začala drsným hlasem: “Byla jsem blázen a k tomu navíc jsem měla smůlu. Před deseti lety jsem se zamilovala do obchodníka z Tiang-su, cestujícího s hedvábím; jídával u stánku s nudlemi, který patřil mému otci, a s ním jsem pak z domu utekla. Pár roků bylo všechno v pořádku. Ráda cestuji a on se mnou dobře zacházel. Když však ho obchod přivedl sem, do Kantonu, porodila jsem mu dceru. Přirozeně ho velice rozzlobilo, že to nebyl chlapec, a dítě utopil. Pak se začal zajímat o jedno zdejší děvče a chtěl se mě zbavit. Ale prodat tady ženu ze severu, která nic neumí, je těžké. Větší květinové čluny zaměstnávají jenom ženy z Kantonu, seveřanky jen tehdy, když dovedou opravdu dobře zpívat nebo tančit. Prodal mne tedy za babku Tankům.”

“Tankové? Kdo je to?” ptal se soudce zvědavě.

Rychle si nacpala do úst sladký pamlsek a pak huhňavě pokračovala : “Říká se jim také prostě lidé od vody, víte, jsou to docela jiní lidé než my Číňané. Kantonci jimi opovrhují. Tvrdí o nich, že jsou potomky divochů, kteří tu žili před více než tisíci lety, před tím, než jsme sem na jih přišli my Číňané. Musí žít na člunech, které kotví na řece nedaleko celnice. Tam přicházejí na svět, tam se žení i umírají. Nesmí se usadit na suché zemi ani uzavřít sňatek s Číňany.”

Soudce Ti přikývl. Vzpomněl si teď, že Tankové jsou vlastně vyvrženci podrobení zvláštním zákonům, přísně vymezujícím jejich veškerou činnost.

“Musila jsem pracovat v jednom z jejich plovoucích nevěstinců,” pokračovala, teď už bez jakýchkoliv zábran. “Ti pancharti mluví svým vlastním pokrouceným jazykem, brebentí jako opice.

Měl byste je slyšeti A jejich ženy na nic jiného nemyslí než na samé drogy a jedy. Všechnu svou nenávist proti Číňanům si vylévali na mně; k jídlu jsem dostávala zbytky, na sebe nic než špinavý bederní pás. Hlavními zákazníky byli cizí lodníci, protože ty přirozeně v žádném čínském vykřičeném domě dovnitř nepustili. Můžete si tedy představit, jaký jsem tam měla život.” Ohrnula nos a vzala si další pamlsek.

“Tankové se svých vlastních žen bojí, protože polovička z nich jsou čarodějnice, ale ke mně se chovali jako k nejnižšímu z otroků. Při jejich opilých orgiích jsem jim musela předvádět odporné tance dočista nahá, po celé hodiny, a kdykoliv jsem si chtěla odpočinout, hned jsem dostala veslem po zadku. A jejich ženy na mne po celou dobu jenom vykřikovaly urážky, že prý všechny čínské dívky jsou coury a že prý sami Číňané dávají přednost jim, ženám Tanka. Nejraději se vychloubali tím, že prý před osmdesáti lety se jistý Číňan potají s nějakou jejich ženou oženil a že jejich syn se prý stal slavným válečníkem, který samotnému císaři říkal strýčku. Něco takového! No, bylo to pro mne vysvobození, když mne prodali do městského nevěstince, pravda, nijak prvotřídního, ale přece jenom čínského. Tam jsem také pracovala posledních pět let. Ale nemyslete si, já si nestěžuji.

Prožila jsem tři šťastné roky, a to je víc, než o sobě může tvrdit mnohá žena.”

Soudce Ti si pomyslil, že teď, když si získal její důvěru, může zavést řeč na to, co měl na mysli už tehdy, kdy ji oslovil.

165

“Poslyš,” obrátil se k ní, “jsem teď v pěkné kaši. Měl jsem se tu před několika dny setkat s přítelem ze severu. Zdržel jsem se však nahoře na řece a sem jsem se dostal teprve dnes odpoledne. Nevím, kde bydlí, ale musí to být někde tady nablízku, protože tento chrám mně sám navrhl jako místo schůzky. Jestliže tedy z města neodešel, musí tu být někde v okolí. A protože pozorně si všímat mužů vlastně patří k tvé práci, možná jsi ho viděla. Je to vysoký hezký mladý muž, asi třicetiletý, trochu domýšlivý. Má malý knír, ale nenosí bradku ani licousy.”

“Opozdil jste se právě o jeden den!” zvolala. “Přišel sem včera večer, zrovna asi v tuhle dobu.

Procházel se tu kolem, jako by někoho hledal.”

“Mluvila jsi s ním?”

“To se rozumí. Vždycky se ohlížím po lidech ze severu. A byl hezký, jak jste sám říkal. Musím však říct, že byl oblečen docela chudobně. Přesto jsem k němu přistoupila. Mohl mne mít za poloviční cenu. Ale neměla jsem štěstí, šel dál k chrámu, aniž se mu uráčilo se na mne ještě jednou podívat.

Nafoukaný mizera! To vy jste docela jiný, jste milý. Poznala jsem to hned, jakmile …”

“Viděla jsi ho i dnes?” přerušil ji soudce. “Ne, neviděla. Proto jsem vám povídala, že jste se opozdil.

No, ale pořád ještě máte mne. Půjdeme teď ke mně? Mohu vám předvést některé z těch tanců, jak je

tančí Tankové, pokud se vám něco takového líbí.”

“Teď ne. Chci se přece jen po svém příteli poohlédnout tady v chrámu. Dej mně své jméno a adresu, snad tě navštívím později. Tady ti zaplatím předem.”

Se šťastným úsměvem mu udala jméno ulice, kde bydlela. Soudce Ti zašel k pultu, půjčil si od číšníka štětec a její adresu si poznamenal na kus papíru. Potom zaplatil, rozloučil se s ní a zamířil k chrámu.

Právě když se chystal vystoupit po mramorovém schodišti, sešel mu vstříc Tao Kaň.

“Už jsem to tu aspoň zběžně prohlédl, pane,” hlásil sklíčeně. “Nezahlédl jsem však nikoho, kdo by odpovídal cenzorovu popisu.”

“Byl tu včera večer,” prozradil mu soudce. “Zřejmě v přestrojení, právě tak jako tenkrát, když ho spolu s doktorem Su zahlédl onen agent. Pojďme se spolu podívat dovnitř.” Tu mu zrak 166

spočinul na velkých, skvostných nosítkách, stojících u schodiště; vedle nich dřepělo půl tuctu nosičů v pěkných uniformách. Otázal se: “Je tu v chrámě na návštěvě nějaká významná osobnost?”

“Pan Liang Fu, pane. Jeden z mnichů mně pravil, že sem pravidelně chodí hrát s opatem šachy.

Potkal jsem ho v chodbě a snažil jsem se proklouznout, ale ten člověk má oči jako ostříž. Hned mne poznal, a vyptával se, nemůže-li mi něčím pomoci. Řekl jsem mu, že si to tady jen tak prohlížím.”

“Tak je to tedy. Musíme být, Tao Kane, dvojnásob opatrní. Cenzor tu zřejmě po něčem v skrytu pátrá a nesmíme ho tedy prozradit tím, že se naň budeme příliš okatě vyptávat.” Potom mu vyložil, co se dověděl od prostitutky. “Jen si to tady projdeme a budeme se snažit najit ho bez cizí pomoci.”

Brzy si však uvědomil, že jejich úkol je ještě svízelnější, než si představovali. Na chrámovém prostranství byly četné samostatné budovy a kaple, navzájem propojené celou sítí úzkých chodeb a průchodů. Všude bylo plno mnichů a noviců a mezi nimi spousty věřících z venkova, kteří mohli oči nechat na obrovských pozlacených sochách a skvělých nástěnných malbách. Nezahlédli však nikoho, kdo by se podobal cenzorovi.

Když se dosti naobdivovali soše Bohyně milosrdenství, jež tu stála v nadživotní velikosti v hlavní síni, zašli si prohlédnout budovy v zadní části chrámového prostranství. Nakonec se dostali k velké síni, kde se právě konal smuteční obřad. Před oltářem přeplněným obětinami sedělo na kulatých modlitebních polštářích šest mnichů a prozpěvovali modlitby. Při vchodu klečela skupina mužů i žen v úpravném šatu, nepochybně příbuzní zemřelého. Za nimi stál starší mnich, který se znuděným výrazem na všechno

dohlížel.

Soudce Ti rozhodl, že se koneckonců přece jen budou musit na cenzora přeptat. Už si tu prohlédli všechno kromě pagody, která byla uzavřena, protože tam jednou někdo spáchal sebevraždu skokem z nejvyššího poschodí. Přistoupil tedy k postaršímu mnichovi a dal mu cenzorův popis.

“Ne, neviděl jsem ho, pane. A jsem si prakticky jist, že nikdo takový dnes večer chrám nenavštívil, protože až do chvíle, kdy tu začal obřad, jsem byl celou dobu ve vrátnici a jistě by mně neušel někdo, kdo vypadá tak nápadně. Teď mé ale laskavě omluvte, musím totiž dozírat na smuteční obřad. Za to se moc dobře platí.” Pak spěšně pokračoval: “Značná část výnosu jde IffT

ovšem na úhradu výloh se smutečními obřady a kremaci mrtvých žebráků a tuláků, po nichž nezůstali žádní příbuzní a kteří ani nebyli členy cechu. A to je jen jeden z četných charitativních úkolů, které tu v chrámě máme na starost. Něco mne však napadá. Včera večer sem přinesli mrtvolu tuláka, který vypadal zrovna jako váš přítel. Jistě to ale nebyl on, byl přece jen v hadrech.”

Soudce se překvapeně zadíval na Tao Kana. Potom se obrátil s úsečným sdělením k mnichovi: “Jsem soudní úředník a muž, s kterým jsem se tu měl sejít, je zvláštní agent, který se docela dobře mohl za žebráka jen pře-vléci. Musím hned vidět jeho mrtvolu.”

Mnich se celý vylekal. Zakoktal:

“Je v márnici, pane, v západním křídle. Má být zpopelněna po půlnoci. Pochopitelně ne dnes, kdy je šťastný den.” Pokynul jednomu z noviců a přikázal mu: “Zaved” tady ty dva pány do márnice.”

Mladík je doprovodil na malý opuštěný dvůr. Na protější straně stálo nízké tmavé stavení, hned při vysoké vnější zdi, jež se táhla kolem celého chrámového prostranství.

Novic otevřel těžké dveře a zapálil svíčku stojící na okně. Na neohoblovaných prknech na dřevěném podstavci se rýsovaly obrysy dvou lidských těl, zahalených od hlavy k patě do prostěradel z laciné plachtoviny.

Novic vtáhl vzduch a zatvářil se kysele.

“Ještě štěstí, že budou dnes v noci spáleni!” zamumlal. “V takovém vedru…”

Soudce Ti ho neposlouchal. Nadzvedl cíp plachtoviny pokrývající tělo, které měl při ruce. Objevila se naběhlá tvář vousatého muže. Honem ji znovu přikryl, potom obnažil hlavu druhé mrtvoly.

