Chudý muž

Samuel Dashiell Hammett

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Dej sa odohráva v týždni medzi Vianocami a Novým rokom koncom dvadsiatych rokov 20.storočia v New Yorku, kam Nick Charles príde stráviť sviatky. Náhodou sa stretáva so starými známymi z čias svojej kariéry detektíva a nechtiac sa zapletie do vyšetrovania dvoch záhadných vrážd.

Preložil Dušan Janák

Copyright 1933, 1934 by Alfred Knopf, Inc.

Copyright renewed, 1961, 1962 by Dashiell Hammett

Translation © Dušan Janák, 1978

1. kapitola

Opieral som sa o pult v bare na Päťdesiatej druhej ulici, kde predávali pašovaný alkohol, a čakal na Noru. Dokončievala svoje predvianočné nákupy. Dievčina, čo sedela s tromi mužmi pri neďalekom stole, zrazu vstala a podišla ku mne. Bola to útla blondínka a pohľad na jej tvár či postavu v sivomodrých športových šatách mohol človeka len potešiť. „Nie ste vy Nick Charles?“ spýtala sa.

Prisvedčil som.

Vystrela ku mne ruku. „Som Dorothy Wynantová. Asi sa na mňa nepamätáte, ale iste si spomínate na môjho otca, Clyda Wynanta. Vy ste…“

„Pravdaže,“ prisvedčil som, „a teraz si už spomínam aj na vás, hoci vtedy ste boli tak jedenásť-dvanásťročné dievčatko, však?“

„Áno, bolo to pred ôsmimi rokmi. Počujte, pamätáte sa ešte na tie príbehy, čo ste mi rozprávali? Boli pravdivé?“

„Sotva. Ako sa má otec?“

Zasmiala sa. „To som sa chcela spýtať ja vás. Viete, mama sa s ním rozviedla a odvtedy sme o ňom nič nepočuli – iba občas sa v novinách zjaví článok o dákom jeho vynáleze. Ani vy sa s ním nestretávate?“

Mal som prázdny pohár. Spýtal som sa jej, čo si dá; chcela škótsku so sódou, tak som objednal dve a povedal: „Nie, nestretávam, teraz žijem v San Franciscu.“

Zamyslene povedala: „Chcem sa s ním stretnúť. Ak sa to dozvie mama, bude vyvádzať, ale aj tak by som ho rada videla.“

„Tak prečo to neurobíte?“

„Na Riverside Drive už nebýva a nie je ani v telefónnom zozname, ani v mestskom adresári.“

„Skúste sa spojiť s jeho advokátom,“ navrhol som jej.

Tvár sa jej rozjasnila. „A kto je to?“

„Kedysi bol jeho advokátom akýsi Mac… počkajte, Macaulay, Herbert Macaulay. Kanceláriu mal v Singerovom mrakodrape.“

„Požičajte mi päť centov,“ poprosila ma a šla si zatelefonovať. Vrátila sa s úsmevom. „Našla som ho. Býva tu hneď za rohom, na Piatej Avenue.“

„Váš otec?“

„Advokát. Povedal mi, že otec už nebýva v meste. Idem toho advokáta navštíviť.“ Zdvihla pohárik. „Na rodinné stretnutie. Počujte, a čo keby…“

Asta vyskočila a prednou labkou ma pacla do brucha. Nora, ktorá ju držala na remienku, povedala:

„Dnes popoludní si dosť užila. V obchodnom dome Lord a Taylor prevrátila stolík s hračkami, potom u Saksa vydesila akúsi tučnú ženu – začala jej oblizovať nohu, a napokon sa dala potľapkať trom policajtom.“

Predstavil som ich. „Moja žena – Dorothy Wynantová. Kedysi dávno bol Dorothin otec mojím klientom. Dobrý chlapík, ale čudák.“

„Vtedy ste ma doslova očarili,“ lichotila mi Dorothy, „boli ste naozajstný, živý detektív a ja som sa vám stále podpletala a nútila vás, aby ste mi rozprávali svoje zážitky. Navymýšľali ste si dosť, ale ja som verila každému vášmu slovu.“

„Vyzeráš ustatá, Nora,“ poznamenal som.

„Veď aj som. Sadnime si dakde.“

Dorothy Wynantová povedala, že sa už musí vrátiť ku stolu. Podala Nore ruku; vraj sa určite musíme niekedy zastaviť na koktail. Bývajú v hoteli. Courtland a matka sa teraz volá Jorgensenová. Prisvedčili sme, že radi prídeme, a aj my sme ju pozvali; bývame v hoteli 

Normandia a zo dva týždne ešte zostaneme v New Yorku. Dorothy pohladkala psa po hlave a odišla.

Našli sme si voľný stôl. Nora podotkla: „Je pekná.“

„Ako pre koho.“

„Máš svoje typy?“ uškrnula sa.

„Len také, ako si ty, drahá – štíhle a jazyčnaté brunety.“

„A čo tá rusovláska, s ktorou si včera večer odišiel od Quinnovcov?“

„Nebuď smiešna,“ povedal som. „Tá mi chcela iba ukázať nejaké francúzske rytiny.“

2. kapitola

Na druhý deň mi telefonoval Herbert Macaulay. „Haló, nevedel som, že ste tu, dozvedel som sa to len od Dorothy Wynantovej. Nenaobedovali by ste sa so mnou?“

„Koľko je hodín?“

„Pol dvanástej. Zobudil som vás?“

„Áno,“ odvetil som, „ale to je v poriadku. Azda by bolo lepšie, keby ste prišli na obed k nám; nie som vo svojej koži a nemám chuť motať sa po meste… Dobre, tak o jednej.“ Dal som si pohárik s Norou, ktorá sa chystala ku kaderníkovi, vysprchoval som sa a vypil si ešte jeden. Keď zacengal telefón, cítil som sa už lepšie. Ozval sa ženský hlas: „Je tam už pán Macaulay?“

„Ešte neprišiel.“

„Prepáčte, že vás obťažujem, ale mohli by ste mu láskavo odkázať, aby hneď zavolal svoju kanceláriu? Je to dôležité.“ Prisľúbil som jej to.

Macaulay prišiel asi o desať minút. Bol to vysoký, kučeravý muž s ružovými lícami, asi v mojom veku – mal okolo štyridsiatky – ale pôsobil mladšie. Mal povesť veľmi šikovného právnika. Keď som býval v New Yorku, zavše som preňho pracoval a vždy sme si dobre rozumeli. Podali sme si ruky a potľapkali sa po chrbte. Spýtal sa ma, ako sa mám, odvetil som, že dobre, a potom mi aj on odpovedal, že sa má dobre. Povedal som mu, aby zavolal svoju kanceláriu.

Keď dotelefonoval, tváril sa ustarostene.

„Wynant je opäť v New Yorku,“ povedal, „a chce sa so mnou stretnúť.“

Nalial som do pohárikov a ponúkol som ho. „No obed môže…

„Wynant nech počká,“ povedal Macaulay a vzal si pohárik.

„Ešte vždy je taký čudák?“

„Žarty bokom,“ odvetil Macaulay vážne. „Viete, že takmer celý dvadsiaty deviaty rok bol v sanatóriu?“

„Nie.“

Pokýval hlavou. Sadol si, položil pohár na stolík a naklonil sa ku mne. „Počujte, Charles, čo má Mimi za lubom?“

„Mimi? Ach tak, jeho žena – bývalá žena. Nemám potuchy. Mala by mať azda niečo za lubom?“

„Zvykne mávať,“ odvetil sucho a potom pomaly dodal: „Myslel som si, že niečo viete.“

Tak o to teda šlo. „Počujte, Mac,“ povedal som, „od dvadsiateho siedmeho roku, teda už šesť rokov, nie som detektív.“ Uprene na mňa hľadel. „Naozaj,“ ubezpečil som ho, „po ročnom manželstve zomrel žene otec a zanechal jej pílu, úzkokoľajnú železnicu a všeličo inšie. Odišiel som z detektívnej agentúry, aby som sa mohol o to všetko starať. Ale pre Mimi Wynantovú alebo Jorgensenovú, či ako sa volá, by som aj tak nepracoval – nikdy sme sa nemali v láske.“

„Nemyslel som, že by ste…“ Macaulay sa odmlčal, neurčito mávol rukou a zdvihol pohárik. Keď sa napil, pokračoval: „Len ma to trochu prekvapilo. Pred tromi dňami – v utorok – mi volala Mimi a hľadala Wynanta; včera mi zasa volala Dorothy, vraj na váš popud, a potom prišla za mnou; myslel som si, že ste to nenechali a začal som uvažovať, o čo vlastne ide.“

„A od nich ste sa to nedozvedeli?“ 

„Akoby nie – vraj si len chceli zaspomínať na staré časy. A to už čosi znamená.“

„Tí právnici sú ale podozrievavá cháska,“ poznamenal som. „Možno im naozaj nešlo o nič iné – len o to a o peniaze. Ale načo toľko vzruchu? Vari sa Wynant skrýva?“

Macaulay pokrčil plecami. „Neviem o tom viac ako vy. Nevidel som ho od októbra.“ Opäť sa napil. „Ako dlho sa tu zdržíte?“

„Asi do Nového roku,“ odvetil som a šiel som telefonicky objednať obed.

3. kapitola

Večer sme boli s Norou v Malom divadle na premiére Medových týždňov a potom na večierku u akýchsi Freemanovcov či Fieldingovcov, alebo ako sa volali. Keď ma Nora na druhý deň zobudila, bolo mi nanič. Podala mi noviny a šálku kávy a povedala: „Prečítaj si toto.“

Trpezlivo som si prečítal zo dva odstavce, potom som noviny odložil a napil sa kávy. „Mám síce zmysel pre humor, ale v tejto chvíli by som ochotne vymenil všetky interview s budúcim starostom O’Brienom – aj týmto obrázkom Indiána – za poriadny dúšok whis…“

„Kam sa dívaš, hlupáčik?“ Nora poklopkala prstom na noviny. „Toto si prečítaj.“

VYNÁLEZCOV A SEKRETÁRKA ZAVRAŽDENÁ VO VLASTNOM BYTE JQLIU WOLFOVQ NAŠLI ZASTRELENÚ POLÍCIA HĽADÁ CLYDA WYNANT A, JEJ ZAMESTNÁVATEĽA.

Júliu Wolfovú, tridsaťdvaročnú sekretárku známeho vynálezcu Clyda Wynanta, našli včera podvečer zastrelenú v jej byte na Východnej päťdesiatej štvrtej ulici.

Mŕtvolu objavila pani Jorgensenová, bývalá vynálezcova manželka, ktorá si tam prišla zistiť jeho terajšiu adresu.

Pani Jorgensenová, ktorá sa v pondelok po šesťročnom pobyte v Európe vrátila, oznámila polícii, že keď cengala pri dverách obete, začula slabé stonanie. Zavolala liftboya Mervina Hollyho, a ten zašiel po Waltera Meanyho, správcu domu. Keď vošli dnu, našli slečnu Wolfovú v spálni na dlážke. Hrúd mala prestrelenú štyrmi zásahmi z revolvera kalibru tridsaťdva. Zranená bola v bezvedomí a zomrela ešte pred príchodom sanitky a polície.

Herbert Macaulay, Wynantov právny zástupca, oznámil polícii, že vynálezcu nevidel od októbra. Vyhlásil, že Wynant si s ním včera telefonicky dohodol schôdzku, ale neprišiel. Vypovedal, že o mieste pobytu svojho klienta nič nevie. Podľa Macaulayho bola slečna Wolfová u vynálezcu zamestnaná osem rokov. Právny zástupca zdôraznil, že o rodine alebo o súkromnom živote obete nevie nič, čo by pomohlo objasniť tento prípad.

Podľa lekárskeho nálezu si zavraždená nemohla tieto zranenia spôsobiť sama, pretože…

Ostatné bola zvyčajná policajná správa.

„Myslíš, že ju zavraždil on?“ spýtala sa Nora, keď som dočítal noviny.

„Wynant? Ani by som sa nečudoval. Je strelený.“

„Poznal si ju?“

„Áno. A čo keby sme si trochu uhli, aby nás to postavilo na nohy?“

„Aká bola?“

„Nie najhoršia,“ odvetil som. „Vyzerala celkom k svetu a mala dosť rozumu i pevné nervy – a oboje aj potrebovala, aby mohla s tým chlapom vydržať.“

„Žili spolu?“

„Áno. A teraz si prosím dačo vypiť. Ako sa ja pamätám, vtedy žili spolu.“ 

„Prečo sa najprv nenaraňajkuješ? Mala ho rada, alebo to bola len vypočítavosť?“

„Neviem. Na raňajky je ešte zavčasu.“

Keď Nora otvorila dvere, do izby vbehla Asta, oprela sa prednými labkami o posteľ a oblizovala mi tvár. Pohladkal som ju po hlave a usiloval sa spomenúť si na niečo, čo mi Wynant kedysi rozprával; čosi o ženách a psoch, ale nebol to ten známy žartík o dáme a jej kokršpanielovi. Nevedel som sa rozpamätať, ale zdalo sa mi, že by sa mi to teraz zišlo. Keď sa Nora vrátila s dvoma pohárikmi, vypytovala sa ďalej:

„Ako vyzerá Wynant?“

„Je vysoký – takmer stodeväťdesiat centimetrov – a strašne chudý, chudšieho človeka som tuším v živote nevidel. Má asi päťdesiat; keď som sa s ním zoznámil, bol skoro celkom sivý. Nosí dlhé vlasy, skoro po golier, má prešedivené fúzy a obhrýza si nechty.“ Odohnal som Astu a vzal si pohárik.

„Znie to veľmi poeticky. A čo si preňho robil?“

„Istý jeho spolupracovník ho obvinil, že mu ukradol nejaký vynález. Volal sa Rosewater. Chcel Wynanta zastrašiť; vyhrážal sa mu; že ho zastrelí, vyhodí mu do vzduchu dom, unesie mu deti a podreže ženu – už si to všetko ani nepamätám – ak sa s ním nepokoná. Nepodarilo sa nám ho chytiť, asi dostal strach a zmizol. Vyhrážky prestali a nič sa nestalo.“

Nora sa napila a spýtala sa: „A naozaj mu to Wynant ukradol?“

„Pst, pst,“ zahriakol som ju. „Dnes je Štedrý deň; myslime si o našich blížnych len to najlepšie.“

4. kapitola

Popoludní som bol s Astou na prechádzke. Dvom zvedavcom som vysvetlil, že je to čistokrvná rasa, a nie dáky kríženec škótskeho a írskeho teriéra, v Jimovom bare som si dal dva poháriky, stretol som Larryho

Crowleyho a doviedol ho do Normandie. Nora práve miešala koktaily pre Quinnovcov, Margot Innesovú, akéhosi človeka, ktorého meno mi uniklo, a Dorothy Wynantovú. Dorothy mi povedala, že sa chce so mnou rozprávať, tak sme si preniesli koktaily do spálne.

„Nick, myslíte, že ju zabil môj otec?“ spýtala sa priamo.

„Nie,“ povedal som. „Prečo by som si to mal myslieť?“

„Viete, polícia má… Počujte, bola vraj jeho milenkou.“

Prikývol som. „Aspoň vtedy, keď som sa s nimi zoznámil.“

Zadívala sa na svoj pohár a pokračovala: „Je to môj otec, ale nikdy som ho nemala rada. Ani mamu.“ Pozrela sa na mňa. „Ani Gilberta nemám rada.“ Gilbert bol jej brat.

„To nech vás netrápi. Je veľa takých, čo nemajú radi svojich príbuzných.“

„A vy ich máte rád?“

„Svojich príbuzných?“

„Nie, mojich.“ Zamračila sa. „A nerozprávajte sa so mnou ako s dvanásťročnou.“

„Tak som to nemyslel,“ vysvetľoval som jej. „Viete, začínam mať v hlave.“

„Dobre, tak sú vám sympatickí?“

Potriasol som hlavou. „Vy ste boli milé, ale trochu rozmaznané decko. Ostatných som si bohvieako neobľúbil.“

„Čo sa to s nami vlastne porobilo?“ spýtala sa, nie zádrapčivo, ale akoby to naozaj chcela vedieť.

„Všeličo. Váš…“

Vtom Harrison Quinn otvoril dvere a zvolal. „Poďte si zahrať pingpong, Nick.“

„O chvíľu.“

„A doveďte aj tú krásavicu.“ Pozrel ukradomky na Dorothy a odišiel.

„Jorgensena asi nepoznáte,“ povedala.

„Poznám istého Nelsa Jorgensena.“

„Podaktorí majú ozaj šťastie. Tento sa volá Christian. A je to pekné číslo. To je celá mama – rozvedie sa s bláznom a vydá sa za gigola.“ Oči sa jej zarosili. Zavzlykala a opýtala sa: „Čo mám robiť, Nick?“ Hlas mala ako vystrašené dieťa.

Objal som ju okolo pliec a začal ju tíšiť. Plakala mi na hrudi. Odrazu zazvonil pri posteli telefón. V susednej izbe vyhrávalo rádio „Ranný úsvit“. Mal som prázdny pohár. Povedal som: „Odíďte od nich.“

Opäť sa rozvzlykala. „Nemožno ujsť sám pred sebou.“

„Zdá sa, že nerozumiem, o čom rozprávate.“

„Prosím vás, netrápte ma,“ povedala pokorne.

Nora, ktorá prišla zodvihnúť slúchadlo, sa na mňa spýtavo pozrela. Uškrnul som sa na ňu ponad hlavu dievčaťa. Keď sa Nora ozvala do telefónu, Dorothy sa odo mňa rýchle odtiahla a očervenela. „Pre… prepáčte,“ jachtala, „ja…“

Nora sa na ňu priateľsky usmiala. Povedal som: „Nebuďte ako malá.“ Dorothy vytiahla vreckovku a utierala si oči.

„Áno…“ hovorila Nora do telefónu, „pozriem, či je doma. Kto volá, prosím?“ Zakryla slúchadlo rukou a povedala mi: „Volá akýsi Norman. Chceš s ním hovoriť?“

Povedal som, že neviem, a vzal som slúchadlo. „Haló?“

Ozval sa trochu drsný hlas. „Pán Charles? Počul som, že ste kedysi spolupracovali s Transamerickou detektívnou agentúrou.“

„Kto volá?“ opýtal som sa.

„Albert Norman, ale vám to asi nič nehovorí. Chcem vám čosi navrhnúť. Som si istý, že…“

„Čo mi chcete navrhnúť?“

„Nechcem o tom hovoriť do telefónu, ale ak by ste mi venovali pol hodiny času, sľubujem vám, že…“

„Prepáčte,“ povedal som, „som veľmi zaneprázdnený a…“

„Ale pán Charles, je to…“ v slúchadle sa zrazu ozval zvuk, ktorý pripomínal výstrel, alebo pád niečoho ťažkého. Niekoľkokrát som zopakoval „haló“, ale nik sa už neozýval, tak som zložil.

Nora doviedla Dorothy pred zrkadlo a začala ju šminkovať, aby zahladila stopy po plači. Povedal som im, že volal akýsi chlapík, čo mi chcel predať poistku, a pobral som sa do obývačky, niečo si vypiť. Medzitým prišli ďalší hostia. Musel som ich privítať. Harrison Quinn sa zdvihol z pohovky, na ktorej sedel s Margot Innesovou, a povedal: „A teraz ten pingpong.“ Asta vyskočila a pacla ma prednou labkou po bruchu. Vypol som rádio a namiešal si koktail. Chlap, ktorého meno som nezachytil, vyhlásil: „Príde revolúcia a všetkých nás postavia k múru – to bude prvé, čo urobia.“ Zdalo sa, že sa mu tá predstava veľmi pozdáva.

Quinn si prišiel naliať, Pohľadom ukázal na dvere spálne: „Kde ste splašili tú malú blondínku?“

„Kedysi som ju hojdával na kolene.“

„A na ktorom?“ vyzvedal. „Môžem si siahnuť?“

Nora a Dorothy vyšli zo spálne. Zobral som si z rádia večerník a prečítal si titulky:

JULIA WOLFOVÁ BOLA MILENKOU GANGSTRA

ARTHUR NUNHEIM IDENTIFIKOVAL MŔTVOLU

WYNANT ZATIAĽ NEZVESTNÝ

Nora zastala pri mne a zašepkala: „Pozvala som ju na večeru. Buď k tomu dieťaťu milý…“ – Nora mala dvadsaťšesť rokov – „je veľmi rozrušené.“

„Ako si želáš.“ Obrátil som sa. Na druhom konci miestnosti sa Dorothy smiala na Quinnových rečiach. „Ale ak sa popáliš, nečakaj, že ti to pofúkam.“

„To ani nečakám, ty môj blázonko. Teraz to tu nečítaj.“ Vzala mi noviny a schovala ich za rádio, aby si ich nik nevšimol. 

5. kapitola

V noci Nora nemohla zaspať. Čítala Šalapinove pamäti, a keď som už usínal, zobudila ma otázkou: „Už spíš?“ Prisvedčil som. Zapálila sebe i mne cigaretu. „Nedostal si niekedy chuť, len tak zo zábavy, stať sa znovu detektívom? Vieš, iba keď sa naskytne dačo mimoriadne, napríklad Lindb…“

„Miláčik,“ prerušil som ju, „podľa mňa ju zabil Wynant a polícia ho chytí aj bez mojej pomoci. Celá vec sa ma vôbec netýka.“

„Tak som to nemyslela, ale…“

„A okrem toho nemám čas: musím dozerať, aby sa ti nerozkotúľali peniažky, pre ktoré som si ťa vzal.“ Bozkal som ju. „Možno by si zaspala po jednom poháriku.“

„Ďakujem, nechcem.“

„Možno pomôže, keď sa napijem ja.“ Keď som si priniesol škótsku so sódou k posteli, Nora sa zamyslela. Povedal som: „Je milá, ale trochu šibnutá. Má to po otcovi. Človek nikdy nevie, kedy si vymýšľa. Mám ju celkom rád, ale myslím, že zachádzaš pri…“

„Nie som si istá, či ju mám rada,“ povedala Nora zadumane, „zrejme je to pekná potvora, ale ak je len štipka pravdy na tom, čo nám rozprávala, je v peknej kaši.

„Nemôžem jej nijako pomôcť.“

„Ona si myslí, že môžeš.“

„A ty si to myslíš tiež. To len dokazuje, že svojimi výmyslami vždy dokážeš ovplyvniť aj iných.“

Nora vzdychla. „Škoda, že si taký opitý a nedá sa s tebou rozprávať.“ Siahla za mojím pohárom a odchlipla si z neho. „A teraz ti dám vianočný darček, ak aj ty dáš mne.“

Pokrútil som hlavou. „Až pri raňajkách.“

„Ale veď sú Vianoce.“

„Pri raňajkách.“

„Nech už je to čokoľvek,“ vyhlásila, „iste sa mi to nebude páčiť.“ 

„Budeš si ich musieť aj tak nechať, lebo predavač v Akváriu kategoricky vyhlásil, že ich nevezmú späť. Povedal, že už odhryzli chvost…“

„Čo by sa ti stalo, keby si jej pomohol? Veľmi ti dôveruje, Nick.“

„Grékom dôveruje každý.“

„Prosím ťa o to.“

„Jednoducho chceš pchať nos do vecí, do…“

„Chcela som sa ťa spýtať na jednu vec: vedela jeho žena, že Wolfová je jeho milenkou?“

„To neviem. Ale nemala ju rada.“

„Aká je jeho žena?“

„Nuž… žena.“

„Je pekná?“

„Kedysi bola veľmi.“

„Koľko má rokov?“

„Štyridsať, možno štyridsaťdva. Prestaň, Nora. Do toho ťa nič. Nech sa každý stará o seba.“ Našpúlila pery. „Možno mi dobre urobí ten pohárik!“ Vstal som z postele a nalial jej. Keď som sa vrátil do spálne, začal vyzváňať telefón. Pozrel som na hodinky na nočnom stolíku. Bolo takmer päť.

Nora zdvihla slúchadlo, „Haló… Áno, pri telefóne.“ Úkosom na mňa pozrela. Pokrútil som hlavou. „Áno… ale isteže… prirodzene.“ Položila slúchadlo a uškrnula sa na mňa.

„Si fantastická,“ povedal som. „A o čo ide?“

„Ide k nám Dorothy. Tuším má vypité.“

„Fajn.“ Obliekol som si župan. „Už som sa bál, že budem musieť spať.“

Nora sa naklonila z postele a hľadala papuče. „Tak už toľko nešomri. Môžeš spať celý deň.“ Našla si papuče a vstala. „Naozaj sa tak bojí matky?“

„Ak má rozum, mala by sa jej báť. S Mimi nie sú žarty.

Nora sa na mňa prenikavo pozrela čiernymi očami a pomaly sa spýtala: „Netajíš predo mnou niečo?“

„Miláčik,“ povedal som, „dúfal som, že sa ti nebudem musieť priznať, ale Dorothy je vlastne moja dcéra. Vtedy som nevedel, čo robím, Nora. Stalo sa to istej jarnej noci v Benátkach; bol som mladý a mesiac nad…“

„Len si táraj! Nechceš si dačo zajesť?“

„Ak si dáš aj ty. Na čo máš chuť?“

„Na tatársky biftek s cibuľou a hriankami a na kávu.“

Dorothy vošla vo chvíli, keď som telefonicky objednával jedlo. Keď som prišiel do obývačky, s námahou sa postavila a povedala: „Strašne ma to mrzí Nick, že vás aj s Norou takto obťažujem, ale v takomto stave nemôžem ísť domov. Jednoducho nemôžem. Bojím sa. Mohlo by sa mi dačo stať, alebo by som mohla niečo vyviesť. Prosím vás, nenúťte ma.“ Bola veľmi opitá. Asta jej oňuchávala členky.

„No tak, no tak,“ chlácholil som ju. „Tu si oddýchnete… Sadnite si. O chvíľu donesú kávu. A kde ste sa tak doriadili?“

Sadla si a omámene pokrútila hlavou. „Nemám potuchy. Keď som od vás odišla, vymietla som hádam všetky putiky. Bola som všade, len doma nie; nemohla som sa takáto vrátiť. Pozrite, čo, mám.“ Opäť vstala a z vrecka kabáta vytiahla automatickú pištoľ, ktorá toho už veľa pamätala. „Pozrite na toto.“ Pchala mi pištoľ pod nos a Asta celá natešená krútila chvostom a vyskakovala za zbraňou.

Nora vzdychla. Po chrbte mi prebehli zimomriavky. Odstrčil som psa a vzal Dorothy pištoľ z ruky. „Čo sú to za žarty? Sadnite si.“ Skryl som pištoľ do vrecka županu a posadil Dorothy späť do kresla.

„Nehnevajte sa na mňa, Nick, prosím vás,“ vzlykala.

„Môžete si ju nechať. Nechcem vám robiť zbytočné starosti.“

„Odkiaľ ju máte?“ spýtal som sa.

„V bare na Desiatej avenue som za ňu dala akémusi chlapovi svoju náramnicu, tú so smaragdami a diamantmi.“

„A potom ste ju zasa v pokri vyhrali,“ poznamenal som. „Veci ju máte na ruke.“

Dorothy sa začudovane pozrela na zápästie. „Myslela som, že som ju vymenila za pištoľ.“

Pozrel som na Noru a pokrútil hlavou. Nora povedala: „Netráp ju, Nick. Je…“

„Veď ma netrápi, Nora, naozaj nie. Je… je to jediný človek na svete, na ktorého sa môžem obrátiť.“

Spomenul som si, že Nora sa svojej škótskej ani nedotkla, tak som zašiel do spálne a vypil ju. Keď som sa vrátil, Nora sedela na operadle Dorothinho kresla a držala dievča okolo pliec. Dorothy fňukala a Nora ju tíšila: „Ale veď Nick sa nehnevá, drahá. Má vás rád.“ Pozrela na mňa: „Však sa nehneváš, Nick?“

„Nie, len sa ma to dotklo.“ Sadol som si na pohovku. „Ako ste prišli k tej pištoli. Dorothy?“

„Veď som vám to už povedala – mám ju od akéhosi chlapa.“

„Akého chlapa?“

„Veď som vám to už povedala – v bare.“

„A vy ste mu za to dali náramnicu.“

„Najprv som si to myslela, ale ako vidíte, ešte ju mám.“

„To som zbadal.“

Nora ju pohladkala po pleci. „Pravdaže ju máte.“

„Keď príde čašník s kávou a jedlom,“ povedal som, „podplatím ho, aby tu ostal. Nebudem tu predsa sedieť sám s dvoma bláznivými…“

Nora na mňa zazrela a povedala Dorothy: „Nevšímajte si ho. Celú noc je taký!“

„Zrejme si myslí,“ povedala Dorothy, „že som len obyčajná hlúpa, opitá husička.“ Nora ju opäť pohladila po pleci.

„Ale načo vám tá pištoľ bola?“ opýtal som sa.

Dorothy sa vystrela a zahľadela sa na mňa široko roztvorenými, opitými očami. „Naňho,“ zašepkala vzrušene, „ak by ma obťažoval. Bála som sa ho, lebo som mala vypité. Tak to bolo. A potom som sa toho zľakla, tak som prišla k vám.“

„Myslíte svojho otca?“ spýtala sa Nora, potláčajúc vzrušenie.

Dorothy pokrútila hlavou. „Mojím otcom je Clyde Wynant. Mám na mysli svojho otčima.“ Oprela sa o Norinu hruď.

„Ach tak,“ povedala Nora s hlbokým porozumením. „Úbohé dieťa.“ A významne na mňa pozrela.

„Napime sa,“ navrhol som všetkým.

„Ja nechcem.“ Nora sa na mňa opäť zamračila. „A ani Dorothy.“

„Ale ona chce. Aspoň lepšie zaspí.“ Nalial som Dorothy vražednú dávku whisky a prinútil ju vypiť. Fungovalo to ohromne: kým nám doniesli kávu a jedlo, spala ako zabitá.

„Tak teraz môžeš byť spokojný,“ poznamenala Nora.

„Veď aj som. Neuložíme ju najprv do postele?“

Odniesol som Dorothy do spálne a pomáhal som Nore vyzliecť ju. Mala útle, krásne telo. Vrátili sme sa do obývačky. Z vrecka som vytiahol pištoľ a prezeral som si ju. Mala už isto všeličo za sebou. Boli v nej dva náboje, jeden v hlavni, druhý v zásobníku.

„Čo s tým chceš urobiť?“ spýtala sa Nora.

„Nič, ak náhodou nezistím, že práve touto zabili Júliu Wolfovú. Je to tridsaťdvojka.“

„Ale veď povedala…“

„2e ju dostala v bare… od akéhosi chlapíka… za náramnicu. Rozumel som ju dobre.“

Nora sa ku mne ponad tanier naklonila. Čierne oči sa jej leskli. „Myslíš, že ju dostala od otčima?“

„Určite,“ prisvedčil som vážne.

„Si obyčajný naničhodník,“ povedala Nora. „Ale možno ju naozaj od neho dostala; človek nikdy nevie. Zdá sa, že jej neveríš.“

„Pozri, miláčik, zajtra ti môžem kúpiť celú kopu detektívok, ale dnes si tú peknú hlavičku nelám nijakými záhadami. Chcela ti vlastne len povedať, že Jorgensen bude do nej doma dobiedzať a ona má obavy, že by mu opitá neodolala.“

„A čo jej matka!“

„Zostalo by to v rodine. Môžeš si…“

Dorothy Wynantová v nočnej košeli, ktorá jej bola priveľká, zastala neisto medzi dverami, zažmurkala a spýtala sa: „Prosím vás, môžem chvíľu zostať s vami? Bojím sa sama.“

„Isteže.“ Podišla k nám a schúlila sa vedia mňa na pohovku. Nora išla pohľadať nejakú prikrývku.

6. kapitola

Na druhý deň popoludní sme všetci traja práve olovrantovali, keď sa ohlásili Jorgensenovci. Nora sa vrátila od telefónu a usilovala sa potlačiť pobavený výraz.

„Prišla vaša matka,“ oznámila Dorothy. „Je dolu v hale. Pozvala som ju sem.“

„Dočerta,“ vzdychla si Dorothy. „Načo som jej len telefonovala?“

„Mohli by sme celkom dobre bývať aj dolu v hale,“ poznamenal som.

„On to tak nemyslel,“ povedala Nora a pohladila Dorothy po pleci.

Niekto zacengal. Išiel som otvoriť. Osem rokov nezanechalo na Miminej tvári nijaké stopy. Bola len trochu zrelšia a nápadnejšia. Bola vyššia od svojej dcéry a vlasy mala plavejšie. Zasmiala sa a vystrela ku mne ruky. „Veselé Vianoce. To je fantastické vidieť vás po toľkých rokoch, Chris, predstavujem ti pána Charlesa.“

„Teší ma, že vás opäť stretávam, Mimi,“ povedal som a podal som Jorgensenovi ruku. Bol asi o päť rokov mladší od svojej ženy: vysoký, štíhly, vzpriamený a dobre oblečený; počerné vlasy mal hladko učesané a fúziky ulízané.

Uklonil sa. „Teší ma, že vás poznávam, pán Charles.“

Hovoril so silným nemeckým prízvukom, dlaň mal chudú a svalnatú. Vošli sme do obývačky.

Keď som ich predstavil, Mimi sa Nore ospravedlňovala, že k nám tak nečakane vpadli. „Ale naozaj som chcela zasa vidieť vášho manžela, a okrem toho som vedela, že ak chcem toto dievčisko dostať niekam na návštevu, musím ju tam doslovne doniesť.“ Usmiala sa na Dorothy. „Obleč sa, miláčik.“

Miláčik mal plné ústa, takže iba zašomral, že nevie, prečo by mal zabiť ďalšie popoludnie u tety Alice, aj keď sú Vianoce. „Stavím sa, že Gilbert nejde.“

Mimi poznamenala, že Asta je milý pes, a spýtala sa ma, či náhodou neviem, kde by mohol byť jej bývalý manžel.

„Nemám potuchy.“ Mimi sa hrala so psom. „Je to blázon, úplný blázon, keď sa práve teraz skrýva. Nečudo, že si polícia spočiatku myslela, že je do tej vecí zapletený.“

„A čo si polícia myslí teraz?“ spýtal som sa.

Pozrela sa na mňa. „Nečítali ste noviny?“

„Nie.“

„Zabil ju akýsi gangster menom Morelli. Bol jej milencom.“

„Už ho chytili?“

„Ešte nie, ale určite to urobil on. Potrebovala som hovoriť s Clydom. Macaulay mi nechce pomôcť. Tvrdí, že nevie o Clydovi nič, ale to je smiešne. Ako svojmu právnemu zástupcovi mu dal plnú moc a som presvedčená, že s Clydom udržuje styky. Myslíte, že Macaulay o vi možno veriť?“

„Je Wynantov právny zástupca,“ odvetil som. „Neviem, prečo by ste mu nemali veriť.“

„To isté si myslím aj ja.“ Zahniezdila sa na pohovke. „Sadnite si aj vy. Chcem sa vás povypytovať na tisíc vecí“.

„A čo, keby sme si najprv niečo vypili?“

„Pijem všetko okrem vajcového koňaku,“ vyhlásila. „Býva mi z neho nanič.

Keď som sa vrátil s pohárikmi, Nora s Jorgensenom sa usilovali dohovoriť po francúzsky; Dorothy predstierala, že je, a Mimi sa zasa hrala so psom. Ponúkol som im nápoje a prisadol si k Mimi. „Vaša pani je veľmi milá“, povedala.

„Aj mne sa páči.“

„Nick, povedzte mi pravdu, myslíte, že Clyde je naozaj blázon? Až taký, že by sa s ním malo niečo robiť?“

„Ako to mám vedieť?“

„Robím si starosti o deti,“ odvetila. „Ja už od neho nemôžem žiadať nič… keď sme sa rozviedli, vyplatil ma naraz… ale deti môžu. Sme bez haliera a robím si o ne starosti. Ak je Clyde naozaj blázon, ľahko sa môže stať, že všetko premárni a nenechá im ani cent. Čo by ste mi poradili?“

„Vari ho chcete dať do blázinca?“

„N-nie,“ povedala váhavo, „ale rada by som sa s ním porozprávala.“ Položila mi ruku na plece. „Vy by ste mi ho nemohli nájsť?“

Pokrútil som hlavou.

„Nechcete mi pomôcť, Nick? Veď sme kedysi boli priateľmi.“ Vo veľkých modrých očiach sa jej zjavil nežný a zároveň prosebný výraz. Dorothy nás spoza stola podozrievavo pozorovala.

„Dočerta, Mimi,“ namietol som, „v New Yorku sú predsa tisíce detektívov. Najmite si niektorého. Ja som s tou robotou už skončil.“

„Viem, ale… bola Dorothy včera večer veľmi opitá?“

„Asi som bol opitý ja. Mne sa videla dosť triezva.“

„Však je z nej celkom pekné dievča?“

„Vždy som si to myslel.“

Na chvíľu sa zamyslela a potom povedala: „Je to ešte dieťa, Nick.“

„Čo tým chcete povedať?“

Usmiala sa. „Nechcela by si sa začať obliekať, Dorry?“

Dorothy mrzuto zopakovala, že sa jej nechce zabíjať odpoludnie u tety Alice. 

Jorgensen sa obrátil k svojej žene. „Pani Charlesová nám láskavo navrhla, aby sme…“

„Áno,“ skočila mu Nora do reči, „prečo ešte chvíľu nezostanete? Prídu k nám hostia. Nebude to síce bohvieaká zábava, ale…“ kývla rukou s pohárikom a nedopovedala.

„Rada by som zostala,“ povedala Mimi pomaly, „ale Alice…“

„Ospravedlň sa jej telefonicky,“ navrhol Jorgensen.

„Ja jej zavolám,“ ponúkla sa Dorothy.

Mimi súhlasila. „A buď k nej milá.“ Dorothy odišla do spálne. Všetci akoby pookriali. Nora zachytila môj pohľad a veselo na mňa žmurkla; musel som sa zatváriť milo, lebo Mimi nás pozorovala. Spýtala sa nás: „Naozaj chcete, aby sme tu zostali?“

„Prirodzene.“

„Možno sa len tak tvárite. Nick, vy ste boli s chuderkou Júliou celkom zadobre, však?“

„«Chuderka Júlia« – ako to od vás pekne znie. Mal som ju celkom rád.“

Mimi mi opäť položila ruku na plece. „Rozbila naše manželstvo s Clydom. Prirodzene, vtedy som ju nenávidela, ale to už je dávno. Keď som ju šla v piatok navštíviť, necítila som k nej hnev. A videla som ju umierať, Nick. Nezaslúžila si to. Bolo to hrozné. Nech už som k nej kedysi cítila čokoľvek, teraz ju len ľutujem. Keď som povedala »chuderka Júlia«, myslela som to naozaj.“

„Nerozumiem, o čo vám ide,“ povedal som. „Nerozumiem, o čo vám tu všetkým ide.“

„Nám všetkým,“ zopakovala po mne Mimi. „Bola Dorry…“

Dorothy sa vrátila zo spálne. „Vybavené,“ Pobozkala matku na ústa a sadla si k nej.

Mimi sa pozrela do zrkadielka, či sa jej nerozmazal rúž, a spýtala sa: „Nehnevá sa Alice?“

„Nie, vysvetlila som jej to. Čo tu treba robiť, aby človeku dali napiť?“

„Treba zájsť tamto ku stolíku,“ odvetil som, „kde sú fľaše a lad, a naliať si.“

„Priveľa piješ,“ poznamenala Mimi.

„Ale s Niekom sa vôbec nemôžem porovnávať“, odvetila Dorothy a podišla ku stolíku.

Mimi pokrútila hlavou. „Tie dnešné deti! Chcela som povedať, že ste si s Júliou Wolfovou celkom dobre rozumeli, však?“

„Dáte si aj vy, Nick?“ spýtala sa Dorothy.

„Áno, ďakujem,“ odvetil som a potom som sa obrátil k Mimi: „Áno, mal som ju celkom rád.“

„Namojdušu, vy sa ale viete vykrúcať,“ posťažovala sa Mimi. „Mali ste ju tak radi ako povedzme kedysi mňa?“

„Máte na mysli tie dve popoludnia, čo sme spolu strávili?“

Jej smiech znel celkom úprimne. „Tomu vravím jasná odpoveď.“ Oslovila Dorothy, ktorá k nám prichádzala s pohárikmi v rukách. „Miláčik, musíš si obstarať šaty takejto belasej farby. Veľmi ti pristane.“ Vzal som si od Dorothy pohár a povedal som, že sa hádam radšej idem obliecť.

7. kapitola

Keď som sa vrátil z kúpeľne, našiel som Noru a Dorothy v spálni. Nora sa česala a Dorothy sedela na peľasti postele a hrala sa s pančuchou. V zrkadle som zazrel Noru, ako mi posiela bozk.

„Však máte Nicka veľmi rada, Nora?“ spýtala sa Dorothy.

„Má síce bláznivú grécku náturu, ale už som si naňho zvykla.“

„Charles nie je grécke meno.“

„Pôvodne znelo Charalambides,“ vysvetľoval som. „Ale keď sa sem starý otec prisťahoval, imigračný úradník na Ellis Islande mu povedal, že Charalambides je pridlhé meno – zle sa mu to písalo – a skrátil mu ho na Charles. Starkému to bolo jedno, mohli ho volať aj X, len keď ho tu nechali.“

Dorothy na mňa uprene hľadela. „Nikdy neviem, kedy si vymýšľate.“ Začala si naťahovať pančuchy a zrazu prestala. „Čo od vás chcela mama?“

„Nič. Len sa ma na všeličo vypytovala. Chcela vedieť, čo ste včera večer robili a rozprávali.“

„Myslela som si to. Čo ste jej povedali?“

„Čo som jej mohol povedať? Veď ste nič neurobili ani nepovedali.“

Zamyslene zvraštila čelo, ale keď sa opäť ozvala, začala o niečom celkom inom: „Netušila som, že medzi vami a mamou niekedy čosi bolo. Bola som vtedy iba dieťa a nebola by som sa dovtípila, o čo ide, aj keby som si dačo všimla. A nevedela som ani to, že ste takí dobrí známi.“

Nora sa zasmiala a odvrátila sa od zrkadla. „Tak konečne to začína byť zaujímavé.“ Kývla hrebeňom na Dorothy. „Len pokračujte, drahá.“

„O ničom som vtedy nevedela,“ povedala Dorothy slávnostne.