Zůstal stát bez jediného hnutí. Tao Kaň vytrhl novici svíčku, přistoupil k podstavci a posvítil na hladkou bledou tvář. Vyčesané vlasy byly uvolněny a v tenkých praméncích se lepily na vysoké čelo, ale i v smrti si tvář zachovala klidný, povýšený výraz. Soudce Ti seprudce otočil k novici a vyštěkl:

“Okamžitě přiveď opata a převora! A toto jim odevzdej!” Sáhl do rukávu a podal udivenému mladíkovi jednu ze svých velkých rudých navštívenek se jménem a hodností. Novic odběhl. Soudce Ti se sklonil nad hlavu mrtvého muže a pečlivě zkoumal lebku. Potom se napřímil a obrátil se k Tao Kanovi: “Nejsem s to najít

žádné zranění, dokonce ani ne pohmoždění. Ukaž, podržím svíci a ty prohlédneš tělo.”

Tao Kaň odhodil plachtovinu a svlékl mrtvole roztrhanou kazajku a nedbale záplatované kalhoty.

Nic dalšího už ten muž na sobě neměl. Tao Kaň pozorně prohlížel dobře stavěné tělo s jemnou pletí.

Soudce Ti mlčky přihlížel, svíci vysoko v ruce. Tao Kaň pak mrtvolu obrátil a prohlédl i záda, nato potřásl hlavou.

“Ne,” potvrdil, “není tu žádných známek násilí, žádná modřina ani oděrka. Ještě mu prohlédnu šaty.”

Znovu mrtvolu zakryl a teď pátral v rukávech na cáry rozervané kazajky. “Co to jen je?” vykřikl. Z

rukávu vytáhl klícku ze stříbrného drátu, velikou asi na čtvereční palec. Stěny měla promáčknuty, drobná dvířka volně visela.

“To je klícka, v níž si cenzor choval cvrčka,” poznamenal soudce chraptivě. “Nic jiného tam není?”

Tao Kaň sáhl do rukávu ještě jednou. “Vůbec nic!” zamumlal.

Zvenčí bylo slyšet hlasy. Nějaký mnich otevřel dveře a pln úcty uvedl dovnitř hřmotnou, majestátní postavu v dlouhém cha-látu barvy šafránu. Muž měl přes rameno přehozenu nachovou štolu. Jak se hluboce uklonil, světlo svíce mu ozářilo kulatou, dohola vyholenou lebku. Převor poklekl vedle opata.

Když soudce Ti zahlédl u vchodu houf mnichů, tlačících se jeden přes druhého dovnitř, utrhl se na opata:

“Mluvil jsem přece jen o vás a o převorovi. Všechny ostatní pošlete pryč.”

Vystrašený opat otevřel ústa, ale zmohl se jen na nezřetelné zamumlání. Nakonec to byl převor, kdo se obrátil a rozkřikl na mnichy, ať okamžitě zmizí.

“Zavřete dveře!” přikázal soudce Ti. A obraceje se k opatovi dodal: “Jenom se uklidněte.” Poté ukázal na mrtvolu a ptal se: “Jak zemřel tento muž?”

Opat se vzpamatoval. Odpověděl třesoucím se hlasem:

“My… my o příčině smrti nevíme docela nic, Excelence. Tyto ubožáky sem přinášejí už mrtvé, my je jen spalujeme v rámci charitativních …”

“O vás je třeba předpokládat, že znáte zákony,” přerušil ho soudce zprudka. “Nesmíte přece spálit žádnou mrtvolu, ať už zdarma či jinak, aniž si ověříte úmrtní list a předáte ho ke kontrole soudu.”

“Ale mrtvolu sem poslali právě od soudu, Excelence,” kvílel převor. “Dva strážníci ji přinesli včera večer na nosítkách. Říkali, že je to mrtvý tulák, jehož totožnost prý nebyla zjištěna. Já sám jsem jim podepisoval potvrzení.”

“To je něco jiného,” prohlásil soudce Ti úsečně. “Vy dva teď můžete odejít. Zůstaňte však ve svých místnostech. Možná že budu v noci potřebovat vás vyslechnout.”

Když se zvedli a odešli, obrátil se soudce k Tao Kanovi: “Musím vědět, kde a jak ho strážníci našli.

A chci si též prohlédnout zprávu ohledače mrtvol. Je s podivem, že mu strážníci nechali v rukávu tu stříbrnou klícku, je to cenná starožitnost. Ty, Tao Kane, hned zajdi k soudu a vyslechni prefekta, ohledače mrtvol a muže, kteří mrtvolu našli. Přikaž jim, aby mrtvého dali přenést do paláce. Řekni jim však pouze, že mrtvý byl tajný vyšetřovatel ze sídelního města, poslaný sem na základě mých příkazů. Já sám se vrátím do paláce, ale napřed si to tady ještě jednou obhlédnu.”

VIII

Když Tiao Taje přinesli v nosítkách k postranní bráně paláce, byla už hodina před půlnocí. Přikázal totiž nosičům, aby ho sem nesli oklikou, protože doufal, že noční vzduch mu zchladí hlavu. Bylo to však marné přání.

Našel soudce Ti, jak sedí sám za svým velikým psacím stolem. Bradu složenu v dlaních, studoval obrovský plán města, který měl rozložený před sebou. Když ho Tiao Taj pozdravil, vyzval ho soudce unaveným hlasem:

“Posaď se. Našli jsme cenzora. Byl zavražděn.”

Potom pověděl Tiao Tajovi o Tao Kanově rozhovoru se slepou dívkou, o tom, jak její zmínka o zlatém zvonku jim umožnila objevit cenzorovu mrtvolu v chrámě. Přerušil Tiao Tajovy vzrušené dotazy a pokračoval:

“Když sem mrtvolu přinesli, nařídil jsem, aby místodržitelův lékař ihned se vší pečlivostí provedl pitvu. Zjistilo se, že cenzor byl otráven zákeřným jedem, o němž v našich lékařských knihách není ani zmínky. Jedině Tankové, kteří bydlí na člunech na řece, se vyznají v jeho přípravě. Jestliže se požije velká dávka jedu, oběť zemře prakticky ihned; při malé dávce působí jed pouze všeobecnou únavu, smrt sama nastane až po několika týdnech.

Potom se to dá zjistit už jedině podrobnou prohlídkou hrdla. Kdyby místodržitelův lékař sám náhodou před krátkým časem podobný případ právě u jakéhosi Tanky neléčil, nikdy by na stopu po takovém jedu nepřišel a jako příčinu smrti by uvedl srdeční mrtvici.”

“Tím se také vysvětluje, proč na to nepřišel soudní ohledavač mrtvol!” poznamenal Tiao Taj.

“Ohledavač mrtvolu vůbec neviděl,” opravil ho soudce smutn ě. “Tao Kaň se sem vrátil právě před hodinou i s prefektem. Oba dva spolu vyslechli všechen soudní personál, ale o mrtvole nějakého tuláka, kterou měli údajně včera večer poslat do chrámu, nikdo nic nevěděl.”

“Pro pána krále,” zvolal Tiao Taj. “Tak tedy ti dva strážníci, kteří ji tam donesli, byli podvodníci!”

“Ovšem. Hned jsem dal předvolat převora, ale ani ten nebyl schopen dát dobrý popis těch dvou samozvaných strážníků. Byli to prostě docela normální muži v obvyklé uniformě, kožené kazajce a černě nalakovaných přilbicích. Všechno se zdálo v naprostém pořádku. Nemůžeme tedy klást převorovi za vinu, že si je podrobněji neprohlédl.” Povzdechl si a pokračoval: “Skutečnost, že cenzora viděli v chrámu časně večer, kdy došlo k vraždě, právě tak jako ona příhoda s cvrčkem ukazují na to, že zločin byl spáchán někde v sousedství. Protože uniformy strážníků mu-sily být připraveny předem, byla i vražda pečlivě naplánována. A poněvadž cenzorovo tělo nejevilo žádné známky násilí a i tvář měl zcela klidnou, musil být vlákán do léčky osobou nebo osobami, které dobře znal. To jsou fakta, s nimiž musíme pracovat.” “Ta slepá dívka musí vědět víc o tom, co se stalo, pane. Uvedl jste přece, že Tao Kanovi povídala, že u zdi dřepěla delší dobu, než se jí podařilo cvrčka chytit; je tedy možné, že něco zaslechla. Slepci mají velice jemný sluch.”

“Pro tu dívku jsem si nachystal několik velice zásadních otázek,” pokračoval soudce Ti chmurně.

“Důkladně jsem si totiž prohlédl zeď, k níž přiléhá márnice. Před časem byla opravena a mezi cihlami není tedy ani jediné spáry. Ano, na každý pád se chci s tou dívkou setkat. Poslal jsem k ní Tao Kana, aby ji sem přivedl. Očekávám je každým okamžikem, je to dost dlouho, co odešel. Nu a co ty, dobře ses u toho Araba najedl?”

“Jídlo i pití byly výborné, ale musím se vám, pane, přiznat, že ten Mansúr se mi nelíbí. Je pyšný jako ďábel a nám není příliš

nakloněn. Když mu alkohol trochu rozvázal jazyk, vyptával jsem se ho, jak jste přikázal, na zdejší arabskou kolonii.” Povstal, sklonil se nad mapou na stole a pokračoval, ukazuje prstem na mapu: “Tady to je mešita; Mansúr a většina ostatních muslimů žije v jejím sousedství. Hospoda, kde jsem ubytován, je rovněž nablízku. Za Severovýchodní branou je pak menší arabská kolonie při hrobu jednoho z jejich světců. Všichni ti Arabi, o kterých jsem teď mluvil, se tu ovšem usadili na delší dobu. Lodníci, kteří tu pobývají jen přechodně a čekají na monzuny, žijí tady v těchto noclehárnách při nábřeží.”

Když se Tiao Taj znovu posadil, soudce pravil znepokojeně: “Vůbec se mi to nelíbí. Jak jen za této situace můžeme mít všechny ty cizince pod dohledem?

Promluvím si o tom s místo-držitelem. Všichni Arabi, Peršani a kdovíkdo ještě musí být soustředěni v jediné čtvrti, která bude obehnána vysokou zdí, jenom s jedinou branou, a ta bude zavřena mezi západem a východem slunce. Jednoho z Arabů budeme jmenovat starším celé obce a ten nám bude zodpovídat za všechno, co se stane uvnitř hradeb. Tak je budeme mít pod kontrolou a oni sami si budou moci zachovávat vlastní barbarské zvyky, aniž by uráželi čínské obyvatelstvo.”

Dveře na druhém konci síně se otevřely a dovnitř vešel Tao Kaň. Hned jak si sedal na druhou židli před stolem, soudce Ti spočinul pohledem na jeho ustarané tváři a zeptal se ho: “Nepřivedl jsi tu slepou dívku s sebou?”

“Sám pámbu ví, co se to děje, pane!” zvolal Tao Kaň utíraje si zpocené čelo. “Zmizela! A všichni její cvrčci jsou rovněž pryč.”

“Vezmi si šálek čaje, Tao Kane,” vybídl ho soudce klidně. “Potom mi všechno vypovíš. A začni už tím, jak jsi se s ní vlastně setkal.”

Tao Kaň se hltavě napil čaje, který mu Tiao Taj nalil, a začal: “Viděl jsem, jak ji v opuštěné ulici napadli dva ničemové. Bylo to blízko tržiště. Když jsem je vyplašil a poznal, že dívka je slepá, doprovodil jsem ji domů. žije v nájemném domě na druhé straně tržiště. Vypil jsem u ní v pokoji šálek čaje a přitom mi vyprávěla, jak chytila zlatého zvonka.