Vyťahoval som z košele špendlíky, ktorými ju v práčovni zošpendlili. „A čo viete teraz?“ spýtal som sa.

„Nič,“ odvetila váhavo a začervenala sa, „ale môžem si to domyslieť.“ Sklonila sa nad pančuchou.

„Tak si to domyslite,“ zavrčal som, „ste klebetnica, ale zato sa nemusíte tváriť tak rozpačito. Nemôžete predsa za to, že máte takú čiernu dušu.“

Zdvihla hlavu a rozosmiala sa. Potom opäť zvážnela a spýtala sa: „Myslíte, že som sa podala na mamu?“

„Neprekvapilo by ma to.“

„Ale myslíte si to?“

„Chcete, aby som povedal nie. Tak nie.“

„A s takýmto človekom musím žiť!“ zvolala Nora veselo. „Je nenapraviteľný.“ 

Obliekol som sa a vošiel do obývačky. Mimi sedela Jorgensenovi na kolenách. Vstala a opýtala sa: „Čo si dostal pod stromček?“

„Nora mi dala hodinky.“ Ukázal som jej ich.

Povedala, že sú nádherné, a aj boli. „A čo ste jej dali vy?“

„Náhrdelník.“

„Smiem sa obslúžiť?“ spýtal sa Jorgensen a šiel si namiešať koktail.

Vtom zacengal zvonec. Prišli Quinnovci a Margot Innesová; predstavil som ich Jorgensenovcom. O chvíľu vošli Nora a Dorothy, oblečené a upravené. Quinn sa hneď pridal k Dorothy. Potom prišiel Larry Crowley s akousi dievčinou menom Denisa a za nimi Edgeovci. Vyhral som od Margot tridsaťdva dolárov v kockách, ale nedala mi ich. Denisa si šla na chvíľu ľahnúť do spálne. Po šiestej odtiahla Alice Quinnová s Margotinou pomocou manžela od Dorothy a odišla s ním na dohovorenú schôdzku. Pobrali sa aj Edgeovci. Mimi si obliekla kabát a prinútila manžela i dcéru, aby sa tiež zdvihli.

„Ten čas tak rýchle ubehol,“ povedala, „mohli by ste prísť k nám zajtra na večeru?“

„Veľmi radi,“ odpovedala za nás Nora. Podali sme si ruky a zdvorilo sa s nimi rozlúčili. Nora zatvorila za nimi dvere a oprela sa chrbtom o ne. „Bože, to je ale fešák,“ vzdychla si.

8. kapitola

Doteraz som si bol istý, že som sa do rodinných ťažkostí Wynantovcov – Jorgensenovcov nijako nezaplietol, ale keď sme sa cestou domov zastavili o štvrtej ráno v Reubenovej kaviarni na kávu, Nora roztvorila noviny a v štipci miestnych klebiet našla stručný oznam: „Nick Charles, bývalé eso Transamerickej detektívnej agentúry, sa vrátil z pobrežia, aby odhalil záhadnú vraždu 

Júlie Wolfovej.“ Keď som si asi o šesť hodín neskôr sadol na posteli a otvoril oči, Nora ma mykala za plece a vo dverách spálne stál chlapík s revolverom v ruke.

Bol zavalitý, počerný, strednej postavy, so širokou bradou a blízko zasadenými očami. Mal čierny klobúk, priliehavý čierny kabát, čierny oblek a topánky. Vyzeral, akoby si to všetko bol kúpil len pred štvrťhodinou. Čierny revolver kalibru 38 s krátkou hlavňou držal ležérne v ruke, na nikoho nemieril. „Musela som ho pustiť dnu,“ vysvetľovala Nora. „Vravel, že sa chce…“

„Chcem sa s vami porozprávať,“ ozval sa chlapík s revolverom. „Neodkladne.“ Mal tichý, chrapľavý hlas. Už som sa celkom prebral. Pozrel som na Noru. Bola vzrušená, ale nie vydesená: tvárila sa, ako by bola na dostihoch a kôň, na ktorého stavila, viedol o hlavu pred ostatnými.

„Dobre teda, hovorte.“ povedal som mu. „Ale nemohli by ste ten revolver schovať? Moja žena sa síce nebojí, ale ja som tehotný a nechcem, aby sa mi dieťa narodilo s…“

Uškrnul sa. „Nemusíte ma presviedčať, že ste tvrdý chlapík. Už som o vás počul.“ Vopchal revolver do vrecka kabáta. „Som Shep Morelli.“

„To mi nič nehovorí.“

Podišiel o krok bližšie a pokrútil hlavou. „Ja som Júliu neodbachol.“

„Možno neklamete, ale prečo to hovoríte mne? Mňa do toho nič.“

„Nevidel som ju už tri mesiace,“ pokračoval. „Rozišli sme sa.“

„Povedzte to polícii.“

„Nemal som nijaký dôvod ublížiť jej, správala sa ku mne vždy fair.“

„To je všetko pekné,“ povedal som, „ibaže ste s tým na zlej adrese.“

„Počujte,“ pristúpil bližšie k posteli, „Studsy Burke hovorí, že kedysi ste boli fajn chlap. Preto som tu. Čo…“

„Ako sa má Studsy?“ spýtal som sa. „Nevidel som ho hádam od dvadsiateho tretieho roku, keď ho zašili do basy.“

„Má sa dobre. Rád by vás videl. Má bar, Pigiron-klub na Západnej štyridsiatej deviatej ulici. Ale počujte, čo tí poliši vlastne chcú? Naozaj si myslia, že som to urobil ja? Alebo mi to len chcú prišiť za golier?“

Pokrútil som hlavou. „Keby som vedel, povedal by som: nedajte sa mýliť novinami, nemám s tým nič spoločné. Spýtajte sa polície.“

„líž len to by mi chýbalo.“ Opäť sa uškrnul. „Bola by to najväčšia hlúposť, akú som kedy urobil. Nedávno som sa pochytil s istým policajným kapitánom a ten si to tri týždne odležal v nemocnici. Polícia by si ma veľmi rada vypočula. Najmä s obuškami pri ruke.“ Obrátil ruku dlaňou hore. „Rozprávam sa s vami celkom otvorene. Studsy hovorí, že ste priamy chlap. Tak sa nevykrúcajte.“

„Veď sa nevykrúcam,“ ubezpečil som ho. „Keby som niečo vedel, po…“

Ktosi trikrát energicky zaklopal na dvere. Morelli pohotovo vytiahol revolver. Bol v strehu. Kovovým hlasom zavrčal: „A to je čo?“

„Neviem.“ Sadol som si na posteli trochu vyššie a ukázal som na revolver v jeho ruke. „To sa asi týka vás.“ Revolver mieril presne na moju hruď. Krv mi pulzovala v sluchách a akoby mi napuchli pery. Povedal som: „Tu nie je požiarny rebrík.“ Vystrel som lávu ruku k Nore, ktorá sedela na druhej strane postele.

Znovu sa ozvalo búchanie na dvere a hlboký hlas zvolal: „Otvorte! Polícia!“

Morelli stisol pery a v očiach mu zablysla zlosť. „Ty sukin syn,“ povedal pomaly, takmer akoby ma ľutoval. Urobil ešte krôčik a zastal.

V zámke zaštrkotal kľúč. Ľavou rukou som sotil Noru na zem a pravou hodil na Morelliho revolver vankúš. Letel celkom pomaličky, ako v bezváhovom stave, ako hodvábny papierik. Výstrel z Morelliho revolvera sa mi zdal tým najohlušujúcejším zvukom, aký som kedy počul. Hodil som sa na zem a pocítil, ako ma čosi popálilo na ľavej strane hrudníka. Chytil som ho za členok a strhol na seba. Začal ma tĺcť po chrbte pažbou revolvera, kým som si neuvoľnil ruku a nevrazil mu pár do slabín.

Do izby vbehli akísi ľudia a odtrhli nás od seba. Päť minút nám trvalo, kým sme vzkriesili Noru. Sadla si, tvár si podoprela dlaňami a obzerala sa po izbe. Medzi dvoma detektívmi zbadala Morelliho s putami na rukách. Bol celý dotlčený; policajti si ho trochu podali, len tak pre zábavu. Nora sa na mňa zamračila. „Ty blázon,“ povedala, „nemusel si ma hneď omráčiť. Vedela som, že si s ním poradíš, ale chcela som to vidieť.“

Jeden z policajtov sa zasmial. „Dočerta,“ povedal s obdivom, „tá má ale nervy.“

Usmiala sa naňho a vstala. Keď sa pozrela na mňa, úsmev jej zamrel na perách. „Nick, veď ty si…“ Povedal som, že to nič nie je a stiahol som si zvyšky pyžamového kabátika. Morelliho guľka mi vyryla asi desaťcentimetrový pásik pod ľavou prsnou bradavkou. Z rany sa valila krv, hoci nebola veľmi hlboká.

„Smola,“ ozval sa Morelli. „Pár centimetrov vyššie a mohlo to byť v poriadku.“ Policajt, na ktorého Nora tak zapôsobila – vysoký, svetlovlasý, asi päťdesiatročný chlapisko v sivom obleku, ktorý nebol veľmi šitý na mieru – udrel Morelliho do tváre.

Keyser, riaditeľ hotela, povedal, že zavolá lekára, a odišiel do spálne. Nora utekala do kúpeľne po uteráky. Obviazal som si ranu uterákom a ľahol som si. „Nič mi nie je. Kým nepríde lekár, nevšímajme si to. Ako to, že ste sem tak pohotovo vrazili?“

Policajt, ktorý udrel Morelliho, odvetil: „Náhodou sme sa dopočuli, že sa tu stretáva Wynantova rodina, jeho advokát a ešte plno ďalších, a tak sme si povedali, že by bolo dobre trochu to tu sledovať, ak by sa tu náhodou zjavil aj Wynant. A keď mal dnes dopoludnia službu tuto Mack, zbadal tohto vtáčika a brnkol nám. Hneď sme išli hore aj s pánom Keyserom a zdá sa, že bol najvyšší čas.“

„Áno, bol najvyšší čas, alebo možno by ma nebol vôbec postrelil.“

Podozrievavo sa na mňa zahľadel bledosivými, vodnatými očami. „Ten vtáčik je váš priateľ?“

„Nikdy v živote som ho nevidel.“

„Čo tu chcel?“

„Prišiel mi povedať, že nezastrelil Júliu Wolfovú.“

„A vás sa to ako týka?“

„Nijako.“

„Prečo vám to teda prišiel povedať?“

„Spýtajte sa jeho. Ja neviem.“

„Ale ja sa pýtam vás.“

„Tak sa len pýtajte.“

„Povedzte mi ešte jedno: podáte naňho žalobu, že na vás strieľal?“

„Ani to vám teraz neviem povedať. Možno to bola iba náhoda.“

„Dobre. Času máme dosť. Myslím, že sa vás budeme musieť povypytovať na oveľa viac vecí, ako sme predpokladali.“ Obrátil sa k jednému zo svojich štyroch kolegov: „Trochu sa tu poobzeráme.“

„Ale nie bez súdneho príkazu,“ upozornil som ho.

„To vravíte vy. Do toho, Andy.“ Začali prehľadávať byt.

Prišiel lekár – ošumelý chlapík, ktorý mal zrejme nádchu – chvíľu si čosi šomral popod nos a smrkal, potom mi zastavil krvácanie, obviazal ranu a povedal mi, že všetko bude v poriadku, ak si zo dva dni pokojne poležím. Všetci sme mlčali. Policajti nedovolili, aby ošetril aj Morelliho. Pri odchode doktor vyzeral ešte ošumelejší a bezvýraznejší. Vysoký plavovlasý policajt sa vrátil z obývačky s rukou za chrbtom. Počkal, kým odíde lekár, a potom sa spýtal: „Máte zbrojný pas na pištoľu?“

„Nie.“ 

„Tak načo vám je toto?“ Vytiahol spoza chrbta pištoľu, ktorú som vzal Dorothy Wynantovej. Nevedel som, čo mu povedať.

„Počuli ste o Sullivanovom zákone?“ spýtal sa.

„Áno.“

„Viete teda, na čom ste. Tá pištoľa je vaša?“

„Nie.“

„A čia?“

„Najprv si musím spomenúť.“

Strčil si pištoľu do vrecka a sadol si na stoličku pri posteli. „Počujte, pán Charles,“ začal. „Zdá sa mi, že sme to obidvaja trochu pokazili. Nechcem vám dokazovať, aký som tvrdý chlapík, a nazdávam sa, že ani vy to nechcete dokazovať mne. To zranenie vám tiež zrejme nepridá na nálade, a preto vás už nechám na pokoji, aby ste si mohli trochu oddýchnuť. Možno potom nájdeme spoločnú reč.“

„Ďakujem,“ odvetil som, a myslel som to naozaj. „Mohli by sme si vypiť.“

„Isteže,“ prisvedčila Nora a zdvihla sa z postele.

Vysoký svetlovlasý policajt sa díval za ňou. Potom slávnostne pokýval hlavou a povedal: „Ste skutočne šťastný človek.“ Odrazu mi podal ruku. „Som Guild, John Guild.“

„Ako sa volám ja, už viete.“ Podali sme si ruky.

Nora priniesla na tácni fľašu škótskej, sódu a niekoľko pohárov. Chcela naliať aj Morellimu, ale Guild nedovolil. „Je to od vás veľmi milé, pani Charlesová, ale bez lekárovho súhlasu sa zatknutému nesmie podávať alkohol, ani lieky.“ Pozrel na mňa. „Nemám pravdu?“ Prisvedčil som a všetci sme sa napili.

Napokon Guild položil prázdny pohárik a vstal. „Tú pištoľu musím vziať so sebou, ale nerobte si s tým starosti. Keď sa budete lepšie cítiť, pozhovárame sa.“ Chytil Noru za ruku a nemotorne sa nad ňou sklonil. „Dúfam, že ste sa nenahnevali za to, čo som pred chvíľou povedal, ale je to naozaj tak a ja…“

Nora sa vie veľmi milo usmievať. Obdarila ho jedným zo svojich najkrajších úsmevov. „Prečo by som sa mala za to hnevať? Naopak, páčilo sa mi to.“ Vyprevadila policajtov aj so zatknutým. Keyser odišiel o chvíľu skôr.

„Je milý,“ poznamenala, keď sa vrátila do obývačky. „Bolí ťa to veľmi?“

„Nie.“

„Je to aj moja vina, však?“

„Hlúposť. Nevypijeme si ešte?“

Naliala mi. „Na tvojom mieste by som dnes veľa nepila.“

„Veď ani nebudem,“ prisľúbil som. „Hádam by bolo najlepšie dať si na raňajky údeného lososa. A teraz, keď sme sa na chvíľu zbavili všetkých ťažkostí, mohla by si zariadiť, aby nám vrátili psa. A telefonistovi prikáž, nech nám sem nikoho neprepája; čochvíľa sa sem zrejme nahrnú reportéri.“

„A čo povieš polícii o tej Dorothinej pištoli? Veď niečo im musíš povedať, či nie?“

„Ešte neviem.“

„Povedz pravdu, Nick, správala som sa veľmi hlúpo?“

Pokrútil som hlavou. „Iba dosť hlúpo.“

„Ty lotor,“ zasmiala sa a odišla k telefónu.

9. kapitola

„Len sa chvasceš, tak je to,“ povedala Nora. „Ale načo? Veď ja viem, že od teba guľky odskakujú. Nemusíš mi to dokazovať.“

„Nič sa mi nestane, ak vstanem.“

„Ale nič sa nestane, ak zostaneš aspoň deň v posteli. Doktor povedal…“

„Keby dačomu rozumel, vyliečil by si v prvom rade nádchu.“ Sadol som si na posteli. Nohy mi trčali a Asta mi ich začala oblizovať.

Nora mi priniesla papuče a župan. „Tak dobre, hrdina, vstaň a pošpiň mi koberce krvou.“ Opatrne som vstal a zdalo sa mi, že pokiaľ nehýbem ľavým plecom a vyhýbam sa Astiným labkám, je všetko v poriadku.

„Pochop,“ začal som, „nechcel som sa do toho zapliesť – a ani teraz sa nechcem – ale sama vidíš, ako mi to pomohlo. Teraz sa už z toho nemôžem vyzuť. Musím sa na to pozrieť.“

„Odcestujme,“ navrhla Nora. „Poďme na týždeň-dva na Bermudy, alebo do Havany. Alebo sa vráťme domov.“

„Aj tak musím polícii niečo povedať o tej pištoli. A čo ak sa zistí, že ňou zabili Júliu Wolfovú? Ak to ešte nevedia, čoskoro to zistia.“

„Naozaj si to myslíš?“

„Len nahlas uvažujem. Dnes sa ta vyberieme na večeru a…

„Nepôjdeme ta. Vari si sa už načisto zbláznil? Ak ich chceš nasilu vidieť, nech prídu oni sem.“

„To nie je to isté.“ Objal som ju. „To zranenie nech ťa netrápi. Som celkom fit.“

„Už sa zasa chvasceš,“ povedala. „Chceš ukázať, že si hrdina, ktorého ani guľky nezastrašia.“

„Nebuď protivná.“

„A budem. Nechcem, aby…“

Zakryl som jej ústa rukou. „Chcem navštíviť Jorgensenovcov. Chcem vidieť Macaulayho a Studsyho Burka. Už mám tých táračiek dosť. Pozriem sa na to sám.“

„Si tvrdohlavý ako mulica,“ vzdychla si Nora. „Ale aj tak j<? ešte len päť hodín. Polež si, kým sa začnem chystať.“

Pohodlne som si ľahol na pohovku v obývačke. Dali sme si doniesť večerníky. Jedny noviny písali, že ma Morelli zasiahol dva razy, druhé, že tri razy, keď som ho chcel zatknúť za vraždu Júlie Wolfovej; môj stav je natoľko vážny, že ma ani nepreviezli do nemocnice a nikto ma nesmie navštevovať. Uverejnili aj Morelliho a moju fotografiu asi spred trinástich rokov. Mal som na nej akýsi smiešny klobúk a vyšetroval som vtedy ten výbuch na Wall Streete. Ostatné články o vražde Júlie Wolfovej boli samé výmysly. Práve sme si ich čítali, keď sa opäť zjavila naša stála návštevníčka Dorothy Wynantová.

Začul som ju, ako hovorí Nore pri dverách:

„Nechceli ma ohlásiť, tak som sa sem prešmykla. Prosím vás, nepošlite ma preč. Pomôžem vám ošetrovať Nicka. Urobím, čo budete chcieť. Prosím vás, Nora.“

„Poďte ďalej,“ pozvala ju Nora.

Dorothy vošla do obývačky. Vytreštila na mňa oči. „Ale… ale noviny píšu, že…“

„Vyzerám vari, že sa chystám umrieť? Čo sa vám stalo?“ Dolnú peru mala napuchnutú a v kútiku úst rozseknutú, jedno líce odreté, druhé poškriabané; oči mala červené a opuchnuté.

„Mama ma stĺkla,“ povedala. „Pozrite.“ Kabát zhodila na dlážku, rozopla si šaty a zhrnula ich z pleca a ukázala mi chrbát. Mala na ňom červené fľaky a na pleci odreniny. Rozplakala sa. „Vidíte to?“

„Úbohé dieťa!“ Nora ju objala.

„Prečo vás zbila?“ spýtal som sa.

Dorothy sa vymanila z Norinho objatia a kvokla si k mojej pohovke. Asta ju začala oňuchávať. „Myslela si, že… že som sa k vám prišla vyzvedať na otca a Júliu Wolfovú.“ Rozvzlykala sa. „Preto sem prišla aj ona, aby si to overila – a vy ste ju presvedčili, že sme o tom nehovorili. Vy… presvedčili ste ju, že ani neviete, o čo ide – práve tak ako mňa – a všetko bolo v poriadku dovtedy, kým si neprečítala dnešné večerníky. Hneď jej bolo jasné, že… že ste ju oklamali, keď ste jej tvrdili, že s tým nemáte nič spoločné. Zbila ma, aby som sa priznala, čo som vám narozprávala.“

„Čo ste jej povedali?“

„Čo som jej mohla povedať? Nemohla som jej predsa povedať… povedať o Chrisovi. Nepovedala som jej nič.“

„Bol tam aj on?“

„Áno.“

„A dovolil, aby vás mlátila?“

„On – on sa proti nej neodváži postaviť.“

„Preboha,“ obrátil som sa k Nore, „vypime si dačo.“

„Dobre,“ prisvedčila Nora, zdvihla Dorothin kabát, prehodila ho cez stoličku a odišla do kuchyne.

„Prosím vás, dovoľte mi tu zostať, Nick,“ povedala Dorothy.

„Čestné slovo, nebudem vám tu vôbec zavadzať, a aj vy ste mi radili, aby som od nich odišla. Veď sa na to pamätáte; teraz nemám kam ísť. Prosím vás o to.“

„Vydržte trochu. Musím nad tým chvíľku porozmýšľať. Viete, ja sa Mimi bojím práve tak ako vy. Čo ste mi mali podľa nej prezradiť?“

„Matka iste dačo vie – dačo o tej vražde – a myslí si, že to viem aj ja, ale ja neviem o ničom, Nick. Prisahám, že neviem.“

„Tak to ste mi naozaj pomohli,“ zahundral som. „Ale počujte, maličká, začneme s tým, čo viete. Chcem, aby ste mi porozprávali všetko pekne od začiatku. Inak sa nehrám.“

Urobila pohyb, akoby sa chcela prekrižovať. „Prisahám,“ povedala.

„Tak fajn. A teraz si vypime.“ Vzali sme si od Nory poháre. „Povedali ste mame, že sa už nevrátite?“

„Nie, nepovedala som nič. Možno ani nevie, že nie som vo svojej izbe.“

„To je dobre.“

„Vari ma nechcete poslať späť?“ rozplakala sa.

„To dieťa tam nemôže ostať a dať sa takto mlátiť, Nick,“ povedala Nora s pohárom v ruke.

„Psst, ešte neviem. Práve som si myslel, že ak k nim pôjdeme na večeru, bude lepšie, keď Mimi nebude vedieť…“

Dorothy sa na mňa vydesene pozrela a Nora vykríkla: „Nemysli si, že ma ta dostaneš!“

„Veď mama vás dnes nečaká,“ ozvala sa chytro Dorothy. „Neviem, či vôbec bude doma. V novinách písali, že umierate. Ani na um by jej nezišlo, že ju dnes navštívite.“

„Tým lepšie,“ poznamenal som. „Prekvapíme ich.“

Dorothy zbledla ako stena, naklonila sa tesne ku mne a v rozrušení mi vyliala trochu koktailu na rukáv. „Nechoďte ta. Teraz ta nemôžete ísť. Počúvnite ma. Počúvnite Noru. Nemôžete to urobiť.“ Obrátila bielu tvár k Nore. „Však ta nemôže ísť? Odhovorte ho od toho.“

Nora sa na mňa uprene dívala tmavými očami a povedala: „Vydržte, Dorothy. Nick vie najlepšie, čo má robiť. Tak čo, Nick?“

Uškrnul som sa. „Ešte sa len začínam obzerať. Ak chceš, aby tu Dorothy zostala, nech zostane. Azda môže spať s Astou. Ale do ostatného sa mi nemiešajte. Neviem, čo urobím, lebo ešte neviem, o čo ide. Najprv to musím zistiť. A zistím si to tak, ako uznám za vhodné.“

„Nebudeme sa vám do toho miešať,“ povedala Dorothy. „Však nie, Nora?“

Nora sa na mňa mlčky dívala.

Spýtal som sa Dorothy: „Kde ste vzali tú pištoľu? A tentoraz si už nevymýšľajte.“ Dorothy si oblizla spodnú peru a tvár jej očervenela. Odkašlala si. „Len pozor,“ povedal som. „Ak ma budete zasa balamutiť, zatelefonujem Mimi, nech si po vás príde.“

„Teraz ti to už iste povie,“ zasiahla Nora zmierlivo.

Dorothy si znova odkašlala. „Mô-môžem vám vyrozprávať, čo sa mi prihodilo, keď som bola ešte malá?“

„Súvisí to dáko s tou pištoľou?“

„Nie, ale lepšie pochopíte, prečo som…“

„Teraz nám to nerozprávajte. Inokedy. Kde ste tú pištoľu splašili?“

„Škoda, že nechcete, aby som vám to porozprávala.“ Dorothy sklonila hlavu.

„Kde ste splašili tú pištoľu?“

„Od akéhosi chlapa v bare,“ odvetila sotva počuteľne.

„No prosím, vedel som, že sa napokon dozvieme pravdu,“ povedal som. Nora sa na mňa zamračila a pokrútila hlavou. „Tak dobre, povedzme, že je to tak. V ktorom bare?“

Dorothy zdvihla hlavu. „Neviem. Ale asi na Desiatej avenue. Bude to vedieť váš priateľ Quinn. On ma ta zaviedol.“

„Stretli ste sa s ním, keď ste od nás odišli?“

„Áno.“

„Dúfam, že len náhodou.“

Vyčítavo sa na mňa pozrela. „Chcem vám povedať pravdu, Nick. Sľúbila som mu, že sa stretneme v Palmaklube; adresu mi napísal. Keď som sa s vami a Norou rozlúčila, išla som ta a potom sme spolu vymietli kopu barov, až sme napokon zapadli do lokálu, kde som dostala ten revolver. Bola to strašná putika. Ak mi neveríte, spýtajte sa Quinna.“

„Pištoľu vám zaobstaral on?“

„Nie. Vtedy už bol ako čík. Spal s hlavou na stole. Nechala som ho tam. Sľúbili mi, že sa postarajú, aby sa v poriadku dostal domov.“

„A ako to bolo s tou pištoľou?“

„Hneď vám to poviem.“ Začervenala sa. „Quinn mi povedal, že sa v tom bare schádza podsvetie. Preto som ta aj chcela ísť. A keď zaspal, dala som sa tam do reči s akýmsi chlapíkom, ktorý vyzeral ako rodený zločinec. Bola som ako omámená. A po celý ten čas som nechcela ísť domov, ale k vám, len som sa obávala, že ma vyhodíte.“ Dorothy bola už celá červená a od vzrušenia začala jachtať. „Tak som si povedala, že ak – ak vám nahovorím, že som v peknej kaši – a aj preto, aby som sa necítila tak hlúpo… slovom, požiadala som toho hrozného gangstera, alebo čo to bol zač, aby mi predal pištoľu, alebo aspoň poradil, kde by som mohla nejakú kúpiť. Spočiatku nebral moje reči vážne a smial sa mi, ale potom som ho presvedčila, že to myslím naozaj. Neprestal sa síce uškŕňať, no sľúbil, že sa pokúsi niečo zohnať. Vrátil sa s tým, že už dačo má, a spýtal sa, koľko mu môžem zaplatiť. Nemala som veľa peňazí, tak som mu ponúkla náramnicu, ale on si asi myslel, že je to dáka bezcenná čačka, a chcel len peniaze, tak som mu napokon dala dvanásť dolárov – nechala som si len dolár na taxík – a on mi dal pištoľu; a potom som prišla sem a narozprávala som vám, že sa bojím ísť domov kvôli Chrisovi.“ Posledné slová sa z nej vyhrnuli ako riava a nakoniec si sťažka vzdychla, akoby sa potešila, že to už má za sebou.

„Chris vás vlastne ani neobťažoval?“

Zahryzla si do pery. „Obťažoval, ale nebolo to také strašné.“ Oboma rukami ma chytila za plecia a tvárou sa ma takmer dotýkala. „Musíte mi veriť. Keby to nebola pravda, nerozprávala by som vám to, a ani by som nerobila zo seba takú hlúpu klamárku.“

„Nemal by som vám to radšej veriť,“ povedal som. „Dvanásť dolárov je za revolver málo. Ale k tomu sa ešte vrátime. Vedeli ste, že Mimi chce v to popoludnie navštíviť Júliu Wolfovú?“

„Nie. Vtedy som ani nevedela, že chce nájsť otca. Nepovedali mi, kam idú.“

„Oni?“

„Áno, veď Chris odišiel s ňou.“

„O koľkej to bolo?“

Zvraštila čelo. „Bolo to okolo tretej, určite po tretej; pamätám sa, že sme mali ísť s Elsie Hamiltonovou nakupovať, a ja som sa chytro obliekala, aby som to stihla.“

„Vrátili sa spolu?“

„Neviem. Keď som prišla, obaja už boli doma.“

„O ktorej ste sa vrátili?“

„Po šiestej, Nick, hádam si nemyslíte, že… Ach, spomínam si, že mama čosi poznamenala, keď sa chystali. Nepočula som, čo vraví Chris, ale ona vyhlásila: ‚Keď sa jej na to spýtam ja, povie mi to.‘ Hovorila tým svojím vznešeným tónom, ktorý občas používa, veď ju poznáte. Nič viac som nepočula. Dáva vám to nejaký zmysel?“

„Čo vám vtedy povedala o tej vražde?“

„Len toľko, že našla Júliu zavraždenú, že bola veľmi rozrušená a že potom prišla polícia a vypočúvali ju.“

„Zdalo sa vám, že ju to ohromilo?“

Dorothy pokrútila hlavou. „Nie, bola len veľmi vzrušená. Veď ju poznáte.“ Uprene sa na mňa zadívala a váhavo sa spýtala: „Vari si len nemyslíte, že má s tým niečo spoločné?“

„A ako sa na to dívate vy?“

„Ešte som nad tým nerozmýšľala. Myslela som len na otca.“ A vážne dodala: „Otec by možno dačo také urobil preto, že nie je celkom normálny, ale matka by vedela zabiť človeka s rozvahou.“

„Asi to neurobil ani jeden z nich,“ podotkol som. „Polícia predsa zbalila Morelliho. Prečo sa mama chcela stretnúť s otcom?“

„Kvôli peniazom. Sme na mizine. Chris všetko premárnil,“ skrivila kútiky úst. „Myslím, že aj my ostatní sme sa o to pričinili, ale väčšinu premrhal on. Mama sa bojí, že ju Chris nechá, keď mu nebude dávať peniaze.“

„Ako to viete?“

„Počula som ich, keď o tom hovorili.“

„Myslíte, že by to z neho vystalo?“

„Ak mama nebude mať peniaze, tak určite,“ prikývla presvedčivo.

Pozrel som na hodinky a povedal: „Ostatné počká, kým sa nevrátime. Môžete tu prenocovať. Urobte si pohodlie a dajte si sem poslať z reštaurácie večeru. Najlepšie bude, ak sa odtiaľto ani nepohnete.“ Dorothy na mňa utrápene hľadela a mlčala.

Nora ju pohladkala po pleci. „Dorothy, neviem, aké má úmysly, ale keď vraví, že by sme ta mali zájsť na večeru, zaiste vie, prečo. Nerobil by…“

Dorothy sa usmiala a vyskočila. „Verím vám. Už nebudem taký blázon.“

Zavolal som recepciu, aby nám poslali poštu. Boli v nej dva listy pre Noru, jeden pre mňa, zopár oneskorených vianočných pozdravov (aj s darčekom od Larryho Crowleyho, ktorý nám poslal brožúrku Ako si otestovať moč doma), odkaz, kto nás volal, a telegram z Philadelphie:

NICK CHARLES

HOTEL NORMANDIA NEW YORK N Y

SPOJTE SA S HERBERTOM MACAULAYM

A DOHODNITE S NÍM VYŠETROVANIE VRAŽDY WOLFOVEJ STOP POSIELAM MU PODROBNÉ INŠTRUKCIE STOP S POZDRAVOM

CLYDE MILLER WYNANT

Vložil som telegram do obálky s poznámkou, že som ho práve dostal, a poslal ho po poslíčkovi na policajné oddelenie pre vyšetrovanie vrážd.

10. kapitola

„Naozaj sa cítiš dobre?“ spýtala sa ma Nora v taxíku.

„Naozaj.“

„A nebude to na teba priveľa?“

„Neboj sa. Čo povieš na tú Dorothinu historku?“

Zaváhala. „Ty jej neveríš, však?“ spýtala sa.

„Ani slovo, aspoň kým si to neoverím.“

„Vyznáš sa v tom lepšie ako ja,“ povedala, „ale zdá sa mi, že sa aspoň usilovala povedať ti pravdu.“

„Od ľudí, ktorí sa usilujú hovoriť pravdu, si vypočuješ aj oveľa bláznivejšie historky. Ak si človek odvykol hovoriť pravdu, nie je to také jednoduché.“

„Som presvedčená, že ste znalec ľudskej povahy, pán Charles,“ povedala Nora. „Však je to tak? Raz mi musíš porozprávať o svojich zážitkoch detektíva.“

„Hm, kúpiť v bare pištoľu za dvanásť dolárov… možné to je, ale…“

Po chvíľke mlčania sa Nora zrazu spýtala: „A čo ju vlastne trápi?“

„Jej otec je blázon a Dorothy si myslí, že aj ona.“

„Ako to vieš?“

„Pýtala si sa ma, tak som ti odpovedal.“

„Je to teda len tvoja domnienka?“

„Nazdávam sa, že to ju znepokojuje; neviem, či Wynant je naozaj blázon, a či to aj ona po ňom zdedila, ale je o tom presvedčená, a preto tak vyvádza.“

Keď sme zastali pred hotelom Courtland, Nora poznamenala: „Ale to je strašné, Nick. Dakto by mal…“

Namietol som, že pravdu nepoznám: možno sa Dorothy nemýli. „Možno práve teraz šije šatočky pre Astu.“

Dali sme sa ohlásiť u Jorgensenovcov a o chvíľu nás poslali hore. Keď sme vystúpili z výťahu, na chodbe nás vrele privítala Mimi a zahrnula nás slovami: „Tie prekliate noviny, skoro som im uverila, keď som sa dočítala, že ste v pazúroch smrti. Volala som vám dva razy, ale nechceli ma ani spojiť, ani povedať mi, ako sa cítite.“ Stískala mi obe ruky. „Tak sa teším, Nick, že to boli len výmysly, hoci teraz si zato budete musieť pretrpieť večer u nás. Prirodzene, nečakala som vás, a… Ale ste nejaký bledý. Naozaj vás zranili?“

„Nič vážne,“ odvetil som. „Dotkla sa ma guľka, ale to nestojí za reč.“

„A vy si aj tak prídete na večeru! Veľmi mi to síce lichotí, ale od vás je to vyslovený nerozum.“ Obrátila sa k Nore. „Myslíte, že bolo rozumné dovoliť mu…“

„Nemyslím,“ odvetila Nora, „ale nedal si povedať.“

„Muži sú veľkí blázni,“ vzdychla Mimi. Objala ma okolo pliec. „Alebo zveličujú, alebo jednoznačne podceňujú veci, ktoré… Ale poďte dnu. Tadeto, dovoľte, nech vám pomôžem.“

„Veď to nič nie je,“ bránil som sa, ale musel som sa dať uložiť do kresla a obložiť hŕbou podušiek.

Vošiel Jorgensen, podal mi ruku a vyslovil potešenie, že môj stav nie je taký vážny, ako píšu noviny. Potom zdvorilo podal Nore ruku. „Ospravedlňte ma prosím na minútku, hneď prinesiem koktaily.“

„Neviem, kde je Dorry,“ povedala Mimi. „Zrejme si šla zatancovať. Vy nemáte deti, však?“

„Nie,“ odpovedala Nora. 

„Prišli ste oveľa, hoci človek sa s nimi občas natrápi,“ vzdychla Mimi. „Asi nie som dosť prísna. A keď potom, niekedy Dorry vyhreším, tvári sa, akoby som jej ktovieako krivdila.“ Tvár sa jej rozjasnila. „A tu je moje druhé potešenie. Pamätáš sa na pána Charlesa, Gilbert? Toto je pani Charlesová.“ Gilbert Wynant, o dva roky mladší od svojej sestry, bol vyhúknutý, bledý a svetlovlasý mládenec so slabošskou bradou a ovisnutými kútikmi úst. Jeho nápadne veľké belasé oči s dlhými mihalnicami mu dodávali trochu zženštilý výraz. Dúfal som, že už nie je taký otravný ufňukanec, aký býval v detstve.

Jorgensen doniesol koktaily a Mimi nástojila, že jej musím porozprávať, ako ma postrehli. Urobil som jej po vôli, ale vylíčil som to bezvýznamnejšie, ako to v skutočnosti bolo. „Ale prečo prišiel za vami?“

„Čert vie. Aj mňa by to zaujímalo. A políciu tiež.“

„Kdesi som čítal,“ ozval sa Gilbert, „že ak ozajstného zločinca obžalujú z niečoho, čo nespáchal – aj keď ide o maličkosť – rozhorčí ho to oveľa väčšmi, ako iného. Čo si o tom myslíte vy, pán Charles?“

„Bude to asi tak.“

„Okrem prípadov,“ dodal Gilbert, „ak ide o čosi naozaj veľké, o čosi, čo by sám rád urobil.“ Opäť som prisvedčil, že je to tak.

„Nemusíte byť ku Gilovi zdvorilý, Nick, ak začne rozprávať hlúposti,“ povedala Mimi. „Má z tých svojich kníh celkom pomotanú hlavu. Dones nám ešte koktail, miláčik.“ Gilbert odišiel. Nora s Jorgensenom vyberali v kúte gramofónové platne.

„Dnes som dostal telegram od Wynanta,“ povedal som.

Mimi sa opatrne poobzerala po izbe, naklonila sa ku mne a takmer šeptom sa spýtala: „A čo chce?“

„Chce, aby som vypátral, kto zabil Júliu. Telegram bol podaný dnes odpoludnia vo Philadelphii.“

„A dáte sa na to?“ sťažka si vzdychla.

Pokrčil som plecami. „Telegram som odovzdal polícii.“ Gilbert sa vrátil s koktailom. Nora s Jorgensenom pustili Bachovú Malú fúgu. Mimi chytro dopila svoj pohár a Gilbert jej podal ďalší.

Gilbert si sadol a spýtal sa: „Rozoznali by ste narkomana na prvý pohľad?“ Celý sa pritom chvel.

„Ťažko. Prečo?“

„Len tak. Ani vtedy, ak to robí už dlhšie?“

„Čím dlhšie to robí, tým skôr na ňom zbadáte niečo zvláštne, ale často sa nedá povedať, či je to od narkotík.“

„A ďalšia vec,“ pokračoval, „Gross tvrdí, že keď človeka bodnú nožom, najprv cíti len akýsi úder a až neskôr bolesť. Je to tak?“

„Áno, ak je bodnutie dosť silné a nôž dosť ostrý. Je to ako pri strelnej rane: človek pocíti len náraz – a aj to iba slabý, najmä ak ide o malokalibrovú guľku s oceľovým plášťom. Bolesť príde, až keď sa na ranu dostane vzduch.“

Mimi dopila tretí koktail a povedala: „Myslím, že obaja máte nemožné reči, najmä po tom, čo sa dnes odpoludnia prihodilo Nickovi. Gil, pokús sa pohľadať Dorry. Poznáš predsa nejaké jej priateľky, tak im zavolaj. Zrejme sa tu objaví, ale aj tak mi robí starosti.“

„Je u nás,“ povedal som.

„U vás?“ Zdalo sa, že sa naozaj prekvapila.

„Odpoludnia prišla k nám a poprosila nás, či by u nás nemohla začas zostať.“

Zhovievavo sa usmiala a pokrútila hlavou. „Tá dnešná mládež!“ Prestala sa usmievať. „Začas?“ Prikývol som. Gilbert, ktorý sa ma zrejme chystal spýtať ešte na čosi, neprejavoval o náš rozhovor najmenší záujem.

Mimi sa opäť usmiala: „Ľutujem, že vás obťažuje, ale aj tak sa mi uľavilo, že je u vás a nie bohviekde. Kým sa vrátite, trucovanie ju prejde. Pošlite ju potom domov, dobre?“ Naliala mi. „Boli ste na ňu veľmi milí.“ Mlčal som.

„Pán Charles,“ začal Gilbert, „zločinci – mám na mysli profesionálnych zločincov – zvyčajne…“

„Neprerušuj nás, Gil,“ povedala Mimi. „Pošlite ju potom domov, dobre?“ Povedala to veľmi milo, ale povýšenecky ako francúzska kráľovná. Spomenul som si, čo mi o nej povedala Dorothy.

„Ak bude chcieť, môže zostať u nás. Nora si s ňou rozumie.“

Pohrozila mi prstom. „Ale ja nechcem, aby ste mi ju takto kazili. Iste vám o mne natárala kopu hlúpostí.“

„Ozaj, spomínala akúsi bitku.“

„No vidíte,“ zvolala Mimi víťazoslávne, akoby sa tým potvrdil jej názor. „Predsa ju len budete musieť poslať domov, Nick.“ Dopil som koktail. „Sme dohodnutí?“ opýtala sa.

„Ak bude chcieť, môže zostať u nás. Sme tomu celkom radi.“

„To je predsa smiešne. Má byť doma. Chcem ju mať tu.“ V jej hlase zaznel ostrý tón. „Ešte je len dieťa. Nemali by ste podporovať jej hlúpe nápady.“

„Nič také nerobím. Ak bude chcieť zostať, môže.“

Hnev, ktorý vzbĺkol v Miminých belasých očiach, len zvýraznil ich krásu. „Je to moje dieťa a ešte nie je plnoletá. Boli ste k nej veľmi milý, ale týmto už nerobíte nijakú láskavosť ani jej, ani mne, a to nestrpím. Ak ju nepošlete domov, podniknem kroky, aby som ju sem dostala. Nerada sa s vami škriepim, ale…“ naklonila sa dopredu a zdôrazňovala slová, „musí ísť domov.“

„Hádam sa len so mnou nechcete rozkmotriť, Mimi?“ spýtal som sa.

Pozrela na mňa, akoby mi chcela vyznať lásku, a spýtala sa: „To má byť vyhrážanie?“

„Dobre teda,“ povedal som, „dajte ma zatknúť pre únos a navádzanie mladistvej osoby na trestnú činnosť a alkoholizmus.“

Mimi zrazu podráždene a zlostne skríkla: „A povedzte žene, nech mi tak neobchytáva manžela!“ Nora, ktorá práve s Jorgensenom vyberala ďalšiu platňu, položila nevdojak ruku na jeho rukáv. Obidvaja sa prekvapení obrátili k Mimi. 

„Nora,“ povedal som, „pani Jorgensenová si neželá, aby si sa dotýkala jej manžela.“

„Veľmi ma to mrzí.“ Nora sa usmiala na Mimi, potom sa zatvárila utrápene a zvonivým hláskom dievčatka, ktoré recituje básničku, vyhlásila: „Ale Nick, si akýsi bledý. Určite si precenil svoje sily a teraz je ti horšie. Prepáčte, pani Jorgensenová, ale myslím, že ho budem musieť ihneď odviezť domov a uložiť do postele. Iste nás ospravedlníte.“ Mimi prisvedčila. Všetci sme boli navzájom veľmi zdvorilí. Zišli sme dolu a nasadli do taxíka.

„Tak prosím,“ povedala Nora. „Pre tvoju neústupčivosť sme prišli o večeru. A čo radíš teraz? Vrátime sa domov a navečeriame sa s Dorothy?“

Pokrútil som hlavou. „Chvílu sa zaobídeme aj bez Wynantovcov. Poďme do Maxovej reštaurácie, dostal som chuť na slimáky.“

„Výborne. A zistil si niečo?“

„Nie.“

„Je to priam hriech, že ten chlapík je taký fešák,“ poznamenala zamyslene.

„Čo o ňom súdiš?“

„Je to len taká veľká hračka. Ale aj tak je to hriech.“ Navečerali sme sa a vrátili do hotela Normandia. Dorothy už bola preč. Vlastne som to aj čakal. Nora prezrela izby, potom zavolala do recepcie. Nemali pre nás nijaký odkaz. „Čo ty na to?“ spýtala sa.

Nebolo ešte ani desať hodín. „Netreba sa znepokojovať,“ odvetil som. Povedal by som, že príde tak okolo tretej ráno dobre spitá, s guľometom, ktorý kúpi v bare u Childa.“

„Nech ju čert berie,“ odvetila Nora. „Daj si pyžamo a ľahni si.“

11. kapitola

Keď ma Nora druhého dňa na poludnie zobudila, rana ma už skoro nebolela. „Chce s tebou hovoriť ten môj sympatický poliš,“ povedala. „Ako ti je?“

„Mizerne. Asi som išiel spať triezvy.“ Odtisol som Astu nabok a vstal.

Keď som vošiel do obývačky, Guild s pohárom v ruke vstal a naširoko sa usmial.

„Vidím, pán Charles, že dnes ste už ako rybička.“ Podal som mu ruku, prisvedčil, že mi je celkom fajn, a sadli sme si. Dobromyseľne sa na mňa uškrnul. „Ale aj tak, nemali ste mi vyviesť ten kúsok.“

„Aký kúsok?“

„Keď som včera od vás odišiel, aby ste sa mohli zotaviť, vy ste sa rozbehli po návštevách. Človek by sa nazdával, že počkáte, kým tú vec spolu nepreberieme.“

„Neuvedomil som si to,“ povedal som. „Prepáčte. Videli ste ten telegram, čo som dostal od Wynanta?“

„Uhm. Začali sme pátrať aj vo Philadelphii.“

„A čo sa týka tej pištole,“ začal som, „ja…“

Nenechal ma dohovoriť. „Akej pištole? Veď to nijaká pištoľa nie je. Úderník má odlomený a celá je znútra hrdzavá a vybrakovaná. Ak z tej niekto za posledných šesť mesiacov vystrelil, som pápež. O tom kuse starého železa škoda hovoriť.“

Zasmial som sa. „Tým sa dá všeličo vysvetliť. Vzal som ju istému opilcovi, ktorý tvrdil, že ju kúpil kdesi v bare za dvanásť dolárov. Teraz mu už verím.“

„Raz mu dakto predá mestskú radnicu. Medzi nami, pán Charles, pracujete na tom prípade Wolfovej, či nie?“

„Videli ste predsa ten Wynantov telegram.“

„Áno. Podľa toho preňho nepracujete. Ale aj tak sa vás na to pýtam.“

„Už nie som súkromný detektív. S touto činnosťou som už nadobro skončil.“

„Počul som. Ale aj tak sa vás pýtam.“

„Keď sa už toľko vypytujete – nepracujem.“

Chvíľu uvažoval a povedal: „Položím otázku inak: nezaujíma vás ten prípad?“

„Zaujíma, lebo poznám osoby, ktorých sa to týka.“

„A nepredpokladáte, že sa toho prípadu ujmete?“ 

Zacengal telefón a Nora ho išla zdvihnúť.

„Pravdu povediac, neviem. Ak ma do toho budú stále tlačiť, ťažko povedať, či sa im to nepodarí.“

Guild pokýval hlavou. „Chápem. Môžem vám povedať, že by som bol rád, keby ste sa do toho pustili – na tej správnej strane.“

„Chceli ste povedať nie na Wynantovej strane. Spáchal to on?“

„To nechcem tvrdiť, pán Charles, ale doteraz nijako neprispel k tomu, aby sme mohli zistiť, kto to vlastne urobil.“

Vo dverách sa zjavila Nora. „Máš telefón, Nick.“

Bol to Herbert Macaulay. „Zdravím vás, pán Charles. Ako sa majú ranení?“

„Ďakujem, dobre.“

„Dozvedeli ste sa niečo o Wynantovi?“

„Áno.“

„Napísal mi, že vám poslal telegram. Ste natoľko v poriadku, že by ste…“

„Áno. Som celkom fit. Ak budete predvečerom v kancelárii, zaskočím za vami.“

„Výborne,“ súhlasil. „Budem tu do šiestej.“

Vrátil som sa do obývačky. Nora práve pozývala Guilda, aby sa s nami naobedoval, kým my budeme ešte len raňajkovať. Povedal, že je to od nej veľmi milé. Vyhlásil som, že pred raňajkami si musím niečo vypiť. Nora vyšla objednať jedlo a naliať do pohárikov. Guild pokrútil hlavou a povedal: „Je to úžasná žena, pán Charles.“ Vážne som prikývol.

„Povedzme, že vám tento prípad nanútia, ako vravíte,“ pokračoval. „Bol by som oveľa spokojnejší, keby ste pracovali s nami, a nie proti nám.“

„Aj ja.“

„Tak sme dohodnutí,“ povedal. Obrátil si kreslo väčšmi ku mne. „Asi sa na mňa nepamätáte, ale keď ste tu predtým pôsobili, patroloval som na Štyridsiatej druhej ulici.“

„Ale pravdaže,“ zaklamal som zdvorilo. „Stále ste mi boli akýsi povedomý… Ale uniforma človeka veľmi mení.“

„Myslím, že áno. Môžem teda predpokladať, že nám nezatajujete nič, čo ešte nevieme?“

„Nemám to v úmysle. Len neviem, čo ste zistili vy. Veľa toho neviem. Macaulayho som od vraždy nevidel a ani v novinách som tú vec poriadne nesledoval.“ Opäť zacengal telefón. Nora nám priniesla poháre a zdvihla slúchadlo.

„Z toho, čo vieme, nerobíme nijaké tajomstvo,“ povedal Guild, „a ak vás to zaujíma, ochotne vám to rozpoviem.“ Uchlipol si z pohára a pochvalne prikývol. „Ale najprv by som sa vás rád spýtal na jednu vec. Keď ste včera večer navštívili pani Jorgensenovú, spomenuli ste jej, že ste od Wynanta dostali telegram?“

„Áno, a povedal som aj to, že som ho postúpil vám.“

„Čo ona na to?“

„Nič. Na všeličo sa vypytovala. Chce nájsť Wynanta.“

Naklonil hlavu nabok a prižmúril jedno oko. „Čo myslíte, nie sú nejako spolčení?“ Zdvihol ruku. „Aby ste mi rozumeli, nevidím dôvod, prečo by to robili, jednoducho sa len pýtam.“

„Všetko je možné,“ pripustil som, „ale nazdávam sa, že je to málo pravdepodobné. Prečo sa pýtate?“

„Myslím, že máte pravdu.“ A potom neurčito dodal: „Ale zo dve veci sa mi nepozdávajú.“ Vzdychol si. „Vždy je to tak. Pán Charles, teraz vám poviem všetko, čo o tej veci s určitosťou vieme, a keď ma sem-tam trochu doplníte, budem vám veľmi povďačný.“ Zamrmlal som čosi, že sa pousilujem.

„Vlani v októbri, asi okolo tretieho, oznámil Wynant Macaulayovi, že bude musieť na nejaký čas odísť. Nepovedal mu, kam má namierené, ani prečo, ale Macaulay z toho usúdil, že sa chystá v pokoji dokončiť dáky vynález, a túto domnienku mu neskôr potvrdila aj Júlia Wolfová. Macaulay si myslel, že Wynant odišiel niekam do Adirondackských hôr, ale keď sa na to spýtal Wolfovej, vyhlásila, že o tom nevie o nič viac ako on.“

„Vedela aspoň, o aký vynález približne išlo?“

Guild pokrútil hlavou. „Podľa Macaulayho nie; zrejme však na to boli potrebné dielne a stroje alebo iné drahé zariadenie. Splnomocnil totiž Macaulayho, aby disponoval s jeho cennými papiermi a akciami a podľa jeho príkazov ich speňažil a staral sa o všetky jeho finančné záležitosti.“

„Prenechal mu teda neobmedzenú plnú moc?“

„Presne tak. A je zaujímavé, že Wynant chcel vždy peniaze v hotovosti, keď ich potreboval.“

„Mal stále nejaké muchy,“ poznamenal som.

„Všetci to o ňom vravia. Zdá sa, že mu išlo o to, aby ho tie šeky neprezradili, aby sa nikto tam hore nedozvedel, že on je Wynant. Preto nevzal so sebou ani tú dievčinu – a ak neklamala, ani jej nepovedal, kam odchádza – a dal si narásť bradu.“ Ľavou rukou si pohladil imaginárnu bradu.

„Bol teda v Adirondackských horách?“

Guild pokrčil plecom. „Hovorím to iba preto, že tieto hory a Philadelphia sú zatiaľ naše jediné stopy. Poobzeráme sa tam, ale je to hra na slepú babu. Možno je dakde v Austrálii.“

„A koľko peňazí v hotovosti si Wynant vybral?“

„To vám môžem presne povedať.“ Vytiahol z vrecka kôpku špinavých a dokrkvaných papierov, vybral z nich obálku, ktorá bola ešte špinavšia a dokrkvanejšia ako ostatné, a zvyšok zasa vopchal do vrecka. „Deň po rozhovore s Macaulaym si sám vybral z banky päťtisíc v hotovosti. Dvadsiateho ôsmeho – ide o lanský október, rozumiete – prikázal Macaulaymu vybrať ďalších päťtisíc, šiesteho novembra dvetisícpäťsto, pätnásteho tisíc, tridsiateho sedemtisíc päťsto, šiesteho – to už je december – tisícpäťsto, sedemnásteho tisíc a dvadsiateho druhého, deň predtým, ako ju zavraždili, päťtisíc.“

„Skoro tridsaťtisíc,“ povedal som. „Nebol na tom najhoršie.“

„Presne dvadsaťosemtisíc päťsto dolárov.“ Guild si vopchal obálku späť do vrecka. „Ale v hotovosti toho toľko nemal, chápete. Macaulay musel zakaždým predať nejaké akcie.“ Opäť zalovil vo vrecku. „Mám tu ich zoznam, ak chcete, môžete si ho pozrieť.“

Povedal som, že netreba. „Ako doručoval peniaze Wynantovi?“

„Keď ich Wynant potreboval, napísal Wolfovej a ona ich vyzdvihla od Macaulayho. Má od nej potvrdenky.“

„A ako ich odovzdávala Wynantovi?“

Guild potriasol hlavou. „Macaulaymu tvrdila, že sa s ním stretáva na miestach, ktoré jej určil, ale on sa nazdáva, že vedela, kde je Wynant, hoci to stále popierala.“

„Keď ju zavraždili, možno mala tých posledných päťtisíc ešte pri sebe, čo myslíte?“

„V tom prípade by to mohla byť lúpežná vražda, ak ju pravda,“ Guild prižmúril vodnaté sivé oči, „ak ju pravda nezabil Wynant, keď si prišiel po peniaze.“

„Alebo,“ doplnil som ho, „ju mohol zabiť niekto iný z celkom iného dôvodu, našiel u nej tie peniaze a povedal si, že sa mu zídu.“

„Pravdaže,“ prisvedčil. „Takéto veci sa stávajú často. Niekedy sa pritrafí aj to, že ten, kto prvý nájde obeť, si najprv niečo ukradne a až potom urobí poplach.“ Zdvihol veľkú ruku. „Prirodzene, ak ide o takú dámu, ako je pani Jorgensenová – dúfam, že si o mne nemyslíte, že…“

„A okrem toho,“ poznamenal som, „nebola tam sama, však?“

„Chvíľku bola. V byte bol pokazený telefón, a tak liftboy zaviezol správcu dolu, aby mohli telefonovať z jeho kancelárie. Ale aby ste ma dobre rozumeli, nechcem tým povedať, že sa pani Jorgensenová správala nejako podozrivo. Taká dáma predsa nezvykne…“

„A čo bolo s telefónom?“ spýtal som sa.

„Nuž,“ začal Guild, „vlastne ani neviem, čo si o tom myslieť. Telefón bol…“ Odmlčal sa, lebo vošiel čašník a začal prestierať. „Čo sa týka toho telefónu,“ pokračoval, keď sme už sedeli pri stole, „neviem, čo si o tom myslieť. Slúchadlo bolo totiž prestrelené.“

„Bola to náhoda, či…?“

„To by som aj ja rád vedel. Guľka bola z toho istého revolveru, ako tie štyri, čo ju zasiahli, ale či ju touto jednoducho netrafil, alebo to urobil náročky, to neviem posúdiť. Na vyradenie telefónu sa mi to zdá trochu hlučný spôsob.“

„Ozaj,“ poznamenal som, „a tú streľbu nikto nepočul?“ Tridsaťdvojka síce nie je kanón, ale aspoň niekto by to mal počuť.“

„Isteže,“ povedal znechutene. „V dome sa teraz mnohým zdá, že dačo počuli, ale vtedy sa nikto neozval a okrem toho sa ich výpovede sakramentsky rozchádzajú.“

„Vždy je to tak,“ prisvedčil som chápavo.

„Mne to nemusíte hovoriť,“ napichol si kúsok na vidličku. „Kde sme to skončili? Aha, pri Wynantovi. Keď odcestoval, vyprázdnil byt a nábytok dal uložiť do skladišťa. Všetko sme prezreli, ale neprišli sme na nič, čo by nasvedčovalo, kam odišiel, alebo na čom pracoval; nazdávali sme sa, že tam narazíme na nejakú stopu. A takisto sme pochodili aj v jeho kancelárii na Prvej avenue. Od jeho odchodu bola zamknutá, iba Wolfová tam zo dva razy v týždni na hodinku zašla, aby prezrela poštu. V pošte, ktorá došla po jej smrti, nebolo nič zaujímavé. V jej byte sme takisto nenašli nič, čo by nám pomohlo.“ Usmial sa na Noru. „Pani Charlesová, iste vás to strašne nudí.“

„Nudí?“ začudovala sa. „Veď ani nedýcham od napätia.“

„Dámy obľubujú trochu iné príbehy,“ povedal a odkašlal si, „kde je viac vzrušenia. Slovom, nemáme o jeho pobyte ani potuchy; vieme len to, že minulý piatok volal Macaulaymu a chcel sa s ním stretnúť o druhej v hale hotela Plaza, Macaulay nebol vtedy v kancelárii, tak mu nechal odkaz.“ 

„Macaulay bol s nami,“ povedal som, „na obede.“

„Povedal mi to. Macaulay sa však do hotela Plaza dostal až pred treťou a Wynanta tam nenašiel; nebol tam ani ubytovaný. Popísal im jeho výzor – s bradou i bez nej – ale nikto v Plaze si ho nepamätal. Volal aj do svojej kancelárie, no Wynant sa už neohlásil. A potom telefonoval Júlii Wolfovej, a vraj ani nevedela, že je Wynant v meste; bolo mu jasné, že klame, lebo deň predtým jej dal pre Wynanta päťtisíc dolárov, ktoré si mal u nej vyzdvihnúť – ale nepovedal jej nič, rozlúčil sa s ňou a šiel za svojimi záležitosťami.“

„A za akými konkrétne?“ spýtal som sa.

Guild prestal žuť kúsok žemle, z ktorej si práve odhryzol. „Hádam nebude od veci, keď sa to dozvieme. Dám to zistiť. Veľmi sme sa oňho nestarali, lebo sa nám nezdal podozrivý, ale napokon nezaškodí, keď si ujasníme, kto má alibi a kto nie.“

Na jeho nevyslovenú otázku som odmietavo pokrútil hlavou. „Nie je podozrivý, ale je Wynantov advokát a určite toho vie viac, ako nám povedal.“

„To iste. Chápem. Veď od toho sú aj advokáti, no nie? A teraz o tom dievčati: možno sa vôbec nevolala Júlia Wolfová. Ešte o nej nemáme zistené všetky podrobnosti, ale už nám je jasné, že to nebola žena, ktorej by bez obáv zveril toľké peniaze – ak pravda, vedel, čo je zač.“

„Má nejaký záznam v registri?“

Pokývol vážne hlavou. „Toto dusené je vynikajúce. Dva roky predtým, ako začala pracovať u Wynanta, odsedela si na Západe, v Clevelande, pod menom Rhoda Stewartová, šesť mesiacov za vydieranie.“

„Myslíte, že to Wynant vedel?“

„Nemám potuchy. Pochybujem, že by jej zveroval toľké peniaze, keby to bol vedel, ale ťažko povedať. Počul som, že bol do nej zbláznený, a viete, čoho je taký človek schopný. A okrem toho sa ešte stýkala so Shepom Morellim a jeho partiou.“

„Máte proti nemu nejaké dôkazy?“ spýtal som sa. 

„V tomto prípade nijaké,“ priznal ľútostivo, „ale zháňali sme ho pre niečo inšie.“ Trochu zvraštil svoje svetlé obrvy. „Rád by som vedel, čo ho sem k vám priviedlo. Prirodzene, u týchto, fetošov sa človek nemôže ničomu čudovať, ale aj tak by som to rád vedel.“

„Povedal som vám všetko, čo viem.“

„Nepochybujem o tom,“ ubezpečil ma. Obrátil sa k Nore. „Dúfam, že sme naňho neboli veľmi suroví, ale vidíte aj sama, že človek musí…“ Nora sa usmiala a povedala, že to celkom chápe, a naliala mu kávu. „Ďakujem, pani.“

„Čo je to fetoš?“ spýtala sa.

„Narkoman.“

„Morelli bol…?“ pozrela na mňa.

„Nadrogovaný až-až,“ odpovedal som.

„Prečo si mi to nepovedal?“ vyčítala mi, „Nič si nevšimnem.“ Odišla zdvihnúť telefón.

Guild sa spýtal: „Podáte naňho žalobu, že na vás strieľal?“

„Ak to nepotrebujete, nepodám.“

Pokrútil hlavou. Hoci sa mu v očiach zablysla zvedavosť, odpovedal mi celkom ľahostajne: „Myslím, že zatiaľ o ňom vieme dosť.“

„Ale nepovedali ste mi ešte všetko o tom dievčati.“

„Zistili sme, že sa málo zdržiavala doma – niekedy bola preč aj dve-tri noci. Možno práve vtedy sa stretávala s Wynantom. Neviem. A nevedeli sme vyvrátiť ani Morelliho tvrdenie, že ju už tri mesiace nevidel. Ako sa na to dívate vy?“

„Takisto,“ odvetil som. „Wynant odišiel práve pred tromi mesiacmi. Možno to niečo znamená, možno nič.“ Vošla Nora, že volá Harrison Quinn. Oznámil mi, že predal nejaké akcie, a povedal aj za čo. „Videli ste v poslednom čase Dorothy Wynantovú?“

„Naposledy vtedy u vás, ale idem s ňou dnes popoludní do Palmy na koktail. Požiadala ma, aby som vám to nepovedal. A čo urobíme s tým zlatom? Ak sa do toho nepustíte, prerobíte. Tí divosi zo Západu tu chcú vyvolať hotovú infláciu, len čo sa zíde Kongres, už je to isté; a keby to aj nemali v úmysle, každý to už berie ako hotovú vec. Ako som vám spomínal minulý týždeň, rozpráva sa už o…!

„Dobre,“ prisvedčil som a prikázal som mu nakúpiť nejaké akcie Dome Mines po dvanásť a pol dolára.

Potom si spomenul, že kdesi v novinách čítal, že ma postrehli. Pamätal si to však iba hmlisto a môjmu ubezpečovaniu, že som v poriadku, nevenoval skoro nijakú pozornosť. „Zrejme si pár dní nezahráme pingpong,“ povedal s nefalšovanou ľútosťou. „Počujte, máte lístky na dnešnú premiéru? Ak tam nemôžete ísť, mohol by som…“

„Pôjdeme ta. Ale aj tak ďakujem.“

Zasmial sa a rozlúčili sme sa.

Keď som sa vrátil, čašník práve odnášal zo stola. Guild sa pohodlne usadil na pohovke. Nora mu hovorila: „… každý rok musíme cez Vianoce odísť, lebo moja rodina si na sviatky veľmi potrpí, a keď sme doma, chodia nás navštevovať, alebo ich musíme navštevovať my, a Nick to nemá rád.“ Asta si v kúte oblizovala labky.

Guild pozrel na hodinky. „Ľudia, už vás tu pridlho zdržujem. Nechcel by som obťažovať…“

Sadol som si a povedal: „Práve sme sa dostali k tej vražde, však?“

„Áno.“ Opäť sa pohodlne usadil na pohovke. „Stalo sa to v piatok dvadsiateho tretieho, nejaký čas predtým, ako ta pred pol štvrtou prišla pani Jorgensenová a našla ju. Ťažko povedať, ako dlho tam ležala v agónii. Vieme len toľko, že asi o pol tretej, keď volala pani Jorgensenová, bola ešte v poriadku – a telefón takisto – a okolo tretej, keď jej volal Macaulay, bolo tiež ešte všetko v poriadku.“

„Nevedel som, že jej pani Jorgensenová volala.“

„Zistil som to.“ Guild si odkašlal. „Chápete, niežeby sme niekoho z nich podozrievali, ale ako zvyčajne sme si preverili všetky okolnosti a od telefonistky v Courtlande sme sa dozvedeli, že pani Jorgensenová volala okolo pol tretej.“

„Čo na to vraví pani Jorgensenová?“

„Vraj sa chcela od Júlie Wolfovej dozvedieť, kde by našla Wynanta, ale tá tvrdila, že nevie. Pani Jorgensenová jej neverila, nazdávala sa, že by z nej pri osobnom rozhovore vytiahla pravdu, preto sa spýtala, či sa môže u nej na chvíľočku zastaviť, a Júlia súhlasila.“ Guild sa zamračil. „No a tak tam prišla a našla ju. Ostatní nájomníci sa nepamätajú, že by videli niekoho vchádzať do Wolfovej bytu, alebo z neho vychádzať, ale to nič neznamená. Páchateľa nemusel nikto zbadať. Pištoľ sme nenašli. Neobjavili sme ani nijaké stopy po vlámaní a byt nebol veľmi rozhádzaný, ako som už spomínal. Slovom, nezdalo sa, že by sa tam bol niekto prehraboval. Mala na ruke diamantový prsteň, ktorý iste stál zopár stoviek, a v kabelke vyše tridsať dolárov. Susedia poznajú Wynanta a Morelliho – obaja ta chodievali dosť často – ale tvrdia, že už dlhší čas ani jedného nevideli. Okno k požiarnemu rebríku bolo zavreté a na rebríku sa nenašli stopy, že by ho bol v poslednom čase niekto použil.“ Obrátil ruky dlaňami hore. „Myslím, že to by bolo všetko.“

„Nijaké odtlačky?“

„Pokiaľ sme zistili, iba Wolfovej a nejakých upratovačiek. Nepomohli nám.“

„A čo jej priatelia?“

„Zdá sa, že nijakých nemala – aspoň nie blízkych.“

„Dozvedeli ste sa niečo od toho – ako sa len volá – Nunheima, čo ju vyhlásil za Morelliho milenku?“

„Párkrát ju videl s Morellim v bare a potom spoznal jej fotografiu v novinách.“

„Kto je to ten Nunheim?“

„Ten je v poriadku. Vieme o ňom všetko.“

„Verím, že sa držíte našej dohody a nič mi nezatajujete,“ pripomenul som mu.

„Tento chlapík občas pracuje pre nás,“ povedal Guild, „ale nech to zostane medzi nami.“

„Aha.“

Vstal. „Hanbím sa k tomu priznať, ale ďalej sme sa v pátraní nedostali. Viete niečo, čo by nám pomohlo?“

„Nie.“

Skúmavo si ma chvíľu premeriaval. „Čo si o tom všetkom myslíte?“

„Ten diamantový prsteň bol snubný?“

„Mala ho na prstenníku.“ Po chvíľke sa spýtal: „Prečo?“

„Možno by nám pomohlo, keby sme vedeli, od koho ho dostala. Popoludní zájdem za Macaulaym. Ak dačo zistím, brnknem vám. Možno jej ho daroval Wynant, ale…“

„Je tu to ale,“ dobromyseľne zavrčal. Podal nám ruku, poďakoval za whisky, obed, pohostinstvo a celkové vľúdne prijatie a odišiel

„Nepochybujem, že svojím šarmom vytiahneš z každého, čo chceš,“ poznamenal som, „ale mám obavy, že nás tento chlapík trochu zavádza.“

„Kam sme sa to až dostali,“ vzdychla Nora, „žiarliš už aj na policajtov.“

12. kapitola

List, ktorý Macaulay dostal od Wynanta, bol hotová sága. Bol napísaný strojom na obyčajnom bielom papieri s množstvom chýb a datovaný 26. decembra 1932 vo Philadelphii. Stálo v ňom:

Milý Herbert, práve som poslal telegram Nickovi Charlesovi, ktorý, ako sa iste pamätáte, pre mňa pracoval pred niekoľkými rokmi a teraz je v New Yorku, aby sa s Vami spojil a ujal sa vyšetrovania tragickej smrti chuderky Júlie. Chcem, aby ste urobili všetko, čo bude vo Vašich silách (ďalší riadok bol preškrtnutý, takže sa nedal prečítať) a presvedčili ho, že musí nájsť vraha.

Nezáleží na tom, čo to bude stáť – zaplaťte mu, koľko bude žiadať.

Chcel by som mu oznámiť niektoré fakty, ktoré nepoznáte ani Vy. Nazdávam sa, že by sa o nich nemusela dozvedieť polícia, ale on bude najlepšie vedieť, čo má robiť; ponechávam to celkom naňho, lebo mu úplne dôverujem. Azda bude najlepšie, keď mu tento list len ukážete a potom ho, prosím Vás, zničte.

Tu sú fakty: Keď som sa vo štvrtok večer stretol s Júliou, aby mi odovzdala tých tisíc dolárov, povedala mi, že chce vystúpiť zo zamestnania. Vyhlásila, že sa už dlhší čas necíti dobre a že lekár jej radí dakde odcestovať a oddýchnuť si; teraz, keď sa už dalo do poriadku dedičstvo po jej strýkovi, môže si to dovoliť a aj to urobí. Nikdy predtým si na zdravie nesťažovala, tak som si myslel, že tají pravý dôvod. Chcel som sa ho od nej dozvedieť, ale trvala na svojom. Nevedel som ani to, že jej zomrel strýko. Vysvetlila mi, že dedí po strýkovi Johnovi z Chicaga. Myslím, že ak bude treba, ľahko si to overíme. Nechcela sa mi dať prehovoriť, tak sme sa dohodli, že odíde koncom mesiaca. Pôsobila na mňa akosi ustarostene, či skôr vystrašene, ale poprela to. Najprv som ľutoval, že odíde, ale potom ma to prešlo, lebo by som jej už nemohol dôverovať tak ako doteraz, keď ma tak zjavne klamala.

Druhá vec, ktorú by mal Charles vedieť, je fakt, že bez ohľadu na to, kto si čo myslí a čo bolo pred nejakým časom, medzi Júliou a mnou („sú teraz“ bolo slabo preixované) boli v čase jej vraždy a už vyše roka predtým iba vzťahy zamestnanca k zamestnávateľovi. Tieto vzťahy boli výsledkom vzájomnej dohody.

Ďalej sa nazdávam, že by bolo vhodné zistiť miesto terajšieho pobytu Victora Rosewatera, s ktorým som mal pred niekoľkými rokmi nepríjemnosti, lebo moje terajšie experimenty súvisia s našimi predchádzajúcimi spoločnými prácami, pri ktorých som si, podľa neho, privlastňoval jeho myšlienky. Pokladám ho totiž za takého blázna, že by bol v zlosti schopný zabiť Júliu, keby mu odmietla prezradiť môj úkryt.

Najdôležitejšie je zistiť, či moja bývalá manželka udržuje s Rosewaterom nejaké styky. Ako sa dozvedela, ‚že pokračujem v pokusoch, pri ktorých mi kedysi asistoval Rosewater?

Políciu treba bez meškania presvedčiť, že im o tej vražde nebudem vedieť nič viac povedať, aby po mne nepátrala, lebo by to mohlo viesť k predčasnému prezradeniu mojich experimentov, čo je podľa môjho názoru v terajšom štádiu celkom nevhodné. Najlepšie sa tomu vyhneme tak, že sa záhada okolo jej vraždy vyrieši čo najskôr, a o to mi ide.

Z času na čas sa Vám ozvem; ak by ste sa medzitým potrebovali so mnou z akýchkoľvek dôvodov súrne spojiť, uverejnite v Times tento inzerát: Abner. Áno. Bunny.

Potom si už zariadim stretnutie s Vami.

Dúfam, že ste pochopili, aké nevyhnutné je presvedčiť Charlesa, aby sa ujal pátrania; pamätá sa totiž ešte na Rosewaterov prípad a pozná väčšinu ľudí, ktorých sa vec týka.

Váš

Clyde Miller Wynant

Položil som list na Macaulayho stôl a povedal: „Znie to veľmi rozumne. Pamätáte sa ešte, o čo šlo v jeho spore s Rosewaterom?“

„O dáke zmeny v štruktúre kryštálov. Môžem to dakde pohľadať.“ Macaulay zdvihol prvú stránku listu a zamračil sa: „Píše tu, že v ten večer od nej dostal tisíc dolárov. Ale ja som jej dal päťtisíc, lebo vraj toľko pýtal.“

„Žeby tie štyri tisíce mali byť dedičstvo po strýkovi Johnovi?“ nadhodil som.

„Tak to vyzerá. Zvláštne: nikdy mi neprišlo na um, že by ho mohla podvádzať. Budem si musieť zistiť, čo sa stalo s ostatnými peniazmi, ktoré som po nej posielal.“

„Vedeli ste, že si v Clevelande odsedela trest za vydieranie?“

„Nie. Myslíte to vážne?“

„Dozvedel som sa to od polície. Sedela pod menom Rhoda Stewartová. Kde ju Wynant splašil?“

„Nemám potuchy,“ pokrútil hlavou.

„Viete, odkiaľ pochádza, niečo o jej rodine, alebo dačo bližšie o nej?“ Opäť pokrútil hlavou. „S kým bola zasnúbená?“ spýtal som sa.

„Nevedel som, že bola zasnúbená.“

„Nosila na prstenníku diamantový snubný prsteň.“

„To je pre mňa novinka.“ Privrel oči a chvíľu rozmýšľal. „Nie, ten prsteň som si nikdy nevšimol.“ Oprel sa lakťami o stôl a uškrnul sa na mňa. „Dáte sa teda prehovoriť a u j mete sa toho prípadu?“

„Neviem.“

„Myslel som si to.“ Vystrel ruku za listom. „A teraz poznáte Wynantove názory aj vy. Nechceli by ste zmeniť svoje rozhodnutie?“

„Ne…“

„Pomohlo by, keby som ho presvedčil, aby sa s vami stretol? Keby som mu povedal, že len pod touto podmienkou sa toho ujmete, možno by…“

„Som ochotný sa s ním pozhovárať,“ súhlasil som, „ale bude musieť hovoriť oveľa jasnejšie ako v liste.“

„Myslíte,“ spýtal sa Macaulay váhavo, „že ju mohol zavraždiť on?“

„Neviem,“ odvetil som. „Neviem ani toľko, čo polícia, a isté je, že ani oni nemajú proti nemu toľko dôkazov, aby mu to prišili, aj keby ho našli.“

Macaulay si vzdychol. „Robiť advokáta bláznovi nie je maličkosť. Pokúsim sa priviesť ho k rozumu, ale viem, že sa mi to nepodarí.“

„Chcel som sa vás spýtať, ako je na tom finančne? Ešte vždy je tak pri peniazoch ako kedysi?“

„Takmer. Trochu ho postihla hospodárska kríza ako nás všetkých, a hlavné príjmy z hutníckych patentov pošli zväčša včerty, lebo huty stoja, ale aj tak mu to vyjde na takých päťdesiat-šesťdesiattisíc ročne za ostatné patenty a ešte mu aj čosi sem-tam kvapne z iných zdrojov…“ Nedokončil vetu a spýtal sa: „Zaujíma vás, či bude môcť zaplatiť, koľko si zapýtate?“

„Nie, len som tak uvažoval. Ide mi o niečo iné: má okrem bývalej ženy a detí ešte ďalších príbuzných?“

„Sestru Alice Wynantovú, s ktorou sa hnevá zo štyri či päť rokov.“

Pomyslel som si, že Jorgensenovci mali na Vianoce navštíviť istotne túto tetu Alicu. „Kvôli čomu sa poškriepili?“

„Wynant poskytol istým novinám interview, v ktorom vyhlásil, že podľa jeho názoru nemusí byť ruská päťročnica odsúdená na neúspech. Vyjadril sa vlastne celkom zdržanlivo.“

Zasmial som sa. „Zdá sa, že obidvaja sú…“

„Ona ešte väčšmi ako on. A navyše je veľmi zábudlivá. Keď Wynanta operovali na slepé črevo, išla ho aj s Mimi navštíviť. Keď pred bránou nemocnice stretli pohrebný voz, Alice zbledla, kŕčovite chytila Mimi za plece a povedala: »Panebože, azda to len nevezú toho, no, ako sa volá!«„

„A kde býva?“

„Na Madison Avenue. Je v telefónnom zozname.“ Zaváhal. „Ale myslím…“

„Nebojte sa, nebudem ju obťažovať.“ Kým som stihol niečo dodať, zacengal telefón.

Zdvihol slúchadlo a ozval sa: „Haló… Áno, pri telefóne… Kto?… Aha…“ Stisol pery a vyjavene na mňa pozrel. „Kde?“ Opäť počúval. „Áno, isteže. Či to stihnem?“ Pozrel sa na hodinky. „Dobre. Uvidíme sa pri vlaku.“ Položil slúchadlo. „Volal poručík Guild,“ vysvetlil. „Wynant sa v Allentowne v Pensylvánii pokúsil o samovraždu.“

13. kapitola

Keď som vošiel do Palma klubu, Dorothy s Quinnom sedeli pri barovom pulte. Zbadali ma, až keď som zastal vedia Dorothy a ozval sa: „Ahojte.“ Dorothy mala na sebe tie isté šaty, čo minule.

Pozrela sa na mňa a na Quinna a tvár jej zalial rumenec.

„Tak ste mu to predsa povedali.“

„Dievčatko sa hnevá,“ zvestoval mi Quinn prívetivo. „Kúpil som vám tie akcie. Mali by ste si ich obstarať viac. Čo si dáte?“

„Whisky. Vy ste mi ale pekný hosť, stratíte sa bez slova.“

Dorothy sa na mňa opäť pozrela. Škrabance a odreninu na tvári jej takmer nebolo vidieť a pery jej už odpuchli. „A ja som vám tak verila.“ Akoby sa chcela rozplakať.

„Čo tým chcete povedať?“

„Veď vy dobre viete. Verila som vám, ešte aj keď ste k nám šli na večeru.“

„A teraz už nie?“

Quinn povedal: „Celé poobedie sa zlostí. Dajte jej pokoj.“ Pohladkal ju po ruke. „No tak, no tak, drahá, hádam…“

„Prosím vás, mlčte.“ Odtiahla si ruku. „Viete veľmi dobre, čo tým myslím,“ povedala mi. „Robili ste si zo mňa aj s Norou pred mamou žarty a…“

Pochopil som, čo sa asi stalo. „A vy ste to Mimi uverili?“ Zasmial som sa. „Ešte aj po dvadsiatich rokoch jej takto naletíte? Tuším, že vám telefonovala, len čo sme odišli. Neboli sme tam dlho, lebo sme sa poškriepili.“

Zvesila hlavu a potichu, utrápene povedala:

„Ach, či som len hlúpa.“ Potom ma chytila za obe ruky a vyhlásila: „Viete čo, poďme za Norou. Musím sa jej ospravedlniť. Som strašný blázon. Zaslúžila by som si, aby sa už nikdy…“ 

„Pravdaže. Ale na to je ešte dosť času. Najprv si vypime.“

„Braček Charles,“ povedal Quinn, „rád by som vám stisol ruku. Vrátili ste našej maličkej životný optimizmus a…“ Dopil pohár. „Poďme pozrieť Noru. Aj tam majú takú dobrú pijatiku ako tu a ešte k tomu lacnejšiu.“

„A nechcete tu zostať?“ spýtala sa ho Dorothy.

Zasmial sa a pokrútil hlavou. „Veru nie. Nicka možno presvedčíte, aby tu zostal, ale mňa nie. Keď som celé odpoludnie znášal vaše fňukanie, aspoň trochu chcem pookriať.“

Keď sme prišli do hotela Normandia, bol u Nory Gilbert Wynant. Pobozkal sestru a podal mi ruku. Predstavili sme ho Harrisonovi Quinnovi. Dorothy sa hneď začala zoširoka, úprimne a trochu nesúvislo ospravedlňovať Nore. Tá ju zarazila: „Prestaňte, nemám vám čo odpúšťať. Ak vám Nick povedal, že sa ma to dotklo, alebo že som bola rozladená, alebo čokoľvek iné, tak je obyčajný klamár. Dovoľte, odložím vám kabát.“

Quinn zapol rádio. Zaznel úder gongu a hlásateľ ohlásil päť hodín, tridsaťjeden a štvrť minúty východného času. Nora povedala Quinnovi: „Zahrajte sa na barmana: viete, kde sú fľaše,“ a pobrala sa za mnou do kúpeľne. „Kde si ju našiel?“

„V bare. Čo tu robí Gilbert?“

„Vraví, že sem prišiel za ňou. V noci nebola doma, a tak si myslel, že je ešte stále tu.“ Zasmiala sa. „Ale ani ho veľmi neprekvapilo, že ju tu nenašiel. Vraví, že sa neprestajne kdesi túla, lebo neznáša matku. Poučil ma, že podľa Stekela sa u takýchto ľudí zvyčajne objavujú aj príznaky kleptománie a že náročky nechával po byte rozličné drobnosti, aby sa presvedčil, či ich ukradne, ale zatiaľ mu ešte nič nezmizlo.“

„Celkom šikovný mládenec. Svojho otca nespomínal?“

„Nie.“

„Možno ešte nepočul, čo sa stalo. Wynant sa v Alientowne pokúsil o samovraždu. Guild s Macaulaym tam odcestovali. Neviem, či to mám jemu a Dorothy povedať. Ktovie, či ho sem neposlala Mimi?“

„Nepovedala by som, ale keď myslíš…“

„Len nahlas rozmýšľam,“ poznamenal som. „Ako dlho je tu?“

„Asi hodinu. Zvláštny mládenec. Študuje čínštinu a píše knihu o poznaní a viere – ale nie po čínsky – a nazdáva sa, že Jack Oakie je skvelý.“

„To si myslím aj ja. Nemáš už v hlave?“

„Ani nie.“

Keď sme sa vrátili do obývačky, Dorothy s Quinnom tancovali pri piesni „Eadie bola dáma“. Gilbert prestal prezerať časopis a zdvorilo vyslovil presvedčenie, že sa mi zranenie dobre hojí. Prisvedčil som.

„Nikdy som nebol zranený, aspoň nie vážne, pokiaľ sa pamätám,“ pokračoval. „Chcel som sa zraniť sám, ale to je čosi celkom iné. Bolo mi len nepríjemne, zlostilo ma to a potil som sa.“

„V podstate je to to isté,“ poznamenal som.