Bydlí tam docela sama. Když jsem se tam právě ted” vrátil, ten tucet klícek s cvrčky, které tam visely na tyči před okapem, byl pryč, zrovna tak jako těch pár hrníčků, ve kterých chovala cvrčky pro zápasy; zmizela i čajová konvice a šálek. Nahlédl jsem i za zástěnu, která pokoj rozděluje, a nebylo tam nic jiného než holá postel, dokonce i ložní prádlo bylo pryč.” Znovu upil čaje a pokračoval: “Vyptával jsem se na ni prodavače z tržiště, který žije na tomtéž poschodí.

Jednou či dvakrát prý dívku potkal na schodech, ale nikdy s ní nemluvil. Potom jsem zašel na tržiště a požádal dozorce, aby mi ukázal seznam trhovců. Našel jsem v něm několik stánků pronajatých prodavačům cvrčků, ale žádný nebyl na jméno Lan-li. Protože mi dozorce vysvětloval, že tu a tam se povoluje, aby si někdo na tržišti něco prodal, aniž by musil platit příslušný poplatek, obrátil jsem se s dotazem i na jednoho z těch normálních prodavačů cvrčků. Ten mně tvrdil, že sice o jakési slepé dívce, která tam občas prodává cvrčky, už slyšel, ale on sám že se s ní dosud nikdy nesetkal. A to je všechno.”

“Bylo to zase jen šikovně vymyšleno!” zabručel Tiao Taj. “Ta holka tě, bratře Tao, pěkně doběhla!”

“Nesmysl!” bránil se Tao Kaň podrážděně. “To napadení nemohli přece nahrát předem jen kvůli mně! I kdyby mě byl někdo sledoval, jak by jen mohl vědět, že půjdu zrovna tou uličkou? Šel jsem přece jen tak, bez cíle. Tucetkrát jsem mohl odbočit jinam.”

“Myslím si,” řekl soudce Ti, “že tě objevili, když jsi tu dívku doprovázel domů. Z vás dvou byl přece jenom nápadný pár.”

“Ovšem, to je ono!” vykřikl Taň Kaň. “Když jsme spolu v pokoji rozmlouvali, v jednu chvíli jsem zaslechl, jak venku zaskřípaly schody. Někdo musil náš rozhovor vyslechnout. Když slyšeli, jak mně povídá o tom, kde zlatého zvonka chytila, rozhodli se, že ji unesou.”

“Pokud ovšem nezmizela o své vlastní újmě,” poznamenal soudce suše. “Já totiž nevěřím ani slovo z té její povídačky, jak přišla k cvrčkovi. Je zřejmé, že ho sebrala, když cenzora zavraždili. Na

druhé straně ovšem to, že tě upozornila na chrám, by mohlo být důkazem, že patří ke skupině, která stojí proti cenzorovým vrahům, právě tak jako onen muž, který zardousil toho Araba, zrovna když se chystal zavraždit Tiao Taje. Tak či onak jsme v ošklivé situaci. Jistí lidé zřejmě přesně vědí, co děláme, zatímco my sami nemáme ani nejmenší představu, kdo to vlastně je a za čím jdou.” Zlostně se zatahal za bradku a pak pokračoval klidnějším hlasem: “Prostitutka, která viděla cenzora v chrámu, mi vyprávěla o tom, že čluny Tanků kotví hned u celnice, což znamená, že nejsou daleko od muslimské čtvrti ležící uvnitř hradeb za městskou branou Kuej-te. Je tedy možné, že cenzor tak často nenavštěvoval okolí kvůli Arabům, ale spíš kvůli něčemu, co se odehrávalo na těch plovoucích nevěstincích. A ti dva samozvaní strážníci, co přinesli cenzorovu mrtvolu do chrámu, byli přece Číňané, tedy další důvod pro to, abychom se nedali zaslepit tím, že celý náš problém má i svůj arabský aspekt.”

“Ale doktor Su byl zavražděn arabským pobudou, pane,” namítl Tiao Taj.

“Jak mně bylo řečeno, Arabové jsou hlavními zákazníky po-běhlic onoho pronároda Tanků,”

pokračoval soudce, “takže toho darebáka si mohli docela dobře splašit v nějakém tom jejich vykřičeném domě. Rád bych se o těch podivných lidech dověděl něco víc.”

“K dnešnímu večírku u Mansúra patřilo i vystoupení arabské tanečnice, která má v sobě krev Tanků,” hlásil Tiao Taj horlivě. “Zdá se, že žije na nějakém tom květinovém člunu. Mohl bych ji zítra navštívit a požádat ji, aby mně o těch lidech od vody něco pověděla.”

Soudce naň vrhl pronikavý pohled.

“Jen běž,” řekl pokojně. “Ta návštěva u oné tanečnice se zdá slibnější než rozhovor s námořním kapitánem, k němuž jste se taky chystali.”

“Raději bych navštívil i jeho, pane, ovšem pokud pro mne nemáte na zítřek dopoledne nic jiného.

Mám dojem, že Mansúr kapitána Ni nenávidí. Mohlo by tedy stát za to poslechnout si, co nám Ni řekne o Mansúrovi.”

“Dobrá. Až bude po obou návštěvách, podáš mi hlášení. Ty, Tao Kane, zajdi sem hned po snídani.

Musíme připravit pro Velkou radu předběžnou zprávu o cenzorově zavraždění. Pošleme ji do sídelního města po zvláštním kurýrovi, protože rada se musí o cenzorově smrti dovědět s co nejmenším možným opožděním. Navrhnu, aby onu zprávu podrželi den či dva v tajnosti, aby tak

neovlivnili už dost choulostivou rovnováhu sil u dvora; já sám tak rovněž získám aspoň nějaký čas na to, abych mohl objevit, co se vlastně za touto špinavou vraždou skrývá.”

“Jak přijal místodržitel zprávu o druhé vraždě ve svém obvodu?” zeptal se Tao Kaň.

“To nevím,” odpověděl soudce Ti s jemným úsměvem. “Jeho lékaři jsem o cenzorově mrtvole prohlásil, že to je jeden z mých mužů, který se tu dostal do potíží kvůli nějaké ženě z onoho národa Tanků. Tělo jsem pak ihned poručil uzavřít do rakve, aby je bylo možno při první příležitosti odeslat do sídelního města spolu s mrtvolou doktora Su. Až zítra místodržitele uvidím, zopakuji mu totéž, co už jsem řekl jeho lékaři, když mrtvolu pitval. Mimochodem, na toho lékaře si budeme musit dát pozor; je to bystrý chlapík. Víte, že prohlásil, že se mu cenzorova tvář zdá nějak povědomá? Naštěstí viděl cenzora pouze v plném lesku jeho slavnostní uniformy, když ten před šesti týdny poprvé navštívil Kanton. A až, Tao Kane, dokončíme hlášení pro radu, zajdeme si spolu na návštěvu k panu Liang Fuovi. Chodí do toho proklatého chrámu pravidelně hrát šachy s opatem a nám by se hodilo získat trochu víc informací o té obrovité svatyni. Současně se chci Lianga přeptat, zda pokládá za možné, že by tu Arabové připravovali nějakou neplechu. Je jich tu sice v porovnání s celkovým počtem obyvatel tohoto rozlehlého města jen hrstka, ale Tiao Taj mně právě na plánu města ukazoval, že tu vlastně ovládají všechny strategické body. Snadno by tak mohli způsobit výtržnosti, samy o sobě sice nevýznamné, ale nebezpečné potud, že by pod jejich pláštíkem mohlo dojít k nepokojům ať už tady, nebo kdekoliv jinde. A jak je to s tím druhým odborníkem na arabské záležitosti, panem Jao Taj-kajem, můžeme mu důvěřovat?”

Tiao Taj se zamračil a zvolna odpověděl:

“Jeho žoviální chování není tak docela upřímné, pane. Rozhodně to není podle mého mínění člověk, o jehož bližší poznání by bylo co stát. Ale že by byl zapleten do vraždy nebo do politických pletek…

ne, nemyslím, že by to byl ten typ.”

“Hm. A pak je tu stále ještě ona záhadná slepá dívka. Je třeba jí přijít na stopu co nejrychleji, a aniž se o tom doslechnou městské orgány. Ty, Tao Kane, se zítra ráno na cestě sem zastavíš u soudu.

Náčelníkovi strážníků dáš stříbrňák a požádáš ho, aby tobě osobně k vůli se jeho lidé po ní poohlédli. Řekni mu třebas, že je to tvoje neteř, která se do něčeho zapletla, a ať ti podá o ní zprávu osobně. Tím také nijak neohrozíme její bezpečnost.” Zvedl se, upravil si šat a dodal: “Nu a teď si důkladně odpočineme. Radím vám, abyste si oba zamkli dveře a uzavřeli je na závoru, protože teď máme prokázáno, že vy dva jste už podchyceni. Ach ano, a až se, Tao Kane, dohodneš s náčelníkem, navštiv prefekta a dej mu tento útržek papíru. Poznamenal jsem naň jméno a adresu té prostitutky, se kterou jsem mluvil v chrámovém dvoře. Přikaž prefektovi, aby ji dal předvolat i s jejím majitelem, aby ji od něho vykoupil a s prvním vojenským transportem, který půjde na sever, ji dal dopravit zpět do jejího rodného kraje.

Řekni mu též, ať jí dá půl zlatého prutu, aby si mohla najít manžela, až se vrátí do své vesnice.

Všechny výlohy jdou na můj soukromý účet. To ubohé stvoření mně dalo cennou informaci a má tedy nárok na odměnu. Dobrou noc.”

IX

Druhý den ráno Tiao Taj procitl ještě před svítáním. Rychle se umyl ve světle jediné svíčky - víc jich v hostinském pokoji nebylo - a oblékl se. Když se chystal přetáhnout si přes hlavu drátěnou košili, zaváhal. Těžkou výstroj odhodil na židli a místo ni si navlékl vestu z železných plátů. “Můj lék proti náhlým bolestem v kříži!” zabručel, když si přes vestu navlékal hnědý cha-lát. Kolem pasu si ovinul dlouhou černou šerpu, na hlavu nasadil černou čapku a pak sešel dolů, tam požádal zívajícího hostinského, aby nosičům, až pro něj přijdou s nosítky, vyřídil, že mají počkat. Poté vyšel ven.

V zšeřelé ulici ;si koupil čtyři placky smažené na oleji, ještě horké z přenosného ohniště, nad nímž prodavač ze vší síly mával vějířem. Spokojeně je žvýkal a kráčel dolů k bráně Kuej-te. Když přišel na nábřeží, viděl, že rudá záře svítání už zbarvuje stožáry lodí kotvících při břehu. Mansúrova loď byla pryč.

Kolem něho přešel houf kramářů se zeleninou, každý nesl na tyči přehozené přes rameno dva košíky plné zelí. Tiao Taj oslovil posledního a po chvilce složitého dohadování pomocí posuňků koupil celý náklad včetně tyče za sedmdesát měďáků. Muž od-klusal, prozpěvuje si kantonskou odrhovačku, šťasten, že seveřana natáhl a že si navíc ušetřil dlouhou cestu až k člunům.

Tiao Taj si přehodil tyč přes rameno a skočil na záď prvního člunu, kotvícího hned při nábřeží.

Odtud přešel na další člun a dál na třetí. Musil dávat dobrý pozor, protože úzká prkna spojující

jednotlivé čluny v mlze značně zvlhla a navíc lidé žijící na člunech zřejmě pokládali tyto lávky za nejpříhodnější místo k čištění ryb. Tiao Taj potichu klel, protože právě na četných člunech vylévaly ucourané ženy noční nádoby do špinavé řeky a všude se šířil nesnesitelný zápach. Tu a tam naň zavolal nějaký kuchař,

ale Tiao Taj na nic nereagoval. Nejdříve chtěl najít onu tanečnici a teprve pak měl v úmyslu podrobněji si prohlédnout lidi od vody. Kdykoliv si vzpomněl na Zumurrud, zvláštní pocit mu svíral hrdlo.

Byl sice” pořád ještě docela příjemný chládek a břemeno také neměl nijak zvlášť těžké, ale protože nebyl zvyklý na tento zvláštní způsob nošení, brzy se pořádně zapotil. Na břevnu na přídi jednoho člunu se zastavil a rozhlédl se. Městské hradby už neviděl, protože ze všech stran ho obklopoval les stožárů a tyčí, z nichž visely rybářské sítě a vlhké prádlo. Muži i ženy, hemžící se na člunech, vypadali, jako by byli jiného plemene. Mužové měli krátké nohy, ale dlouhé svalnaté paže, jež se jim pohybovaly v rytmu kvapné, trhavé chůze. Vysedlé lícní kosti jim nápadně vyčnívaly ze snědých tváří a nosní dírky v plochých nosech byly doširoka rozpláclé. Některé z mladých žen byly svým drsným způsobem docela hezké, měly kulaté tváře a velké, bystré oči. Dřepěly na prknech spojujících jednotlivé čluny a tloukly prádlo těžkými kulatými klacky, ale přitom neustále štěbetaly svou hrdelní řečí, jež mu zněla naprosto cize.

Třebaže muži i ženy Tiao Taje okázale ignorovali, měl neustále onen nepohodlný pocit, že ho po celou dobu někdo potají pozoruje. “Musí to být tím, že sem chodí jen málo Číňanů!” bručel si. “Ti zakrslí šeredové na mne začnou čumět, sotva se k nim obrátím zády.” Byl rád, když nakonec před sebou spatřil úzký pruh otevřené vody. Bambusový můstek vedl k dlouhé řadě pestře pomalovaných čínských džunek, jež tu kotvily jedna na druhé. Za první řadou byla druhá, pak třetí; byly pospojovány širokými přechody, dokonce se zábradlím. Čtvrtá řada byla poslední, až skoro uprostřed řeky. Tiao Taj se vyšplhal na záď nejbližší džunky a tu uviděl širokou hladinu Perlové řeky. Jen tak tak byl schopen dohlédnout až na stožáry lodí, zakotvených podél druhého břehu.

Počítal a zjistil, že teď je právě na třetím člunu ve čtvrté řadě. Loď v čele této řady byla tak veliká, že připomínala válečnou džunku. Její vysoké stěžně byly zdobeny hedvábnými praporci a všude podél stříšek jednotlivých kabin zplihle visely řetězce barevných lampiónů, kymácejících se v slabém ranním vánku. Na palubu se Tiao Taj dostal přes úzkou postranní palubu džunky, kotvící mezi oběma čluny, přičemž ovšem rnusil se svými koši pozorně balancovat.

Tři číšníci s ospalýma očima se potulovali kolem vchodu do podpalubí. Bez zájmu naň pohlédli a hned pokračovali v řeči, zatímco Tiao Taj se kolem nich jen prosmýkl a pustil se do temné chodby ležící před ním. Po obou stranách chodby byly oprýskané dveře, jedny vedle druhých, ve vzduchu se vznášel pach laciného tuku na smažení; bylo tu na zvracení. Protože tu nebylo ani živé duše, spěšně složil své košíky a už bez nich zamířil na zadní palubu.

Nehezká dívka, oblečená jen v špinavé sukni, seděla se zkříženýma nohama na dřevěné lavici a stříhala si nehty na nohou. Lhostejně se naň zadívala a ani se nenamáhala stáhnout si sukni.

Vypadalo to tu velice zpustle, ale sotva se Tiao Taj dostal do středu lodi, hned se mu nálada zlepšila.

Na protější straně čistě vydrhnuté paluby uviděl vysoké, dvojité dveře, nalakované jasně červenou barvou. Jakýsi tlusťoch v nočním úboru z drahocenného brokátu stál při zábradlí a hlučně kloktal.

Mladá žena s omrzelým výrazem, v zmuchlaném bílém šatě, mu podávala misku čaje. Náhle sebou muž škubl a začal zvracet, částečně přes zábradlí, částečně dívce na šaty.

“Jenom neklesat na duchu, znejmilejší,” povzbudil ji Tiao Taj, když proklouzl mimo. “Jen si uvědom, jaký tučný podíl budeš mít z účtu za víno z minulé noci!”

Nic nedbal na to, že si naň zlostně vyjela, a vklouzl dovnitř. Chodba byla matně osvětlena bílými hedvábnými lampióny, visícími na prohnutém trámoví. Tiao Taj si prohlížel jména napsaná na lakovaných dveřích. Jarní Sen, Vrbová Větévka, Nefritový Květ - byla to všechno jména kurtizán, ale žádné z nich nemohlo být čínskou obdobou jména Zumurrud, Smaragd. Poslední dveře na konci chodby byly bez jména, zato však pracně vyzdobeny miniaturními malbami ptáků a květů. Vzal za kliku a zjistil, že dveře nejsou zavřeny. Otevřel je tedy a rychle vstoupil dovnitř.

Pokoj, napolo v temnotě, byl mnohem větší než obyčejná kabina, jeho vybavení bylo přepychové.

Ve vzduchu těžce visela pižmová vůně.

“Když už jste tady, proč nepřistoupíte blíž?” ozval se hlas tanečnice.

Ted, když oči už přivykly temnotě, rozpoznal v pozadí pokoje vysoké lože s napolo staženými rudými závěsy. Byla tam Zumurrud, nahá, opřená o brokátovou podušku. Nebyla nalíčená a jako jediný šperk na sobě měla náhrdelník z modrých korálků zasazených v zlatém filigránu.

Tiao Taj k ní přistoupil. Celý zmatený nad její zarážející krásou nebyl s to najít slov. Nakonec vyhrkl:

“Kde je smaragd?”

“Blázínku, ten si beru jen při tanci. Právě jsem se vykoupala. Vykoupejte se raději také, vždyť jste celý zpocený. Tam, za modrou zástěnou.”

Propletl se mezi židlemi a stolky, rozestavěnými na tlustém koberci s hustým vlasem. Za modrou zástěnou byla malá, ale elegantní koupelna, vyzdobená nebarveným, krásně žilkovaným dřevem.

Rychle odhodil šat, dřepl k džberu horké vody a malou, dřevěnou štoudví se důkladně poléval.

Vytřel se dosucha podšívkou svého šatu a přitom si povšiml krabice, nabízející se na toaletním stolku; byly v ní kousky lékořice. Vzal si jeden, se-žvýkal konec do potřebného tvaru a pečlivě si jím vyčistil zuby. Pak pověsil chalát i kazajku na bambusový věšák a vrátí! se do pokoje, na sobě jen kalhoty podkasané pod koleny, s obnaženým svalnatým, zjizveným trupem. Přistrčil si k posteli židli a drsným hlasem pravil:

“Jak vidíš, přijal jsem tvé pozvání z včerejšího večera.”

“Je vidět, že jste opravdu neztrácel čas!” poznamenala suše. “Každopádně to bylo od vás moudré, že jste si zvolil časnou ranní dobu, protože jedině tehdy mohu přijímat návštěvníky.”

“Proč?”

“Protože nejsem obyčejná kurtizána, milý příteli. Ať už si ta krysa Mansúr dělal jakékoliv urážlivé poznámky. Nejsem na prodej, protože mám stálého ochránce, a pořádně zazobaného, jak můžete ze všeho tady kolem vidět.” Ukázala kolem sebe rozmáchlým pohybem oblé paže a dodala: “A ten se nechová ke svým sokům nijak laskavě.”

“Jsem tu úředně,” prohlásil Tiao Taj upjatě. “Kdo chce tvrdit, že tu jsem jako jeho sok?”

“Já!” složila ruce za hlavu a protáhla se. Zívla, pak naň vrhla letmý pohled svých velkých očí a rozmrzele se zeptala: “Nač ještě čekáte? Patříte snad k těm otrapům, kteří se i tady napřed musí poradit s kalendářem, jestli den a hodina k tomu jsou příznivé?”

Zvedl se a pažemi sevřel její pružné tělo. Za své dlouhé a rozmanité milenecké kariéry se obeznámil s nejrozličnějšími způsoby milování. Ted poprvé poznal lásku nejen docela jinou, ale jaksi přímo v konečné její podobě. Zumurrud naplnila jakousi nepopsatelnou potřebu, tající se hluboko v něm, vydráždila něco, čeho si dosud nikdy nebyl ani vědom, ale v čem teď rozpoznal kořeny celého svého bytí. Poznal, že bez této ženy nemůže žít - a ani ho takový objev neudivil.

Potom se společně jen tak narychlo znovu vykoupali. Zumurrud si oblékla tenký šat z modrého tylu a pomohla při strojení i Tiao Tajovi. Zarazila se sice nad kazajkou z železných plátů, ale přešla to bez poznámky. Když byli zase zpátky v pokoji, pokynula mu, aby se posadil u čajového stolku z vyřezávaného růžového dřeva, a lhostejně řekla:

“Když to tedy máme za sebou, mohl byste mi říct něco víc o sobě. Mnoho času nemáme, protože za chvíli přijde služebná a ta je jedním z placených špehů mého ochránce.”

“Raději bych slyšel víc o tobě. Nevím o Arabech téměř nic. Jsi…”

“Nejsem Arabka,” přerušila ho úsečně. “Můj otec byl Arab, ale moje matka byla jen mizerná běhna Tanka. Pohoršuje vás to snad?”

“Naprosto ne. Práce v nevěstinci je prostě jedním z povolání a na rase nebo barvě pleti mně vůbec nezáleží. Jestliže je muž dobrý v boji a žena dobrá při milování, pak, aspoň pokud jde o mne, je s nimi všechno v nejlepším pořádku.”

“No, to je aspoň něco! Můj otec byl arabský lodník. Když se vrátil zpět do vlasti, nechal tu mou matku i s děckem. Se mnou.” Nalila mu šálek čaje a pokračovala: “Ve svém oboru jsem začala pracovat v patnácti. Vypadala jsem slibně a tak mě matka dokázala prodat na jeden větší květinový člun. Musila jsem přijímat zákazníky a ve volném čase posluhovat čínským kurtizánám. Oblíbenou zábavou těch zatracených fen bylo, že mě týraly, jak jen mohly.”

“Ale asi s tebou příliš špatně nezacházely,” poznamenal Tiao Taj drsně. “Na celém svém nádherném těle nemáš přece ani jediné jizvy.”

“Ne, o něco tak hrubého, jako jsou rány bičem nebo holí, tu nešlo,” připustila hořce. “Pán jim totiž zakázal, aby mě takto poznamenaly, protože předpokládal, že mu později vydělám pěkné peníze.

Proto mě ty běhny věšely za vlasy na trámoví a vrážely do mne horké jehly, jen tak pro zábavu, aby jim lépe uběhl večer. A když se doopravdy nudily, svázaly mne a do kalhot mně daly velkou stonožku. Její kousnutí také není vidět, můžete jen

hádat, kde vás zrovna kousne. Užila jsem si toho až až.” Otřásla se. “No nic, to je tecf všechno pryč a za námi. Našla jsem si ochránce, který mě vyplatil a najal mi tyhle krásné pokoje. Teď jenom občas něco zatančím někde na večírku, a co si tak vydělám, to mi můj ochránce ponechává. Mansúr mi nabídl, že mě vezme s sebou domů a že mě udělá svou první manželkou. Já ho ale nemám ráda a nemám ráda ani rodnou zem svého drahého otce, aspoň podle toho, co jsem o ní slyšela. Dovedete si mě představit, jak sedím ve stanu někde v palčivé poušti ve společnosti velbloudů a oslů? Pěkně děkuju!”