„Naozaj? Myslel som, že človek cíti – cíti čosi viac.“ Podišiel ku mne bližšie. „Práve o týchto veciach neviem nič. Som primladý a nemal som doteraz príležitosť… Pán Charles, vôbec sa ma nedotkne, ak mi poviete, že ste priveľmi zaneprázdnený, alebo sa vám nechce, ale bol by som vám veľmi povďačný, keby sme sa mohli niekedy osamote porozprávať, aby nás nikto nevyrušoval. Chcem sa vás opýtať na veľa vecí, ktoré by mi asi nikto iný nevedel vysvetliť a…“

„Nie som o tom celkom presvedčený,“ povedal som, „ale rád sa o to pokúsim, kedykoľvek vám to bude vyhovovať.“

„Naozaj by ste súhlasili? Nerobíte to len zo zdvorilosti?“

„Myslím to vážne, ibaže neviem, či vám budem až natoľko užitočný, ako predpokladáte. Podľa toho, čo sa chcete dozvedieť.“

„Napríklad o kanibalizme,“ povedal. „Nemám na mysli kanibalizmus dakde v Afrike či na Novej Guinei, ale priamo tu v Spojených štátoch. Vyskytuje sa tu?“

„Už nie. Aspoň ja som o ňom nepočul.“

„Teda kedysi sa vyskytoval?“

„Neviem, ako často, ale kým nebola krajina celkom osídlená, zavše sa takéto prípady stali. Počkajte, dačo vám ukážem.“ Podišiel som ku knižnici, vybral z nej Dukove Slávne kriminálne prípady Ameriky, ktoré Nora objavila kdesi v antikvariáte, vyhľadal som v knihe príslušnú stranu a podal som mu ju. „Nie je toho veľa.“

„ĽUDOŽRÚT“ ALFRÉD G. PACKER ZAVRAŽDIL

V COLORADSKÝCH HORÁCH SVOJICH PÁT SPOLOČNÍKOV, ZJEDOL ICH A OKRADOL

Koncom roku 1863 sa skupina dvadsiatich odvážlivcov vydala zo Salt Lake City hľadať zlato do okolia San Juanu. Spočiatku boli plní optimizmu a dobre naladení, lebo sa nazdávali, že získajú bohatstvo, ale keď po celé týždne nevideli nič iné iba pusté planiny a zasnežené hory, zmocnila sa ich skľúčenosť. Krajina vyzerala čoraz nevľúdnejšia, a keď si zlatokopi uvedomili, že ich zrejme nečaká nič iné len smrť hladom, začali si zúfať. Vo chvíli, keď sa rozhodli zostať na mieste a čakať na smrť, zazreli v diaľke indiánsky tábor; hoci nevedeli, ako ich „červenokožci“ prijmú, povedali si, že sa vyberú do tábora, lebo akýkoľvek osud sa im zdal lepší ako smrť hladom.

Keď prišli do tábora, obklopili ich priateľsky sa tváriaci Indiáni a doviedli ich k náčelníkovi Ourayovi. Na ich veľké prekvapenie sa Indiáni o nich dobre starali a zdržiavali ich v tábore, až kým sa celkom nezotavili. Napokon sa zlatokopi rozhodli vydať sa znova na cestu; cieľom mala byť osada Los Pinos. Ouray sa ich pokúsil od tejto cesty odhovoriť a naozaj sa mu podarilo desiatich členov výpravy presvedčiť, aby sa vrátili do Salt Lake City. Ostatní desiati boli odhodlaní v ceste pokračovať, a tak im Ouray poskytol zásoby a poradil im, aby postupovali pozdĺž Gunnisonovej rieky, nazvanej podľa poručíka Gunnisona, ktorého zavraždili roku 1852. (Pozri život mormóna Joe Smitha.)

Alfréd G. Packer, ktorý bol zrejme akýmsi vodcom skupiny, sa stále vystatoval svojimi topografickými vedomosťami a vyhlasoval, že ľahko nájde cestu. Onedlho po odchode z tábora im povedal, že pri prameňoch Ria Grande nedávno objavili bohaté náleziská, a ponúkol sa, že ich ta zavedie. Štyria zo skupiny sa chceli držať 

Ourayových rád, ale Packerovi sa podarilo prehovoriť ostatných piatich, Swana, Millera, Noona, Bella a Humphreyho, by ho sprevádzali do zlatých baní; ostatní pokračovali v ceste pozdĺž rieky.

Dvaja z týchto štyroch zomreli od únavy a hladu, ale dvaja napokon po nevýslovných útrapách sa dostali vo februári 1874 do osady Los Pinos. Generál Adams, ktorý bol vtedy veliteľom osady, zariadil, aby sa o nich všemožne postarali. Keď sa zotavili, vybrali sa späť do civilizovaných končín.

V marci 1874 odišiel generál Adams služobne do Denveru; počas jeho neprítomnosti sa jedného mrazivého, vetristého rána zjavil pred ohromenými osadníkmi, ktorí práve raňajkovali, muž zdivočeného výzoru, ktorý úpenlivo prosil o jedlo a prístrešie. Tvár mal príšerne spuchnutú, ale inak bol zrejme v dobrej kondícii, hoci žalúdok mu neprijímal potravu, ktorú mu ponúkli. Povedal, že sa volá Packer a že keď ochorel, jeho piati spoločníci ho opustili, ale nechali mu pušku, ktorú si priniesol aj do osady.

Po desiatich dňoch u osadníkov sa Packer vybral na miesto zvané Saquache; tvrdil, že pôjde za bratom do Pensylvánie. V Saquache sa začal spíjať a zdalo sa, že má veľa peňazí. V opitosti rozprával o osude svojich druhov veľa protirečivých príbehov a vzbudil tak podozrenie, že sa ich nejakým zákerným spôsobom zbavil.

Práve vtedy sa v Saquache zastavil na spiatočnej ceste z Denveru generál Adams a v dome Otta Mearsa mu poradili, aby dal Packera zatknúť a prešetriť jeho predchádzajúce správanie. Generál sa rozhodol, že ho vezme naspäť do osady; cestou sa zastavili v zrube majora Downeyho, kde sa stretli s desiatimi účastníkmi výpravy, ktorí počúvli indiánskeho náčelníka a vracali sa do Salt Lake City. Tu sa zistilo, že väčšina Packerových údajov nie je pravdivá a generál sa rozhodol celú vec dôkladne vyšetriť. Packera spútali a odviezli do osady, kde ho uväznili.

Druhého apríla 1874 dobehli do osady dvaja veľmi rozrušení Indiáni a priniesli kúsky mäsa, o ktorom tvrdili, že je „z belocha“ a že ho našli neďaleko osady. Pretože mäso ležalo v snehu a bola mimoriadne tuhá zima, zachovalo sa v dobrom stave. Len čo ho Packer zbadal, zbledol ako smrť, zastonal a klesol na zem. Keď ho prebrali, začal prosiť o milosť a napokon urobil toto vyhlásenie:

„Keď sme spolu s ostatnými piatimi opustili Ourayov tábor, nazdávali sme sa, že máme dostatok potravín na dlhú a namáhavú cestu, čo nás čakala: jedlo sa nám však rýchlo minulo a opäť nám začala hroziť smrť hladom. Niekoľko dní sme jedli korienky, ktoré sme vyhrabali zo zeme, ale to nás nenasýtilo a krutá zima zahnala do skrýš všetku zverinu i vtáctvo, takže sme sa ocitli v beznádejnej situácii. Všetkým sa v očiach zjavil zvláštny výraz a začali sme sa navzájom podozrievať. Jedného dňa som sa vybral po drevo, a keď som sa vrátil, zistil som, že Swana, najstaršieho člena skupiny, zabili úderom do hlavy a práve ho krájali na kúsky a chystali sa ho zjesť. Jeho peniaze, asi dvetisíc dolárov, sme si rozdelili.

Táto potrava nám však vydržala iba niekoľko dní, a tak som navrhol, aby sme ako ďalšieho zabili Millera, lebo bol veľký a tučný. Keď sa zohol po konár, rozťali sme mu hlavu sekerou. Ďalšími obeťami sa stali Humphrey a Noon. Nažive sme zostali iba Bell a ja, a slávnostne sme si sľúbili, že budeme spoločne znášať všetky útrapy, nech sa stane čokoľvek a že radšej zahynieme od hladu, akoby sme mali jeden druhému ublížiť. Jedného dňa však Bell zreval: »Už to ďalej nevydržím,« vrhol sa na mňa ako vyhladnutý tiger a chcel ma udrieť pažbou pušky. Odrazil som úder a zabil ho sekerou. Kúskami jeho tela som sa živil na ďalšej ceste. Keď som z vŕšku zazrel osadu, zahodil som zvyšok mäsa a priznám sa, že dosť nerád, lebo som si ľudské mäso obľúbil, najmä časti z pŕs.“

Keď vyrozprával svoj hrôzostrašný príbeh, Packer súhlasil, že dovedie skupinu mužov pod vedením H. Lautera k pozostatkom zavraždených. Zaviedol ich k akýmsi vysokým, neprístupným vrchom a keďže tvrdil, že sa nevie zorientovať, rozhodli sa pátranie prerušiť a vydať sa nasledujúci deň na spiatočnú cestu. Tej noci spal Packer pri Lauterovi; nečakane sa naňho vrhol s úmyslom zavraždiť ho a ujsť, ale premohli ho, spútali, a keď skupina dorazila do osady, odovzdali ho šerifovi.

Začiatkom júna toho roku objavil maliar Reynolds z Peórie v štáte Illinois pri svojich potulkách po brehoch jazera Christoval pozostatky piatich mužov, ukryté medzi porastom bolehlavu. Štyri telá ležali vedľa seba, piate, bez hlavy, našiel neďaleko. Mŕtvoly Bella, Swana, Humphreyho a Noona, mali v tyle prestrelenú lebku, a keď našli Millerovu hlavu, zistili, že mu ju niekto rozrazil pažbou pušky, čo ležala zlomená opodiaľ.

Telá boli jasným dôkazom, že Packer sa dopustil kanibalizmu i vraždy. Zrejme neklamal, keď hovoril, že mu najlepšie chutilo mäso z pŕs, pretože všetky mŕtvoly mali odrezané prsia až po rebrá. Od tiel viedol vyšliapaný chodníček k neďalekému zrubu, v ktorom sa našli prikrývky a ostatné veci, čo patrili zavraždeným. Všetko nasvedčovalo, že Packer žil v zrube ešte dlhší čas po vražde obetí a že si k ich telám často chodieval po ľudské mäso.

Po týchto dôkazoch vydal naňho šerif zatykač pre päťnásobnú vraždu, ale väzňovi sa počas jeho neprítomnosti podarilo ujsť. Deväť rokov nebolo nič o ňom počuť, až dvadsiateho deviateho januára 1883 dostal generál Adams list zo Cheyenne vo Wyomingu, v ktorom mu istý zlatokop zo Salt Lake City písal, že sa na ulici stretol s Packerom. Žije vraj pod menom John Schwartze a podozrievajú ho, že sa spolčil s banditmi. Začalo sa policajné vyšetrovanie a dvanásteho marca 1883 šerif Sharpless z okresu Laramie zatkol Packera a sedemnásteho marca priviedol šerif Smith z okresu Hinsdale väzňa späť do Salt Lake City v Colorade. 

Proces s Packerom, obvineným z vraždy Izraela Swana a jeho spoločníkov dňa prvého marca 1874 v okrese Hinsdale, sa začal tretieho apríla 1883. Dokázalo sa, že všetci členovia skupiny okrem Packera mali pri sebe značné sumy. Obžalovaný trval na svojej predchádzajúcej výpovedi, že zabil iba Bella, a aj to v sebaobrane.

Trinásteho apríla uznala porota obžalovaného vinným a odsúdila ho na trest smrti.

Vykonanie rozsudku však odložili, lebo Packer sa odvolal na Najvyšší súd. Medzitým ho previezli do väznice v Gunnisone, aby ho zachránili pred lynčovaním.

V októbri 1885 Najvyšší súd nariadil nový proces, v ktorom bol Packer obžalovaný z päťnásobného zabitia. Uznali ho vinným v každom jednotlivom prípade a odsúdili ho na osem rokov väzenia za každú obeť, teda celkove na štyridsať rokov. Prvého januára 1901 ho omilostili a dvadsiateho štvrtého apríla 1907 zomrel na ranči neďaleko Denveru.

Kým Gilbert čítal, nalial som si. Dorothy prestala tancovať a prišla ku mne. „Ako sa vám pozdáva?“ spýtala sa a kývla hlavou smerom ku Quinnovi.

„Je celkom fajn.“

„Možno, ale zavše má strašne hlúpe nápady. Ešte ste sa ma nespýtali, kde som bola dnes v noci. Nezáleží vám na tom?“

„To je vaša vec.“

„Ale niečo som vám zistila.“

„A čo také?“

„Bola som u tety Alice. Nemá to v hlave celkom v poriadku, ale inak je veľmi milá. Povedala mi, že práve dostala od otca list, v ktorom ju varuje pred mamou.“

„A čo v ňom píše?“

„Nečítala som ho. Alice sa naňho niekoľko rokov hnevá a tak list roztrhala. Hovorí, že otec sa stal komunistom a je presvedčená, že Júliu zabili komunisti a napokon zabijú aj jeho. Nazdáva sa, že si to zapríčinili sami, lebo prezradili akési tajomstvo.“

„Prepánajána!“ začudoval som sa.

„Mne to nehovorte, opakujem vám len, čo mi povedala. Veď vám vravím, že to nemá v hlave celkom v poriadku.“

„Povedala vám, že tieto táraniny boli v tom liste?“

Dorothy pokrútila hlavou. „Nie. Povedala len Toko, že to bolo varovanie. Niečo v tom zmysle, že nemá veriť nikomu z maminho okolia, čím vlastne myslí všetkých nás.“

„Nespomeniete si už na nič iné?“

„Nemám si už na čo. Viac mi nepovedala.“

„Odkiaľ bol ten list?“

„Nevedela – len toľko, že prišiel letecky. Nezaujímala sa o to.“

„Ako sa na to díva? Berie to varovanie vážne?“

„Vyhlásila, že vždy bol nebezpečný radikál – to sú jej slová – a že ju jeho názory nezaujímajú.“

„A ako sa dívate na ten list vy?“

Chvíľu na mňa uprene hľadela, potom si oblizla pery a odvetila: „Myslím, že otec…“

Prišiel k nám Gilbert s knihou v ruke. Zdalo sa, že príbeh ho sklamal. „Je to veľmi zaujímavé,“ povedal, „ale vlastne to nie je patologický prípad.“ Chytil sestru okolo drieku. „V podstate tam nemal inú možnosť, iba ak umrieť hladom.“

„Prirodzene, len ak mu človek verí,“ poznamenal som.

„O čo ide?“ spýtala sa Dorothy.

„O jeden problém v tejto knihe,“ odvetil Gilbert.

„Povedzte mu o liste, čo dostala vaša teta,“ požiadal som Dorothy. Vyrozprávala mu to.

Keď skončila, netrpezlivo sa uškrnul. „Hlúposti. Mama nie je v skutočnosti nebezpečná. U nej ide len o oneskorený vývoj. Väčšina z nás má vyvinutý určitý zmysel pre etiku, morálku ‚a podobne. Mama na to ešte nedorástla.“ Zamračil sa a zamyslene dodal: „Môže byť nebezpečná, ale len ako dieťa, keď sa hrá so zápalkami.“

Nora s Quinnom tancovali. „A čo si myslíte o svojom otcovi?“ spýtal som sa.

Gilbert pokrčil plecami. „Naposledy som ho videl ako dieťa. Môj názor naňho sa zakladá väčšinou len na dohadoch. Rád by som – v prvom rade by som potreboval vedieť, či je impotent.“

„Dnes sa v Allentowne pokúsil o samovraždu.“

„Nie!“ vykríkla Dorothy tak nahlas, že Nora s Quinnom prestali tancovať. Obrátila sa k bratovi. „Kde je Chris?“ spýtala sa.

Gilbert skĺzol pohľadom na mňa a opäť sa zadíval na Dorothy. „Len nevymýšľaj,“ povedal jej pokojne. „Je s tou mladou Fentonovou.“

Dorothy sa netvárila presvedčene. „Žiarli naňho,“ vysvetlil mi Gilbert. „Je fixovaná na matku.“

„Videl niekedy dakto z vás Victora Rosewatera, s ktorým mal váš otec pred rokmi nepríjemnosti?“ spýtal som sa.

Dorothy pokrútila hlavou. Gilbert odvetil: „Nie. Prečo?“

„Len mi tak prišlo na um. Ani ja som ho nikdy nevidel, ale jeho popis, až na malé detaily, by zodpovedali Chrisovi Jorgensenovi.“

14. kapitola

Večer sme išli s Norou na slávnostný koncert v hudobnej sieni Rádio City; po hodine sme usúdili, že už toho máme dosť, a odišli sme. „A teraz kam?“ spýtala sa Nora.

„Neviem. Nechcela by si ísť do klubu Pigiron, čo nám ho spomínal Morelli? Studsy Burke sa ti bude páčiť. Kedysi bol kasárom. Tvrdí, že vykradol aj trezor v hagerstownskej väznici, keď tam mesiac sedel za akúsi výtržnosť.“

„Poďme,“ súhlasila.

Došli sme na Štyridsiatu deviatu ulicu, ale bar sme našli, až keď nám dvaja taxikári, kameloti a policajt ukázali cestu. Vrátnik vyhlásil, že nijakého Burkeho nepozná, ale že sa pozrie. O chvíľu prišiel ku vchodu Studsy. „Ako sa máte, Nick?“ privítal nás. „Poďte dnu.“

Bol to robustný muž strednej postavy, trochu tučný, ale mocný. Mal prinajmenšom päťdesiat rokov, vyzeral však o desať rokov mladší. Širokú, sympaticky škaredú tvár mal rapavú od kiahní a preriedené vlasy neurčitej farby. Hoci bol plešivý, jeho čelo nebolo veľmi vysoké. Mal hlboký, zvučný hlas. Podali sme si ruky a predstavil som ho Nore.

„Manželka,“ povedal. „Ale nepovedzte! Tak to si musíme dať šampanské, inak sa s vami pobijem.“ Odvetil som, že sa nemienim biť, a vošli sme dnu. Bar bol ošumelý, ale zato útulný. O tomto čase tu sedeli iba traja hostia. Vybrali sme si stolík v kúte a Studsy čašníkovi prikázal, aké víno má doniesť. Potom si ma dôkladne poobzeral a kývol hlavou: „Manželstvo vám prospelo.“ Poškrabal sa na brade. „Dávno sme sa nevideli.“

„Naozaj dávno,“ prisvedčil som.

„Dostal ma do basy,“ povedal Nore.

Milo sa usmiala. „Bol dobrý detektív?“

Studsy zvraštil nízke čelo. „Hovorí sa to o ňom, ale ja neviem. Vtedy ma dostal len náhodou; podarilo sa mu premôcť ma.“

„Ako to, že ste na mňa poštvali toho divocha Morelliho?“ spýtal som sa.

„Poznáte predsa cudzincov,“ odvetil, „všetci sú hysterickí. Ani mi nezišlo na um, že by mohol niečo také vyviesť. Znepokojovalo ho, že mu policajti chcú prišiť za golier tú vraždu Wolfovej. Vtedy sme sa v novinách dočítali, že sa prípadom zaoberáte aj vy, a tak som mu povedal: »Hádam by si sa mal o tom s niekým porozprávať a Nick by bol najvhodnejší,« a on súhlasil. Čím ste ho tak najedovali, vyplazovali ste mu jazyk?“

„Zbadali ho, keď sa ku mne vkradol, a on to dával za vinu mne. Ako sa mohol dozvedieť moju adresu?“

„Má fúru priateľov a vy sa predsa neskrývate.“

„Som tu iba týždeň a v novinách sa nespomínalo, kde som ubytovaný.“

„Ale čo?“ spýtal sa Studsy so živým záujmom. „A kde bývate?“

„Žijem teraz v San Franciscu. Ako ma našiel?“ 

„To je sympatické mesto. Nebol som tam už celé roky, ale je to fajn mesto. Nemôžem vám to povedať, Nick. Spýtajte sa ho, to je jeho vec.“

„Až na to, že ste ho za mnou poslali vy.“

„To hej,“ prisvedčil, „pravdaže, ale chcel som vám tým pomôcť.“ Zatváril sa celkom úprimne.

„Starý priateľ sa nezaprie,“ pochválil som ho.

„Ako som mohol vedieť, že mu preskočí? A okrem toho, veď vám veľmi neublížil, však?“

„To nie, ale rozhodne ma tým nijako nepotešil a…“ Zmĺkol som, lebo prišiel čašník so šampanským. Ochutnali sme ho a pochválili, že je výborné, hoci nestálo za nič. „Myslíte, že Júliu zabil on?“ spýtal som sa.

Studsy rozhodne pokrútil hlavou: „Vylúčené.“

„Podľa mňa ho na strieľanie netreba dlho nahovárať,“ namietol som.

„To je pravda – viete, akí sú títo cudzinci hysterickí – ale celé odpoludnie bol tu.“

„Naozaj?“

„Naozaj. Môžem to odprisahať. Zopár chlapcov a dievčat hore oslavovalo a naisto viem, že sa celé odpoludnie ani len zo stoličky nepohol, nieto ešte aby niekam odišiel. Nežartujem, Morelli to môže kedykoľvek dokázať.“

„Ale prečo sa teda vlastne znepokojoval?“

„A čo ja viem? To isté som sa v duchu pýtal aj ja. Ale poznáte cudzincov.“

„Mhm,“ povedal som. „Sú hysterickí. A nemohol za ňou poslať daktorého zo svojich kamošov?“

„Myslím, že ste toho chlapca zle odhadli,“ povedal Studsy. „Ja som tú dámičku poznal. Občas sem s ním chodievala. Ale ani jeden z nich to nebral vážne. Nebol do nej natoľko buchnutý, aby ju odpravil. Naozaj.“

„Brala aj ona drogy?“

„Neviem. Kedy-tedy som síce zbadal, že čosi užíva, ale možno to robila len pre formu, kvôli nemu.“

„S kým sa tu ešte ukazovala?“

„Čo ja viem, s nikým,“ odvetil Studsy ľahostajne.

„Krútil sa okolo nej jeden ničomník, istý Nunheim, ale nezdalo sa mi, že by u nej pochodil.“

„Teda od neho získal Morelli moju adresu!“

„Hlúposť. Morelli by sa s ním ani do reči nedal, nanajvýš by mu jednu vrazil. To on prezradil polícii, že Morelli sa s ňou stýka? Je to váš kamoš?“

Porozmýšľal som trocha nad otázkou a povedal: „Nepoznám ho. Len som počul, že zavše donáša polišom.“

„Mhm. Ďakujem.“

„Za čo? Veď som nič nepovedal.“

„Isteže. Ale teraz mi teda čosi povedzte: čo to má všetko znamenať? Veď ju odpravil ten Wynant, či nie?“

„Kdekto si to myslí,“ odvetil som, „ale keby ste sa stavili, že to nespravil, zaručene vyhráte.“

Pokrútil hlavou. „V tejto oblasti ste viac doma vy, ale…“ tvár sa mu rozjasnila „… ale ak chcete, navrhnem vám inú stávku. Pamätáte sa, vtedy, keď ste ma zbalili, boli ste šikovnejší a odvtedy som často rozmýšľal, či by sa vám to ešte raz podarilo. Niekedy, keď budete fit, by sme to mohli…“

Zasmial som sa. „Nie, už som celkom nanič.“

„Veď aj ja som tučný ako prasa,“ nedal pokoj Studsy.

„A okrem toho, vtedy som mal šťastie: stratili ste rovnováhu a ja som stál pevne.“

„Chcete ma len uchlácholiť,“ povedal a potom zamyslene dodal, „hoci vtedy ste naozaj mali šťastie. Nuž, ak nemáte záujem, dovoľte, aby som vám nalial.“

Nora sa rozhodla, že chce prísť domov zavčasu a triezva, a tak sme opustili Studsyho a jeho Pigiron klub krátko po jedenástej. Odprevadil nás až k taxíku a mocne nám stisol ruky. „Naozaj ste ma potešili,“ lúčil sa. Aj my sme mu na rozlúčku povedali niekoľko zdvorilostných fráz a odišli sme.

Nore pripadal Studsy fantastický. „Nerozumela som ani polovicu z toho, čo hovoril.“

„Áno, je to fajn chlap.“

„Nepovedal si mu, že už si prestal s tou robotou.“

„Myslel by si, že ho balamutím,“ vysvetlil som jej. 

„Pre takéhoto chlapa zostane fízel‘ vždy fízlom, a tak ho radšej klamem, ako by si mal myslieť, že ho chcem oklamať. Nemáš cigaretu? On mi svojím spôsobom dôveruje.“

„Naozaj si myslíš, že ju Wynant nezavraždil?“

„Neviem. Myslím, že nie.“

V hoteli Normandia ma čakal telegram od Macaulay ho z Allentownu:

TEN ČLOVEK NIE JE WYNANT A NEŠLO

O SAMOVRAŽDU.

15. kapitola

Nasledujúce ráno som si zavolal pisárku a vybavil väčšinu pošty, ktorá sa nám nakopila; telefonicky som sa radil s naším advokátom v San Franciscu, ako zachrániť jedného zo zákazníkov našej píly pred bankrotom; hodinu som meditoval, ako dosiahnuť zníženie daní; jednoducho som celý deň usilovne pracoval a bol som na seba neobyčajne hrdý, keď som sa o druhej rozhodol skončiť s robotou a ísť s Norou na obed. Po obede mala dohodnutý bridž. Vybral som sa do mesta za Guildom; dohovorili sme sa telefonicky.

„Bol to teda falošný poplach?“ spýtal som sa, keď sme si podali ruky a posadali si pohodlne do kresiel.

„Veru. Išlo o kohosi celkom iného. Viete, ako to je: keď sme philadelphskej polícii oznámili, že odtiaľ poslal telegram, a dali im jeho popis, pokladali policajti v celej Pensylvánii každého chudého chlapa s bokombradami za Wynanta. Toto bol akýsi Barlow, nezamestnaný stolár, a postrelil ho nejaký černoch, čo ho chcel okradnúť. Ešte nemôže veľmi rozprávať.“

„A nepostrelil ho dakto, kto si ho zmýlil práve tak ako allentownská polícia?“

„Chcete povedať, že ho niekto pokladal za Wynanta? Možné to je, ale vari nám to pomôže?“

Odvetil som, že neviem. „Zmienil sa vám Macaulay, že mu napísal Wynant?“

„Áno, ale nepovedal mi, čo v liste bolo.“ Porozprával som mu to. Povedal som mu aj všetko o Rosewaterovi. „To je zaujímavé,“ zahundral.

Povedal som mu aj o liste, čo Wynant poslal sestre.

„Zdá sa, že rád píše, však?“ poznamenal.

„Aj mne sa vidí.“ Upozornil som ho, že popis Victora Rosewatera by sa s malými obmenami hodil na Chrisa Jorgensena.

„Vidím,“ poznamenal, „že vypočuť si názor takého človeka, ako ste vy, nemôže byť nikdy na škodu. Ale nechcel som vás prerušiť.“

Namietol som, že všetko dôležité som mu už povedal.

Zaklonil sa na stoličke a uprel svoje svetlosivé oči na povalu. „Dá nám to ešte zabrať,“ vyhlásil napokon.

„Toho chlapíka v Allentowne postrelili z tridsaťdvojky?“ spýtal som sa.

Guild sa na mňa zvedavo pozrel, potom pokrútil hlavou. „Zo štyridsaťštvorky. Čo máte na mysli?“

„Nič určité. Len si chcem usporiadať ten chaos v hlave.“

„To poznám,“ zadíval sa opäť na strop. Keď sa ozval, zdalo sa, akoby uvažoval nad čímsi iným. „To Macaulayho alibi, čo ste sa naň pýtali, je v poriadku. Vtedy prišiel neskoro na schôdzku a naisto vieme, že bol v kancelárii svojho priateľa, istého Hermanna na Päťdesiatej siedmej ulici od troch hodín piatich minút až do troch hodín dvadsiatich minút, teda práve v kritickom čase.“

„Prečo tak záleží na tých troch hodinách piatich minútach?“

„Ach tak, o tom ešte neviete. Objavili sme istého chlapíka menom Caress, majiteľa čistiarne a práčovne na Prvej avenue, ktorý jej volal päť minút po tretej, či preňho nemá nejakú prácu; povedala, že nemá a že asi odcestuje. Tým sa nám kritický čas zužuje na časový úsek medzi tromi hodinami piatimi minútami a tromi hodinami dvadsiatimi minútami. Vari len neupodozrievate Macaulayho?“

„Podozrievam každého,“ odpovedal som. „A kde ste v tom čase boli vy?“

Zasmial sa. „Pravdu povediac, som asi jediný, čo nemá nijaké alibi. Bol som v kine.“

„A ostatní majú?“

Pokýval hlavou. „Jorgensen odišiel z domu s pani Jorgensenovou – bolo to asi päť minút pred treťou – a potom si potajomky zašiel na Západnú sedemdesiatu tretiu ulicu k istej Oľge Fentonovej – sľúbili sme, že to neprezradíme jeho manželke – a zostal u nej až do piatej. Čo robila pani Jorgensenová, to už vieme. Keď odišli, dcéra sa obliekla a asi o štvrť hodinu si zavolala taxík a dala sa zaviezť rovno ku Goodmanovi. Syn strávil celé popoludnie vo verejnej knižnici – páni, mali by ste vidieť, aké ten číta knihy. Morelli bol v akomsi bare.“ Zasmial sa. „A kde ste boli vy?!“

„To prezradím, až keď to bude celkom nevyhnutné. Ani jedno alibi nevyzerá stopercentné, ale skutočné alibi také bývajú. Ako je to s Nunheimom?“

Guild sa zatváril prekvapene. „Prečo ste si naňho spomenuli?“

„Počul som, že bol do Júlie zbláznený.“

„Kde ste to počuli?“

„Počul som.“

Uškrnul sa. „Je to dôveryhodná informácia?“

„Áno.“

„Nuž,“ povedal ťahavo, „ešte si naňho posvietime. Ale počujte, prečo sa o týchto ľudí zaujímame? Vy si nemyslíte, že to spravil Wynant?“

Ponúkol som mu rovnakú stávku ako Studsymu: „Môžete sa staviť, že to nespravil.“

Hodnú chvíľu sa na mňa mlčky mračil a potom povedal: „Veľmi zaujímavá myšlienka. A kto to bol podľa vás?“

„Tak ďaleko som sa ešte nedostal. Chápete, ešte o tom nič neviem. Nehovorím, že to nemohol byť Wynant.

Hovorím len to, že všetko proti nemu nenasvedčuje.“

„A ste ochotný sa staviť? Čo proti nemu nenasvedčuje?“

„Nazvite to predtuchou, ak chcete,“ povedal som, „ale…“

„Nechcem to nazývať nijako,“ povedal. „Myslím, že ste šikovný detektív. Rád si vypočujem, čo mi porozprávate.“

„Zväčša sa budem vypytovať. Napríklad, koľko času uplynulo od chvíle, čo pani Jorgensenová vystúpila na poschodí, kde bývala Wolfová, do okamihu, keď zazvonila na liftboya a ohlásila, že počula stonanie?“

Guild našpúlil pery a potom sa spýtal: „Myslíte, že ju mohla…?“ Zvyšok otázky zostal nevypovedaný.

„Myslím, že áno. Rád by som vedel, kde bol Nunheim. Rád by som počul aj odpovede na otázky vo Wynantovom liste. Rád by som vedel, kam sa podelo tých štyritisíc dolárov, rozdiel medzi tým, čo dal Macaulay Júlii, a sumou, ktorú podľa všetkého dala ona Wynantovi. Rád by som vedel, kto jej dal ten snubný prsteň.“

„Robíme, čo môžeme,“ povedal Guild. „Ja by som zasa napríklad rád vedel, prečo Wynant, ak to nespáchal, nepríde a nezodpovie nám na všetky otázky.“

„Jedna príčina môže byť tá, že pani Jorgensenová ho chce opäť obalamutiť.“ Čosi mi zišlo na um. „Herbert Macaulay pracuje pre Wynanta; dúfam, že ste sa neuspokojili len s jeho vyhlásením, že ten chlap v Allentowne nie je Wynant?“

„Nie. Ten bol mladší ako Wynant, nebol skoro vôbec šedivý, ani si nefarbil vlasy a neponášal sa ani na jednu z Wynantových fotografií, čo máme k dispozícii.“ Zdalo sa, že je o tom celkom presvedčený. „Máte teraz čas?“

„Mám.“

„Fajn.“ Vstal. „Vezmem chlapcov, ktorí sa prípadom zaoberajú, a môžeme vykonať niekoľko návštev.“

„Výborne,“ súhlasil som a Guild vyšiel z kancelárie.

V koši na papier boli odhodené Times: Vytiahol som ich a vyhľadal stránku s inzerátmi. Našiel som tam Macaulayho oznam: „Abner. Áno. Bunny.“

Keď sa Guild vrátil, spýtal som sa ho: „A ako je to s Wynantovými pomocníkmi z dielne? Vyhľadali ste ich?“

„Áno, ale nevedia nič. Boli dvaja; ku koncu toho týždňa, čo odišiel, im dal výpoveď a odvtedy ho nevideli.“

„A na čom pracovali pred Wynantovým odchodom?“

„Skúšali akúsi zelenú farbu, čo nebledne, alebo čosi také. Neviem. Ak chcete, dám to zistiť.“

„Myslím, že na tom ani tak nezáleží. Je to veľká dielňa?“

„Veľmi sa do toho nerozumiem, ale podľa mňa celkom slušná. Nazdávate sa, že to s tým nejako súvisí?“

„Všetko so všetkým súvisí.“

„Mhm. Tak teda poďme.“

16. kapitola

Keď sme vyšli z kancelárie, Guild povedal: „Najprv si zájdeme k veľaváženému pánovi Nunheimovi. Mal by byť doma, povedal som mu, aby nikam nechodil, kým mu nezavolám.“

Pán Nunheim býval na štvrtom poschodí tmavej, vlhkej a zapáchajúcej budovy, kam neprestajne doliehal hluk nadzemnej železnice zo Šiestej avenue. Guild zaklopal na dvere. Dnu bolo počuť náhlivý šuchot a akýsi hlas sa opýtal: „Kto je?“ Bol to mužský hlas, nosový a akýsi podráždený.

Guild odpovedal: „John.“

Náhlivo nám otvoril malý, bledý chlapík, asi tridsaťpäť-tridsaťšesťročný; mal na sebe len tričko, modré nohavice a čierne hodvábne ponožky, „Nečakal som vás, poručík,“ zakvílil. „Veď ste vraveli, že zavoláte.“ Vyzeral vystrašene, mal malé, čierne, blízko seba posadené oči, veľké ústa, s úzkymi, slabošskými perami a dlhý, ovisnutý nos, akoby v ňom nemal ani kosti.

Guild sa dotkol môjho lakťa a vošli sme dnu. Cez otvorené dvere na ľavej strane bolo vidieť rozhádzanú posteľ. Miestnosť, do ktorej sme vošli, bola obývačka, ošumelá a špinavá; všade sa povaľovalo šatstvo, špinavý riad a noviny. V prístenku napravo bola výlevka a sporák. Pri ňom stála žena s panvicou v ruke a práve čosi vyprážala. Mala asi dvadsaťosem rokov, bola robustná, dobre urastená a ryšavá; svojím trochu vulgárnym spôsobom aj príťažlivá. Mala na sebe pokrčené ružové kimono a obnosené ružové papučky s poodtŕhanými mašličkami. Nevľúdne na nás zazrela. Guild ma Nunheimovi nepredstavil a ženu si ani nevšimol. „Sadnite si,“ ponúkol nás Nunheim, odtisol akési šatstvo a urobil si miesto na kraji pohovky.

Odložil som noviny z hojdacieho kresla, aby som si mohol doň sadnúť. Pretože si Guild nechal klobúk na hlave, nedal som si ho dolu ani ja. Nunheim podišiel ku stolu, kde stála fľaška s trochou whisky a dva poháre. „Dáte si?“

Guild sa zmraštil. „Takú žbrndu nepijem. A prečo ste mi nahovárali, že ste tú Wolfovú poznali len z videnia?“

„Veď tak to aj bolo, pán poručík, je to svätá pravda.“ Dva razy na mňa ukradomky pozrel a hneď zasa odvrátil zrak. „Možno som jej sem-tam povedal dobrý deň, alebo ako sa máte, alebo čosi také, ale to bolo všetko. Verte mi.“

Žena v prístenku sa krátko, výsmešne zasmiala, ale v tvári sa jej nezjavila ani stopa veselosti. Nunheim sa zvrtol a zazrel na ňu. „Počúvaj,“ zavrčal a hlas sa mu triasol od zúrivosti, „ak cekneš, rozbijem ti papuľu.“ Šmarila do neho panvicu. Netrafila ho a panvica vrazila do steny. Olej a vajíčka sa rozprskli po stene, podlahe a nábytku. Nunheim sa na ňu vrhol. Podložil som mu posediačky nohu a zvalil sa na zem. Žena schytila kuchynský nôž.

„Prestaňte,“ zavrčal Guild. Ani on sa nenamáhal vstať. „Prišli sme sa s vami pozhovárať, a nie sa dívať na rodinné scény. Vstaňte a majte rozum.“ 

Nunheim sa sťažka zdvihol. „Keď sa naslope, vie ma dohnať do zúrivosti,“ povedal. „Celý deň ma už rozčuľuje.“ Po hýbal pravou rukou. „Asi som si natiahol zápästie.“ Žena prešla popri nás a ani na nás nepozrela; vošla do spálne a zavrela za sebou dvere.

Guild poznamenal: „Možno by ste s ňou mali menej starostí, keby ste prestali behať za inými.“

„Koho tým myslíte, poručík?“ Nunheim sa zatváril ako stelesnená nevinnosť. Možno tá ruka ozaj bolela.

„Júliu Wolfovú.“

Poblednutý malý muž sa rozhorčil. „To je klamstvo, poručík. Každý, kto vám povedal, že…“

Guild mu nedal dohovoriť a oslovil ma: „Ak mu chcete jednu zavesiť, neberte ohľad na jeho zranené zápästie; ani zdravý nevedel nikdy poriadne udrieť.“

Nunheim sa obrátil ku mne a prosebne vystrel obidve ruky. „Nechcel som tým povedať, že ste klamár. Mal som na mysli, že niekto sa možno veľmi mýlil, ak…“

Guild mu opäť skočil do reči: „Keby sa vám núkala, iste by ste ju neodohnali.“

Nunheim si oblizol dolnú peru a bojazlivo pozrel na dvere spálne. „Nuž,“ povedal potichu, „isté je, že to bola dobrá kosť. Asi by som si bol dal povedať.“

„A nikdy ste sa ani neusilovali dostať ju?“

Nunheim pokrčil plecami a váhavo povedal: „Veď viete, ako to je. Človek skúša u každej, čo mu príde do cesty.“

Guild sa naňho znechutene pozrel. „To ste mi mali povedať hneď. Kde ste boli v to odpoludnie, čo ju odpravili?“

Malý muž vyskočil, akoby ho pichli špendlíkom.

„Preboha, poručík, hádam si len nemyslíte, že s tým niečo mám! Prečo by som jej chcel ublížiť?“

„Kde ste boli?“

Nunheimovi sa nervózne chveli ochabnuté pery. „Kedy ju…“ zmĺkol, lebo sa dvere spálne otvorili. Urastená žena vyšla s kufrom v ruke, a už preoblečená.

„Miriam,“ povedal Nunheim. 

Chladne sa naňho pozrela: „Nemám rada vagabundov, a keby som aj mala, hnusia sa mi vagabundi, čo donášajú polišom, a keby som aj tých znášala, teba mám už po krk.“ Obrátila sa ku dverám.

Guild chytil Nunheima za plece, aby sa za ňou nemohol rozbehnúť, a zopakoval: „Kde ste boli?“

Nunheim zvolal: „Miriam, neodchádzaj! Už budem dobrý, urobím, čo budeš chcieť. Neodchádzaj odo mňa, Miriam.“ Vyšla von a zabuchla za sebou dvere.

„Pusťte ma,“ prosíkal Guilda. „Nechajte ma, nech ju dovediem späť. Nemôžem bez nej byť. O chvíľu sa s ňou vrátim, a potom vám poviem, čo budete chcieť. Pusťte ma. Nemôžem bez nej žiť.“

„Hlúposti. Sadnite si,“ povedal Guild. Sotil Nunheima do kresla. „Neprišli sme sa sem dívať na vaše kabaretné výstupy s tou ženskou. Kde ste boli v to odpoludnie, keď zabili Wolfovú?“

Nunheim si zakryl tvár rukami a pustil sa do plaču. „Ak nám tu neprestanete hrať divadlo,“ povedal Guild, „asi vám jednu vrazím.“ Nalial som do pohára trochu whisky a podal ju Nunheimovi.

„Ďakujem vám, ďakujem.“ Vypil ju, rozkašlal sa a vytiahol špinavú vreckovku, aby si poutieral tvár. „Nemôžem si len tak napochytre spomenúť, poručík,“ zakňučal. „Možno som bol u Charlieho, možno som bol tu. Miriam by si to pamätala, dovoľte mi doviesť ju späť.“

„Dočerta s Miriam,“ odvetil Guild. „Čo by ste na to povedali, keby sme vás zašili, kým si nespomeniete?“

„Počkajte, ešte minútku, poručík, ja si spomeniem. Viete, že som s vami vždy hral čistú hru. Teraz som len trochu zmätený. Pozrite na toto.“ Ukázal nám pravé zápästie, ktoré už začínalo puchnúť.