“Moc ti na tvém ochránci záleží?”

“Na něm? Pro pána krále, ne! Je ale bohatý a také štědrý. Ovšem i odporný, jak je to jen možné.”

Zmlkla a v zamyšlení si hnětla lalůček ucha. “Stála jsem jen o jediného muže a také on byl do mne zamilovaný až po uši. Ale zachovala jsem se jako pitomá husa a všechno jsem si pokazila.”

Doširoka rozevřené oči vysílající temné záblesky hleděly upřeně mimo něho do prázdna.

Tiao Taj jí položil paži kolem pasu. “Bylas ke mně velice hodná!” řekl pln naděje.

Odstrčila ho a netrpělivě odsekla: “Nechtě mě být! Dostal jste přece všechno, co jste chtěl. Chrčela a sípěla jsem v pravý čas a svíjela jsem se jako úhoř. Měl jste to se vší parádou, ale teď nečekejte, že budu ještě vrkat a cukrovat! Mimoto nejste vůbec můj typ. Mně se líbí uhlazení pánové, a ne ordinérní rváči, jako jste vy.”

“Dobrá,” připustil Tiao Taj nejistě, “možná že vypadám jenom jako rváč, ale …”

“Nenamáhejte se, naučila jsem se brát muže, jak vypadají. Co mně na tom záleží, za koho se považují? Jestliže se vám opravdu zachtělo rozvláčně a roztomile povídat sám o sobě, měl byste si raději obstarat chůvu.

A teď k věci. Šla jsem po vás proto, poněvadž čirou náhodou jste plukovníkem Císařské gardy a podle Mansúra i pravou rukou prezidenta Nejvyššího soudu v sídelním městě. To pro mě znamená, že byste mohl zajistit, abych dostala čínské občanství. Uvědomujete si vůbec, že podle zákona jsem vlastně načisto bez práv? Zena Tanka, která se nesmí provdat za Číňana a nesmí se ani usadit na čínské půdě?”

“Proto tě tedy tvůj ochránce umístil tady na člunu!”

“Jste opravdu velice bystrozraký!” posmívala se mu. “Pochopitelně mně nemohl dát dům na souši.

Válí se v penězích, ale nemá žádné oficiální postavení. Vy však jste ze sídelního města a váš pán je nejvyšším soudcem v celé říši. Vezměte mne s sebou do sídelního města, postarejte se, abych dostala čínské občanství, a potom mě jenom představte několika opravdu vlivným mužům. Ostatní už můžete nechat na mně.” Přivřela oči a s neurčitým úsměvem pokračovala: “Být tak opravdovou čínskou dámou, mít na sobě brokátové šaty, mít vlastní čínské komorné, vlastní zahradu …” Náhle dodala neosobním hlasem: “Do té doby - a to abych dokázala vděčnost - vám budu sloužit, jak jen dovedu. A po tom, co jsem vám právě ted na posteli ukázala, jistě budete souhlasit s tím, že se ve své práci vyznám. Tak co, platí?”

Její chladná, otevřená slova ťala Tiao Taje do živého. Dokázal však odpovědět pevným hlasem: “Platí.”

Přitom si umínil, že se mu musí podařit, aby se tato žena do něho zamilovala. Musí.

“Dobrá. Brzy se setkáme znovu, abychom si upřesnili podrobnosti. Můj ochránce má i domek, kde se mnou trávívá odpoledne, jestliže nemá dost času na to, aby zašel až sem, na člun. Je to jižně od chrámu Kuangsiao, v Západním městě. Jakmile bude čistý vzduch, pošlu vám zprávu. Jistě chápete, že se s mým ochráncem nemůžete setkat. Aspoň teď ještě ne. Nepustil by mě a mimoto mě má dočista v hrsti, mohl by mě úplně zničit, kdykoliv by se mu zachtělo. Až mě propašujete do sídelního města, bude to něco jiného. Pak vám prozradím, kdo to vlastně je, takže mu budete moci vrátit peníze, které za mne zaplatil - pokud by vás snad trápilo svědomí.”

“Nespáchala jsi snad zločin?” vyptával se Tiao Taj úzkostlivě.

“Udělala jsem jen hroznou chybu.” Zvedla se, přitáhla si tenký šat k tělu, z něhož vyzařovala smyslnost, a skončila: “Teď už musíte opravdu jít, jinak by z toho mohly být potíže. Kde vás můžu najít?”

Řekl jí jméno svého hostince, políbil ji a odešel z pokoje.

Na palubě si všiml, že záď největšího člunu, kotvícího ve vedlejší řadě, je na doskok. Přeskočil tedy na jeho palubu a pak se dal na dlouhou cestu zpět na nábřeží.

Do města vešel branou Kuej-te a hned zamířil k hospodě U Pěti nesmrtelných. Před vraty stála malá nosítka. Nosičů se

zeptal, neposlal-li je kapitán Ni. Ihned vyskočili a jako jeden muž přitakali. Vstoupil tedy do nosítek a nosiči s ním okamžitě odběhli.

X

Soudce Ti spal špatně. Než se mu podařilo usnout, dlouho se neustále převaloval, a sotva procitl z přerušovaného spánku, zjistil, že cítí tupou bolest v hlavě. Do úsvitu chyběla ještě hodina, věděl však, že už neusne, a proto raději slezl ze své široké postele. Jen tak v nočním úboru chvíli postál před lomeným oknem a vyhlížel přes palácové střechy, rýsující se proti šedivé ranní obloze.

Zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu a napadlo mu, že mu procházka před snídaní udělá jen dobře.

Vzal si na sebe šedý bavlněný chalát, na hlavu si dal čepičku a sestoupil se schodů. V předsíni vydával právě majordom s ospalýma očima asi půl tuctu sloužících příkazy na celý den. Soudce Ti ho požádal, aby ho zavedl do zahrady.

Kráčeli temnými chodbami, kde právě zhasli lampy, až se dostali do zadní části rozlehlého palácového prostranství. Vzadu po celé délce hlavní síně vedla široká mramorová terasa; pod ní byla krásně položená zahrada, připomínající otevřenou krajinu, s dlážděnými cestičkami vinoucími se mezi kvetoucími keři.

“Není třeba, abyste na mne čekal,” řekl soudce majordomovi. “Cestu zpět si už docela dobře najdu sám.”

Sestoupil po orosených schodech a pustil se cestičkou vedoucí k velkému lotosovému rybníku.

Průzračným ranním oparem, který visel nad tichou hladinou, zahlédl na druhém břehu malou besídku a rozhodl se, že si tam zajde. Kráčel zvolna kolem rybníčku, obdivuje se půvabným lotosovým květům, jež zrovna teď otvíraly své narůžovělé a rudé plátky.

Když se blížil k besídce, okny zahlédl záda nějakého vysokého muže, nahrbeného nad stolem.

Zdálo se mu, že ta zakulacená ramena poznává. Když stoupal po schodech, v šiml si, že se onen muž upřeně dívá do zeleného porcelánového hrníčku, který měl před sebou. Zřejmě zaslechl soudcovy kroky, protože, stále zíraje do hrnce, pravil:

“Tak konečně jste tady! Jen se podívejte tady na toho chlapíka.”

“Dobré jitro,” pozdravil soudce Ti. Místodržitel vzhlédl a všechen překvapen se zamračil.

Když však návštěvníka poznal, rychle se narovnal a koktal: “Prosím o prominutí, pane. Já … opravdu jsem ne…” “Na formality je příliš časně!” přerušil ho soudce Ti unaveně. “Nespal jsem příliš dobře a tak jsem si teď ráno vyšel na procházku.” Usedl na druhou židli a dodal: “Posaďte se prosím. Co tam v té nádobě vlastně máte?”

“Svého nejlepšího zápasníka, pane. Jen se mu podívejte na ty silné, pevné nohy. Není to krasavec?”

Soudce Ti se nachýlil kupředu. Přišlo mu na mysl, že veliký cvrček se podobá obzvlášť ošklivému černému pavoukovi.

“Pěkný kousek,” poznamenal a znovu se op řel o opěradlo. “Musím se ovšem přiznat, že tomu vůbec nerozumím. Ale císařský cenzor, který sem do Kantonu přijel před několika týdny -to byl opravdový nadšenec.”

“Měl jsem tu čest ukázat mu svou sbírku!” prohlásil hrdě místodržitel. Pak se mu tvář protáhla.

Rozpačité se na soudce podíval a pokračoval: “Víte přece, že se sem ještě vrátil, inkognito. Hlásil jsem do sídelního města, že ho tu zahlédli, a dostal jsem příkaz, abych s ním vešel ve styk. Ale brzy po tom, co jsem vyslal své lidi, aby po něm pátrali, byl příkaz odvolán.” Chvíli váhal a nervózně si popotahoval knírek. “Nikdy bych se pochopitelně neodvážil míchat do záležitostí ústřední vlády, ale protože Kanton je koneckonců území, které mám na starosti, myslil jsem si, že pár slov na vysvětlenou…” nedokončil větu a vyčkávavě pohlédl na soudce.

“Ano!” řekl soudce Ti netrpělivě, “je to pravda. Cenzor nebyl přítomen na zasedání Velké rady, jehož jsem se před svým odjezdem zúčastnil. Nu, jestliže jste dostal příkaz pátrání zastavit, cenzor se pravděpodobně už vrátil do sídelního města a znovu se ujal vykonávání svých povinností.”

Opřel se dozadu o opěradlo židle a zvolna si hladil vous. Místodržitel vzal kulaté víko z pleteného bambusu a pečlivě jím zakryl zelenou nádobu. Pak prohlásil s nuceným úsměvem: “Můj lékař mne informoval, že jste večer objevil ještě další vraždu. A obětí byl jeden z vašich mužů. Doufám, že prefekt není příliš starý pro svou práci. Je to veliké město a …”

“Na tom nezáleží,” řekl soudce vlídně. “Obě záležitosti mají své kořeny v sídelním městě a moji lidé se dopustili hloupých chyb. Já sám bych se měl omluvit.” _&

“Jste velice laskav, pane. Doufám, že jste spokojen s postupem svého pátrání v oblasti zdejšího zahraničního obchodu.”

“Ano. Je to ale komplikovaná záležitost. Víte, myslím, že si budeme musit najít něco lepšího, jak si udržet kontrolu nad všemi těmi cizinci. Až na to bude čas, ukážu vám návrh opatření, jak soustředit každý národ zvlášť do vyhrazené čtvrti. Právě se začínám zabývat arabskými záležitostmi. Potom přejdu i k jiným, jako například k Peršanům a …”

“To je docela zbytečné!” přerušil ho náhle místodržitel. Pak se ale kousl do rtů a honem dodal: “Chci tím říci, pane, že ti Per-šané … no, nemůže jich tu být víc než pár tuctů. A jsou to samí milí, vzdělaní lidé.”

Soudce Ti měl dojem, že místodržitel najednou velice zbledl v obličeji. Mohlo to ovšem být i matným světlem. Pomalu řekl:

“Víte, chci si získat co možná úplný obraz.”

“Dovolte mně tedy, abych vám pomohl, pane!” zvolal m ístodržitel horlivě. “Ach, tam je Pao!”

Prefekt Pao Kuan se hluboce uklonil u ž na schodech besídky, a podruhé, ještě hlouběji, když vstoupil dovnitř. S ustaranou tváří hlásil místodržiteli: “Prosím tisíckrát za prominutí, pane. Představte si tu drzost od t é ženy! Neukázala se! Nedovedu pochopit, proč …”

“A já zase nedovedu pochopit,” p řerušil ho místodržitel chladně, “proč si předem neověříte spolehlivost člověka, než vám vůbec napadne, že byste mně ho mohl představit. Teď, jak vidíte, jsem zaneprázdněn s Jeho Excelencí…”

“Ani nenacházím slov, abych vám, pane, vyjádřil svou lítost,” pokračoval nešťastný prefekt, dychtící po tom, aby se ospravedlnil. “Ale protože vím o vaší zálibě v cvrčcích a protože má manželka mně tvrdila, že ta žena se v těchto věcech přímo zázračně vyzná…”

Než mohl místodržitel prefekta propustit, soudce Ti se honem ptal: “Nevěděl jsem, že o něco takového se zajímají i ženy. Pokud tomu rozumím, tak ta dotyčná s nimi obchoduje?”

“Ano, jistě, Excelence,” pospíchal s odpovědí prefekt, vděčný za soudcův zásah. “Manželka mně povídala, že ta dívka má opravdu dobré oko, když jde o pěkného cvrčka. No, slovo oko jsem v tomto případě vlastně zvolil špatně, protože je zřejmě slepá.” Obrátil se k místodržiteli a pokračoval: “Jak jsem vám včera

hlásil, pane, manželka jí přikázala, aby se tu objevila hned po ránu, ještě před ranním slyšením, aby tak zabrala co nejméně vašeho drahocenného času a…”

“Rád bych měl její adresu, pane Pao,” přerušil ho úsečně soudce Ti. “Byl by to dobrý nápad, vzít s sebou pár cvrčků jako dárek z Kantonu.”

Tato žádost uvedla prefekta, jak se zdálo, ještě více do úzkých. Koktal: “Já… já… ptal jsem se manželky na její adresu, ale ta má pitomá ženská tvrdila, že ji nezná… Prý se s ní setkala jen jednou na tržišti. Její vztah k cvrčkům na ni tak zapůsobil, že…”

Když soudce Ti viděl, že místodržitel rudne v tváři a že se chystá dát prefektovi důkladně za vyučenou, přispěchal mu na pomoc.

“Ale na tom opravdu nijak zvlášť nezáleží. Teď se už vrátím zpět do svých pokojů.” Zvedl se a honem ujišťoval místodržitele, který už rovněž vstával: “Ne, neobtěžujte se. Pan Pao mně ukáže cestu.”

Sešel do zahrady, prefekt celý rozrušený za ním.

Když přišli na terasu, soudce s úsměvem pravil:

“Nic si, pane Pao, nedělejte ze špatné nálady svého pána. Já sám nebývám tak časně ráno zrovna vždy v nejlepší náladě.” Když, se naň prefekt vděčně usmál, pokračoval: “Místodržitel je, jak se zdá, nesmírně pilný při konání svých povinností. Předpokládám, že jistě chodí často městem v přestrojení, aby si získal vlastní představu o zdejší situaci.”

“Nikdy, pane. Je to domýšlivý člověk; pokládal by něco takového za ponižující. Jemu je vůbec těžké se zalíbit, Excelence. A protože jsem mnohem starší než on a mám velké zkušenosti, nezdá se mně, že by tu moje práce byla … příjemná. Už tu, pane, sloužím pět let. Předtím jsem byl okresním soudcem ve své rodné provincii, Šan-tungu. Vedl jsem si tam docela dobře, a proto jsem byl tak povýšen a poslán sem, do Kantonu. Tady jsem si dal práci a naučil jsem se i kantonsky, a jestliže to smím říci, ve zdejších záležitostech se vyznám opravdu důkladně. Místodržitel by se měl se mnou radit, než něco podnikne. Ale to je učiněný pedant…”

“Kritizovat nadřízené za jejich zády se pokládá za úředníka nehodné,” přerušil ho soudce Ti chladně. “Máte-li nějaké stížnosti, můžete je tlumočit příslušnému ministerstvu v sídelním městě obvyklou cestou. Přeji si, abyste mne teď doprovodil při návštěvě k panu Liangovi. Chci se s ním ještě o něčem poradit.

Čekejte na mne hodinu po snídani.”

Prefekt zavedl soudce už beze slova do jeho předsíně a tam se úklonou rozloučil.

Soudce Ti skromně posnídal ve své soukromé jídelně, kde ho obsluhoval majordom, potom si ještě v klidu poseděl u šálku čaje. Bolest hlavy přestala, ale na něco se soustředit mu stále ještě dělalo potíže. Nepřítomně pozoroval rudou zář úsvitu, jež teď už zbarvila i papírová okna, a lámal si hlavu s celou tou záhadou kolem slepé dívky. Copak se s ní místodržitel opravdu nikdy nesetkal?

S povzdechem položil šálek a zašel do ložnice. Převlékl se do úřední uniformy, na hlavu si posadil vysokou čepici s křidélky a pak se odebral do síně. Když se posadil za psací stůl, oči mu spočinuly na velké obálce, zřejmě to byl úřední připiš. Roztrhl ji a rychle přelétl stručnou zprávu. Potom vytáhl ze zásuvky dlouhý svitek čistého papíru, navlhčil štětec a dal se do psaní.

Byl ještě v plné práci, když vstoupil Tao Kaň a popřál mu dobré jitro. Potom hubený tajemník usedl a hlásil:

“Právě jsem se zastavil u soudu, pane. Prefekt ještě nepřišel; vysvětlil jsem tedy všechno náčelníkovi strážníků. Je to docela mazaný chlapík. Musím říci, že až příliš mazaný,” dodáš s úšklebkem. “Když jsem mu nejdřív nařídil, ať zajistí vyplacení té prostitutky, a potom jsem ho požádal, aby se diskrétně poptával po slepé dívce, chápavě se na mne podíval a od té chvíle ke mně mluvil tónem, který pokládám za nevhodně důvěrný.”

“Výborně!” zvolal soudce Ti. “Jestli že si ten darebák myslí, že jsi docela obyčejný nemrava, aspoň nic nevyžvaní prefektovi. A to je právě nezbytně nutné, aby se ani prefekt, ani místodržitel nedověděli o tom, že se o tu slepou dívku zajímáme.” Poté vypověděl Tao Kanovi všechno o svém rozhovoru v besídce a dodal: “Mám dojem, že se s ní místodržitel už dříve setkal, ale že nechce, aby o tom věděl prefekt. Proč vlastně na schůzku nepřišla, to můžeme jen hádat. Nemohla být unesena, to by si nemohla s sebou vzít cvrčky a ostatní věci. Spíš si myslím, že prostě chtěla zmizet.

Doufejme, že náčelník strážníků bude aspoň tak mazaný, jak si to o něm myslíš, a že jí nakonec přece jen přijde na stopu. Musíme si s ní promluvit. No a já už zrovna končím svou předběžnou zprávu pro Velkou radu. Projdeme si ji ještě teď spolu.”

A zaplňoval svitek svým výrazným rukopisem dál. Po chvíli se opřel v křesle a hlasitě zprávu pročítal. Tao Kaň přikývl. Šlo pouze o stručné shrnutí všech faktů a Tao Kaň neměl tedy nic, co by k tomu dodal. Soudce pak hlášení podepsal a opatřil pečetí, načež poklepal na obálku ležící před ním na stole a dodal:

“Tento dopis právě přišel ze sídelního města obyčejným ku-rýrem. Je to předběžné oznámení z kancléřství soudu, že zvláštní posel s tajným přípisem Velké rady je na cestě v doprovodu vojenské policie; má sem dorazit dnes v noci. Doufejme, že to znamená, že už objevili, proč se sem vlastně cenzor tak potají vypravil. Abych ti totiž řekl pravdu, vůbec se nedokážu vyznat v tom, co se tu vlastně děje.”

Mojordom vešel a hlásil, že palankýn pro soudce Ti je už připraven v předním nádvoří.

Cekal tam na ně i prefekt Pao. Uklonil se a tucet strážných, sedících na koních, vzdalo poctu zbraní.

Dvacet uniformovaných nosičů stálo při skvostném palankýnu v pozoru. Nosítka byla kryta vysokým purpurovým baldachýnem a na samém vrchu zakončena tříposchorfovou, pozlacenou věžičkou.

“Projde vůbec něco tak těžkopádného vraty v domě pana Lianga?” ptal se soudce Ti nevrle.

“Snadno, Excelence!” odpověděl Pao s úsměvem. “Rezidence zesnulého admirála je ve skutečnosti palác, vystavěný ve starém stylu.”

Soudce zamručel na souhlas. Nastoupil do palankýnu, za ním prefekt a Tao Kaň. Průvod se dal do pohybu, jízdní stráž před ním.

XI

Tiao Taj se probral ze svého zmateného přemítání, až když nosiči s prudkým nárazem postavili nosítka na ulici. Sestoupil z nich a zjistil, že je v úzké tiché ulici, obývané zřejmě obchodníky na odpočinku. Dal nosičům spropitné a zabušil na dveře z nenatře-ného dřeva.

Shrbená stařena mu přišla otevřít a přivítala ho šklebem bezzubých úst. Vedla ho malou, dobře udržovanou květinovou zahradou k poschoďové, nabilo nalíčené budově. Pak s ním vyšla nahoru po úzkém dřevěném schodišti; při tom hlasitě funěla

a cosi pro sebe mumlala. Zavedla ho do prostorného, vzdušného pokoje, vybaveného zcela nečínsky.

Po celé levé stěně visel závěs z vyšívaného hedvábí, sahající od stropu až k podlaze, právě takový, jaký Tiao Taj viděl předešlého večera u Mansúra. Po obou stranách závěsu stály na nízkých ebenových podstavcích dvě velké alabastrové vázy na květiny. Na stěně vpravo visela dřevěná police a na ní přes tucet cizokrajných mečů. V pozadí skýtala čtyři otevřená okna s lomeným obloukem, umístěná v jedné řadě, pěkný pohled na vybranou sbírku orchidejí, rozestavěných v květináčích na širokém okenním rámu. Za nimi bylo vidět střechy domů v protější ulici. Podlahu pokrývala silná rákosová rohož bez jediné poskvrny. Vybavení pokoje sestávalo z dvou křesel z vykládaného růžového dřeva a z nízkého kulatého čajového stolku. Nebylo tu však ani živé duše.

Právě když se Tiao Taj chystal prohlédnout si meče, závěs se rozhrnul a objevily se dvě mladé, asi šestnáctileté dívky. Tiao Taj jen zalapal po dechu. Vypadaly téměř jedna jako druhá: obě měly kulaté, dosti vyzývavé tváře, orámované dlouhými zlatými náušnicemi, vlnité vlasy měly upraveny v podivný, cizokrajný účes. Horní půle těla byla nahá, takže bylo vidět mladá pevná prsa a světlehnědou pleť. Měly na sobě dlouhé kalhoty z květovaného mušelínu, vespod těsně kolem kotníků stažené, a naprosto stejné náhrdelníky z modrých korálů s třepením ze zlatého fili-gránu.