„Ešte minútku.“ Opäť si zakryl tvár rukami. Guild na mňa žmurkol a čakali sme, kým sa chlapík rozpamätá.

Odrazu si odokryl tvár a rozosmial sa.

„Páni! Veru by som si zaslúžil, aby ste ma zbalili.

Veď to bolo práve v to odpoludnie, keď som – počkajte, voľačo vám ukážem.“ Odišiel do spálne.

Po chvíli naňho Guild zavolal. „Hej, nebudeme tu tvrdnúť celú noc. Hýbte sa.“ Nikto sa neozval. Keď sme vošli do spálne, bola prázdna, a ani v kúpeľni nebolo nikoho; okno k požiarnemu rebríku bolo otvorené.

Nepovedal som ani slovo a tváril sa, akoby sa nič nebolo stalo. Guild si trochu posotil klobúk do tyla a zašomral: „Toto nemal urobiť.“ Odišiel do obývačky k telefónu. Kým telefonoval, trochu som prekutal bielizník a skrine, ale nenašiel som nič. Neprezeral som to však veľmi dôkladne, a prestal som, len čo Guild uviedol policajný aparát do pohybu.

„Myslím, že ho raz-dva nájdeme,“ povedal.

„Dozvedel som sa aj novinku. Identifikovali sme Jorgensena ako Rosewatera.“

„Kto ho identifikoval?“

„Poslal som jedného z našich k Oľge Fentonovej, čo mu potvrdila alibi, a napokon to z nej vytiahol. Ale s tým alibi je to v poriadku. Zájdem za ňou a pohovorím si s ňou sám. Nechcete ísť so mnou?“

Pozrel som na hodinky: „Rád by som, ale je dosť neskoro. Čo myslíte, už ho zbalili?“

„Pátrajú po ňom.“ Zamyslene sa na mňa pozrel. „A uvidíte, ako potom bude ten vtáčik spievať!“

Uškrnul som sa. „Čo myslíte, kto zabil Wolfovú?“

„To ma netrápi,“ odvetil. „Len čo nazbieram dostatok informácií, vypočujem niektorých ľudí, raz-dva odhalím páchateľa.“ Na ulici mi prisľúbil, že mi oznámi každú novinku, podali sme si ruky a rozišli sa. Po pár krokoch ma dobehol a dal veľmi srdečne pozdravovať Noru.

17. kapitola

Doma som odovzdal Nore Guildov pozdrav a porozprával jej, čo nového.

„Aj ja mám pre teba niečo,“ povedala. „Bol tu Gilbert Wynant a veľmi ho mrzelo, že ťa nezastihol doma. Požiadal ma, aby som ti odkázala, že ti chce povedať niečo »mimoriadne dôležité«.“

„Pravdepodobne zistil, že Jorgensen trpí materským komplexom.“

„Myslíš, že ju zabil Jorgensen?“ spýtala sa Nora.

„Nazdával som sa, že už viem, kto to urobil,“ odvetil som, „ale teraz je to všetko také popletené, že to môžu byť iba domnienky.“

„A kto to teda spravil?“

„Môže to byť Mimi Jorgensenová, Wynant, Nunheim, Gilbert, Dorothy, teta Alice, Morelli, ty, ja, alebo Guild, Možno to urobil Studsy. Čo keby sme si dačo vypili?“

Namiešala niekoľko koktailov. Práve som popíjal druhý, či tretí, keď zacengal telefón. Nora zdvihla slúchadlo a povedala mi: „Chce s tebou hovoriť tvoja priateľka Mimi.“

Šiel som k telefónu. „Ahoj, Mimi.“

„Strašne ma mrzí, že som k vám vtedy večer bola taká hrubá, Nick, ale bola som veľmi rozrušená, povolili mi nervy a urobila som vám tam výstup. Prosím vás, prepáčte mi to.“ Povedala to všetko veľmi chytro, akoby to chcela mať čím skôr za sebou.

„To je v poriadku,“ odvetil som.

Viac som nestihol povedať, lebo pokračovala, teraz už pomalšie a dôraznejšie: „Mohli by sme sa stretnúť, Nick? Stalo sa niečo hrozné, niečo – neviem, čo robiť, na koho sa obrátiť.“

„Čo sa stalo?“

„Nemôžem to hovoriť do telefónu, ale musíte mi poradiť, čo robiť. Potrebujem vás. Nemohli by ste sem prísť?“

„Hneď teraz?“

„Áno. Prosím vás o to.“

„Dobre,“ povedal som a vrátil sa do obývačky. „Idem k Mimi. Je vraj bezradná a potrebuje pomoc.“

Nora sa zasmiala. „Daj si pozor, aby ťa nezviedla. Ospravedlnila sa ti? Mne áno.“

„Aj mne, vychrlila to jedným dychom. Dorothy je už doma, alebo ešte u tety Alice?“

„Gilbert povedal, že zostala u tety. Ako dlho sa zdržíš?“

„Nie dlhšie, ako bude treba. Možno zatkli Jorgensena a Mimi sa chce poradiť, čo ďalej.“

„Môžu mu niečo urobiť? Myslím v tom prípade, že nezabil tú Wolfovú?“

„Povedal by som, že by naňho mohli vytiahnuť tie staré veci – výhražné listy, pokus o vydieranie.“ Dopil som a spýtal sa Nory i seba: „Ktovie, či sa Jorgensen pozná s Nunheimom?“ Zamyslel som sa nad tým, ale neprišiel som na nič iné, len že to nemožno vylúčiť. „No, ja už pôjdem.“

18. kapitola

Mimi ma veľmi srdečne privítala. „Je to od vás strašne, strašne milé, že ste mi odpustili, Nick, ale vy ste boli vždy nesmierne dobrý. Neviem, čo to do mňa v ten pondelok večer vošlo.“

„Zabudnime na to,“ povedal som. Tvár mala ružovejšiu a napätejšiu ako zvyčajne, takže vyzerala mladšie. Modré oči jej len tak žiarili. Ruky, ktorými sa ma dotkla, však boli studené. Bola napätá a vzrušená, ale nevedel som prečo.

„Aj vaša žena bola strašne milá, že mi…“

„Nespomínajte to už.“

„Nick, čo môžu spraviť človeku, ktorý zatají o niekom dôkaz, že spáchal vraždu?“

„Ak ho chcú obviniť, prišijú mu spoluvinu; odborne sa to volá spoluvina po čine.“

„Aj keď si to potom rozmyslí a sám to oznámi?“

„Aj vtedy. Ale zvyčajne sa to nerobí.“

Poobzerala sa po izbe, akoby sa chcela presvedčiť, že tam nikto nie je, a vyhlásila: „Júliu zabil Clyde. Našla som o tom dôkaz a zatajila som ho. Čo mi môžu urobiť?“

„Pravdepodobne nič, ale aj tak budete mať veľké nepríjemnosti. Kedysi bol vaším manželom; ste si takí blízki, že nijaká porota vám nebude zazlievať, že ste ho chceli kryť – pravda, ak si nebudú myslieť, že ste pre svoje konanie mali dáky iný dôvod.“

„A čo si myslíte vy?“ spýtala sa chladne a rozvážne.

„Neviem,“ odvetil som, „povedal by som, že spočiatku ste chceli pomocou tohto dôkazu z neho vyraziť peniaze, ale teraz sa prihodilo niečo, čo vás donútil zmeniť svoje rozhodnutie.“

Prstami, skrivenými ako pazúry, sa mi chcela vrhnúť do tváre, vycierajúc pritom zaťaté zuby.

Chytil som ju za zápästie. „Ženy sú čoraz prchkejšie,“ povedal som s čo najvážnejším výrazom. „Práve som odišiel od jednej, čo po svojom chlapovi šmarila panvicu.“

Zasmiala sa, ale výraz jej očí sa nezmenil.

„Vy ste strašný lotor. Vždy si o mne myslíte len to najhoršie, však?“ Pustil som ju; začala si šúchať fľaky, ktoré jej na zápästí zanechali moje prsty.

„Kto je tá žena, čo tresla panvicu?“ spýtala sa. „Poznám ju?“

„Nora to nebola, nemyslite si. Zatkli už Victora-Christiana Rosewatera-Jorgensena?“

„Čože?“

Zdalo sa mi, že úžas nepredstiera; ešte väčšmi ma však prekvapilo, že som bol ochotný jej to uveriť. „Jorgensen je Rosewater,“ povedal som. „Iste sa naňho pamätáte, Myslel, som, že to viete.“

„Máte na mysli toho hrozného človeka, čo…“

„Áno.“

„To vám neverím.“ Vstala a kŕčovite zovrela prsty. „Neverím. Neverím.“ Tvár jej zbledla od strachu, hlas mala pridusený a neskutočný ako bruchomluvec. „To vám neverím.“

„To vám nepomôže,“ odpovedal som. Nepočúvala ma. 

Obrátila sa a podišla k oknu, kde zostala stáť chrbtom ku mne.

Pokračoval som: „Vonku v aute sedia dvaja chlapi, ktorí vyzerajú ako poliši; zrejme ho zbalia, len čo…“

Obrátila sa ku mne a prudko sa spýtala: „Ste si istý, že Jorgensen je Rosewater?“ Strach sa jej už takmer vytratil z tváre a jej hlas znel zasa ako zvyčajne.

„Poliši sú o tom presvedčení.“ Dívali sme sa jeden na druhého, každý zaujatý svojimi myšlienkami. Zdalo sa mi, že nemá strach z toho, že Jorgensen zabil Júliu Wolfovú, alebo z toho, že by ho mohli zatknúť: desila sa len toho, že si ju Jorgensen vzal iba preto, aby ju nejako využil vo svojich intrigách proti Wynantovi.

Keď som sa zasmial – nie preto, že by to bola smiešna myšlienka, ale zato, že mi zišla na um tak znenazdajky – strhla sa a neisto sa usmiala. „Neuverím vám,“ povedala potichu, „kým mi to sám nepovie.“

„A keď vám to povie?“

Pokrčila plecami a dolná pera sa jej zachvela. „Je to môj manžel.“

Mal som sa nad tým usmiať, ale popudilo ma to. Povedal som: „Mimi, to som ja, Nick. Pamätáte sa predsa na mňa, Ni-c-k.“

„Viem, že ste si o mne mysleli len to najhoršie,“ povedala vážne. „Myslíte si, že…“

„Dobre, dobre. Nechajme to. Vráťme sa k tomu dôkazu, čo ste objavili proti Wynantovi.“

„Ach, dôkaz,“ povedala a obrátila sa. Keď sa na mňa znova pozrela, dolná pera sa jej opäť chvela. „Klamala som vás, Nick. Neobjavila som nič.“ Podišla blízko ku mne. „Clyde nemal nijaké právo posielať Alici a Macaulaymu listy, v ktorých ma tak očierňoval; povedala som si, že by si zaslúžil, aby som si naňho dačo vymyslela, pretože som naozaj presvedčená, a to vravím vážne, že ju zabil on a že to bolo len…“

„Čo ste si naňho vymysleli?“ spýtal som sa.

„Ja… zatiaľ nič. Chcela som sa najprv dozvedieť, čo by sa mi za to mohlo stať – veď viete, pred chvíľou som sa na to pýtala. Chcela som predstierať, že kým ostatní zháňali pomoc, bola som s Júliou chvíľu sama a práve vtedy sa trochu prebrala a povedala mi, že to urobil Clyde.“

„Veď ste nehovorili, že ste dačo počuli a mlčali, ale že ste niečo našli a zatajili to.“

„Ale ešte som sa vlastne nerozhodla, čo…“

„Kedy ste sa dozvedeli o liste, čo Wynant napísal Macaulaymu?“

„Dnes popoludní,“ odvetila, „bol tu nejaký chlap od polície.“

„Nevypytoval sa vás na Rosewatera?“

„Pýtal sa, či ho poznám, alebo či som ho niekedy videla, a ja som mu odvetila, že nie – bola som o tom naozaj presvedčená.“

„Možno to naozaj bolo tak,“ povedal som, „a teraz začínam veriť, že ste naozaj objavili nejaký dôkaz proti Wynantovi.“

Naširoko roztvorila oči. „Tomu nerozumiem.“

„Ani ja, ale mohlo to byť takto: niečo ste našli a zatajili to, najskôr preto, aby ste to predali Wynantovi; keď však jeho listy spôsobili, že sa na vás ľudia začali dívať s podozrením, vzdali ste sa myšlienky na peniaze a rozhodli sa chrániť seba a zároveň sa mu pomstiť tým, že svoj nález odovzdáte polícii; no teraz, keď ste sa dozvedeli, že Jorgensen je vlastne Rosewater, opäť ste zmenili svoj názor a chcete si ten dôkaz nechať pre seba, nie pre peniaze, ale preto, aby ste Jorgensenovi čo najviac priťažili a takto ho potrestali za to, že si vás nevzal z lásky, ale iba preto, aby vás nejako zneužil vo svojej hre proti Wynantovi.“

„Vy si o mne naozaj myslíte, že som všetkého schopná, však?“ spýtala sa s pokojným úsmevom.

„Na tom nezáleží,“ odvetil som. „Ale vám by malo záležať na tom, aby ste nestrávili zvyšok života niekde za mrežami.“

Slabo, ale zdesene vykríkla; nepokoj v jej tvári vystriedal výraz ozajstnej hrôzy. Pevne ma chytila za výložky saka a zašemotila: „Nehovorte to, prosím vás. Povedzte, že ste to tak nemysleli.“ Tak sa chvela, že som ju musel jednou rukou objať okolo pliec, aby sa jej nepodlomili kolená.

Nepočuli sme Gilberta vojsť, kým nezakašlal a nespýtal sa: „Necítiš sa dobre, mama?“

Pomaly ma pustila, odstúpila o krok a povedala: „Tvoja matka je pochabá ženská!“ Ešte stále sa chvela, ale usmiala sa na mňa a donútila sa veselo povedať: „Ste zlý, že ma takto strašíte.“

Ospravedlnil som sa jej. Gilbert si odložil kabát a klobúk na stoličku a díval sa na nás so zdvorilým záujmom. Keď pochopil, že ani jeden mu nemáme v úmysle nič vysvetľovať, opäť si odkašlal, povedal „som strašne rád, že vás vidím,“ a podal mi ruku. Aj ja som mu povedal, že ho rád vidím.

„Máš unavené oči,“ poznamenala Mimi. „Stavím sa, že si zasa celé odpoludnie čítal bez okuliarov.“ Pokrútila hlavou a povedala mi: „Má práve tak málo rozumu, ako jeho otec.“

„Máte nejaké správy o otcovi?“ spýtal sa.

„Od toho falošného poplachu o jeho samovražde nie je nič nové,“ odvetil som. „Iste ste už počuli, že išlo o planý poplach.“

„Áno.“ Zaváhal. „Kým odídete, rád by som sa s vami chvíľu porozprával.“

„Dobre.“

„Ale veď sa s ním môžeš porozprávať teraz, miláčik,“ povedala Mimi. „Máte azda medzi sebou nejaké tajnosti, o ktorých nesmiem vedieť?“ Hlas jej už znel celkom bezstarostne. Prestala sa chvieť.

„To by ťa nudilo.“ Vzal si klobúk a kabát, kývol mi a vyšiel z izby.

Mimi opäť pokrútila hlavou a povedala: „Vôbec tomu dieťaťu nerozumiem. Zaujímalo by ma, čo si myslí o tom, ako nás tu našiel.“ Nevyzerala však, že by ju to veľmi trápilo. Potom, už vážnejšie, sa spýtala: „Prečo ste mi to povedali, Nick?“

„O tom, že zvyšok života strávite v…?“

„Nie, nechajme to.“ Striaslo ju. „Nechcem už o tom počuť. Nezostanete na večeru? Asi budem celkom sama.“

„Žiaľ, nemôžem. Tak ako je to s tým dôkazom, čo ste našli?“

„Naozaj som nič nenašla. Bola to lož.“ Zatvárila sa úprimne. „Nedívajte sa tak na mňa. Naozaj som len vymýšľala.“

„Tak teda ste ma sem zavolali, len aby ste mi vykladali klamstvá?“ spýtal som sa. „A prečo ste si to rozmysleli?“

Usmiala sa. „Vy ma určite ľúbite, Nick, inak by ste neboli stále taký protivný.“

Nechápal som, ako jej to mohlo zísť na um. Povedal som: „Nuž, zastavím sa u Gilberta a pôjdem.“

„Bola by som rada, keby ste mohli zostať.“

„Mrzí ma to, ale nemôžem,“ odvetil som. „Kde ho nájdem?“

„Druhé dvere na… Myslíte, že Chrisa naozaj zatknú?“

„Podľa toho,“ povedal som, „ako bude odpovedať na ich otázky. Ak bude chcieť zostať na slobode, bude im musieť všetko pekne vyrozprávať.“

„Ale veď…“ odmlčala sa, ostro sa na mňa pozrela a spýtala sa: „Nechcete ma obalamutiť? Je Chris naozaj Rosewater?“

„Polícia je o tom presvedčená.“

„Ale ten policajt, čo tu bol odpoludnia, sa na Chrisa ani nespýtal,“ namietla. „Chcel len vedieť, či…“

„Vtedy si ešte neboli načistom,“ vysvetľoval som. „Bol to iba predpoklad.“

„A teraz už sú o tom presvedčení?“

Prikývol som.

„Ako na to prišli?“

„Povedala im to istá jeho známa.“

„Kto je to?“ Oči jej potemneli, ale hlas sa jej ani nezachvel. 

„Neviem si spomenúť na jej meno.“ A potom som povedal pravdu: „Je to to dievča, čo mu potvrdilo alibi na odpoludnie, keď sa stala vražda.“

„Alibi?“ zopakovala pobúrene. „Chcete povedať, že polícia by uverila takej ženskej?“

„Akej?“

„Veď viete akej.“

„Neviem. Vy ju poznáte?“

„Nie,“ odvetila urazene. Prižmúrila oči a takmer pošepky sa spýtala: „Nick, myslíte, že Chris zabil Júliu?“

„Prečo by to bol robil?“

„Povedzme, že si ma vzal len preto, aby sa pomstil Clydovi,“ začala, „a… Viete, že ma nútil, aby som sa pokúsila vymámiť od Clyda nejaké peniaze. Možno som to navrhla ja – už neviem – ale potom ma do toho nútil. A povedzme, že sa neskôr náhodou stretol s Júliou. Prirodzene, poznala ho, veď kedysi spolu pracovali u Clyda. Vedel, že ju odpoludnia prídem navštíviť a bál sa, že mi prezradí jeho pravú totožnosť, keď ju vyprovokujem a… Nemohlo to byť takto?“

„Nezdá sa mi to pravdepodobné. A okrem toho ste vtedy odpoludnia odišli z domu spoločne. Nemal by čas…“

„Ale môj taxík sa priam neuveriteľne vliekol,“ povedala, „a možno som sa ešte niekde zastavila – a zdá sa mi, že som to aj urobila. Myslím, že sme zastavili pri lekárni po aspirín.“ Energicky prikývla. „Už si na to celkom presne spomínam.“

„A on vedel, že sa ešte niekde zastavíte, lebo ste mu to povedali,“ našepkával som jej. „Mimi, takto to nemôžete. Vražda je vážna vec. Nemôžete ju prišiť za golier niekomu len preto, že s vami vybabral.“

„Vybabral?“ zopakovala a prenikavo sa na mňa pozrela. „Ten…“ Zahrnula Jorgensena záplavou obscénnych nadávok a urážok; čoraz väčšmi zvyšovala hlas, až mi napokon vrieskala do tváre.

Keď sa odmlčala, aby sa nadýchla, povedal som: „Bolo to pekné, ale…“

„Dokonca si trúfol naznačovať mi, že som to urobila ja,“ povedala. „Neodvážil sa síce priamo sa ma na to spýtať, ale toľko sa okúňal, kým som mu jednoznačne nepovedala, že – nuž, že som to neurobila.“

„Ale to ste nechceli povedať. Čo ste mu jednoznačne povedali?“

Dupla nohou. „Prestaňte s tým vypytovaním.“

„Dobre, a choďte do čerta,“ povedal som. „Nebol to predsa môj nápad, aby som sem chodil.“ Vzal som si kabát a klobúk.

Rozbehla sa za mnou a chytila ma za ruku. „Prosím vás, Nick, nehnevajte sa. To tá moja hnusná povaha. Neviem, čo ma to…“

Vošiel Gilbert a povedal: „Pôjdem kúsok s vami.“

Mimi naňho zlostne zazrela. „Načúval si.“

„Ako som mohol nenačúvať, keď tak vrieskaš?“ namietol. „Môžeš mi dať nejaké peniaze?“

„A okrem toho sme ešte nedohovorili,“ poznamenala.

Pozrel som na hodinky. „Musím už bežať, Mimi. Aj tak je už neskoro.“

„Mohli by ste sa po tej schôdzke ešte vrátiť?“

„Ak nebude veľmi neskoro. Lepšie bude, ak ma nebudete čakať.“

„Budem doma,“ povedala. „Môžete prísť kedykoľvek.“ Prisľúbil som jej, že sa pousilujem. Gilbertovi dala peniaze a odišli sme spolu.

19. kapitola

„Načúval som,“ priznal sa Gilbert, keď sme vyšli von. „Myslím, že človek musí načúvať vždy, keď sa mu naskytne príležitosť, ak sa zaujíma o ľudskú povahu. Ľudia sa totiž správajú trochu inak, keď si myslia, že ich nikto nepozoruje. Nie je im to, prirodzene, po chuti, ale…“ usmial sa, „veď vtáci alebo zvieratá tiež nemajú veľkú radosť z prírodovedcov, čo za nimi neprestajne sliedia.“ 

„Koľko ste toho počuli?“ spýtal som sa.

„Dosť, aby som pochopil, že mi nič dôležité neušlo.“

„A čo si o tom myslíte?“

Zovrel pery, zvraštil čelo a rozvážne vyhlásil: „Ťažko povedať. Mama vie dakedy výborne niečo zatajiť, ale málokedy sa jej podarí niečo vymyslieť. Je to zvláštne – asi ste si už tiež všimli – ľudia, čo najviac klamú, to robia veľmi nešikovne a dajú sa aj oveľa ľahšie oklamať ako ostatní. Človek by si myslel, že takí sa nedajú tak ľahko prekabátiť, ale v skutočnosti práve oni naletia na každú hlúposť. Aj vy ste si to už iste všimli.“

„Áno.“

„Chcel som vám povedať, že Chris dnes v noci neprišiel domov. Preto je mama taká podráždená. Dnešnou poštou mu prišiel list; povedal som si, že by v ňom mohlo byť niečo zaujímavé, tak som ho nad parou otvoril.“ Vytiahol ho z vrecka a podal mi ho. „Hádam by ste si ho mali prečítať. Ja ho potom zalepím a dám ho do zajtrajšej pošty pre prípad, že sa vráti, ale pochybujem o tom.“

„Prečo pochybujete?“ spýtal som sa ho a vzal som si list.

„Nuž, lebo je naozaj Rosewater…“

„Hovorili ste s ním o tom?“

„Nemal som príležitosť. Čo ste mi to povedali, ešte som ho nevidel.“

Pozrel som na list. Podľa pečiatky ho podali 27. decembra 1932 v Bostone, Massachusetts. Adresa bola napísaná nevypísanou ženskou rukou a znela na pána Christiana Jorgensena, hotel Courtland, New York.

„Prečo ste ho otvorili?“ spýtal som sa a vybral list z obálky.

„Neverím na intuíciu,“ odvetil, „ale možno existujú určité vône, zvuky alebo určité zvláštnosti v rukopise, ktoré neviete nijako definovať, ba dokonca si ich ani konkrétne neuvedomujete, a predsa vás niekedy ovplyvnia. Neviem, prečo som to urobil: jednoducho som cítil, že by v ňom mohlo byť niečo dôležité.“ 

„Často mávate takéto pocity pri listoch, ktoré dostáva vaša rodina?“

Blysol po mne očami, akoby chcel zistiť, či sa mu nevysmievam, a odvetil: „Často nie, ale otvoril som už zopár listov, Veď som vám spomínal, že sa zaujímam o ľudskú psychiku.“

V liste stálo:

Drahý Vic,

Oľga tni písala, že si sa už vrátil do Štátov a že si sa oženil. Vraj žiješ pod menom Christian Jorgensen. Veľmi dobre vieš, Vie, že to nie je správne, takisto ako to, že si bez slova zmizol na celé roky. A mňa si nechal bez peňazí. Viem, že si musel odísť pre tie nepríjemnosti s Wynantom, ale som si istá, že on na to už dávno zabudol a naozaj si myslím, že si mi mohol napísať; vieš predsa veľmi dobre, že som to s Tebou myslela vždy dobre a kedykoľvek by som urobila pre Teba všetko, čo by bolo v mojich silách. Nechcem Ti nič vyčítať, Vie, ale musím s Tebou hovoriť. V nedeľu a pondelok na Nový rok budem mať voľno; v sobotu večer pricestujem do New Yorku. Napíš, kedy a kde sa stretneme, aby som sa s Tebou mohla porozprávať, Nechcem Ti robiť nijaké ťažkosti. Pre istotu mi napíš čo najskôr, aby som dostala včas odpoveď.

Tvoja verná manželka

Georgia

V liste bola uvedená adresa odosielateľa. „Pozrime sa,“ zahundral som a vložil list späť do obálky. „A vy ste odolali pokušeniu prezradiť to matke?“

„Áno, lebo viem, ako by na to reagovala. Veď ste videli, čo robila, keď sa teraz s vami zhovárala. Čo mám podľa vás urobiť?“

„Súhlasíte, aby som to oznámil polícii?“

Prikývol. „Dobre, ak to pokladáte za najmúdrejšie. Ak chcete, môžete im ten list aj ukázať.“

Poďakoval som sa mu a vopchal som si list do vrecka.

„A teraz ide o inú vec,“ začal. „Mal som trochu morfia, s ktorým som robil pokusy, asi poldruha gramu, a niekto mi ho ukradol.

„Aké pokusy?“

„Užíval som ho. Skúmal som na sebe jeho účinky.“

„A ako sa vám to páčilo?“

„Nečakal som, že sa mi to bude páčiť. Chcel som len vedieť, ako to pôsobí. Nemám rád veci, čo otupujú mozog. Preto tak málo pijem a nerád fajčím. Chcem však skúsiť kokaín, počul som, že zbystruje myseľ, je to tak?“

„Vraj. Čo myslíte, kto vám ho mohol ukradnúť?“

„Podozrievam Dorothy; mám na ňu svoju teóriu. Preto aj idem k tete Alici na večeru. Dorothy je ešte u nej, a tak si to chcem zistiť. Ja z nej vytiahnem všetko.“

„Ale keď bola u tety Alice,“ namietol som, „ako mohla…“

„Dnes v noci bola chvíľu doma,“ povedal, „a okrem toho neviem presne, kedy mi morfium zmizlo. Len dnes som, prvý raz po troch, či štyroch dňoch, otvoril tú škatuľku.“

„Vedela, že máte morfium?“

„Áno. Práve preto ju podozrievam. Pochybujem, že by to bol urobil niekto iný. Aj na nej som skúšal účinky.“

„Ako sa jej to páčilo?“

„Bola celkom spokojná, no bola by ho zobrala, aj keby sa jej to nepáčilo. Ale chcem sa vás vlastne spýtať, či sa mohla za taký krátky čas stať narkomankou?“

„Za aký čas?“

„Za týždeň – nie – za desať dní.“

„Sotva, iba ak by to sama veľmi chcela. Dávali ste jej veľké dávky?“

„Nie.“

„Keď niečo zistíte, oznámte mi to,“ povedal som. „Musím si vziať taxík. Ešte sa uvidíme.“

„Zastavíte sa u nás?“

„Ak to stihnem. Možno neskôr.“

„Dobre. Veľmi pekne vám ďakujem!“

Pri prvom obchode som kázal zastať a zavolal som Guildovi. Nečakal som, že ho ešte nájdem v kancelárii, ale dúfal som, že sa aspoň dozviem, ako sa ho budem môcť dovolať domov. Napodiv som ho ešte zastihol. „Akosi dlho pracujete,“ poznamenal som.

„Veru tak,“ prisvedčil prívetivo.

Prečítal som mu Georgiin list a nadiktoval mu jej adresu.

„To sa vám podarilo,“ pochválil ma.

Povedal som mu, že Jorgensen nebol od včerajška doma. „Myslíte, že ho nájdeme v Bostone?“ spýtal sa.

„Buď tam,“ usúdil som, „alebo dakde na juhu, kam sa stihol dostať.“

„Preveríme si obidve možnosti,“ prisvedčil, ešte vždy prívetivo. „A teraz vám zasa ja poviem novinku. Náš priate! Nunheim má toto slzavé údolie za sebou. Asi hodinku na to, čo nám ušiel, vyprázdnil doňho niekto celý zásobník z tridsaťdvojky. Zdá sa, že išlo o tú istú zbraň, ktorou zastrelili Wolfovú. Experti to práve skúmajú. Asi oľutoval, že radšej nezostal s nami a nepriznal sa.“

20. kapitola

Keď som prišiel domov, Nora držala v jednej ruke kus studenej kačaciny a dávala dokopy akúsi skladačku.

„Už som si myslela, že si sa k nej odsťahoval,“ povedala. „Kedysi si bol detektívom; pohľadaj mi tu dáky hnedastý kúsok, ponášajúci sa na slimáka s dlhým krkom.“

„Na kačici, či v skladačke? Nechoďme dnes večer k Edgeovcom, sú strašne otravní.“

„Dobre, ale budú sa hnevať.“

„Neverím, že by sme mali také šťastie,“ posťažoval som sa. „Nahnevajú sa na Quinnovcov a…“

„Volal ti Harrison. Mám ti povedať, že teraz by sa dali výhodne nakúpiť akcie spoločnosti McIntyre Porcuoine – dúfam, že som to nepoplietla – na ktorých by sa časom dalo zarobiť. Vraj ich kurz je teraz dvadsať a štvrť.“ Priložila prst na skladačku. „Ten kúsok patrí sem.“ Pohľadal som ho a potom som jej dopodrobna vyrozprával, čo sa robilo a rozprávalo u Mimi.

„Tomu neverím,“ povedala. „To si si vymyslel. Ľudia predsa nie sú takí. Čo sa vlastne s nimi porobilo? Vari sú to prvé exempláre novej rasy netvorov?“

„Hovorím ti iba, čo sa robí, nevysvetľujem to.“

„Ako by si aj mohol? Zdá sa, že v celej rodine niet nikoho – keď sa Mimi teraz obrátila proti svojmu Chrisovi – kto by k ostatným cítil čo len najmenšie priateľstvo, a predsa sú si všetci akosi podobní.“

„Možno tým sa to dá vysvetliť,“ odvetil som.

„Rada by som spoznala tú tetu Alicu,“ poznamenala. „Chceš ten list odovzdať polícii?“

„Už som Guildovi volal,“ povedal som a porozprával som jej o Nunheimovi.

„Čo z toho vyplýva?“ spýtala sa.

„Po prvé, ak Jorgensen zmizol z mesta, a ja si myslím, že zmizol, a ak guľky pochádzajú z toho istého revolvera, ktorým zastrelili Júliu Wolfovú, čo tiež predpokladám, bude musieť polícia najprv nájsť Jorgensenovho spolupáchateľa, a až potom ho vôbec môžu z dačoho obviniť.“

„Keby si bol dobrý detektív, iste by si mi to vedel vysvetliť,“ Nora sa opäť začala hrať so skladačkou. „Pôjdeš ešte za Mimi?“

„Pochybujem. A čo keby si tú skladačku nechala chvíľu tak a radšej by sme sa navečerali?“

Zacengal telefón a ja som išiel zdvihnúť slúchadlo. Bola to Dorothy Wynantová. „Haló, Nick?“

„Osobne. Ako sa máte, Dorothy?“

„Bol tu Gil a vypytoval sa ma, iste viete na čo. Chcem vám povedať, že som to naozaj zobrala ja, ale len preto, aby sa z neho nestal narkoman.“

„A čo ste s tým urobili?“

„Prinútil ma, aby som mu to vrátila, a neverí mi, že mi išlo len o jeho dobro.“

„Ale ja vám verím.“

„Poviete to aj Gilovi? Ak mi veríte vy, uverí mi aj on, lebo vás pokladá za najväčšiu autoritu v takýchto veciach.“

„Poviem mu to, len čo sa s ním stretnem,“ prisľúbil som.

Dorothy sa na chvíľu odmlčala. Potom sa spýtala: „Ako sa má Nora?“

„Povedal by som, že celkom dobre. Chcete s ňou hovoriť?“

„Áno, ale najprv sa vás chcem na niečo spýtať. Hovorila – hovorila mama niečo o mne, keď ste tam dnes boli?“

„Nespomínam si na nič. Prečo?“

„A Gil?“

„Len v súvislosti s tým morfiom.“

„Iste?“

„Celkom iste. Prečo?“

„Nestojí to za reč – ak ste si istý. Len taká hlúposť.“

„Dobre. Pošlem Noru.“ Vrátil som sa do obývačky. „Dorothy sa chce s tebou rozprávať. Nie aby si ju pozvala na večeru.“

Keď Nora dotelefonovala, vrátila sa s čudným výrazom v očiach. „No čo je?“ spýtal som Sa.

„Nič. Len sme si vymenili zopár zdvorilostí.“

„Ak budeš klamať svojho muža, prídeš do pekla,“ vyhlásil som.

Išli sme sa navečerať do japonskej reštaurácie na Päťdesiatej ôsmej ulici a napokon som sa dal Nore presvedčiť, aby sme zašli k Edgeovcom. Vysoký a chudý Halsey Edge mal vyše päťdesiat rokov, úzku žltkastú tvár a na hlave ani vláska. Sám sa nazýval „vykrádačom hrobov z povolania a zo záľuby“ – bol to jeho jediný žart, ak to tak možno nazvať – čím chcel naznačiť, že je archeológ; bol veľmi hrdý na svoju zbierku vojnových sekier. Dalo sa s ním vydržať, ak sa človek zmieril s myšlienkou, že si občas vypočuje prednášku o starých zbraniach – mal tam kamenné sekery, medené sekery, bronzové sekery, sekery s dvojitým ostrím, trojuholníkové, mnohouholníkové a zúbkované, sekery kladivové, tesárske, mezopotámske, maďarské i germánske, a všetky vyzerali ako zo smetiska. Nám však išla na nervy väčšmi jeho žena. Volala sa Leda, ale on ju nazýval Tip. Bola veľmi drobná, a hoci jej vlasy, oči i pleť mali rozličnú farbu, nám pripadala celá akási sivastá. Len zriedkakedy si poriadne sadla – zväčša sa len chúlila na stoličke – a mala vo zvyku hlavu nakláňať nabok. Podľa Nory vyskočila Tip z pravekého hrobu, ktorý kedysi Edge otvoril. Margot Innesová o nej zasa hovorila ako o škriatkovi, zdôrazňujúc každú slabiku. Raz mi Tip povedala, že podľa jej názoru sa nijaká literatúra napísaná pred dvadsiatimi rokmi neudrží, lebo sa nezaoberá nijakou psychiatriou. Edgeovci bývali v útulnom trojposchodovom dome na okraji Greenwich Village a mali vždy skvelú whisky.

Keď sme k nim prišli, bolo tam už najmenej dvanásť hostí. Tip nás predstavila tým, s ktorými sme sa nepoznali, a potom ma odviedla do kúta. „Prečo ste mi nepovedali, že tí ľudia, čo sme sa s nimi na Vianoce stretli u vás, majú niečo spoločné s tou záhadnou vraždou?“ spýtala sa a naklonila hlavu nabok, až sa jej ľavé ucho dotýkalo pleca.

„Neviem, že by s tým niečo mali. A okrem toho, čo dnes znamená jedna záhadná vražda?“

Naklonila hlavu doprava. „A ani ste mi nepovedali, že ste sa ujali toho prípadu.“

„Čo že som urobil? Aha, už chápem. Nuž, neujal som sa ho a ani sa ho neujmem. To, že ma postrehli, práve dokazuje, že som len nevinný divák.“

„Veľmi to bolí?“

„Skôr svrbí. Zabudol som si odpoludnia vymeniť obväz.“

„Nebola Nora na smrť vydesená?“

„Ja som sa vydesil a aj ten chlapík, čo ma postrelil. 

Tamto vidím Halseyho. Ešte som sa s ním nerozprával.“

Keď som popri nej prekĺzol, aby som jej unikol, povedala: „Harrison má dnes prísť aj s dcérou.“

Chvíľu som sa rozprával s Edgeom – najmä o istom pozemku v Pensylvánii, ktorý chcel kúpiť – potom som si vzal pohár whisky a počúval dvojzmyselné vtipy, ktoré si rozprávali Larry Crowley a Phil Thames. O chvíľu k nám prišla akási žena a položila Philovi – prednášal totiž na Kolumbijskej univerzite – akúsi otázku o technokracii, ktorá bola ten týždeň na pretrase. My s Larrym sme odišli. Pobrali sme sa ta, kde sedela Nora. „Daj si pozor,“ vystríhala ma, „vykrádač hrobov je rozhodnutý vytiahnuť z teba za každú cenu, ako to vlastne bolo s tou vraždou Júlie Wolfovej.“

„Nech to skúsi u Dorothy,“ povedal som. „Má sem prísť s Quinnom.“

„Viem.“

„Je do nej celý zbláznený, však?“ poznamenal Larry. „Povedal mi, že sa rozvedie s Alicou a vezme si Dorothy.“

„Chudera Alice,“ povedala Nora ľútostivo. Nemala Alicu rada.

„To závisí od toho, ako sa na to dívate,“ povedal Larry. Alice mu bola sympatická. „Včera som videl manžela Dorothinej matky. Veď viete, toho dlháňa, čo sme sa s ním zoznámili u vás.“

„Jorgensena?“

„Áno. Vychádzal zo záložne na Šiestej avenue, neďaleko Štyridsiatej šiestej ulice.“

„Hovorili ste s ním?“

„Viezol som sa taxíkom. A okrem toho si myslím, že je zdvorilejšie nevšímať si ľudí, čo vychádzajú zo záložne.“

„Pst, pst,“ tíšila nás Tip a Levi Oscant začal hrať na klavíri. Vtom prišiel Quinn s Dorothy. Quinn bol spitý ako čík a Dorothy mala zrejme tiež dobre pod čapicou.

Podišla ku mne a zašepkala: „Chcela by som odísť s vami a Norou.“ 

„Ale potom tu nezostanete do rána.“

„Pst!“ napomenula nás Tip. Opäť sme chvíľu počúvali hudbu.

Dorothy sa pri mne chvíľu nepokojne vrtela a potom mi zašepkala: „Gil hovorí, že sa chystáte ešte za mamou. Je to pravda?“

„Už sotva.“

Quinn sa k nám dotackal: „Ako sa máte, chlapče? A vy, Nora? Odovzdali ste mu môj odkaz?“ (Tip naňho zapstkala, ale on nič nedbal. Ostatní hostia si uľahčene vydýchli a tiež sa začali baviť.) „Počujte, chlapče, vy máte nejaký vklad u Golden Gate Trustu v San Franciscu, však?“

„Pár dolárov tam mám.“

„Tak si ich stade vyberte. Dnes večer som počul, že v tej banke je povážlivá situácia.“

„Ďakujem za informáciu. Ale nemám tam veľa.“

„Nie? A čo robíte s toľkými peniazmi?“

„Ja a Francúzi skupujeme zlato.“

Quinn vážne pokrútil hlavou. „Ľudia ako vy priviedli túto krajinu na mizinu.“

„Ale ľudia ako ja nevyjdú s ňou na mizinu,“ odpovedal som. „Kde ste sa tak zrúbali?“

„To je Alicina vina. Už týždeň vyvádza. Keby som nepil, zbláznil by som sa.“

„A prečo vyvádza?“

„Lebo pijem. Myslí si…“ Naklonil sa ku mne a dôverne stíšil hlas. „Počúvajte. Všetci ste tu moji priatelia a ja vám poviem, čo urobím. Rozvediem sa a vezmem si…“

Usiloval sa Dorothy objať okolo pliec. Odsotila mu ruku a odbila ho: „Ste hlúpy a protivný! Dajte mi pokoj.“

„Tak ona si myslí, že som hlúpy a protivný,“ povedal mi Quinn. „Viete, prečo sa nechce za mňa vydať?“ Stavím sa, že neviete? Preto, lebo je…“

„Čušte! Čušte, vy opitý blázon!“ Dorothy ho začala obidvoma rukami biť po tvári. Od zlosti očervenela a vrieskala ako divá. „Ak to poviete ešte raz, zabijem vás!“

Odtiahol som Dorothy od Quinna; Larry ho zachytil, aby nespadol. Quinn fňukal: „Nick, ona ma udrela.“ Po lícach mu stekali slzy. Dorothy mi položila hlavu na prsia a rozplakala sa.

Všetci sa na nás dívali. Pribehla Tip a tvár jej horela od zvedavosti. „Čo sa robí, Nick?“

„Ale nič, majú len trochu vypité a žartujú. Postarám sa, aby sa v poriadku dostali domov.“

Tip sa to veľmi nepozdávalo. Chcela, aby tam zostali aspoň dovtedy, kým sa nedozvie, čo sa vlastne stalo. Nútila Dorothy, aby si na chvíľu ľahla, a ponúkala sa, že Quinnovi, ktorý aj tak ledva stál na nohách, dačo prinesie – ktovie, čo mala na mysli. Vyviedli sme ich s Norou von. Larry sa ponúkol, že pôjde s nami, ale usúdili sme, že netreba. Celou cestou domov spal Quinn ako zabitý v kúte taxíka. V druhom kúte mlčky a meravo sedela Dorothy; Nora sedela medzi nimi. Ja som bol vpredu a vravel som si, že sme aspoň nezostali dlho u Edgeovcov. Nora s Dorothy zostali v taxíku a ja som vyniesol Quinna do jeho bytu. Bol celkom bezvládny.

Keď som zacengal, otvorila mi Alice. Mala na sebe zelenú pyžamu a v ruke držala kefu na vlasy. Ustato pozrela na Quinna a povedala: „Dajte ho dnu.“

Vzal som Quinna dnu a uložil do postele. Čosi nezrozumiteľne mrmlal a bezvládne kývol rukou, ale oči neotvoril. „Vyzlečiem ho,“ povedal som a uvoľnil som mu kravatu.

Alice sa oprela o posteľ. „Ak chcete, ale ja to už nerobím.“ Vyzliekol som mu kabát, vestu a košeľu.

„Kde sa tak doriadil?“ spýtala sa bez záujmu. Stála konča postele a kefovala si vlasy.

„U Edgeovcov.“ Rozopol som mu nohavice.

„S tou Wynantovie Handričkou?“ spýtala sa ľahostajným hlasom.

„Bolo tam veľa ľudí.“

„Iste,“ prisvedčila. „Nešiel by na nejaké osamelé miesto.“ Pár ráz si prešla kefou po vlasoch. „Takže vy si myslíte, že by nebolo fair prezradiť mi niečo?“

Jej manžel sa trochu pomrvil a zamrmlal: „Dorry.“ Vyzul som mu topánky.

Alice si vzdychla. „Pamätám sa, že kedysi mal aj svaly.“ Uprene pozorovala manžela, až kým som ho celkom nevyzliekol a neprikryl. Potom si opäť vzdychla a povedala: „Nalejem vám pohárik.“

„Ale ja sa ponáhľam, Nora ma čaká v taxíku.“

Otvorila ústa, akoby chcela niečo povedať, ale rozmyslela si to a napokon súhlasila: „Dobre, poponáhľam sa.“ Išiel som za ňou do kuchyne.

„Nick,“ spýtala sa ma, „nezáleží mi síce na mienke ľudí, ale predsa len, čo si o mne myslia?“

„Ste na tom ako každý iný: niektorí vás majú radi, niektorí nie a niektorým je to jedno.“

Zamračila sa. „Tak som to nemyslela. Ako sa ľudia dívajú na to, že zostávam pri Harrisonovi, hoci neprestajne lieta za kadejakými sukňami?“

„Neviem, Alice.“

„A čo si o tom myslíte vy?“

„Ja si myslím, že sama najlepšie viete, čo robíte, a že je to v každom prípade len vaša vec.“

Sklamane si ma premeriavala. „Vy si vždy dávate dobrý pozor, aby ste si nenarobili mrzutosti, však?“ Trpko sa usmiala. „Vari neviete, že s ním zostávam len pre peniaze? Pre vás možno peniaze veľa neznamenajú, ale pre mňa áno – bola som tak vychovaná.“

„Každý rozvod je spojený s alimentmi. Mali by ste…“

„Vypite to rýchle a vypadnite,“ povedala unavene.

21. kapitola

Nora mi v taxíku uvoľnila miesto medzi sebou a Dorothy.

„Dala by som si kávu,“ vyhlásila. „Čo keby sme si zašli k Reubenovi?“ navrhla a pozrela na nás oboch.

„Dobre,“ súhlasil som a povedal taxikárovi adresu.

„Čo vravela jeho žena?“ spýtala sa Dorothy bojazlivo.

„Pozdravuje vás.“

„Nebuď protivný,“ zahriakla ma Nora.

„Vlastne ho ani nemám rada, Nick,“ povedala Dorothy. „Čestné slovo, už sa s ním nestretnem.“ Zdalo sa, že celkom vytrezvela. „Nuž, cítila som sa osamelá, tak som s ním začala chodiť.“ Chcel som niečo povedať, ale Nora ma štuchla do boku.

„Netrápte sa nad tým,“ utešovala ju Nora. „Harrison bol vždy blázon.“

„Nechcem sa do toho miešať,“ podotkol som, „ale mne sa zdá, že je do vás ozaj zaľúbený.“ Nora ma zasa štuchla do boku.

Dorothy sa mi v slabom svetle uprene zadívala do očí. „Nenerobíte si zo mňa žarty, Nick?“

„Možno by to bolo rozumnejšie.“

„Dnes večer som počula o škriatkovi novú historku,“ povedala Nora s výrazom človeka, ktorý si neželá, aby ho prerušovali. Obrátila sa k Dorothy: „Viete, to je pani Edgeová. Levi vravel…“ Keď človek poznal Tip, bola táto historka naozaj smiešna. Nora ju rozprávala, kým nezastali pred Reubenovou reštauráciou.

Bol tam aj Herbert Macaulay; sedel pri stole s akousi bucľatou brunetkou v červených šatách. Pokývol som mu, a keď sme si objednali jedlo, zašiel som k ich stolu. „Nick Charles, Louise Jacobsová,“ zoznámil nás. „Sadnite si. Čo je nové?“

„Jorgensen je Rosewater,“ odvetil som.

„To nie je možné!“

Ubezpečil som ho, že hovorím pravdu. „A zdá sa, že v Bostone má manželku.“

„Rád by som sa s ním stretol,“ povedal zamyslene. „Rosewatera som poznal. Chcel by som si overiť vaše slová.“

„Polícia je o tom zrejme presvedčená. Neviem, či ho už nezadržali. Myslíte, že Júliu zabil on?“

Macaulay dôrazne pokrútil hlavou. „Neviem si predstaviť, že by Rosewater, ako ho ja poznám, vedel niekoho zabiť, napriek tým jeho hrozbám. Pamätáte sa, že sme ich vtedy nebrali vážne. A čo je ešte nové?“ Keď som chvíľu otáľal s odpoveďou, začal ma uspokojovať: „Na Louisu sa dá spoľahnúť. Môžete pred ňou hovoriť.“

„O to nejde. Musím sa vrátiť k svojmu stolu. Došiel som sa len spýtať, či ste dostali v dnešných Times odpoveď na váš inzerát.“

„Zatiaľ nie. Sadnite si, Nick, ešte sa vás chcem na veľa vecí povypytovať. Povedali ste polícii o Wynantovom liste, či…“

„Príďte k nám zajtra na obed a môžeme si to všetko dôkladne prebrať. Musím sa vrátiť ku svojej spoločnosti.“

„Kto je tá malá blondínka?“ spýtala sa Louise Jacobsová. „Občas ju vídam s Harrisonom Quinnom.“

„Dorothy Wynantová.“

„Poznáte Quinna?“ spýtal sa ma Macaulay.

„Pred desiatimi minútami som ho ukladal do postele.“

Macaulay sa uškrnul. „Dúfam, že sa s ním stýkate len spoločensky.“

„Čo tým chcete povedať?“

Macaulay vystrúhal pohŕdavú grimasu. „Kedysi bol mojím burzovým maklérom a jeho rady ma skoro priviedli do chudobinca.“

„To je ohromné,“ povedal som. „Teraz je totiž mojím maklérom a ja sa držím jeho rád.“ Macaulay aj s dievčaťom sa rozosmiali. Nasilu som sa zasmial s nimi a vrátil sa k nášmu stolu.

„Ešte nie je ani polnoc a mama povedala, že vás bude čakať. Čo keby sme sa ta vybrali všetci?“ povedala Dorothy.

Nora si veľmi pozorne nalievala kávu do šálky. „A načo?“ spýtal som sa. „Čo ste si vy dve zasa vymysleli?“ 

Obidve sa zatvárili tak, že nevinnejšie tváre by bol človek sotva našiel.

„Len tak, Nick,“ odvetila Dorothy. „Jednoducho sme si povedali, že by to bolo fajn. Ešte nie je tak neskoro…“

„A my všetci zbožňujeme Mimi.“

„N-nie, ale…“

„Ešte je zavčasu ísť domov,“ vyhlásila Nora.

„Veď všade je plno lokálov, barov, a môžeme ísť aj do nočného klubu v Harleme.“

„Tebe nikdy nepríde na um nič inšie, len…“ zaškľabila sa Nora.

„Nechceli by ste zájsť k Barrymu a skúsiť, ako by nám išlo faro?“ Dorothy už-už chcela prisvedčiť, ale keď zbadala, že Nora spravila ďalšiu grimasu, zháčila sa.

„Mne sa zasa nechce ísť k Mimi,“ usúdil som. „Na dnes jej už mám dosť.“

Nora si vzdychla, aby ukázala, aká je trpezlivá. „Nuž, ak máme skončiť ako zvyčajne v dákej krčme, najradšej by som išla k nášmu priateľovi Studsymu, ale nesmieš mu dovoliť, aby nás častoval tým svojím nemožným šampanským. Inak je celkom fajn.“

„Urobím, čo budem môcť,“ prisľúbil som a spýtal sa Dorothy: „Nepovedal vám Gilbert, že ma s Mimi prichytil v kompromitujúcej situácii?“

Pozrela na Noru, akoby u nej hľadala pomoc, ale tá sa práve zaujato dívala na syrovú omeletu. „Tak – celkom tak to nepovedal.“

„O tom liste vám hovoril?“

„Od Charlesovej manželky? Áno.“ Belasé oči jej zaiskrili. „Mama bude zúriť!“

„Zdá sa, že z toho máte radosť.“

„A čo keby aj? Čo na tom? Čo ona pre mňa kedy urobila, aby…“

„Nick, prestaň naťahovať to úbohé dieťa,“ povedala mi Nora. Tak som teda prestal. 

22. kapitola

Obchody v Pigiron klube išli zrejme dobre. V bare bolo plno ľudí, hluku a dymu. Studsy vyšiel od pokladne a privítal nás. „Vedel som, že zasa prídete.“ Nore a mne podal ruku a na Dorothy sa široko usmial.

„Máte nejaké špeciality?“

Uklonil sa. „Pre takéto dámy sa vždy nájde nejaká špecialita.“ Predstavil som ho Dorothy.

Zdvorilo poznamenal, že Nickovi priatelia sú aj jeho priateľmi, a zavolal čašníka. „Pete, priprav stôl pre pána Charlesa.“

„Každý večer tu máte také nabité?“ spýtal som sa.

„Veru áno,“ prisvedčil. „Kto sem príde raz, rád sa tu zastaví aj inokedy. Nemáme tu síce pľuvadlá z čierneho mramoru, ale zato tu nikto nemusí vypľúvať, čo zjedol. Nezájdete si k baru, kým vám pripravia stôl?“ Prisvedčili sme a išli si objednať niečo na pitie.

„Počuli ste o Nunheimovi?“ spýtal som sa.

Chvílu sa na mňa díval a potom odvetil: „Hm, počul. Tamto je jeho dievča,“ a kývol hlavou na druhý koniec miestnosti, „tuším oslavuje.“

Pozrel som sa tým smerom, a zbadal som urastenú, červenovlasú Miriam, ako sedí pri stole v spoločnosti niekoľkých mužov a žien. „Nepočuli ste, kto to urobil?“ spýtal som sa.

„Ona tvrdí, že polícia – vedel vraj priveľa.“

„To je smiešne,“ namietol som.

„Máte pravdu,“ prisvedčil. „Stôl je už pripravený. Môžete si sadnúť, hneď som pri vás.“

Odniesli sme si poháre ku stolu, ktorý bol vtisnutý medzi dva ďalšie, a posadali sme si, ako sa len dalo.

Nora si trochu odpila a striaslo ju. „Nie sú to dáke žalúdočné kvapky?“

„Aha, pozrite,“ zašepkala Dorothy. Blížil sa k nám Shep Morelli. Dorothy upútala jeho tvár. Kde nebola doškriabaná, bola spuchnutá a hrala všetkými farbami: od tmavočervenej okolo oka až po ružovú náplasť na brade. Podišiel k nášmu stolu, trochu sa naklonil a oprel sa oň rukami. „Počujte,“ začal, „Studsy vraví, že by som sa vám mal ospravedlniť.“

„Náš dobráčisko Studsy,“ zamrmlala Nora. Spýtal som sa: „Nuž, čo máte na srdci?“

Morelli pokrútil svojou doráňanou hlavou. „Nezvyknem sa ospravedlňovať, či sa to niekomu páči alebo nie, ale vám chcem povedať, že ma mrzí, že som tak stratil hlavu a ublížil vám. Dúfam, že to nie je veľmi vážne a keby som v tej veci mohol niečo urobiť…“

„To nestojí za reč. Sadnite si a vypite si s nami. Pán Morelli, to je slečna Wynantová.“ Dorothy ho so záujmom pozorovala s rozšírenými očami.

Morelli si doniesol stoličku a prisadol si. „Dúfam, že ani vy sa na mňa nehneváte,“ povedal Nore.

„Bolo to celkom zábavné,“ povedala. Podozrievavo na ňu pozrel.

„Pustili vás na záruku?“ spýtal som sa.

„Mhm, dnes odpoludnia. Jednou rukou si opatrne prešiel po tvári. „To ma oni poznačili, len tak z dlhej chvíle.“

„To je hrozné,“ povedala Nora rozhorčene. „Chcete povedať, že vás naozaj…“ pohladkal som ju po ruke.

„To sa dalo čakať,“ prisvedčil Morelli. Napuchnutá dolná pera sa mu skrivila pohŕdavým úškľabkom. „Kým na mňa musia byť dvaja, alebo traja, nie je to so mnou najhoršie.“

„Aj ty si robil takéto veci?“ obrátila sa ku mne Nora.

„Kto? Ja?“

Prišiel k nám Studsy a priniesol si stoličku. „Ako zo salónu krásy, čo?“ kývol hlavou na Morelliho. Spravili sme mu miesto a prisadol si. Spokojne sa uškrnul na Noru i jej nápoj. „Povedal by som, že nič lepšie nedostanete ani v tých vašich nóbl baroch na Park Avenue – a tam za pohárik zaplatíte štyri razy toľko.“ Nora sa zmohla na úsmev. Pod stolom ma kopla. 

„Poznali ste Júliu Wolfovú v Clevelande?“ spýtal som sa Morelliho.

Pozrel bokom na Studsyho, ktorý sa zakláňal aj so stoličkou a obzeral sa po miestnosti, ako mu idú kšefty.

„Kým sa ešte Júlia volala Rhoda Stewartová,“ doložil som.

Morelli pozrel na Dorothy. „Nemusíte sa ostýchať,“ povedal som. „Je to Wynantova dcéra.“

Studsy sa prestal obzerať po miestnosti a prívetivo sa usmial na Dorothy. „Naozaj? A ako sa má otecko?“

„Od malička som ho nevidela,“ odvetila.

Morelli si naslinil cigaretu a strčil si ju medzi spuchnuté pery. „Pochádzam z Clevelandu.“ Škrtol zápalkou. Tváril sa čo najľahostajnejšie. „Meno Rhoda Stewartová používala len istý čas. V skutočnosti sa volala Nancy Kaneová.“ Opäť pozrel na Dorothy. „Vás otec o tom vie.“

„Vy ho poznáte?“

„Raz sme sa spolu rozprávali.“

„O čom?“ spýtal som sa.

„O nej.“ Zápalka mu dohorela v prstoch. Odhodil ju, vzal si druhú a zapálil si cigaretu. Pozrel na mňa so zdvihnutým obočím: „Môžem hovoriť otvorene?“

„Isteže. Tu si nemusíte dávať pozor na jazyk.“

„Dobre. Wynant na ňu žiarlil ako čert. Raz som chcel s ním vybabrať, ale Júlia mi to nedovolila. A mala pravdu, veď ju vydržiaval.“

„Kedy to bolo?“

„Asi pred šiestimi, či ôsmimi mesiacmi.“

„Videli ste ho odvtedy, čo ju odpravili?“

Pokrútil hlavou. „Videl som ho len dva razy v živote a to, čo vám rozprávam, bolo vtedy, keď som ho videl naposledy.“

„Žmýkala z neho peniaze?“

„Myslím, že áno.“

„Prečo si to myslíte?“

„Bola veľmi šikovná, naozaj jej to myslelo. A odkiaľsi dostávala peniaze. Raz som potreboval päťtisíc dolárov.“ Luskol prstami. „Mala ich v hotovosti.“

Radšej som sa nespýtal, či jej ich vrátil. „Možno ich mala od Wynanta.“

„Možno.“

„Povedali ste niečo z toho polícii?“ spýtal som sa.

Pohŕdavo sa zasmial. „Mysleli si, že zo mňa niečo vytlčú. Spýtajte sa ich, čo si o tom myslia teraz. Vy ste správny chlapík. Nechcem…“ Odmlčal sa a vybral si cigaretu z úst. „Dakto je tu veľmi zvedavý,“ povedal, natiahol ruku a chytil za ucho človeka pri susednom stole, ktorý sa k nám čoraz väčšmi nakláňal. Muž sa strhol a obrátil vydesenú, bledú tvár k Morellimu.

„Nenatŕčaj tie ušiská,“ zavrčal naňho Morelli, „zavadzajú nám tu.“

„Ne-nechcel som načúvať, Shep,“ zajachtal chlap a odsadol si od nás čo naj ďalej, ale aj tak nás ešte mohol počuť.

„Si hotové neviniatko, ale jednostaj čosi vymýšľaš,“ povedal mu Morelli a obrátil sa ku mne. „Chcem vám vyjsť v ústrety – Júlia je mŕtva a už jej to neublíži – ale tá Mulrooneyova zberba zo mňa nedostane ani slovo.“

„Fajn,“ povedal som. „Porozprávajte mi o nej všetko, kde ste sa zoznámili, čo robila, kým sa spriahla s Wynantom, a kde sa spoznali.“

„Mal by som si vypiť.“ Obrátil sa na stoličke a zvolal: „Hej, ty s tým batohom na chrbte!“

Nahrbený čašník, ktorého Studsy oslovoval Pete, sa pretisol k nášmu stolu a úslužne sa uškrnul na Morelliho. „Čo si dáte?“ Hlasno si vyciciaval zub. Objednali sme si a čašník odišiel.

„Bývali sme s Nancy v tom istom bloku,“ začal Morelli. „Starý Kane mal na rohu ulice obchodík s cukríkmi. Nancy pre mňa kradla cigarety.“ Zasmial sa. „Raz ma jej otec zmlátil ako žito, lebo som jej ukázal, ako sa dajú drôtom vyťahovať z telefónneho automatu mince. Viete, z tých starších typov. Vtedy sme chodili hádam do tretej triedy.“ Opäť sa potichu zasmial. „Chcel som pokradnúť nejaké veci z neďalekej novostavby a z pomsty mu ich podstrčiť do pivnice a potom to oznámiť Schultzovi, miestnemu polišovi, ale Nancy mi to nedovolila.“

„Museli ste byť pekný kvietok,“ povedala Nora.

„To hej,“ prisvedčil hrdo. „Počúvajte. Raz, keď som mal asi päť rokov…“

„Hneď som si myslela, že ste to vy,“ ozval sa pri nás ženský hlas.

Zdvihol som hlavu a zbadal pred sebou červenovlasú Miriam. „Zdravím vás,“ povedal som.

Založila si ruky vbok a vážne si ma premeriavala. „Tak podľa vás toho vedel priveľa.“

„Možno, ale všetko si to odniesol so sebou, keď s topánkami v rukách zdúchol po požiarnom rebríku, prv ako povedal, čo len slovo.“

„Voloviny!“

„A o čom vedel priveľa?“

„Vedel, kde je Wynant,“ povedala Miriam.

„Naozaj? A kde teda je?“

„Ja neviem. Ale Art to vedel.“

„Škoda, že nám to nepovedal. Boli…“

„Voloviny!“ povedala znova. „Viete to veľmi dobre a polícia takisto. Čo myslíte, že ma obalamutíte?“

„Nechcem vás balamutiť. Ale naozaj neviem, kde je Wynant.“

„Veď pracujete preňho a poliši s vami. Nerobte zo mňa somára. Chudák Art, myslel si, že na tom dobre zarobí. Netušil, ako sa to skončí!“

„Povedal vám, čo vie?“

„Nie som taká sprostá, ako si myslíte. Povedal mi, že vie o čomsi, čo mu vynesie kopu peňazí, a teraz vidím, čo mu tu vynieslo. Hádam len viem, koľko je dva a dva.“

„Dakedy je to štyri,“ odvetil som, „a dakedy dvadsaťdva. Nepracujem pre Wynanta, a teraz mi zase nevravte, že sú to voloviny. Nechceli by ste pomôcť…“

„Nie. Bol to udavač a zrádzal aj tých, pre ktorých pracoval. Dostal, čo si zaslúžil, ale dobre som si zapamätala, že keď som odišla, zostal tam s vami a Guildom a viac ho nikto živého nevidel.“

„Nechcem, aby ste na niečo zabúdali. Bol by som rád, keby ste si spomenuli, čo…“

„Prepáčte, musím si odskočiť,“ vpadla mi do reči Miriam a odišla. Kráčala neobyčajne pôvabne.

„Nechcel by som sa s touto dámou dostať do konfliktu,“ poznamenal Studsy zamyslene. „Vyzerá veľmi energicky.“ Morelli na mňa žmurkol.

Dorothy sa dotkla môjho pleca.

„Neviem, o čo ide, Nick,“

Povedal som jej, že ju to nemusí mrzieť, a opäť som sa obrátil k Morellimu. „Rozprávali ste nám o Júlii Wolfovej.“

„Mhm. Nuž, starý Kane ju vyrazil z domu, keď mala asi pätnásť, či šestnásť pre akési pletky s istým učiteľom. Potom sa spriahla s akýmsi Faceom Pepplerom; bol to celkom šikovný chlapec, len veľa táral. Pamätám sa, ako sme raz s Faceom…“ odkašlal si, „slovom, piekli spolu s Faceom dákych päť-šesť rokov, ak nerátame čas, čo bol Face v armáde a ona medzitým žila s nejakým chlapíkom – vyšumelo mi z hlavy, ako sa volal. Bol to bratranec Dicka O’Briena, chudý, počerný chlap, ktorý si rád vypil. Ale keď Face prišiel z vojenčiny, vrátila sa k nemu a piekli spolu ďalej, až kým ich nezbalili, keď chceli obrať o peniaze dákeho chlapa z Toronta. Face vzal všetko na seba, takže ona vyviazla so šiestimi mesiacmi, ale on si to poriadne zlizol. Naposledy som o ňom počul, že ešte sedí. Keď Júliu pustili, zastavila sa u mňa; dal som jej dvesto dolárov, aby mohla odísť z mesta. Neskôr mi tie peniaze poslala a napísala, že si zmenila meno na Júliu Wolfovú a že sa jej vo veľkomeste páči. Viem, že si stále písala aj s Faceom. Keď som sa sem v dvadsiatom ôsmom prisťahoval, vyhľadal som ju. Bola vtedy…“

Miriam sa vrátila a založila si ruky vbok ako predtým. „Rozmýšľala som na tým, čo ste mi povedali. Zrejme si myslíte, že som mechom udretá.“

„To nie,“ namietal som nepresvedčivo.

„Ale nie som až taká sprostá, aby som vám naletela na vaše táraniny. Nemyslite si, že neviem, o čo ide.“

„Dobre.“

„Nijaké dobre. To vy ste zabili Arta a…“

„Nie tak hlasno, dievčatko.“ Studsy vstal a vzal ju pod pazuchu, a usiloval sa ju upokojiť. „Poďte, chcem sa s vami rozprávať.“ Odviedol ju k barovému pultu.

Morelli na mňa opäť žmurkol. „Páčilo sa mu to. No, rozprával som vám, že som ju vyhľadal, keď som sa sem prisťahoval, a ona mi povedala, že sa má dobre a pracuje u Wynanta, ktorý je do nej celý zdivený. Vo väzení v Ohiu sa za tých šesť mesiacov naučila stenografovať a ona si povedala, že sa jej to môže zísť – chápete, že si nájde dáke dobré miesto, kde zavše zabudnú zatvoriť trezor. Sprostredkovacia kancelária jej našla na dva dni prácu u Wynanta, a tam si uvedomila, že bude pre ňu výhodnejšie postupne z neho žmýkať peniaze, nie obrať ho dohola a zdúchnuť. Tak to naňho správne zahrala, a on ju zamestnal natrvalo. Mala toľko rozumu, aby mu sama povedala, že už sedela, ale že teraz už chce viesť počestný život; slovom, poistila sa pre prípad, že sa to o nej aj tak dozvie. Zdalo sa jej totiž, že Wynantov advokát ju podozrieva a mohol by niečo vyňuchať. Neviem presne, čo u Wynanta robila, chápete, bola to jej vec a nič odo mňa nepotrebovala. Hoci sme boli dosť veľkí kamoši, myslela si, že bude najlepšie, ak sa mi nebude zdôverovať, aby som to prípadne nepichol jej šéfovi. Rozumejte, nespávali sme spolu – boli sme len starí priatelia z detstva. Jeden čas sme sa vídali dosť často – aj tu sme boli každú chvíľu – ale Wynantovi to potom začalo prekážať, a tak mi povedala, že sa už prestaneme stretávať, lebo nechce prísť o teplé miestečko. Tých pár pohárikov, čo spolu vypijeme, vraj nestojí za to. A tak sme s tým skončili. Bolo to asi v októbri a odvtedy som ju nevidel.“

„A s kým sa ešte schádzala?“ spýtal som sa.

Morelli pokrútil hlavou. „Neviem. O takých veciach veľa nehovorila.“

„Na ruke mala diamantový snubný prsteň. Neviete o tom nič?“

„Len toľko, že ho celkom iste nedostala odo mňa. Za mojich čias ho ešte nenosila.“

„Myslíte, že by sa bola dala zasa dokopy s Pepplerom, keby ho pustili z väzenia?“

„Možno. Kým bol zašitý, veľmi ho neoplakávala, ale dobre si s ním rozumela a myslím, že by sa boli zasa dali dokopy.“

„A čo ten bratranec Dicka O’Briena, ten chudý, tmavovlasý fešák? Čo sa stalo s tým?“

Morelli sa na mňa udivene pozrel. „Nemám šajnu.“

Studsy sa vrátil ku stolu. „Možno sa mýlim,“ povedal a sadol si, „ale myslím, že z tej dievčiny by sa dalo niečo vykresať, keby ju dakto chytil správne do rúk.“

„A najlepšie pod krk,“ dodal Morelli.

Studsy sa dobrácky pousmial. „To nie. Chce to niekam dotiahnuť. Usilovne chodí na hodiny spevu a…“

Morelli pozrel na svoj prázdny pohár a povedal: „Táto tvoja lavórovica je na jej hlasivky iste hotový balzam.“ Obzrel sa a zavolal na Peteho: „Hej, ty hrbáč, ešte jednu rundu. Zajtra musíme spievať v chóre.“

„Už letím, Sheppy,“ povedal Pete. Pri Morelliho slovách sa mu zo zvráskavenej, unavenej tváre na chvíľu vytratil ľahostajný výraz.

K nášmu stolu podišiel neobyčajne tučný blondín – vlasy mal také svetlé ako albín – ktorý sedel pri Miriaminom stole a oslovil ma tenkým, prenikavým, skoro ženským hlasom: „Tak ty si ten dobrák, čo to nasypal do chudáka Arta Nunhei…“

Morelli sa nedvihol zo stoličky a udrel tučniaka z celej sily do brucha. Studsy, odrazu na nohách, sa nahol nad Morelliho a zasiahol tučniaka päsťou do tváre. Všimol som si – kto vie prečo – že ešte vždy udiera pravačkou. Hrbáč Pete pribehol k tučniakovi odzadu a z celej sily ho ovalil prázdnou tácňou po hlave. Tučniak padol dozadu a prevrátil pritom stôl s tromi hosťami. Vtedy už dobehli aj obaja barmani. Keď sa tučniak usiloval vstať, zrazil ho jeden z nich obuškom na kolená, druhý mu zozadu skrútil golier, že ho skoro zadusil. S Morelliho pomocou ho postavili na nohy a vyviedli von.

Pete sa díval za nimi a vyciciaval si zub. „Keď má ten prekliaty Vrabec vypité,“ vysvetľoval mi, „človek si musí naňho dávať veľký pozor.“

Studsy bol pri vedľajšom prevrátenom stole a pomáhal hosťom vstať a pozbierať ich veci. „Je to nepríjemné,“ vysvetľoval im, „veľmi nepríjemné pre kšeft, ale občas sa tomu nedá zabrániť. Nie je tu nijaký gangsterský brloh, ale ani dievčenský penzionát.“

Dorothy bola celá bledá a vyľakaná; Nora sa užasnuto obzerala rozšírenými očami. „Je to tu ako v blázinci,“ povedala. „Prečo to spravili?“

„Viem toľko, čo ty,“ odvetil som jej.

Morelli sa aj s obidvoma barmanmi vrátil dnu; zdalo sa, že sú so sebou celkom spokojní. Morelli i Studsy si opäť sadli k nášmu stolu. „Tuším ste trochu prchkí, chlapci,“ povedal som.

„Prchkí?“ zopakoval Studsy a rozosmial sa.

Morelli zostal vážny. „Ak by ste sa povadili s týmto chlapíkom, nesmiete ani chvíľu váhať. Musíte ho predbehnúť, lebo bude neskoro. Raz sme ho videli pri práci, však Studsy?“

„Pri akej práci?“ spýtal som sa. „Veď nič nespravil!“

„To máte pravdu,“ prisvedčil Morelli pomaly, „ale uňho to človek vycíti, že má zlé úmysly. Však je to tak, Studsy?“

„Mhm, je trochu hysterický,“ súhlasil Studsy.

23. kapitola

Asi o druhej ráno sme sa rozlúčili so Studsym a Morellim a odišli z Pigiron klubu. Dorothy sa schúlila v kúte taxíka a zastonala: „Tuším mi bude zle. Cítim to.“ Vyzerala, že neklame.

„To z tej hnusnej pijatiky,“ vzdychla Nora. Položila mi hlavu na plece. „Žena sa ti opila, Nick. Počuj, budeš mi musieť dopodrobna vysvetliť, o čo vlastne šlo. Ale teraz nie, až zajtra. Vôbec som nerozumela, o čom sa tam rozprávalo, a nechápem, čo sa vlastne stalo. Ale boli fantastickí.“

„Počujte,“ povedala Dorothy, „veď takto nemôžem ísť k tete Alici. Asi by ju trafil šľak.“

„A toho tučného nemuseli tak tĺcť,“ pokračovala Nora, „aj keď to bolo svojím spôsobom zaujímavé, bolo to surové.“

„Hádam bude lepšie ísť k mame,“ povedala Dorothy. „Alebo budem musieť zobudiť tetu Alicu, lebo som si zabudla kľúče.“

„Ľúbim ťa, Nick,“ zdôverila sa mi Nora, „lebo príjemne voniaš a poznáš bohovských ľudí.“

„Nebude to pre vás veľká okľuka, keď ma zložíte u mamy?“ spýtala sa Dorothy.

Odvetil som, že nie, a povedal taxikárovi Miminu adresu.

„Poďte k nám,“ pozvala ju Nora.

„N-nie, radšej nie,“ odvetila Dorothy.

„Prečo nie?“ spýtala sa Nora a Dorothy odpovedala: „Nuž, myslím, že by som nemala,“ a takto sme sa dohadovali, kým sme nezastavili pred hotelom Courtland.

Vystúpil som a pomohol Dorothy z taxíka. Oprela sa o mňa. „Prosím vás, Nick, poďte aspoň na chvíľu hore.“

„Ale len na chvíľku,“ upozornila Nora a aj ona vystúpila.

Požiadal som taxikára, aby na nás počkal. Vyviezli sme sa hore a Dorothy zacengala. Otvoril nám Gilbert v pyžame a župane. Varovne zdvihol ruku a potichu povedal: „Je tu polícia.“

Z obývačky zaznel Mimim hlas: „Kto je to, Gil?“

„Manželia Charlesovci s Dorothy.“

Mimi nás prišla privítať. „V živote som sa nikomu tak nepotešila. Už si neviem dať rady.“ Mala na sebe ružový saténový župan, pod ním ružovú hodvábnu košeľu a v ružovej tvári mala takmer bezstarostný výraz. Dorothy si ani nevšimla, ale nám srdečne stisla ruky. „A teraz sa prestanem trápiť a nechám to všetko na vás, Nick. Musíte mne, pochabej, poradiť, čo mám robiť.“

„Voloviny!“ precedila zanietene za mnou stojaca Dorothy.

Mimi nedala najavo, že dcéru počula. Doviedla nás za ruky do obývačky a pritom neprestajne švitorila: „Poznáte predsa poručíka Guilda. Je veľmi milý, ale bojím sa, že ho čoskoro prejde trpezlivosť. Som totiž… chápete… veľmi rozrušená. Ale teraz ste tu vy a…“ Vošli sme do obývačky.

„Zdravím vás,“ povedal mi Guild a „dobrý večer, mladá pani,“ Nore. Jeho kolega, menom Andy, čo mu u nás pomáhal prehliadať náš byt po Morelliho návšteve, kývol hlavou smerom k nám a čosi zahundral.

„Čo sa tu robí?“ spýtal som sa.

Guild pozrel bokom najprv na Mimi, potom na mňa a odvetil: „Bostonská polícia našla Jorgensena či Rosewatera, či? ako sa volá, u jeho prvej ženy a položila mu zopár otázok. Z jeho odpovedí vyplynulo, že s vraždou Júlie Wolfovej nemá nič spoločné a že to môže dokázať pani Jorgensenová, ktorá zatajila nejaké okolnosti, svedčiace proti Wynantovi.“ Opäť pozrel bokom na Mimi. „A tuto pani Jorgensenová akosi nechce jasne povedať áno, či nie. Pravdu povediac, pán Charles, neviem, čo si mám o nej myslieť.“

Veľmi dobre som ho chápal. „Možno je vydesená,“ povedal som a Mimi sa usilovala tváriť vydesene. „Bol Jorgensen rozvedený so svojou prvou ženou?“ 

„Podľa nej nie.“

„Stavím sa, že klame,“ povedala Mimi.

„Ps-st,“ zahriakol som ju. „Vráti sa Jorgensen do New Yorku?“

„Ak ho sem budem chcieť dostať, musíme zrejme požiadať o jeho vydanie. Vraj sa neprestajne dožaduje advokáta.“

„Potrebujete ho tu tak naliehavo?“

Guild pokrčil širokými plecami. „Len ak by nám to pomohlo pri vyšetrovaní tej vraždy. Jeho staré hriechy či bigamia ma veľmi nezaujímajú. Nerád robievam nepríjemnosti pre veci, ktoré sa ma netýkajú.“

„Tak čo?“ spýtal som sa Mimi.

„Môžem s vami hovoriť osamote?“

Pozrel som na Guilda, ktorý povedal: „Ak nám to pomôže.“

Dorothy sa mi dotkla pleca. „Nick, najprv si vypočujte mňa. Ja…“ Odmlčala sa. Všetci sa na ňu dívali.

„Prosím?“ spýtal som sa Dorothy.

„Ja… najprv chcem s vami hovoriť ja.“

„Tak von s tým.“

„Ale osamote.“

Pohladkal som ju po ruke. „Neskôr.“

Mimi ma zaviedla do svojej spálne a starostlivo zavrela dvere. Sadol som si na posteľ a zapálil cigaretu. Mimi sa oprela chrbtom o dvere a veľmi nežne a dôverčivo sa na mňa usmievala.

Po chvíľke povedala: „Však ma máte radi, Nick?“ a keď som mlčal, spýtala sa: „Alebo nie?“

„Nie.“

Zasmiala sa a podišla bližšie. „Chcete povedať, že moje počínanie neschvaľujete.“ Sadla si ku mne na posteľ. „Ale máte ma aspoň natoľko radi, aby ste mi pomohli?“

„To záleží od mnohých vecí.“

„Napríklad od čo…“

Otvorili sa dvere a vošla Dorothy. „Nick, musím vám…“

Mimi vyskočila a zastala jej cestu, „Už aj vypadni,“ precedila cez zuby.

Dorothy trochu cúvla, ale nevzdala sa. „Nevypadnem. Nebudeš mi…“

Mimi ju spakruky udrela po ústach. „Vypadni.“

Dorothy vykríkla a chytila sa za ústa. Vydesene pozrela na Mimi a pomaly spätkovala ku dverám. Mimi za ňou zavrela dvere.

„Dakedy sa u nás zastavte a nezabudnite si vziať aj svoj obľúbený korbáč,“ povedal som.

Zdalo sa, že ma nepočuje. V očiach mala neprítomný, zadumaný pohľad a na pootvorených perách sa jej zjavil slabý úsmev. Hlas mala hlbší a chripľavejší ako zvyčajne. „Moja dcéra je do vás zaľúbená.“

„Nezmysel.“

„A žiarli na mňa. Dostáva záchvaty, len čo sa k vám priblížim.“ Vyzerala, akoby myšlienkami blúdila celkom inde.

„Nezmysel. Možno sú to len stopy náklonnosti, ktorú ku mne prechovávala ako dvanásťročná.“

Mimi pokrútila hlavou. „Mýlite sa, ale na tom nezáleží.“ Znovu si sadla ku mne na posteľ. „Musíte mi pomôcť z tejto situácie. Ja…“

„Pravdaže,“ povedal som. „Ste krehký kvietok, čo potrebuje mužskú ochranu.“

„Myslíte?“ Mimi kývla rukou ku dverám, ktorými odišla jej dcéra. „A čo sa týka Dorothy, nie je to nič nevídané ani neslýchané. Nad tým sa netrápte.“ Usmiala sa ako predtým a v očiach sa jej znova zjavil neprítomný, zadumaný výraz.

„Ak sa vám Dorry páči, robte si s ňou, čo chcete, a nebuďte preto sentimentálny. O to však nejde. Samozrejme, že nie som krehký kvietok. Ani ste ma nikdy za takú nepokladali.“

„Nie,“ súhlasil som.

„Čo teraz?“ spýtala sa Mimi, akoby sa nemohla dočkať jasnej a konečnej odpovede.

„Aj ja by som to rád vedel.“ 

„Prestaňte už s tým flirtovaním,“ povedala. „Viete, o čo mi ide. Chápete ma rovnako dobre, ako ja vás. Nemusíme si nič predstierať.“

„Máte pravdu, ale veď vy flirtujete od chvíle, čo…“

„Viem. To bola len hra. Teraz je s tým koniec. Ten naničhodník si zo mňa robil blázna, Nick, a teraz sa dostal do maléru a čaká, že mu pomôžem. Veď ja mu ukážem.“ Položila mi ruku na koleno a ostré nechty mi zaryla do nohy. „Tí poliši mi nechcú veriť. Ako by som ich presvedčila, že Chris klame, že som im o tej vražde povedala všetko?“

„Asi ich nepresvedčíte,“ povedal som pomaly, „najmä keď Jorgensen tvrdí to isté, čo ste tvrdili vy mne pred pár hodinami.“

Zarazila sa a opäť mi zaryla nechty do nohy. „Vy ste im to povedali?“

„Ešte nie.“ Odtisol som si jej ruku z nohy.

S úľavou si vydýchla. „A teraz im to už dúfam nepoviete.“

„Prečo nie?“

„Pretože to bola lož. Klamal aj Chris, aj ja. Nenašla som vôbec nič.“

„Tak sme zasa tam, kde predtým,“ povedal som, „a neverím vám o nič viac ako vtedy. To majú byť podľa vás tie nové vzťahy? Že vy chápete mňa, ja vás, že nebudeme flirtovať, hrať divadlo, nič predstierať.“

Potľapkala ma po ruke. „Tak dobre. Naozaj som čosi objavila – nič zvláštne, ale aspoň dačo – no nemienim to oznámiť polícii, lebo by som tým pomohla tomu naničhodníkovi. Viete si predstaviť, ako mi je, Nick. Vy by ste na mojom mieste urobili to isté…“

„Možno,“ prisvedčil som, „ale tak, ako to teraz vyzerá, nemám nijaký dôvod držať s vami. Nič proti vášmu Chrisovi nemám a nič by som nezískal, keby som ho vám pomohol potopiť.“

„Veľa som o tom uvažovala,“ vzdychla si. „Peniaze, ktoré by som vám mohla ponúknuť, vás teraz asi veľmi nezaujímajú,“ usmiala sa prefíkane, „takisto ako moje krásne biele telo. Ale možno by ste mali záujem zachrániť Clyda?“

„Možno ani nie.“

Zasmiala sa. „Tomu nerozumiem.“

„Ide o to, že ho možno nebude treba zachraňovať. Polícia vlastne proti nemu nemá nijaké dôkazy. Je trochu potreštený, zdržoval sa v meste, keď Júliu zavraždili, a vie sa, že ho podvádzala. Za to ho ešte nemôžu zatknúť.“

Opäť sa zasmiala. „Ani keď im ja pomôžem?“

„To neviem. Tak čo ste to vlastne našli?“ spýtal som sa a pokračoval, nečakajúc na odpoveď. „Nech už je to, čo chce, zachovali ste sa hlúpo. Viete, že sa Chris dopustil bigamie, tak mu s tým podkúrte. Nemáte…“

Mimi sa sladko usmiala a prerušila ma: „Chcem si to nechať v rezerve pre prípad, že…“

„Pre prípad, že ho z tej vraždy neobvinia? Vážená, to vám nevyjde. Teraz si ho také tri dni nechajú vo väzbe. Za ten čas si ho štátny zástupca vypočuje a bude mu jasné, že Chris nemá s Júliinou vraždou nič spoločné a že ste si z neho robili blázna. A keď sa potom vytasíte s vaším obvinením z bigamie, odmietne ho obžalovať a pošle vás do kelu.“

„To predsa nemôže spraviť, Nick.“

„Môže a aj to spraví,“ ubezpečil som ju, „a ak by pritom náhodou vyňuchal, že ste pred ním niečo zatajili, tak vám riadne podkúri.“

Zahryzla si do dolnej pery a spýtala sa: „Nevymýšľate si?“

„Hovorím vám, čo sa stane, ak sa, pravda, štátni zástupcovia od mojich čias nezmenili.“

Znovu si zahryzla do pery. „Ale ja nechcem, aby sa mu to len tak ľahko prepieklo,“ povedala po chvíli, „a takisto sa ani sama nechcem dostať do maléru.“ Zadívala sa na mňa. „Ak ma klamete, Nick…“

„Môžete mi len veriť, alebo neveriť.“

Usmiala sa, pohladila ma po líci, bozkala na ústa a vstala. „Ste strašný lotor. Ale verím vám.“ Prešla sa po izbe. Oči sa jej ligotali, tvár žiarila vzrušením.