Jedna z dívek přistoupila kupředu, vážně se na Tiao Taje zadívala a pak řekla výbornou čínštinou: “Buďte vítán v domě kapitána Ni. Pán se dostaví ihned.”

“A vy dvě, kdo vlastně jste?” zeptal se Tiao Taj, když se jakž takž probral ze svého údivu.

“Já jsem Dunjázád a to je má sestra Danánír. Jsme dvojčata a patříme do vnitřních komnat kapitána Ni.”

“Chápu.”

“Myslíte si, že chápete, ale není tomu tak,” poznamenala Dunjázád vybraně. “Pečujeme o kapitána, ale bez tělesného styku.” Slavnostně dodala: “Jsme panny.”

“Nepovídejte! Přece kapitán, starý námořník …”

“Kapitán je vázán k jiné osobě,” prohlásila Danánír vážně. “Protože je to čestný muž, důsledný až k sebezapírání, chová se k nám naprosto korektně. Což je škoda.”

“I pro kapitána samého,” navázala Ďunjázád. “Máme totiž pozoruhodné schopnosti pro erotické zážitky.”

“Ale, ale, vždyť takové žáby jako vy ani nevědí, o čem mluví!” ušklíbl se Tiao Taj opovržlivě.

Dunjázád povytáhla oblouk obočí.

“Jsme dokonale obeznámeny se všemi praktickými aspekty,” prohlásila chladně. “Když nás kapitán před čtyřmi lety odkoupil od obchodníka Fanga, byly jsme přiděleny jako komorné jeho Třetí dámě a pravidelně jsme byly přítomny jejich milostným hrám.”

“Je ovšem třeba přiznat, že to bylo dost elementární,” dodala Danánír. “Už jen podle toho, jak si Třetí dáma opětovně stěžovala na nedostatek variant.”

“Proč jen pro pána krále mluvíte obě dvě tak hrozně šroubovaně a knižně?” hrozil se Tiao Taj. “A kde jste se naučily všechna ta obtížná cizí slova?”

“Ode mne.” Kapitánův příjemný hlas se ozval za jeho zády. “Promiňte, že jsem vás nechal čekat, ale trochu jste se opozdil!” Měl na sobě tenký vlněný chalát s rudým lemováním a rudým opaskem, na hlavě jakousi tiáru, vyšívanou barevným hedvábím.

Usedl do menšího křesla a Dunjázád si šla stoupnout vedle něho. Její sestra poklekla a hleděla na Tiao Taje s provokativním úsměvem. Tiao Taj zkřížil paže a upřeně se na ni zadíval.

“Posaďte se, posaďte se!” vyzval kapitán Ni Tiao Taje netrpělivě. Dvojčatům řekl přísně: “Zapomínáte na dobré chování. Teď se seberte a připravte nám dobrý ranní čaj. A nezapomeňte přidat mátu!” Když dívky zmizely, pokračoval: “Jsou docela chytré: znají čínsky, persky a arabsky.

Baví mě to, číst s nimi po večerech všechny možné čínské i cizí knihy, a kromě toho pořád šmejdí v mé knihovně. Nu, pane Tiao, spadl mi kámen ze srdce, když vás vidím v naprostém pořádku.

Zřejmě jste se včera večer do žádných potíží nedostal.”

“Co vás vede k tomu, že bych se do nich mohl dostat?” tázal se Tiao Taj opatrně.

“Mám přece oči, příteli. Viděl jsem jednoho arabského pobudu a jednoho z těch škrtičů Tanků, jak vás z moc dobré pozice u dveří nespouštějí z očí.”

“Ano, také jsem si té dvojice všiml. S námi však neměli nic společného. Mimochodem, proč vlastně došlo k oné hádce s číšníkem?”

“Ach, ten chlapík odmítl onoho Tanku obsloužit. Víte, o těch vyvržencích se předpokládá, že všechno, čeho se dotknou, zůstane nečisté. Proto též číšník rozbil pohár, z něhož onen Tanka pil.

Ostatně jsem si všiml, že ještě jakýsi vousatý pobuda vás po celou dobu rovněž nespouští z očí.

Když se potom pustil z vinárny za vámi, řekl jsem si, že se plukovník může dostat do pěkné kaše.”

“Proč to povýšení na plukovníka?”

“Protože jsem, plukovníku, zahlédl váš odznak. Právě tak jako onen vousáč. A také jsem už slyšel, že slavný soudce Ti, doprovázen svými dvěma pobočníky, přijel do Kantonu. Jestliže se pak člověk setká s dvěma vysokými hodnostáři ze severu, kteří se moc a moc snaží, aby budili dojem bezvýznamných úředníčků, začne mu to, abych tak řekl, myslet.” Když to Tiao Taj přešel bez poznámky, kapitán pokračoval: “Včera večer se v čajovnách povídalo, že soudce Ti svolal do paláce poradu, kde měla být řeč o zahraničním obchodu. To mně dalo novou látku k přemýšlení; soudce Ti

se přece proslavil pátráním po zločinech a lidi, kteří obchodují se zahraničím, nelze jen tak pokládat za zločince, třebaže si účtují hrozné ceny. Když jsem si to dal dohromady s faktem, že oba pomocníci soudce Ti se potulují v přestrojení po nábřeží, nemohl jsem se sám sebe nezeptat: co jen se to tady v Kantonu chystá za neplechu?”

“Zřejmě si na všechno dokážete najít správnou odpověď!” pravil Tiao Taj s úšklebkem. “Jsme tu ale opravdu jen proto, abychom se podívali, jak to vlastně je s obchodem s Araby. Kde je tolik drahocenného importovaného zboží a k tomu všechny ty vysoké poplatky …” úmyslně větu nedokončil.

“Tedy pašování vás zajímá!” Kapitán si pohladil knír. “Ano, bez toho bych si nedovedl ty arabské darebáky ani představit.”

“Ale co čínští obchodníci, kteří s nimi obchodují? Například pan Jao Taj-kaj.

Předpokládám, že ho

znáte?”

“Jen tak povrchně. Prohnaný kšeftsman, vypracoval se z nepatrných začátků, až se stal jedním z nejbohatších obchodníků v městě. Je to však starý zástěrkář a to je moc nákladný koníček. Má celý zástup manželek, konkubín a přechodných milenek a všechny si žijí luxusně - neptejte se mne ovšem, co při tom všechno musejí překousnout, to už není naše věc. Ale je docela možné, že je nucen doplňovat si příjem nelegálními prostředky. Musím ovšem zdůraznit, že jsem o něm nikdy nic takového neslyšel. A znám prakticky každého, kdo mezi locfaři něco znamená.”

“A co ten druhý odborník na arabské záležitosti, pan Liang Fu?”

“Tady jste načisto vedle, plukovníku!” prohlásil kapitán Ni s úsměvem. “O tom se nemůžete zmiňovat jedním dechem s panem Jao. Pan Liang je rozený gentleman, má obrovský majetek a střídmé návyky. Pan Liang a pašerák? Vyloučeno l”

Dvojčata vstoupila s mosaznou mísou. Zatímco jim nalévala čaj, kapitán Ni řekl s omluvným úsměvem:

“Musíte mne, plukovníku, omluvit, že vás nemohu lépe pohostit. Míval jsem velkou rezidenci v Jižním městě. Ale je tomu pár roků, co jsem musel vyrovnat tíživý finanční závazek a tak jsem ji prodal. Oblíbil jsem si klidný život na pevnině a proto jsem se rozhodl, že tu zůstanu, dokud mně úspory postačí. Na moři jsem měl spoustu času přemýšlet o tom a onom a začal jsem se zajímat o

mystiku. A teď většinu času trávím tím, že si o ní čtu. Abych měl nějaké to cvičení, chodívám do boxerského a šer-mířského klubu.” Zvedl se a pravil: “Nu a teď si prohlédneme moje meče.”

Přešli k polici a kapitán Tiao Taje upozorňoval na zvláštní přednosti každého meče, přičemž zacházel do nejmenších podrobností, když hovořil o tom, kolikerým způsobem se kalí ostří. Pak vyprávěl pár historek o hrdinských činech slavných kantonských šermířů. Dvojčata dychtivě naslouchala, s vykulenýma, antimonem černě orámovanýma očima.

Náhle vstoupila do místnosti ona babizna a podala Niovi malou obálku. “Promiňte prosím,”

omlouval se kapitán, načež přešel k okennímu oblouku, kde se postavil a zprávu si přečetl. Potom ji zastrčil do rukávu, poslal stařenu pryč a vybídl Tiao Taje: “Vypijme si ještě šálek čaje.”

“Mám rád čaj s mátou,” poznamenal Tiao Taj. “V čera večer jsem pil u Mansúra anýzový likér. Byl také docela dobrý. Znáte toho chlapíka?”

“Vy dvě teď běžte zalít květiny,” pokynul Ni dvojčatům. “Začíná už být docela horko.” Když dívky, dávajíce najevo svou nespokojenost, odešly, kapitán pokračoval: “Chcete se tedy něco dovědět o Mansúrovi. Dobrá, povím vám jednu příhodu. Stalo se to už asi před čtyřmi lety, když Mansúr poprvé navštívil naše dobré město. Byla tu jistá mladá dáma. Její rodiče byli mrtvi a hlavou domácnosti byl tedy její starší bratr. Měl bych dodat, že to byla velice bohatá, znamenitá rodina. Ona dáma se zamilovala do jednoho mladíka, ale pohádali se a on odešel. Potom ji bratr provdal za úředníka, hrozně suchého pedanta, skoro dvakrát tak starého jako ona. Krátce po tomto nešťastném sňatku se seznámila s Mansúrem a vášnivě se doň zamilovala. Bylo to jedno z těch horečných, krátkodobých vzplanutí. Brzy toho litovala a Mansúrovi prohlásila, že už je po všem.

Víte, co jí Mansúr řekl? Ze mu to nijak nevadí, že však mu ona žena musí vyplatit pěkně zaokrouhlenou sumu za poskytnuté služby - tak to totiž nazval.”

“Špinavý vyděrač! Nevíte snad o nějaké ničemnosti, kterou má na svědomí zrovna teď? Velice bych uvítal příležitost popadnout toho padoucha za límec.”

Kapitán Ni si pohladil krátkou bradku. Po chvíli odpověděl: “Ne, nevím. Je mně to líto, protože Arabům zrovna moc ne-přeju. Tyranizují zemi mé matky. A svou matku jsem měl velice rád - její perské jméno bylo Nizámí. Na její památku jsem také změnil své jméno na Ni.” Odmlčel se a pak pokračoval: “Je to velké město, pořád plné všech možných zpráv. Já však ze zásady odmítám opakovat zprávy nepodložené, obyčejně se totiž jedná o zlomyslný klep.”

“Chápu. Mimochodem, na večírku u Mansúra jsem se setkal s arabskou tanečnicí jménem Zumurrud. Viděl jste ji někdy?”

Kapitán naň vrhl rychlý pohled.

“Zumurrud? Ne, nikdy jsem se s ní nesetkal. Slyšel jsem však o ní, že je to krásná a dokonalá tanečnice.”

“Nevíte náhodou, kdo je jejím ochráncem?”

“Ne. Má-li nějakého, musí to být bohatý člověk, protože, jak jsem vždy slýchával, je velice náročná.”

Tiao Taj přikývl a dopil svůj šálek čaje.

“Když už je řeč o krásných ženách,” navazoval, “ta dvojčata, co tu kolem sebe máte, také nevypadají zrovna špatně. Mimochodem, stěžovala si mně na vaše korektní chování.”

Kapitán se slabě usmál.