„Zavolám Guilda,“ povedal som.

„Nie, ešte počkajte. Radšej – radšej by som najprv vedela, čo si o tom myslíte.“

„Dobre, ale nijaké divadlo.“

„Vy sa už pomaly ľakáte aj vlastného tieňa,“ povedala, „ale nijaké strachy, nechcem vás balamutiť.“

Prisvedčil som, že by to bolo fajn a že by mi už konečne mohla ukázať to, čo mi stále sľubuje. „Ostatní sú už netrpezliví.“

Podišla ku skrini pri posteli, otvorila ju, odtisla nabok nejaké šatstvo a začala sa v nej prehrabovať. „To je čudné,“ povedala.

„Čudné?“ Vstal som. „Je to priam do popuku. Guild sa bude od smiechu váľať po zemi.“ Vykročil som ku dverám.

„Nebuďte taký nevrlý,“ povedala. „Už to mám.“ Obrátila sa ku mne a ukázala mi pokrkvanú vreckovku. Keď som prišiel bližšie, vytiahla z vreckovky asi osemcentimetrový kúsok retiazky na hodinky; retiazka bola na jednom konci pretrhnutá a na druhom bol pripevnený drobný zlatý nožík. Vreckovka bola dámska a boli na nej hrdzavé škvrny.

„A to je čo?“ spýtal som sa.

„Júlia ju zvierala v ruke. Zbadala som to, keď som s ňou zostala osamote, a pretože som vedela, že retiazka patrí Clydovi, vzala som ju.“

„Ste si istá, že je naozaj jeho?“

„Áno,“ potvrdila netrpezlivo. „Pozrite, má zlaté, strieborné a medené obnivká. Dal si ju spraviť, keď tieto kovy prvý raz vytavili podľa jeho metódy. Každý, kto Wynanta len trochu poznal, to môže potvrdiť. Druhá taká určite neexistuje.“ Obrátila nožík tak, aby som na ňom videl vyryté písmená C. M. W. „A tu je jeho monogram. Ten nožík som nikdy nevidela, ale retiazku bezpečne poznám. Clyde ju nosil celé roky.“

„Poznáte ju tak dobre, že by ste ju vedeli popísať aj spamäti?“

„Prirodzene.“

„Tá vreckovka je vaša?“

„Áno.“

„Tie hrdzavé škvrny, to má byť krv?“

„Áno. Veď som vám už povedala, že Júlia zvierala retiazku v ruke, a preto je vreckovka zakrvavená.“ Zamračila sa na mňa. „Ne… Tvárite sa, akoby ste mi ani neverili.“

„Tak to nemožno povedať,“ namietol som, „ale dúfam, že tentoraz vravíte pravdu.“

Nahnevane dupla. „Vy ste…“ Zasmiala sa a hnev jej zmizol z tváre. „Vy viete byť ale strašne nepríjemný. Hovorím vám čistú pravdu, Nick. Povedala som vám všetko presne tak, ako to bolo.“

„Dúfam, veď už aj bolo načase. Ste si istá, že keď ste s Júliou zostali osamote, neprebrala sa aspoň natoľko, aby vám mohla niečo povedať?“

„Už zasa ma chcete rozzúriť. Pravdaže som si celkom istá.

„Dobre,“ povedal som. „Počkajte tu. Zavolám Guilda. Keď mu poviete, že retiazku zvierala umierajúca Júlia v ruke, začne dumať, či ste jej ju nevzali násilím.“

Naširoko roztvorila oči. „A čo mu mám povedať?“

Vyšiel som z izby a zavrel dvere.

24. kapitola

Nora, ktorá už vyzerala trochu ospanlivo, sa v obývačke bavila s Guildom a Andym. Najmladšia Wynantovie ratolesť sa už zasa niekde vytratila. „Choďte za ňou,“ povedal som Guildovi. „Prvé dvere vľavo. Myslím, že teraz sa s ňou bude dať hovoriť.“

„Spracovali ste ju?“ spýtal sa Guild.

Prikývol som.

„Čo ste z nej vytiahli?“

„Najprv počkajme, čo povie vám, a potom si to porovnáme, „ navrhol som.

„Dobre. Poď, Andy.“ Obaja vyšli.

„Kde je Dorothy?“ spýtal som sa.

Nora zívla. „Myslela som, že išla za vami. Gilbert je dakde v susednej izbe. Odišiel odtiaľto len pred chvíľočkou. Zdržíme sa tu ešte dlho?“

„Už nie.“ Prešiel som chodbou popri Miminých dverách a nazrel do ďalšej spálne, ktorej dvere boli otvorené. Nebol tam nik. Dvere oproti boli zavreté. Zaklopal som.

„Kto je?“ spýtala sa Dorothy.

„Nick,“ povedal som a vošiel dnu. Ležala oblečená na posteli, len papuče mala vyzuté. Gilbert sedel pri nej. Zdalo sa, že má trochu opuchnuté pery, ale to mohlo byť aj od plaču; oči mala červené. Zdvihla hlavu a zachmúrene sa na mňa pozrela.

„Ešte sa chcete so mnou rozprávať?“ spýtal som sa.

Gilbert sa zdvihol. „Kde je mama?“

„Rozpráva sa s policajtmi.“ Nezrozumiteľne čosi zahundral a vyšiel z izby.

Dorothy sa zachvela. „Naháňa mi strach,“ povedala a potom sa zbadala, že by mala na mňa hľadieť zachmúrene.

„Ešte sa chcete so mnou rozprávať?“

„Prečo ste sa ku mne tak hnusne zachovali?“

„Nebuďte hlúpa.“ Sadol som si na Gilbertovo miesto. „Viete niečo o tom nožíku a retiazke, ktoré vraj vaša matka náhodou objavila?“

„Nie. A kde?“

„Čo ste mi chceli povedať?“

„Teraz už nič,“ povedala nazlostene, „alebo azda len toľko, aby ste si zotreli z úst jej rúž.“ Zotrel som si ho. Vychytila mi z ruky vreckovku a načiahla sa za škatuľkou zápaliek, čo bola na nočnom stolíku. Zapálila jednu.

„Bude to strašne smrdieť,“ upozornil som ju.

„Nech,“ odsekla, ale napokon zápalku sfúkla. Vzal som jej vreckovku, vyhodil ju z obloka, zatvoril som ho a sadol si zasa na posteľ. „Už vám je lepšie?“

„Čo vám povedala mama – o mne?“

„Vraj ste do mňa zaľúbená.“

Prudko sa posadila na posteľ. „A vy ste jej na to čo povedali?“

„Že sú to len zvyšky náklonnosti z detských čias.“

Dolná pera sa jej zachvela. „My… myslíte si naozaj, že je to len to?“

„A čo inšie by to mohlo byť?“

„Neviem.“ Rozplakala sa. „Všetci sa mi zato smejú – mama, Gilbert, Harrison… ale ja…“

Objal som ju okolo pliec. „Čo vás po nich!“

Po chvíli sa spýtala: „A mama je do vás zaľúbená?“

„Ale choďte! V živote som sa nestretol so ženou, ktorá by väčšmi ako ona nenávidela mužov. Pravda, až na lesbičky.“

„Ale veď má neprestajne dáke pletky…“

„To sú čisto telesné záležitosti. Tým sa nedajte obalamutiť. Mimi z celého srdca nenávidí mužov – všetkých do jedného.“

Prestala plakať. Zvraštila čelo a povedala: „Nerozumiem tomu. Aj vy ju nenávidíte?“

„Zväčša nie.“

„A teraz?“

„Ani teraz. Robí hlúposti a pritom si myslí, že je ktovieaká prešibaná; budú z toho nepríjemnosti, ale nepovedal by som, že ju nenávidím.“

„Ale ja áno,“ povedala Dorothy.

„To ste mi povedali už minulý týždeň. Chcel som sa vás na niečo spýtať: poznali ste, alebo ste niekedy v živote videli Arthura Nunheima, čo sme ho včera večer spomínali v bare?“

Prísne na mňa pozrela. „Chcete zmeniť tému?“

„Potrebujem to vedieť. Tak poznali ste ho?“

„Nie.“

„Kedysi používal meno Albert Norman. Ani to vám nie je povedomé?“

„Nie.“

„A nepoznáte náhodou niekoho z tých, čo boli dnes večer u Studsyho? Alebo neviete dačo o niektorom z nich?“

„Nie. Čestné slovo, Nick, rada by som vám povedala hocijakú maličkosť, len keby vám to pomohlo.“

„Bez ohľadu na to, komu by ste tým uškodili?“

„Áno,“ povedala bez rozmýšľania a potom sa spýtala: „Čo tým myslíte?“

„Viete sakramentsky dobre, čo tým myslím.“

Zakryla si rukami tvár a takmer nečujne povedala: „Bojím sa, Nick. Ja…“ Niekto zaklopal a Dorothy si vyľakane odtiahla ruky z tváre.

„Ďalej,“ zvolal som.

Andy odchýlil dvere a nakukol dnu. Usiloval sa nedať najavo zvedavosť. „Poručík chce s vami hovoriť.“

„Hneď som tam,“ prisľúbil som.

Odchýlil dvere väčšmi. „Čaká vás.“ Pokúsil sa na mňa významne žmurknúť, ale zároveň mu skrivilo kútik úst, takže z toho vyšla dosť záhadná grimasa.

„O chvíľu som späť,“ povedal som Dorothy.

Zavrel za mnou dvere a zašepkal mi do ucha: „Ten chlapec načúval za dverami.“

„Gilbert?“

„Áno. Keď ma počul prichádzať, stačil odskočiť, ale zaručene načúval.“

„To sa naňho celkom podobá,“ povedal som. „Ako ste ďaleko s pani J.?“

Zošpúlil hrubé pery a nahlas zafučal: „To je ale žena!“

25. kapitola

Vošli sme do Miminej spálne. Sedela v kresle pri okne a zdalo sa, že je so sebou veľmi spokojná. Veselo sa na mňa usmiala a povedala: „Dušu mám teraz čistú ako ľalia. Zo všetkého som sa vyspovedala.“

Guild stál pri stole a utieral si čelo vreckovkou. Na spánkach sa mu ešte perlili kvapky potu a tvár mal zostarnutú a unavenú. Vreckovka s nožíkom a retiazkou ležali na stole. „Skončili ste?“ spýtal som sa.

„Pravdu povediac, neviem,“ odvetil. Obrátil sa k Mimi: „Povedali by ste, že sme už skončili?“

Mimi sa zasmiala. „Neviem si predstaviť, čo by som vám ešte mohla povedať.“

„V tom prípade,“ povedal Guild váhavo, „by som si rád chvíľu pohovoril s pánom Charlesom, ak by ste nás mohli ospravedlniť.“ Starostlivo poskladal vreckovku a vložil si ju do vrecka.

„Môžete sa porozprávať tu.“ Mimi vstala. „Ja si zatiaľ podebatujem s pani Charlesovou.“ Keď prechádzala popri mne, žartovne ma potľapkala po líci: „A nedovoľte im, Nick, aby o mne rozprávali nejaké nehoráznosti.“ Andy jej otvoril dvere, zatvoril za ňou a opäť si s obdivom vzdychol.

Ľahol som si na posteľ. „Tak ako to vyzerá?“

Guild si odkašlal. „Povedala nám, že ten nožík s retiazkou našla na dlážke, kam sa mohol dostať, keď Wolfová zápasila s Wynantom, a vysvetlila nám, prečo to až doteraz tajila. Medzi nami, jej počínanie nemá nijaký zmysel, ale tento prípad azda nemožno posudzovať logicky. Pravdu povediac, neviem, čo si mám o nej myslieť. To je isté.“

„Dôležité je,“ poznamenal som, „nedať sa jej uťahať. Keď ju prichytíte pri klamstve, prizná to a pohotovo vám naservíruje ďalšie klamstvo; keď ju aj pri tom pristihnete, prizná to a vytasí sa s ďalším, a tak to ide bez prestania. Väčšina ľudí, dokonca aj ženy, stratí guráž, keď ich párkrát prichytíte pri vyslovenom klamstve, a buď vám povie pravdu, alebo aspoň mlčí. Na Mimi sa to však nevzťahuje. Skúša to znova a znova, a človek si musí dať veľký pozor, lebo o chvíľu zbadá, že jej uveril; nie preto, že by jej tvrdenia pokladal za pravdivé, ale jednoducho preto, že je už z toho všetkého unavený.“

„Hm. Možno,“ povedal Guild. Uvoľnil si golier košele. Vyzeral nesvoj. „Počujte, myslíte, že Wolfovú zabila ona?“

Všimol som si, že Andy na mňa napäto hladí. Sadol som si na posteli a spustil nohy na zem. „To by som aj ja rád vedel. Ten dôkaz s retiazkou vyzerá narafičený, ale… Mali by sme zistiť, či mal, alebo ešte má takúto retiazku. Ak sa na ňu Mimi pamätá tak dobre, ako vraví, mohla si takú bez problémov dať urobiť u zlatníka, kúpiť taký nožík a dať ho vygravírovať. Pochybujem však, že by si s tým dala toľko námahy. Ak by ju tam podstrčila, bola by to skôr pravá retiazka – mohla ju už mať celé roky – ale toto všetko budete musieť prešetriť vy.“

„Robíme, čo vieme,“ povedal Guild trpezlivo. „Takže vy si myslíte, že ju zavraždila ona?“

„Zavraždila?“ pokrútil som hlavou. „Tak ďaleko ešte nie som. „A čo viete nové o Nunheimovi? Robili ste už balistické testy?“

„Áno. Všetkých päť guliek vystrelili z revolvera, ktorým zastrelili Wolfovú.“

„Dostal päť zásahov?“

„Áno, a tak zblízka, že mal prepálené aj šaty.“

„Dnes večer som tú jeho červenovlásku videl v bare,“ povedal som. „Obviňuje nás dvoch, že sme ho zavraždili, lebo vedel priveľa.“

„Hm. V ktorom bare to bolo? Možno sa s ňou budem musieť porozprávať.“

„Pigiron klub Studsy Burka,“ povedal som a dal mu adresu. „Chodieva ta aj Morelli. Dozvedel som sa od neho, že Júlia Wolfová sa vlastne volala Nancy Kanová a mala priateľa, ktorý momentálne sedí v base v Ohiu – Face Pepplera.“

„Áno?“ povedal Guild tónom, z ktorého bolo hneď jasné, že už vie o Pepplerovi i Júliinej minulosti. „A čo ste sa ešte dozvedeli na svojich pochôdzkach?“

„Istý môj známy – Larry Crowley z tlačovej agentúry – videl včera odpoludnia Jorgensena vychádzať zo záložne na Šiestej avenue, neďaleko križovatky so Štyridsiatou šiestou ulicou.“

„Ale čo?“

„Zdá sa, že vás dnes moje najnovšie zprávy akosi nevzrušujú. Ja…“

Vošla Mimi a doniesla nám na tácni poháre, whisky a minerálku. „Povedala som si, že by vám hádam dobre padlo,“ poznamenala prívetivo. Poďakovali sme jej.

Položila tácňu na stôl. „Nechcem váš vyrušovať,“ usmiala sa na nás zhovievavo, ako to už ženy zvyknú, keď sa muži dajú dokopy, a opäť vyšla.

„Chceli ste niečo povedať,“ pripomenul mi Guild.

„Len toľko; ak sa nazdávate, že s vami nejednám otvorene, povedzte mi to rovno. Doteraz sme na tom prípade pracovali spoločne a nerád by som…“

„Nie, to nie,“ povedal Guild náhlivo, „nič také pán Charles.“ Trochu sa začervenal. „Som – pravdu povediac, komisár na nás tlačí, aby sme konečne niečo podnikli, a my sa akosi nevieme Rozhýbať. Tá druhá vražda to poriadne rozvírila.“ Pozrel sa na tácňu na stole. „Čo vám naliať?“

„Čistú whisky. A stopy nemáte nijaké?“

„Nuž, zopár guliek, ktoré pochádzajú z toho istého revolvera, čo ním zavraždili Wolfovú, ale to je všetko. Dostal to v hale istého penziónu, po obidvoch stranách sú obchody. Nikto z nájomníkov nepoznal ani Nunheima, ani Wynanta, ba ani ďalších, čo by mohli byť do prípadu zapletení. Vchod sa nezamyká, takže sa tam mohol ktokoľvek ľahko dostať, ale na tom vlastne ani nezáleží.“

„Nikto nič nevidel ani nepočul?“

„Ale áno, streľbu počuli, ale páchateľa nezazrel nik.“ Podal mi pohár whisky.

„Našli ste nejaké vystrieľané nábojnice?“

Pokrútil hlavou. „Nie, práve tak, ako v tom prvom prípade. Bol to zrejme bubienkový revolver.“

„A vrah predsa v obidvoch prípadoch vystrieľal celý zásobník – ak rátame aj guľku, čo u Wolfovej zasiahla telefón. Zrejme nedával do nábojovej komory pod úderníkom náboj.“

Guildovi, ktorý si práve prikladal pohár k ústam, klesla ruka. „Čo tým máte na mysli?“

„Ešte neviem, ale treba brať na zreteľ všetko, čo by nám mohlo pomôcť. Už ste zistili, kde bol Nunheim v to odpoludnie, keď zavraždili Wolfovú?“

„Mhm. Motal sa nejaký čas okolo jej domu. Videlo ho tam niekoľko svedkov, ktorí si ho síce vtedy nijako zvlášť nevšímali, ale zato ani nemajú nijaký dôvod klamať. Liftboy vypovedal, že deň pred vraždou vystúpil Nunheim na poschodí, kde bývala Wolfová. Pretože s výťahom hneď odišiel, nevie, či bol v jej byte, alebo nie.“

„Teda takto. Možno má Miriam pravdu, možno naozaj vedel priveľa. Zistili ste niečo o tom štvortisícovom rozdiele medzi čiastkou, ktorú jej dal Macaulay, a tým, čo od nej dostal Wynant?“

„Nie.“

„Morelli vraví, že vždy mala dosť peňazí. Raz mu vraj požičala päťtisíc v hotovosti.“

„Ale čo?“ nadvihol Guild obočie.

„Áno. A podľa Morelliho Wynant vedel, že Júlia už bola trestaná.“

„Vyzerá to tak,“ povedal Guild pomaly, „že Morelli sa s vami dôkladne porozprával.“

„Rád rozpráva. Zistili ste, na čom Wynant pracoval pred svojím odchodom, alebo aké mal ďalšie plány?“

„Nie. Zdá sa, že vás tá jeho dielňa akosi zaujíma.“

„Prečo nie? Je predsa vynálezca a dielňa je jeho pracovisko. Rád by som si to tam niekedy pozrel.“

„Bez všetkého. Povedzte mi ešte niečo o Morellim, najmä ako ste to z neho vytiahli.“

„Rád sa počúva. Poznáte istého chlapíka menom Vrabec? Vysokého tučného chlapiska s tenkým hláskom?“

Guild sa zamračil. „Nie. Prečo?“

„Bol tam s Miriam a chcel ma napadnúť, ale ostatní mu v tom zabránili.“

„A čo mal proti vám?“

„Neviem. Možno len to, že som vám vraj pomáhal odpraviť Nunheima, ako mu to narozprávala Miriam.“

„Aha,“ povedal Guild. Palcom sa poškrabkal po brade a pozrel na hodinky. „Už je trocha neskoro na návštevy. Hádam by ste sa mohli zajtra – či vlastne dnes – u mňa zastaviť.“

„Isteže,“ prisvedčil som neprítomne, pretože som rozmýšľal nad niečím iným. Kývnutím hlavy som sa rozlúčil s ním a s Andym a odišiel do obývačky.

Nora už spala na pohovke. Mimi odložila knihu, ktorú čítala, a spýtala sa. „Tajné zasadnutie už skončilo?“

„Áno.“ Vykročil som k pohovke.

„Nechajte ju ešte chvíľu spať, Nick. Hádam sa tu ešte zdržíte aj po odchode vašich kamošov policajtov.“

„Áno. Chcem sa pozhovárať s Dorothy.“

„Veď už spí.“

„Nič to, ja ju zobudím.“

„Ale…“ Guild s Andym sa prišli s nami rozlúčiť; Guild ľútostivo pozrel na spiacu Noru a odišli.

„Už mám tých policajtov po krk,“ vzdychla si Mimi. „Pamätáte si tú historku?“

„Áno.“

Vošiel Gilbert. „Naozaj pokladajú Chrisa za páchateľa?“

„Nie,“ odvetil som.

„Tak koho?“

„Včera by som vám to vedel povedať. Dnes nie.“

„To je smiešne,“ namietla Mimi. „Vedia predsa veľmi dobre, a vy takisto, že to spáchal Clyde.“ Keď som mlčal, ostro zopakovala: „Viete veľmi dobre, že to spravil Clyde.“

„Clyde to nespravil,“ namietol som.

Mimina tvár víťazoslávne zažiarila. „Tak predsa len pracujete preňho, čo?“ Poprel som to, ale Mimi akoby ma nepočula.

„A prečo by to nemohol spraviť on?“ spýtal sa Gilbert vecne.

„Mohol, ale nespravil to. Vari by inak písal tie listy, ‚ktoré vrhajú podozrenie na Mimi, jedinú osobu, ktorá mu pomohla tým, že zatajila hlavný dôkaz proti nemu?“

„Možno o tom nevedel. Možno si myslel, že polícia vie viac, ako prezradila novinám. Alebo si povedal, že ju takto zdiskredituje, aby jej neverili, keď…“

„Tak je to,“ skočila mu Mimi do reči. „Presne toto chcel dosiahnuť.“

„Veď ani vy si nemyslíte, že ju zabil váš otec,“ povedal som Gilbertovi.

„Nie, nemyslím si to, ale rád by som vedel, prečo ste k tomuto názoru dospeli aj vy… chápete, zaujímal by ma váš postup.“

„A mňa zasa váš.“

Trochu sa začervenal a potom sa zmätene pousmial. „Lenže ja – to je čosi celkom inšie.“

„Gilbert vie, kto ju zabil,“ povedala Dorothy medzi dvermi. Bola ešte oblečená. Uprene sa na mňa dívala, akoby sa bála pozrieť na niekoho iného. Tvár mala bledú a drobnú postavu meravo vystretú.

Nora otvorila oči, oprela sa o lakeť a ospanlivo sa spýtala: „Čože?“ Nikto jej neodpovedal.

„No tak, Dorry,“ povedala Mimi, „dúfam, že nemáš zasa pripravený dáky hlúpy dramatický výstup.“

„Môžeš ma zbiť, keď odídu. A iste ma aj zbiješ,“ povedala Dorothy, pričom sa na mňa stále uprene dívala. Mimi sa tvárila, akoby nechápala, čo jej Dorothy hovorí.

„A kto ju teda zabil?“ spýtal som sa.

„Robíš zo seba blázna, Dorry,“ povedal Gilbert, „si…“

Skočil som mu do reči. „Nechajte ju. Nech povie, čo má na jazyku. Kto ju teda zabil, Dorothy?“

Pozrela na brata, sklopila oči a zrazu ovesila plecia. Zahľadela sa do zeme a nezrozumiteľne zamrmlala: „Neviem. Spýtajte sa Gilberta.“ Pozrela na mňa a celá sa roztriasla. „Nevidíte, že sa bojím?“ vykríkla. „Bojím sa ich. Vezmite ma odtiaľto preč a potom vám to poviem, ale tu sa ich bojím.“

„A máte, čo ste chceli,“ vysmievala sa mi Mimi. „Tak vám treba.“

Gilbert sa začervenal. „Všetko je to veľmi hlúpe,“ zahundral.

„Isteže, vezmem vás odtiaľto,“ prisvedčil som, „ale radšej by som to počul tu, pred všetkými.“

Dorothy pokrútila hlavou. „Bojím sa.“

„Nemali by ste ju tak rozmaznávať, Nick,“ povedala Mimi. „Len jej tým škodíte. Ona…“

„Čo ty na to?“ spýtal som sa Nory.

Vstala a povystierala sa bez toho, aby zdvihla ruky. Tvár mala ružovú a pôvabnú ako vždy, keď sa vyspala. Ospanlivo sa na mňa usmiala a povedala: „Poďme domov. Títo ľudia sa mi nepáčia. Poďte, Dorothy, vezmite si kabát a klobúk.“

„Choď si ľahnúť,“ prikázala Mimi Dorothy.

Dorothy si končekmi prstov zakryla ústa a zavzlykala: „Nick, nedovoľte jej, aby ma bila.“ Pozrel sem na Mimi: usmievala sa, tváriac sa pokojne, ale sťažka dýchala a nozdry sa jej chveli.

Nora podišla k Dorothy. „Poďte, umyte si tvár a…“

Mimi pridusene zavrčala, vzadu na šiji sa jej napli svaly a len-len že sa nevrhla na dcéru.

Nora sa postavila medzi Mimi a Dorothy. Keď sa Mimi vrhla dopredu, chytil som ju jednou rukou za plece, druhou zozadu okolo pása a zodvihol som ju. Zjačala a začala ma tĺcť päsťami; špicatými podpätkami ma bolestivo kopala do holene.

Nora vytisla Dorothy z izby, zastala na prahu a dívala sa na nás. Celá tvár jej ožila – to som videl celkom jasne a zreteľne – všetko ostatné bolo akési rozmazané. Slabé a neobratné údery do chrbta a pleca ma donútili obrátiť sa: len matne som si všimol, že ma to Gilbert búcha päsťami, a akosi mimovoľne som ho odsotil. „Prestaňte, Gilbert. Nechcem vám ublížiť.“ Mimi som v náručí niesol k pohovke, hodil ju na chrbát, prisadol som jej kolená a zovrel obe zápästia.

Gilbert sa na mňa opäť vrhol. Chcel som ho kopnúť do kolena, ale trafil som do holene. Padol ako podťatý. Znovu som kopol, ale netrafil som ho. Povedal som: „Môžme si to rozdať potom. Teraz mi doneste trochu vody.“

Mimi sfialovela tvár. Sklené nepríčetné oči jej vyliezali z jamôk. Medzi zaťatými zubami sa jej penili sliny, sťažka dýchala a jej červené hrdlo i celé telo boli jedinou zmietajúcou sa masou žíl a svalov, ktoré akoby išli každú chvíľu puknúť. Zápästia mala horúce a také spotené, že som ju ledva udržal. Potešil ma pohľad na Noru s pohárom vody v ruke. „Spláchni jej to do tváre, „ prikázal som.

Nora poslúchla. Mimi uvoľnila zaťaté zuby, nadýchla sa a zavrela oči. Zúrivo začala mykať hlavou, ale napätie v tele akoby povolilo. „Ešte raz,“ povedal som Nore. Pri druhom pohári vody Mimi rozhorčene vyprskla, ale bola už celkom vyčerpaná. Ležala nehybne, sklesnuto a dychčala.

Pustil som jej zápästie a vstal. Gilbert stál na jednej nohe a opieral sa o stôl. Masíroval si nohu, do ktorej som ho kopol. Bledá Dorothy s rozšírenými očami stála medzi dvermi, akoby sa nevedela rozhodnúť, či má vstúpiť, alebo ujsť a dakde sa skryť. Nora s prázdnym pohárom v ruke sa spýtala: „Myslíš, že už bude v poriadku?“

„Určite.“

Zrazu Mimi zažmurkala očami, aby si striasla z mihalníc kvapky vody. Podal som jej vreckovku. Poutierala si tvár, zhlboka si vzdychla a posadila sa na pohovke. Žmurkajúc sa poobzerala po izbe. Keď sa naše pohľady stretli, neisto sa usmiala. V jej úsmeve sa zračilo vedomie viny, ale nič, čo by pripomínalo ľútosť. 

Rozochvenou rukou si prešla po vlasoch a povedala: „Tuším som omdlela.“

„Raz vás to zoberie tak,“ povedal som, „že sa už z toho nedostanete.“

Pozrela sa na svojho syna. „Čo sa ti stalo, Gil?“ spýtala sa.

Gilbert si hneď prestal šúchať nohu a postavil sa na ňu. „N… nič,“ vyjachtal. „Som celkom v poriadku.“ Uhladil si vlasy a napravil kravatu.

Mimi sa rozosmiala. „Ach, Gil, ty si ma naozaj chcel brániť? A pred Niekom?“ Rozosmiala sa ešte viac. „Bolo to od teba veľmi milé, ale prihlúpe, Gil. On je totiž zviera. Nikto by nemohol…“ Pritisla si vreckovku k ústam a celá sa triasla od smiechu.

Pozrel som úkosom na Noru. Pery mala pevne zovreté a oči jej stemneli od hnevu. Dotkol som sa jej pleca. „Poďme už. Gilbert, dajte matke dačo vypiť. O chvíľočku bude celkom v poriadku.“

Dorothy, s kabátom a klobúkom v ruke, prešla po prstoch k vonkajším dverám. Aj my s Norou sme si pohľadali kabáty a klobúky a nasledovali sme ju; Mimi sa na pohovke smiala do mojej vreckovky. V taxíku, ktorý nás viezol do Normandie, nebolo nikomu z nás do reči. Nora bola zamyslená, Dorothy vydesená a ja unavený – bol to ozaj namáhavý deň.

Keď sme prišli domov, bolo takmer päť hodín. Asta nás búrlivo privítala. Ľahol som si na podlahu, aby som sa s ňou pohral; Nora zatiaľ išla uvariť kávu. Dorothy mi chcela rozprávať svoj príbeh z detstva. Odmietol som: „Nie. Toto ste už chceli v pondelok. O čo tým usilujete? Má to byť nejaký úskok? Na to je prineskoro. Čo ste sa mi tam báli povedať?“

„Lepšie by ste to pochopili, keby ste ma nechali

„To ste hovorili už v pondelok. Nie som psychoanalytik. O traumách z detstva nič neviem. Kašlem na ne. A okrem toho som uťahaný.“

Našpúlila pery. „Zdá sa, že mi to chcete sťažiť, ako sa len dá.“ 

„Pozrite Dorothy,“ povedal som, „buď viete niečo, čo ste sa mi báli povedať pred Gilbertom a Mimi, alebo neviete. Ak viete, von s tým. Ak nebudem niečomu rozumieť, opýtam sa.“

Zhúžvala si záhyb na sukni a zachmúrene naň hľadela, ale keď zdvihla oči, žiarilo v nich vzrušenie. Hovorila šeptom, ale aj tak ju bolo počuť po celej izbe: „Gilbert sa stretáva s otcom, aj dnes boli spolu, a otec mu povedal, kto zabil slečnu Wolfovú.“

„Kto?“

Pokrútila hlavou. „Nechcel mi to prezradiť. Zdôveril sa mi len s tým, čo som vám povedala.“

„A toto ste sa báli povedať pred Gilom a Mimi?“

„Áno. Pochopili by ste to, keby som vám smela vyrozprávať…“

„Čo sa vám stalo, keď ste boli malé dieťa. Ale mňa to nezaujíma. Prestaňte s tým! Čo vám ešte povedal Gilbert?“

„Nič.“

„O Nunheimovi nehovoril?“

„Nie.“

„Kde je váš otec?“

„Gil mi to nepovedal.“

„Kedy sa s ním stretol?“

„Ani to mi nepovedal. Prosím vás, Nick, dajte mi už pokoj. Povedala som vám všetko, čo som sa od Gila dozvedela.“

„To mi veľmi pomôže,“ zavrčal som. „Kedy vám to povedal?“

„Dnes večer. Rozprával mi to, keď ste vošli do mojej izby, a čestné slovo, viac mi nepovedal.“

„Bolo by úplne fantastické, keby niekto z vás aspoň raz dokázal pravdivo a úplne vypovedať, bez ohľadu na to, čoho by sa to týkalo,“

Vošla Nora s kávou. „A teraz ťa čo trápi, syn môj?“ spýtala sa.

„Všeličo,“ odvetil som, „rozličné záhady a klamstvá; už som pristarý a uťahaný, aby si niekto robil zo mňa blázna. Vráťme sa do San Francisca.“

„Ešte pred Novým rokom?“

„Zajtra, alebo aj dnes.“

„Som za.“ Podala mi kávu. „Ak chceš, môžme sa vrátiť lietadlom a na Nový rok sme tam.“

Dorothy povedala trasúcim sa hlasom: „Ja som vás neklamala, Nick. Povedala som vám všetko, čo… Prosím vás, nebuďte na mňa taký zlý. Som taká…“ Rozvzlykala sa. Poškrabkal som Astu za ušami a vzdychol som si.

„Všetci sme unavení a nervózni,“ povedala Nora. „Dáme Astu na noc dolu a my si trochu oddýchneme, aby sme sa mohli pokojne pozhovárať. Poďte, Dorothy, donesiem vám kávu do spálne a dám vám nejakú pyžamu.“

Dorothy vstala. „Dobrú noc. Mrzí ma, že som taká nemožná,“ povedala a odišla s Norou.

Keď sa Nora vrátila, sadla si ku mne na zem. „Naša Dorry si už zasa schuti poplakala a postenala,“ povedala. „Uznávam, že nateraz nemá veľmi zábavný život, ale aj tak…“ Zívla. „Čo to bolo za hrôzostrašné tajomstvo?“

Povedal som jej, čo mi rozprávala Dorothy. „Znie to ako výmysel.“

„Prečo?“

„A prečo nie? Všetko, čo sme sa zatiaľ od nich dozvedeli, boli len výmysly.“

Nora opäť zívla. „Detektívovi to možno stačí, ale mne nie. Počuj, nemali by sme si spraviť zoznam podozrivých, napísať si doň všetky možné motívy a okolnosti a potom si ich preveriť…“

„Sprav to ty. Ja idem spať. Čo je to podozrivá okolnosť, drahá moja?“

„Napríklad to, keď sa Gilbert dnes večer v obývačke, v domnení, že spím, prikradol k telefónu a požiadal telefonistku, aby im do rána nezapájala nijaké hovory.“

„Pozrimeže, pozrimeže.“

„Alebo napríklad,“ pokračovala, „keď zrazu Dorothy zistí, že po celý čas mala pri sebe kľúče od bytu tety Alice.“

„Ale čo?“

„Alebo aj to, keď napríklad Studsy štuchol Morelliho pod stolom, len čo ti začal rozprávať o opitom bratrancovi toho Dicka O’Briena, ktorého Júlia Wolfová poznala.“

Vstal som a položil šálky na stôl. „Nechápem, ako môžu ostatní detektívi vypátrať niečo, keď sa neoženili s tebou, ale aj tak by som povedal, že to preháňaš. Podľa mňa ho Studsy štuchol preto, aby sme nestrácali čas zbytočnými rečami. Viac by ma zaujímalo, či Vrabca vyvliekli von preto, aby mi neublížil, alebo skôr preto, aby som sa od neho niečo nedozvedel. A chce sa mi spať.“

„Aj mne. Povedz mi ešte niečo, Nick. Ale pravdu. Keď si zápasil s Mimi, nevzrušovalo ťa to?“

„Trochu.“

Zasmiala sa a vstala. „Ty protivný starý zvrhlík,“ povedala: „Pozri, začína svitať.“

26. kapitola

O štvrť na jedenásť ma Nora zobudila. „Máš telefón, je to Herbert Macaulay a vraví, že je to veľmi dôležité.“

Išiel som do spálne k telefónu, lebo som spal v obývačke. Dorothy ešte spala ako zabitá. „Haló,“ povedal som potichu do telefónu.

„Na obed je ešte priskoro,“ povedal Macaulay, „ale musím sa s vami ihneď stretnúť. Môžem prísť k vám?“

„Pravdaže. Naraňajkujete sa s nami.“

„Už som raňajkoval. Najedzte sa sami, o štvrť hodiny som u vás.“

„Dobre.“

Dorothy otvorila oči a ospanlivo zašomrala: „Už je iste neskoro.“ Potom sa obrátila na druhú stranu a opäť zaspala.

Umyl som si tvár a ruky studenou vodou, vyčistil si zuby, učesal sa a vrátil do obývačky. „O chvíľu príde Macaulay,“ povedal som Nore. „Už raňajkoval, ale aj tak objednaj kávu aj preňho. Ja mám chuť na kuraciu pečienku.“

„Pozývaš na tie raňajky aj mňa, alebo sa mám…“

„Pravdaže. Ty sa s Macaulaym ešte nepoznáš, však? Je to fajn chlapík. Kedysi som bol v jeho jednotke, pri Vaux, a po vojne sme sa niekoľkokrát stretli. Prihral mi zopár fušiek, aj tú robotu pre Wynanta. A čo takto kvapku na otrávenie červíka?“

„Prečo nechceš byť triezvy aspoň dnes?“

„Neprišli sme do New Yorku, aby sme boli triezvi. Nešla by si večer na hokej?“

„Rada.“ Naliala mi pohárik a išla objednať raňajky.

Prezrel som si raňajšie noviny. Zmienili sa síce, že Jorgensena zadržala bostonská polícia, aj o Nunheimovej vražde, ale viac miesta venovali správam o bojoch súperiacich gangov, zatknutiu „Princa“ Mika Gergusona a reportáži s „Jassiem“ o únose Lindbergovho dieťaťa. Macaulay prišiel spolu s poslíčkom, čo nám doviedol Astu. Tej sa Macaulay očividne páčil, lebo ju hladkal tvrdou chlapskou rukou – nepotrpela si totiž na nežnosti.

Macaulaymu sa dnes zreteľne črtali vrásky okolo úst a ani líca nemal také ružové ako zvyčajne.

„Prečo sa polícia rozhodla pre nový smer pátrania?“ spýtal sa ma. „Myslíte…“ Odmlčal sa, lebo vošla Nora. Bola už oblečená.

„Nora, toto je Herbert Macaulay,“ predstavil som ho. „Moja žena.“

Podali si ruky a Nora povedala: „Nick mi kázal objednať pre vás len kávu. Nechceli by ste…“

„Nie, ďakujem. Práve som sa naraňajkoval.“

„Čo ste mali na mysli, keď ste hovorili o novom smere pátrania?“ spýtal som sa. Macaulay zaváhal. 

„Nora je do celej veci zasvätená,“ ubezpečil som ho, „takže, ak to nie je niečo, čo by ste radšej…“

„Nie, nič také,“ povedal. „To skôr… hm… skôr kvôli vašej panej. Nechcem ju znepokojovať.“

„Tak von s tým. Trápi ju len to, o čom ešte nevie. Ako ste došli na to, že policajné pátranie zmenilo smer?“

„Dnes ráno bol za mnou poručík Guild,“ začal. „Najprv mi ukázal kúsok retiazky, na ktorej bol zavesený nožík, a spýtal sa ma, či som to už niekedy videl. Isteže: patrilo to Wynantovi. Tak som mu povedal, že som to videl asi najskôr u Wynanta. Potom sa ma spýtal, či neviem, ako sa retiazka s nožíkom mohla dostať do rúk niekomu inému, a po chvíľke neurčitých narážok som pochopil, že ten niekto iný máte byť vy alebo Mimi. Odvetil som mu, že sa to mohlo stať rozličným spôsobom: Wynant ju mohol dať vám alebo Mimi, jeden z vás ju mohol ukradnúť, alebo nájsť na ulici, alebo ste ju dostali od niekoho, kto ju ukradol, alebo našiel na ulici, alebo od niekoho, komu ju Wynant daroval. Naznačil som mu, že poznám ešte kopu ďalších možností, ako ste sa k nej mohli dostať, ale Guild videl, že si z neho uťahujem, a nenechal ma pokračovať.“

Nore sa objavili na tvári červené škvrny a oči jej potemneli: „Taký somár!“

„No tak, no tak,“ tíšil som ju. „Možno som vás mal varovať – už v noci mu čosi také chodilo po rozume. Myslím, že mu to vnukla najskôr moja stará priateľka Mimi. A na čo sa ešte vypytoval?“

„Chcel vedieť či – spýtal sa ma doslovne toto: »Myslíte, že Charles s tou Wolfovou boli ešte stále takí kamoši ako kedysi? Alebo to už skončilo? »„

„No pravdaže, to je celá Mimi,“ povedal som. „A čo vy na to?“

„Povedal som mu, že neviem, či ste boli ešte stále takí kamoši, lebo neviem, že ste vôbec dakedy boli kamoši, a pripomenul som mu, že už zopár rokov nebývate v New Yorku.“

„A boli ste?“ spýtala sa ma Nora.

„Pýtaš sa, akoby si Macovi neverila,“ odvetil som jej. „Čo na to povedal Guild?“

„Nič. Ešte sa ma spýtal, či Jorgensen vedel o vás a o Mimi, a keď som sa spýtal, čo mal vedieť o vás a o Mimi, osopil sa na mňa, aby som sa nerobil nechápavý, doslova to tak povedal, takže sme sa ďaleko nedostali. Okrem toho sa veľmi podrobne vypytoval, koľkokrát, kde a kedy sme sa my dvaja stretli.“

„To je od neho pekné,“ povedal som. „Všetky moje alibi nestoja za nič.“

Čašník doniesol raňajky. Kým prestieral na stôl, rozprávali sme sa iba o bežných veciach. Potom Macaulay povedal: „Nemáte sa čoho báť. Udám Wynanta polícii.“ Hlas mal trochu priškrtený a neistý.