“Mám je teď už čtyři roky a viděl jsem, jak se mění z dětí v mladé ženy. Cítím se tedy spíš jako jejich otec.”

“Zdá se, že je jich pořádný kus! Kde jste je koupil?”

Ni hned neodpověděl. Pátravě se na Tiao Taje zadíval a teprve pak začal: “Jsou to nemanželské děti jedné velice hezké dívky, vzdálené příbuzné mé matky, kcerou svedl jistý čínský úředník. Dala je k jednomu svému známému čínskému obchodníkovi, protože měla strach, aby ji její milý kvůli nim neopustil. Když ji nakonec přece nechal, zabila se. Byl tu kolem toho docela obstojný poprask, ale jejímu milenci se podařilo od celé věci se distancovat, takže to nijak neuškodilo jeho kariéře.” “Roztomilý chlapík! Znal jste ho?”

“Věděl jsem o něm. Nikdy jsem nemel chuť se s ním setkat. Ale o dvojčatech jsem se dával informovat. U obchodníka s nimi dobře zacházeli, ale nakonec se firma polo žila. Koupil jsem je, když mu vydražovali majetek. Vychoval jsem je, jak jsem to dovedl, a te ď se jim musím poohlédnout po ženichovi.”

“Nadlouho bych to ale už neodkládal,” poznamenal Tiao Taj rozvážně. Vstal a dodal: “Teď už abych raději šel.”

“Musíte přijít znovu, na jedno kolo boxu,” navrhoval kapitán, když ho vyprovázel po schodech.

“Jste o něco těžší než já, ale léta mluví v můj prospěch.”

“Výborně! Potřebuji si zacvičit. Cvičíval jsem pravidelně se svým pokrevním druhem Má. Ale ten se teď oženil a narostlo mu břicho.”

V zahrádce zalévaly Dunjázád a Danánír drobounkými konvičkami květiny.

“Sbohem, děti!” zavolal na ně Tiao Taj. Okázale ho ignorovaly.

“Zlobí se, že jsem je poslal pryč,” vysvětloval kapitán s úsměvem. “Jsou zvědavé jako opice. A hrozně se zlobí, když jim někdo připomene, že jsou ještě dětmi.”

“Už asi také začínám mít otcovské pocity,” poznamenal Tiao Taj s úšklebkem. “Tisíceré díky za to, že jste mně ukázal své meče.”

Když za ním kapitán zavřel dveře, Tiao Taj zjistil, že na ulici je teď už plno; všichni se hnali domů s ranními nákupy. Jak si tak lokty razil cestu davem, strčil do jakési mladé ženy. Chtěl se omluvit, ale už ho minula. Zahlédl jí jen záda, jak zmizela v tlačenici.

i tu

/*!!/

Prefekt Pao s Tao Kaném pomohli soudci Ti sestoupit z palan-kýnu před rezidencí pana Liang Fu.

Soudce si všiml, že svými rozměry toto stavení opravdu připomíná spíše palác. Nádvoří bylo vydlážděno přitesanými mramorovými kostkami a široké schody, vedoucí k dvojité, železem pobité bráně v pozadí, byly z téhož drahocenného materiálu. Pan Liang přispěchal dolů po schodech a za ním starý muž s rozcuchaným, šedivým vousem, zřejmě správce domu.

Liang Fu se hlub^-.e uklonil a soudce uctivě přivítal. Pak se pustil do dlouhého povídání o tom, jak je nehodný toho, aby u sebe přijal tak vynikajícího hodnostáře ze sídelního města spolu s městským prefektem. Soudce Ti ho chvíli nechal mluvit, potom ho ale přerušil: “Jsem si dobře vědom toho, že moje návštěva je v rozporu s běžnými pravidly chování vysokých úředníků, pane Liangu. Dychtím však po tom, abych spatřil dům tak velikého národního hrdiny, jakým byl váš zesnulý otec. A vždy rád vídám lidi v jejich vlastním prostředí - zvyk, který jsem si zachoval z dnů, kdy jsem byl ještě okresním soudcem. Ukažte nám cestu.”

Liang se znovu se vší náležitostí uklonil.

“Dovolte mně, Vaše Excelence, abych vás zavedl do knihovny svého zesnulého otce. Ponechal jsem ji přesně v původním stavu.”

Vystoupili po mramorových schodech a kráčeli temnou síní, lemovanou po stranách obrovskými sloupy. Když prošli květinovou zahradou, vstoupili do další poschoďové budovy, ještě větší, než byla první. Bylo v ní jen několik těžkých starožitných kusů vyřezávaného ebenového nábytku.

Malby na stěnách v pestrých barvách představovaly výjevy z námořních bitev. S

výjimkou staré

služky, která odběhla, sotva je spatřila, nikoho tu nebylo.

“Není k udržování takové palácové rezidence zapotřebí celý zástup služebnictva?” zeptal se soudce Ti, když prošli dalším nádvořím.

“Ne, Excelence, používám totiž jen jednoho postranního křídla. Přicházím sem opravdu jenom navečer; přes den jsem vždy ve své kanceláři v městě.” Odmlčel se a s úsměvem pokračoval: “Až dosud mne mé obchody natolik zaměstnávaly, že jsem stále odkládal ženitbu a možnost založit si rodinu. Ale napřesrok,

až mně bude pětatřicet, musím se k tomu důležitému kroku odhodlat. Teď přicházíme do křídla, které obývám. Otcova knihovna je vzadu.”

Starý sloužící šel před nimi širokou krytou chodbou. Liang Fu ho následoval společně se soudcem Ti a s prefektem. Tao Kaň průvod uzavíral.

Chodba nejdříve vedla okolo bambusové zahrady. Šelestící listy vysokých kmenů tu poskytovaly chladivý stín. Poté se dostali k jiné, přízemní budově. Po levé straně chodby vedla široká okna na zahradní skalku, zatímco napravo byla řada zavřených pokojíků, podél níž se po celé délce táhlo černě lakované zábradlí. Zasouvací okna byla přelepena čistým bílým papírem.

Náhle Tao Kaň zatahal soudce Ti za rukáv. Vzal si ho stranou a vzrušeně mu šeptal: “Viděl jsem slepou dívku! V druhém pokoji, kolem něhož jsme právě prošli. Četla knihu.”

“Běž a přiveď ji,” přikázal mu soudce Ti stroze. Když Tao Kaň odběhl zpátky chodbou, kudy přišli, soudce Ti se obrátil k panu Liangovi: “Můj pomocník mně připomenul, že jsem si zapomněl vějíř.

Chvíli tu počkejme. Jaká je to nádherná skalka!”

Za nimi se ozval pohoršený ženský hlas.

“Co se děje?” vykřikl Liang. Odkvapil a soudce Ti a prefekt za ním.

Tao Kaň stál před druhým pokojem, svíraje rukama zábradlí. V údivu a beze slov hleděl na krásnou mladou ženu, stojící uvnitř malého, elegantně zařízeného pokoje. Vzadu bylo vidět zástěnu, zdobenou obrazem krajinky. Zena se zlostně obrátila k Liangovi.

“Co je to za nestydatého člověka? Právě jsem si odsunula okno, abych lépe viděla, když se náhle objevil a začal křičet něco o tom, že prý jsem ho podvedla.”

“To je omyl!” pravil Tao Kaň rychle soudci a poté dodal polohlasem: “Podobá se jí, ale není to ona.”

“Kdo je ta dáma, pane Liangu?” ptal se soudce.

“Moje sestra, Excelence. Manželka našeho prefekta.”

“Když slyšela, že vás budu, Vaše Excelence, sem doprovázet,” vysvětloval prefekt, “rozhodla se, že

sem také zajde a podívá se na svůj starý pokoj.”

“Rozumím,” přikývl soudce Ti. A k paní Pao dodal: “Prosím o prominutí, milostivá. Můj pomocník si vás spletl s někým jiným.” Letmo pohlédl na otevřenou knihu ležící na stole a pokračoval: “Vidím, že čtete básně. Je to skvělá kratochvíle. Vylepšuje styl.”

“Básně?” ptal se Pao hledě s údivem na manželku. Rychle knihu zavřela a úsečně prohlásila:

“Jen tak náhodou se mně dostaly do ruky.” Soudce si všiml, že je opravdu velice krásná. Měla přitažlivý, citlivý obličej a tutéž dlouhou křivku obočí, jež dávala jejímu bratrovi trochu zženštilý výraz. S plachým pohledem pokračovala:

“Je to opravdu veliká čest, setkat se s Vaší Excelencí, já…” “Váš manžel tvrdil, že znáte jistou dívku, která prodává cvrčky,” přerušil ji soudce Ti. “Rád bych se s ní setkal.”

“Řeknu jí to, až ji zase uvidím, pane.” Pak dodala, rozmrzele se dívajíc na prefekta: “Manžel mně už vyhuboval, že jsem se jí nezeptala na adresu. Povídala mně však, že denně bývá na tržišti a tedy …”

“Děkuji vám, madam. Sbohem.” Když kráčeli dál, soudce Ti se zeptal pana Lianga: “Máte ještě nějaké sourozence, pane Liangu?” “Ne, Excelence, já jsem jediný syn. Byly tu dvě dcery, ale starší zemřela před několika roky.”

“K nehodě došlo krátce po naší svatbě,” doplnil ho prefekt Pao svým suchým, pedantským hlasem.

“Byla to pro mou mladou manželku těžká rána. A přirozeně i pro mne.” “K jaké nehodě?” dotazoval se soudce Ti. “Když spala,” odpověděl Liang, “vítr smetl záclonu na olejovou lampu a pokoj byl hned v plamenech. Kouř ji musil omá-mit. Našli jsme jen zuhelnatělé zbytky.”

Soudce vyjádřil svou soustrast. Liang otevřel těžké dveře a zavedl hosty do vysokého, chladného pokoje. Na Liangův pokyn sloužící odsunul okna a vytáhl bambusové okenní záclony. Soudce Ti se rozhlédl oceňujícím pohledem. Stěny byly pokryty policemi, jež byly přecpány knihami a papírovými svitky. Obrovský psací stůl, který stál ve středu modrého koberce, byl prázdný, až na dva stříbrné svícny a psací soupravu. Pan Liang Fu je zavedl k čajovému stolku v rohu pokoje.

Usadil soudce Ti do velikého křesla za stolem a prefektovi a Tao Kanovi nabídl židle s rovnými opěradly, stojící naproti. Sám si usedl na nižší židli trochu stranou a poručil sloužícímu, aby připravil čaj.

Soudce si pohladil dlouhý vous a prohlásil s uspokojením: “Je tu cítit ovzduší nenásilné elegance - jak lze očekávat v studovně muže, který vynikal v umění války i pokoje.”

Popíjeli čaj a nějakou dobu rozprávěli o námořních výpravách Pokořitele Jižních moři. Liang jim též ukázal pár vzácných starých plánů města z admirálovy sbírky. Když si soudce Ti jeden z těchto plánů prohlížel, náhle namířil na jedno místo ukazováčkem a zvolal: “Tady je chrám Květinové pagody. Měl jsem příležitost jej včera navštívit.”

“Je to jedna z našich historických pamětihodností, pane,” řekl Liang. “Chodívám tam přinejmenším jednou týdně, na partii šachu s opatem. Je to silný hráč. A také veliký učenec. Pracuje teď na nové knize, historickém přehledu vývoje písma.”

“Jestliže tíhne tímto směrem,” poznamenal soudce, “dá se předpokládat, že správu chrámu ponechává v rukou převora.”