„Ste si istý, že to urobil on?“ spýtal som sa. „Ja veru nie.“

„Viem to,“ odvetil jednoducho. Odkašlal si. „Aj keby tu bola nepatrná možnosť, že sa mýlim – a tá tu nie je – je to blázon, Charles. Nemôže zostať na slobode.“

„To je celkom možné,“ súhlasil som, „a keď viete, že…“

„Viem,“ zopakoval. „Videl som ho v to odpoludnie, keď ju zabil; nebolo to ani pol hodiny po tom, čo ju zabil, hoci vtedy som to ešte nevedel, ba ani to nie, že sa stala obeťou vraždy. No teraz… teraz to už viem.“

„Stretli ste ho v Hermannovej kancelárii?“

„Čože?“

„V to odpoludnie ste predsa mali byť medzi treťou a štvrtou v kancelárii istého Hermanna na Päťdesiatej siedmej ulici. Aspoň to som sa dozvedel od polície.“

„Správne,“ prisvedčil. „Hovoria to, čo som im ja povedal. V skutočnosti sa však stalo toto: keď som Wynanta nenašiel v hoteli Plaza a nemal som tam ani nijaký odkaz, zavolal som ešte Júlii a do svojej kancelárie. Keď sa mi ho ani tam nepodarilo nájsť, pustil som to z hlavy a vybral som sa do Hermannovej kancelárie. Je to môj klient, banský inžinier, práve som preňho dokončil istú zmluvu… a bolo v nej treba urobiť niektoré menšie zmeny. Keď som prišiel na Päťdesiatu siedmu ulicu, zrazu sa ma zmocnil pocit, že ma ktosi sleduje, veď poznáte ten pocit. Nevedel som si síce predstaviť, prečo by ma mal niekto sledovať, ale napokon som advokát, a niekto by mohol mať o moju osobu záujem. V každom prípade som si chcel byť načistom, tak som sa na Päťdesiatej siedmej ulici obrátil a pustil som sa východným smerom až na Madisonovo námestie, ale ešte som si nebol istý, či ma sleduje, alebo nie. Zdalo sa mi, že som pri hoteli Plaza zazrel akéhosi dengľavého, bledého chlapíka, ale povedal som si, že to najrýchlejšie zistím, keď si vezmem taxík. Aj som tak urobil a prikázal som taxikárovi, aby šiel východným smerom. Premávka bola taká hustá, že som nevedel, či si ten bledý chlapík, alebo niekto iný vzal tiež taxík, tak som kázal šoférovi zabočiť po Tretej avenue na juh, potom po Päťdesiatej šiestej opäť na východ a po Druhej avenue znova na juh; vtedy som už jasne videl, že ma sleduje žltý taxík. Prirodzene, nevidel som, či je v ňom ten drobný chlapík, na to boli priďaleko. A vtedy, keď sme na rohu stáli na červenú, zbadal som Wynanta. Viezol sa v taxíku po Päťdesiatej piatej ulici smerom na západ. Ani ma to neprekvapilo, boli sme totiž len dva bloky od Júliinho bytu, tak som sa nazdal, že Wynant nechcel, aby som vedel, že je u Júlie, keď som jej telefonoval. Teraz ide na schôdzku so mnou do Plazy. Na presnosť si veľmi nepotrpel. Prikázal som teda taxikárovi obrátiť na západ, ale 11a Lexingtonskej avenue – boli sme asi pol bloku za ním – Wynantov taxík odbočil na juh. To však nebola cesta k hotelu Plaza, ani do mojej kancelárie, tak som si povedal, čo ma po ňom a začal som sa obzerať po taxíku, ktorý ma sledoval – ten však medzitým kdesi zmizol. Celou cestou k Hermannovi som sa díval dozadu, ale nespozoroval som, že by ma bol niekto sledoval.“

„Koľko bolo hodín, keď ste zazreli Wynanta?“

„Asi pätnásť, dvadsať minút po tretej. K Hermannovi som prišiel o takých dvadsať, dvadsaťpäť minút neskôr, a vtedy bolo tri hodiny štyridsať. Hermannova sekretárka – Louise Jacobsová, tá, čo bola včera večer so mnou, mi povedala, že celé popoludnie má akúsi poradu, ale že o chvíľu skončí; aj sa tak stalo, za dákych desať-pätnásť minút som s ním prebral svoju záležitosť a vrátil som sa do svojej kancelárie.‘1

„Predpokladám, že ste Wynanta nevideli tak zblízka, aby ste si všimli, či je rozrušený, či má retiazku na hodinky, či páchne pušným prachom, alebo také niečo.“

„Zazrel som len jeho tvár, keď prešli okolo, ale som si istý, že to bol naozaj Wynant.“

„Dobre teda. Pokračujte,“ vyzval som ho.

„Potom už nezavolal. Bol som už asi hodinu v kancelárii, keď telefonovali z polície, že Júlia je mŕtva. Musíte pochopiť, vtedy mi ani na um nezišlo, že ju zavraždil Wynant. Vy to iste pochopíte, lebo tomu sám neveríte. Keď sa ma na polícii začali vypytovať na Wynanta a svitlo mi, že ho podozrievajú, urobil som len to, čo by pre svojho klienta spravil každý advokát. Zatajil som im, že som ho v inkriminovanom čase videl neďaleko miesta vraždy. Povedal som im to, čo aj vám – že som sa s ním mal stretnúť, ale neprišiel na schôdzku, a že som rovno z hotela Plaza išiel k Hermannovi.“

„To je pochopiteľné,“ prisvedčil som. „Nemalo predsa zmysel niečo hovoriť, kým by ste si to nevyjasnili s ním.“

„Presne tak. Háčik je však v tom, že sme sa viac nestretli. Čakal som, že príde, alebo že mi zavolá, ale ozval sa až v utorok, keď som dostal jeho list z Philadelphie. No v liste ani nespomenul, prečo v piatok neprišiel; napokon, veď ste ten list čítali. Čo si o tom myslíte?“

„Chcete naznačiť, že vám ten list pripadal podozrivý?“

„Áno.“

„Mne ani nie,“ povedal som. „Myslím, že práve toto sa dalo od neho očakávať v prípade, že ju nezabil – vôbec sa nevyľakal, že ho polícia podozrieva, mal len obavy, že ho to bude zdržiavať v práci a želal si, aby sa celá vec čím skôr vyriešila bez toho, aby mal nejaké nepríjemnosti. Nebol to ktovieako logický list, ale celkom zodpovedá Wynantovej čudáckej povahe. Viem si ho predstaviť, ako ho spokojne hádže do schránky a ani mu na um nezíde, aby v ňom podrobne opísal, čo robil v deň vraždy. Ste si istý, že keď ste ho vtedy videli, šiel od Júlie?“

„Teraz som o tom presvedčený. Najprv som to len pokladal za najpravdepodobnejšie. Potom som si pomyslel, že azda bol vo svojej dielni, na Prvej avenue, ktorá je iba pár blokov od miesta, kde som ho zazrel. Hoci dielňa bola od jeho odchodu zatvorená, minulý mesiac sme obnovili prenájom a zostalo tam všetko, čo potrebuje, takže sa mohol zastaviť aj tam. Polícia však nenašla nijaké stopy, či tam bol, alebo nie.“

„Chcel som sa čosi spýtať. Počul som, že Wynant si nechal narásť bradu. Mal…“

„Nie – bola to stále tá istá podlhovastá vycivená tvár s tými istými zježenými, skoro bielymi fúzmi.“

„A ešte niečo: včera zabili chlapíka menom Nunheim, šťúpleho…“

„K tomu ešte prídeme,“ povedal Macaulay.

„Rozmýšľal som o tom šťúplom chlapíkovi, čo vás vraj možno sledoval.“

Macaulay sa na mňa uprene zadíval. „Chcete povedať, že to mohol byť Nunheim?“

„Neviem. Len tak nad tým uvažujem.“

„Ani ja neviem. V živote som Nunheima nevidel, aspoň čo…“

„Bol to šťúply chlapík, asi stošesťdesiat centimetrov vysoký a vážil okolo šesťdesiat kíl. Mohol „mať tak zo tridsaťpäť-tridsaťšesť rokov. Bol bledý, s tmavými vlasmi a tmavými, blízko seba posadenými očami, veľkými ústami, dlhým ovisnutým nosom a odstávajúcimi ušami; celkove pôsobil ako úskočný typ.“

„To by mohol byť on,“ povedal, „hoci som chlapíka, čo ma sledoval, nevidel zblízka. Polícia mi isto dovolí, aby som sa naňho pozrel, aj keď,“ pokrčil plecami, „teraz už na tom nezáleží. Kde som to skončil? Aha, už viem, že som sa nemohol spojiť s Wynantom. To ma postavilo do nepriaznivého svetla, lebo polícia bola zrejme presvedčená, že sa s ním stretávam, ale že to pred nimi tajím. Veď vy ste si to tiež mysleli, pravda?“

„Áno,“ priznal som sa.

„A rovnako ako policajti, aj vy ste ma upodozrievali, že som sa s ním stretol v deň vraždy, či už v hoteli Plaza, alebo neskoršie.“

„Nebolo to vylúčené.“

„Správne. A čiastočne ste aj mali pravdu. Veď som ho videl na takom mieste a v takom čase, že pre políciu by to bol takmer jednoznačný dôkaz viny. Keď som už začal klamať, hoci len inštinktívne, musel som klamať aj neskôr celkom zámerne. Hermann mal celé odpoludnie poradu a nevedel, ako dlho som naňho čakal. Louise Jacobsová je moja dobrá priateľka. Mohol som ju bez akéhokoľvek podrobného vysvetľovania požiadať, aby mi v záujme istého môjho klienta potvrdila, že som tam prišiel minútku dve po tretej, a ona by ochotne súhlasila. Aby som ju uchránil pred nepríjemnosťami, ak by niečo nevyšlo, povedal som jej, nech tvrdí, že si nepamätá presný čas môjho príchodu, ale nasledujúci deň som to celkom náhodou spomenul a ona nemala nijaký dôvod o tom pochybovať – slovom, nech celú vec zvalí na mňa.“ Macaulay sa zhlboka nadýchol. „Ale to už teraz nie je dôležité. Dôležité je, že som sa dnes ráno niečo od Wynanta dozvedel.“

„Dostali ste ďalší šibnutý list?“ spýtal som sa.

„Nie, telefonoval mi. Dohodli sme sa, že sa s ním dnes večer spolu s vami stretneme. Povedal som mu, že odmietate preňho pracovať, kým sa s ním nestretnete, tak napokon privolil. Prirodzene, oznámim to aj polícii. Nemôžem ho už ďalej takto chrániť. Ale môžem zariadiť, že ho ako choromyseľného oslobodia a pošlú niekde do sanatória. To je jediné, čo môžem a chcem pre neho urobiť.“

„líž ste to oznámili polícii?“

„Ešte nie. Telefonoval, keď už boli preč. Ale aj tak som chcel hovoriť najprv s vami. Chcel som vám povedať, že som nezabudol, za čo vám vďačím a…“

„Nezmysel,“ skočil som mu do reči.

„Nie je to tak.“ Macaulay sa obrátil k Nore. „Pochybujem, že by vám bol niekedy spomínal, ako mi raz v kráteri po vybuchnutom granáte zachránil život v…“

„Preháňa to,“ povedal som Nore. „Vystrelil na nepriateľského vojaka, ale ho nezasiahol, vzápätí som vypálil naňho ja a trafil som ho – to je všetko.“ Opäť som oslovil Macaulayho: „Prečo z toho nateraz ešte nevynechať políciu? Čo keby sme sa dnes večer na tú schôdzku vybrali sami a vypočuli si, čo nám chce Wynant povedať? Ak nadobudneme presvedčenie, že on je vrah, môžeme nenápadne zavolať políciu.“

Macaulay sa unavene usmial. „Ešte stále o tom pochybujete, však? Dobre, ak chcete, môžeme to spraviť aj takto, hoci mi to pripadá trochu… Ale možno si to ešte rozmyslíte, keď vám poviem, o čom sme sa rozprávali telefonicky.“

Dorothy, ktorá sa celkom strácala v Norinej nočnej košeli a župane, vošla do izby a zazívala. „Ach!“ zjajkla, keď si všimla Macaulayho. „Dobrý deň, pán Macaulay. Nevedela som, že ste tu. Máte nejaké nové správy?“

Pozrel na mňa. Pokrútil som hlavou. Macaulay odvetil: „Ešte nie, ale dnes sa azda niečo dozvieme.“

„Dorothy sa tiež niečo dozvedela,“ poznamenal som. „Povedzte Macaulavmu, čo vám porozprával Gilbert.“

„Myslíte to o – o mojom otcovi?“ spýtala sa váhavo, hľadiac do zeme.

„A čo iné?“ povedal som.

Začervenala sa a vyčítavo na mňa pozrela. Potom náhlivo povedala Macaulaymu: „Gil sa včera stretol s otcom a ten mu povedal, kto zabil slečnu Wolfovú.“

„Čože?“

Dorothy vážne pokývala hlavou. Macaulay na mňa zmäteno pozrel.

„To ešte nemusí byť pravda,“ poznamenal som. „To iba tvrdí Gil.“

„Rozumiem. Myslíte, že mohol byť…“

„Vy ste sa s Wynantovcami veľmi nestretali, odkedy začalo to peklo, však?“ spýtal som sa.

„Nie.“

„Hovorím zo skúsenosti. Zdá sa, že všetci sú posadnutí sexom a udiera im to na mozog. Začnú…“

„Ste hrozný,“ povedala Dorothy nahnevane. „Robím, čo môžem, aby…“

„Čo sa vám nepáči?“ namietol som, „Vidíte, že tentoraz vám dávam šancu: som ochotný uveriť, že vám to Gilbert naozaj povedal. „Ale nechcite odo mňa priveľa.“

„A kto ju teda zabil?“ spýtal sa Macaulay.

„Neviem. Gilbert mi to nechcel povedať.“

„Stretáva sa s otcom často?“

„Neviem ako často. Povedal mi iba, že sa s ním stretával.“

„Nespomínal nejakého Nunheima?“

„Nie. Nick sa ma na to už pýtal. Viac mi nepovedal.“

Zachytil som Norin pohľad a žmurkol na ňu. Nora vstala a povedala: „Poďme vedľa, Dorothy, nech sa chlapci pokojne porozprávajú.“ Dorothy sa veľmi nechcelo, ale napokon odišli.

„Na to dievča radosť pozrieť,“ povedal Macaulay. Odkašlal si: „Dúfam, že vaša manželka…“

„Nijaké obavy. Nora je skvelá. Začali ste mi rozprávať o svojom rozhovore s Wynantom.“

„Zatelefonoval mi hneď po tom, čo odišla polícia. Videl vraj v Times môj inzerát a chcel vedieť, o čo ide. Povedal som mu, že nijako netúžite ťahať zaňho gaštany z ohňa a že sa nemienite púšťať do prípadu, kým sa s ním nepozhovárate, a tak sme sa dohodli, že sa večer stretneme. Potom chcel vedieť, či som náhodou nevidel Mimi, povedal som mu, že po jej návrate z Európy som ju i jej dcéru videl zo dva razy. A vtedy mi povedal toto: ‚Ak by vás moja žena požiadala o peniaze, dajte jej, koľko len budete môcť.‘“

„Dočerta,“ povedal som.

Macaulay prikývol: „Aj ja som sa tomu čudoval. Keď som sa ho spýtal, prečo mi to káže, odpovedal, že podľa článkov v raňajších novinách bola Mimi Rosewaterovou obeťou, a nie spoločníčkou. A okrem toho sa z istých dôvodov nazdáva, že k nemu, Wynantovi, prechováva »priateľské city«.“ Svitlo mi, na čo naráža, a tak som mu povedal, že retiazku s nožíkom už odovzdala polícii. A hádajte, čo na to zahlásil.“

„Vzdávam sa.“

„Chvíľku bol akýsi nesvoj – ale len chvíľku – a potom suverénne povedal: »Máte na mysli tú retiazku s nožíkom, čo som nechal u Júlie, aby ju dala opraviť?«„

Zasmial som sa. „A čo vy na to?“

„Celkom ma to vyviedlo z miery. Kým som sa zmohol na odpoveď, dodal: »Ale o tom si môžeme pohovoriť aj večer.« Spýtal som sa, kedy a kde sa stretneme a on mi odvetil, že ešte zavolá, lebo nevie, aký bude mať program. Sľúbil, že mi o desiatej zavolá domov. Hoci predtým sa zdalo, že má dosť času, odrazu mu bolo veľmi naponáhlo a zavesil, kým som sa ho stačil ešte na niečo spýtať. Potom som volal vám. Čo si myslíte o jeho nevine teraz?“

„líž nie som o nej taký presvedčený,“ odvetil som váhavo. „Veríte, že vám o desiatej zavolá?“

Macaulay pokrčil plecami: „Nemám potuchy.“

„Na vašom mieste by som to oznámil polícii, až keď nášho divocha chytíme a budeme im ho môcť odovzdať. Keď im poviete, ako to v skutočnosti bolo, nebudú veľmi nadšení, a keď sa Wynant večer neozve, mohli by vám pekne podkúriť, alebo vás strčiť do basy.“

„Viem, ale chcel by som už zo seba zhodiť to bremeno.“

„Pár hodín to ešte vydržíte,“ povedal som. „Spýtali ste sa Wynanta, prečo neprišiel na tú schôdzku do hotela Plaza?“

„Nie. Nebolo kedy. Nuž, ak mi odporúčate počkať, počkám, ale…“

„V každom prípade počkajme do večera, kým sa neozve – ak sa vôbec ozve – a potom sa môžeme rozhodnúť, či zavoláme aj políciu.“

„Myslíte, že nezatelefonuje?“

„Nie som si taký istý,“ odvetil som. „Neprišiel vám ani na poslednú schôdzku a zdá sa, že od chvíle, keď sa dozvedel, že Mimi odovzdala polícii retiazku s nožíkom, začal ešte viac kľučkovať. Veľké ilúzie by som si nerobil. Veď uvidíme. Hádam by som mal k vám prísť už okolo deviatej, čo myslíte?“

„Príďte na večeru,“

„To mi nevyjde, ale prídem, len čo budem môcť, ak by náhodou volal skôr. Potom budeme musieť ihneď konať. Kde bývate?“

Macaulay mi dal svoju adresu v Scarsdale a vstal. „Odkážte pani manželke, že ju pozdravujem, a že jej ďakujem… Dúfam, že ste si včera večer zle nevysvetlili moju poznámku o Harrisonovi Quinnovi. Chcel som povedať iba toľko, že mi jeho rada nepriniesla šťastie: Nechcel som tým naznačiť, že by šlo o niečo nekalé, alebo že by jeho klienti na jeho rady doplácali.“

„Rozumiem,“ prisvedčil som a zavolal Noru. Podali si ruku, vymenili zopár zdvorilostí. Macaulay potľapkal Astu a rozlúčil sa so mnou so slovami: „Príďte čo najskôr.“

„Tak a je po hokeji,“ povedal som, „iba ak by si šla s niekým iným.“

„Prišla som o niečo?“ spýtala sa Nora.

„Ani nie.“ Porozprával som jej, čo som sa dozvedel od Macaulayho. „A nepýtaj sa ma, čo si o tom myslím, lebo sám neviem. Viem len to, že Wynant je strelený, ale nespráva sa ako vrah. Správa sa ako človek, ktorý má niečo za lubom. A len pánboh vie, o čo mu ide.“

„Myslím,“ poznamenala Nora, „že niekoho kryje.“

„Prečo si myslíš, že to nespravil?“

Prekvapene na mňa pozrela. „Lebo si to myslíš aj ty.“

Prisvedčil som, že to je ozaj rozumný dôvod. „A kto je podľa teba ten niekto?“

„To ešte neviem. A nesmej sa mi, náhodou som o tom veľa premýšľala. Nebude to Macaulay, lebo toho práve využíva, aby kryl niekoho neznámeho…“

„A nebudem to ani ja,“ podotkol som, „lebo aj mňa chce využiť.“

„To je síce pravda,“ povedala, „ale daj si pozor, aby ťa smiech neprešiel, keď na to prídem prv ako ty. A nebude to ani Mimi, ani Jorgensen, lebo na tých chcel zvaliť podozrenie. A nebol to ani Nunheim, lebo toho akiste zabila tá istá osoba, čo Júliu, a navyše teraz ho už netreba kryť. A nebude to ani Morelli, lebo Wynant naňho žiarlil a nemal ho v láske.“ Zamračila sa na mňa. „Bola by som rada, keby si zistil viac o tom tučnom Sparrowovi a o tej červenovláske.“

„A čo Dorothy s Gilbertom?“

„Už som sa ťa chcela na nich spýtať. Čo myslíš, prechovával k nim Wynant silnejšie otcovské city?“

„Nie.“

„Tuším ma chceš znechutiť,“ povedala Nora. „Pravda, keď ich človek pozná, ťažko si vie predstaviť, že by bol jeden či druhý schopný takého činu, ale usilovala som sa celkom odosobniť a hľadieť na vec prísne logicky. Kým som včera zaspala, urobila som si zoznam všetkých…“

„Najlepším liekom proti nespavosti je logika. Je to ako…“

„Len nebuď taký suverén. Zatiaľ si ani ty na nič svetoborné nedošiel.“

„Nemyslel som to v zlom,“ povedal som a bozkal ju. „To máš nové šaty?“

„Aha! Už by si chcel chytro zmeniť tému, ty zbabelec!“

27. kapitola

Zašiel som za Guildom hneď odpoludnia a len čo sme si podali ruky, pustil som sa doňho. „Advokáta som si nedoviedol. Myslel som, že bude vyzerať lepšie, keď prídem len sám.“ 

Zvraštil čelo a pokrútil hlavou, akoby sa ho to dotklo. „Veď nejde o nijaký výsluch,“ namietol trpezlivo.

„Ale vyzerá to tak.“

Guild si vzdychol. „Nebol by som povedal, že spravíte takú istú chybu ako ostatní, a hneď si budete myslieť… Viete, pán Charles, že celý prípad musíme posúdiť zo všetkých strán.“

„Znie to akosi povedome. Tak, čo by ste chceli odo mňa vedieť?“

„Iba kto zabil Wolfovú a Nunheima.“

„Spýtajte sa Gilberta,“ navrhol som.

„Prečo práve jeho?“ našpúlil Guild pery.

„Zdôveril sa sestre, že vie, kto to urobil, vraj sa to dozvedel od Wynanta.“

„Chcete povedať, že sa s otcom stretáva?“

„Dorothy vraví, že jej to povedal. Ešte som sa ho na to nestihol spýtať.“

Guild uprel na mňa svoje vyblednuté oči. „Čo je to za spolok, pán Charles?“

„Jorgensenovci? Veď viete o nich toľko, čo ja.“

„Lenže ja nič neviem,“ povedal, „a to je fakt. Akosi ich neviem odhadnúť. Napríklad pani Jorgensenová, čo je to za ženu?“

„Blondínka.“

Guild zachmúrene prikývol. „Mhm, to je asi tak všetko, čo o nej viem. Pozrite, vy sa s nimi poznáte už dávno a podľa toho, čo povedala, ste s ňou…“

„A s jej dcérou,“ doplnil som ho, „a s Júliou Wolfovou a s pani Astorovou. Som na ženy ako drak.“

Guild zdvihol ruku. „Veď som nepovedal, že verím Jorgensenovej každé slovo, tak prečo vás to tak rozčuľuje? Nehnevajte sa, ale zaujali ste nesprávny postoj. Tvárite sa, akoby sme to chceli prišiť vám, a to je celkom pomýlené, absolútne pomýlené.“

„Možno, ale vy so mnou nerozprávate otvorene už od…“

Pokojne na mňa pozrel svojimi svetlými očami a vyhlásil: „Som poliš a musím si robiť svoju robotu.“

„To znie celkom rozumne. Kázali ste mi dnes prísť. Čo odo mňa chcete?“

„Nekázal som vám, poprosil som vás o to.“

„Tak dobre. Čo teda chcete?“

„V prvom rade si neželám takýto tón,“ povedal. „Nechcem, aby sme sa rozprávali takýmto tónom. Doteraz sme spolu hovorili ako chlap s chlapom a ja by som bol radšej, keby to aj naďalej bolo tak.“

„Vy ste to zmenili.“

„Nepovedal by som. Pozrite, pán Charles, boli by ste ochotný odprisahať, alebo aspoň dať čestné slovo, že ste mi vždy hovorili celú pravdu?“

Nemalo význam presviedčať ho o tom, aj tak by mi neuveril. „Prakticky áno,“ povedal som.

„Prakticky áno,“ zavrčal. „Všetci mi prakticky hovoria čistú pravdu! Skôr by som potreboval, aby mi niekto neprakticky vyklopil niečo, čo by mi pomohlo.“

Chápal som ho, vedel som, ako mu je. „Možno nikto z tých, na ktorých ste sa obrátili, nepozná celú pravdu.“

Guild sa zatváril neprívetivo. „Veď to je aj najpravdepodobnejšie, či nie? Pozrite, pán Charles, rozprával som už s každým, na koho som si len spomenul. Ak mi poradíte ďalších, pozhováram sa aj s nimi. Máte vari na mysli Wynanta? Myslíte, že naše oddelenie nerozhýbalo celú mašinériu len, aby sme ho čím skôr našli?“

„Je tu ešte jeho syn,“ navrhol som mu.

„Máte pravdu, porozprávam sa aj s ním,“ súhlasil som. Zavolal Andyho a počerného krivonohého chlapíka menom Kline. „Doveďte sem toho darebáka, Wynantovho syna, chcem s ním hovoriť.“ Obaja policajti odišli. „Tak vidíte, som ochotný vypočúvať všelikoho,“ poznamenal Guild.

„Dnes na tom nie ste s nervami najlepšie, však?“ poznamenal som. „Dáte predviesť aj Jorgensena z Bostonu?“

Guild pokrčil mohutnými plecami. „Neviem. Jeho výpoveď mi pripadá celkom vierohodná. Prezradíte mi, čo si o tom myslíte vy?“

„Pravdaže.“

„Dnes som naozaj trochu podráždený,“ pripustil. „V noci som ani oka nezažmúril. Je to hnusný život. Nechápem, prečo sa na to nevykašlem. Mal by som si kúpiť kúsok zeme, oplotiť ho a chovať strieborné líšky… Ale k veci. Vraj keď ste vtedy v dvadsiatom piatom vyplašili Jorgensena, ušiel do Nemecka a ženu tu nechal bez haliera – hoci o tomto sa veľmi nerozširoval. Zmenil si meno, aby ho nemohli tak ľahko nájsť. Z toho istého dôvodu ani nepracoval vo svojom odbore – vraví, že je technik, alebo čosi také – takže príjmy sa mu značne stenčili. Robil vraj všetko možné, ale podľa môjho názoru zarábal si zväčša ako gigolo. Iste chápete, ako to myslím, a ešte k tomu ani nemal šťastie na bohaté paničky. Asi v dvadsiatom siedmom či ôsmom, keď bol v Miláne – to je mesto v Taliansku – sa v parížskom Heralde dočítal, že do Paríža práve pricestovala Mimi, bývalá manželka Clyda Millera Wynanta. Osobne ju nepoznal, a ani ona jeho, ale vedel o nej, že je to pôvabná blondínka, ktorá okrem mužov a zábavy toho v hlave veľa nemá. Bolo mu jasné, že po rozvode dostala od Wynanta hŕbu peňazí a v duchu si povedal, že ak ju aj o nejaké pripraví, iste to nebude viac, než o čo jeho pripravil Wynant, že si vlastne vezme časť z toho, čo mu patrí. Takže si zohnal peniaze na cestu a vybral sa do Paríža. Sledujete ma?“

„Zatiaľ to znie celkom pravdivo.“

„Aj ja si to myslím. V Paríži sa s ňou bez ťažkostí zoznámil – možno ju sám spoznal, alebo mu ju niekto predstavil, alebo čo ja viem – a ostatné už išlo celkom hladko. Na prvý pohľad sa do neho zaľúbila – podľa Jorgensena bláznivo – a celá nedočkavá začala uvažovať o svadbe. Prirodzene, on jej to nijako nevyhováral. Len si predstavte, Wynant jej dal odstupné dvestotisíc dolárov, takže ďalšie manželstvo nemohlo jej príjmy ohroziť a Jorgensen by sa takto dostal rovno ku kope peňazí. Vzali sa. Podľa neho sobáš nebol platný, lebo sa brali dakde v horách medzi Francúzskom a Španielskom; oddával ich akýsi španielsky páter, ale na francúzskej pôde, takže manželstvo nie je vlastne legálne. Ja si myslím, že sa takto chce len vyhnúť obžalobe z bigamie. Mne je to vlastne jedno. Podstatné je, že sa mu podarilo dostať tie peniaze do rúk a postupne ich rozhádzať. Celý ten čas bola Mimi presvedčená, že si vzala Christiana Jorgensena, krásavca, s ktorým sa zoznámila v Paríži; netušila nič až do chvíle, keď sme ho zbalili v Bostone. Ešte vždy to znie celkom uveriteľne, však?“

„Áno,“ prisvedčil som, „až na tú bájku s tou svadbou, ale aj to môže byť pravda.“

„Veď na tom aj tak nezáleží. Časom sa peniažky rozkotúľali a Jorgensen sa začal chystať, že jej so zvyškom peňazí zmizne. Mimi mu navrhla, aby sa vrátili do Ameriky a skúsili Wynanta znova pumpnúť. Pokladal to za dobrý nápad, len si nebol istý, či sa im to podarí, ale Mimi ho presvedčila, a tak sadli na loď a…“

„To sa mi trochu nepozdáva,“ namietol som.

„Prečo? Veď Jorgensen sa chcel vyhnúť Bostonu, kde žije jeho prvá manželka, ako aj všetkým ostatným, čo ho poznajú, a najmä Wynantovi. Okrem toho kdesi počul, že bigamia sa po siedmich rokoch premlčí a nemôžu mu už nič spraviť. Nezdalo sa mu, že by veľa riskoval. A okrem toho, ani v Amerike sa nechcel dlho zdržiavať.“

„Táto časť jeho výpovede sa mi veľmi nepozdáva,“ povedal som, „ale pokračujte.“

„Hneď na druhý deň po svojom príchode do Spojených štátov – keď sa ešte len usiloval nájsť Wynanta – mal smolu. Na ulici sa stretol s Oľgou Fentonovou, priateľkou svojej prvej ženy, a tá ho spoznala. Aby to neprezradila jeho prvej žene, vymyslel si pre ňu priam filmový príbeh – ten chlapík má ozaj fantáziu! – ale tá sa mu nedala dlho balamutiť; po dvoch dňoch zašla za svojím duchovným o radu, a ten jej povedal, aby to oznámila jeho prvej žene, a ona ho aj počúvla. Keď sa potom znovu stretla s Jorgensenom, vyrozprávala mu to a on hneď vyrazil do Bostonu za ženou, aby mu nerobila nepríjemnosti, no a tam sme ho zbalili.“

„A načo bol v tej záložni?“ spýtal som sa.

„Lebo musel. Jorgensen vraví, že vlak do Bostonu mal odchod o pár minút a nemal pri sebe dosť peňazí. Nemal už ani čas zájsť po ne domov – a okrem toho nijako netúžil stretnúť sa so svojou druhou ženou, kým neutíši prvú. Banky boli zatvorené, tak nechal v záložni hodinky. Preverili sme si to.“

„Videli ste tie hodinky?“

„Nie, ale môžem. Prečo sa pýtate?“

„Len tak mi to napadlo. Čo myslíte, neviseli kedysi na konci tej retiazky, čo vám dala Mimi?“

Guild sa vystrel na stoličke. „Dočerta!“ Nato podozrievavo prižmúril oči a spýtal sa: „Viete o tom niečo bližšie, alebo…“

„Nie. Len tak mi to zišlo na um. A čo hovoril o tých vraždách? Kto ich podľa neho spáchal?“

„Podľa neho to bol Wynant. Priznáva, že najprv podozrieval Mimi, ale vraj ho presvedčila o svojej nevine. Tvrdí, že mu nepovedala, aký dôkaz má proti Wynantovi. Možno tým len kryje seba. Niet pochýb, že ten dôkaz chcú použiť, aby z Wynanta vyrazili peniaze.“

„Podľa vás teda Mimi tú retiazku s nožíkom nepodstrčila?“

Guild skrivil ústa. „Mohla ju podstrčiť, aby ho tým vydierala. A čo na tom?“

„Na mňa je to priveľmi komplikované,“ povedal som. „Overili ste si, či je Face Peppler ešte v ohijskej trestnici?“

„Mhm. Prepustia ho na budúci týždeň. To vysvetľuje ten diamantový prsteň. Istý Pepplerov priateľ vonku jej ho poslal ako od neho. Zdá sa, že sa chceli zosobášiť a začať nový život, keď Pepplera prepustia. Aspoň to tvrdí väzenský dozorca, čo čítaval ich korešpondenciu. Peppler dozorcovi nepovedal nič, čo by nám mohlo pomôcť, a ani dozorca si nepamätá, že by v jeho listoch čítal nejaký zaujímavý fakt. Pravda, aj toto nám trochu pomôže aspoň pri hľadaní motívu. Wynant bol predsa žiarlivý, a keď u nej zbadal prsteň od toho druhého, s ktorým chcela odísť… To by…“ Guild sa odmlčal, lebo cengal telefón. „Áno,“ ohlásil sa. „Áno… Čože?… Dobre… dobre, ale nechajte tam niekoho… V poriadku.“ Odtisol telefón nabok. „Ďalší obrat vo veci tej včerajšej vraždy na Západnej dvadsiatej deviatej ulici.“

„Naozaj?“ spýtal som sa. „A mne sa zdalo, že som začul spomínať v telefóne Wynantovo meno. Veď viete, ako niekedy počuť hlas zo slúchadla.“

Začervenal sa a odkašlal si. „Možno ste zle počuli, mohlo to byť aj niečo inšie. Skoro som zabudol: našli sme toho vášho Vrabca.“

„A čo ste zistili?“

„Zdá sa, že nám to veľa nepomôže. Jeho pravé meno je Jim Brophy. Zrejme chcel iba spraviť dojem na tú Nunheimovu dievčinu a tá bola na vás napálená. Bol spitý a tak si povedal, že si ju získa, keď sa do vás pustí.“

„Vynikajúci nápad,“ povedal som. „Dúfam, že ste Studsymu nerobili nijaké nepríjemnosti.“

„To je váš priateľ? Viete, že je to starý podvodník s množstvom záznamov v trestnom registri?“

„Isteže. Raz som ho sám dostal za mreže.“ Vzal som si kabát a klobúk. „Máte veľa roboty. Pôjdem…“

„Nie, nie,“ protestoval Guild. „Ak máte čas, nechoďte ešte; čakám na niečo, čo vás iste bude zaujímať, a možno by ste mi mohli trochu pomôcť aj s tým Wynantovým chalanom.“ Opäť som si sadol.

„Môžem vás ponúknuť?“ navrhol Guild a otvoril zásuvku písacieho stola; na policajtskú pálenku si však veľmi nepotrpím, a tak som odmietol.

Znovu zacengal telefón a Guild sa ozval: „Áno… Áno… Dobre. Príďte.“ Tentoraz som zo slúchadla nezachytil nijaký zvuk.

Guild sa zaklonil na stoličke a vyložil si nohy na stôl. 

„Počujte, s tým chovom strieborných líšok to myslím vážne; chcel som sa vás spýtať, či by na to bola vhodná Kalifornia.“

Práve som rozmýšľal, či mu povedať, že v južnej Kalifornii sú chovateľské farmy dokonca na levy a pštrosy, keď sa otvorili dvere a tučný červenovlasý chlap priviedol Gilberta Wynanta. Gilbert mal jedno oko celé spuchnuté a ľavé koleno mu trčalo z roztrhnutých nohavíc.

28. kapitola

„Keď prikážete, aby niekoho predviedli, tak ho sem dovlečú čo aj polomŕtveho, však?“ spýtal som sa Guilda.

„Len vydržte,“ povedal mi. „Asi to nebude také jednoduché.“ Obrátil sa k tučnému ryšavému policajtovi: „Tak to vysypte, Flint.“

Flint si spakruky utrel ústa. „Náš mladý priateľ je horší ako divá mačka. Nevyzerá bohvieako silný, ale poviem vám, mal som čo robiť, kým som ho sem priviedol. A ako vie utekať!“

Guild zavrčal. „Vieme, že ste hrdina, nezabudnem navrhnúť komisárovi, aby vás za to vyznamenal, ale teraz o to nejde. Hovorte radšej k veci.“

„Veď nevravím, že som dokázal ktoviečo,“ protestoval Flint. „Urobil som len…“

„Čerta starého ma teraz zaujíma, čo ste urobili vy,“ skočil mu do reči Guild. „Chcem vedieť, čo vyviedol on.“

„Áno, to chcem práve povedať. O ôsmej ráno som vystriedal Morgana a všetko išlo ticho a pokojne ako zvyčajne, ani lístok sa nepohol, ako sa vraví; odrazu len, desať minút po druhej, počujem štrkotať kľúč v zámke.“ Flint stisol pery a odmlčal sa, akoby čakal na náš údiv.

„Poslal som ho strážiť Wolfovej byt,“ vysvetlil mi Guild. „Mal som akési tušenie.“

„Dobre ste tušili!“ vykríkol Flint, žiariac obdivom. 

„Mali ste bohovský nos!“ Guild naňho zazrel a Flint chytro pokračoval: „Zaštrkotal kľúč, dvere sa otvorili a vošiel tento mládenec.“ Flint sa spokojne a prívetivo usmial na Gilberta. „Zostal celý paf, ale keď som naňho skočil, vyletel ani strela, takže som ho dohonil až na prvom poschodí. Tam sa do mňa pustil, až som mu napokon musel jednu vsoliť, aby sa upokojil. Nevyzerá síce na bitkára, ale…“

„A čo robil v byte?“ spýtal sa Guild.

„Nemal čas niečo robiť. Ja…“

„Chcete povedať, že ste sa naňho hneď vrhli a ani ste nepočkali, čo tam bude robiť?“ Guildovi nabehli žily na šiji a tvár mu sčervenela ako Flintove vlasy.

„Nechcel som nič riskovať.“

Guild sa na mňa neveriaco pozrel nazlostenými očami. Usiloval som sa tváriť celkom ľahostajne. Potom priškrteným hlasom povedal: „To stačí, Flint. Počkajte vonku.“

Červenovlasý policajt sa zatváril zmätene. „Áno, pán poručík,“ povedal váhavo. „Tu je jeho kľúč.“ Položil kľúč na Guildov stôl a pobral sa ku dverám. Tam sa obrátil a poznamenal: „A tvrdí, že je syn Clyda Wynanta.“ Schuti sa zasmial.

„Ale čo, to že tvrdí?“ spýtal sa Guild, ktorý si len s námahou ovládal hlas.

„Hej. Ale už som ho kdesi videl. Myslím, že kedysi bol v bande Veľkého Shorty Dolana. Vídal som ho v…“

„Vypadnite!“ zareval Guild a Flint vybehol. Guildovi sa z hrude vydralo hlboké zavrčanie. „Z toho chlapa ma porazí, vraj Dolanova banda!“ Beznádejne pokrútil hlavou a potom oslovil Gilberta: „Tak čo, fešák?“

„Viem, že som to nemal robiť,“ povedal Gilbert.

„To je správny začiatok,“ prisvedčil Guild prívetivo. Opäť sa tváril pokojne. „Všetci robíme chyby. Vezmite si tamto stoličku a uvidíme, čo sa dá robiť, aby sme vás dostali z tej kaše. Chcete niečo na to oko?“

„Nie, ďakujem, to je v poriadku,“ Gilbert si pritiahol stoličku ku Guildovi a sadol si.

„Ten tupec vám vrazil jednu, len aby sa vytiahol?“

„Nie, nie, bola to moja chyba. Postavil som sa mu na odpor.“

„Nuž,“ povedal Guild, „nazdávam sa, že nikomu sa nepáči, keď ho idú zatknúť. A o čo vlastne išlo?“ Gilbert sa na mňa pozrel zdravým okom.

„Ste v peknej kaši, a všetko závisí len od poručíka Guilda,“ povedal som mu. „Ak mu to uľahčíte, aj vy lepšie obídete.“

Guild vážne prikývol. „To je pravda.“ Pohodlne sa usadil na stoličke a priateľsky sa spýtal: „Odkiaľ máte ten kľúč?“

„Poslal mi ho otec v liste.“ Gilbert vytiahol z vrecka bielu obálku a podal ju Guildovi.

Postavil som sa za Guilda a ponad plece som si pozeral obálku. Adresa bola napísaná strojom: Pán Gilbert Wynant, hotel Courtland. Na obálke nebola známka.

„Kedy ste to dostali?“ spýtal som sa.

„Keď som sa včera večer asi o desiatej vrátil, bola na recepcii. Nepýtal som sa recepčného, ako dlho tam ležala, ale keď sme spolu odchádzali, asi tam ešte nebola. Inak by mi ju boli dali.“

V obálke boli dva hárky papiera, popísané strojom, s množstvom preklepov ako v predošlom Wynantovom liste. Čítal som ho spolu s Guildom:

Milý Gilbert,

po všetky tie roky som s Tebou nenadväzoval kontakt len preto, že si to neželala Tvoja matka; k tomu, že teraz napriek matkinmu želaniu prerušujem svoje mlčanie, ma donútila iba veľmi naliehavá záležitosť. Napokon si už dospelý a nazdávam sa, že sám sa musíš rozhodnúť, či chceš konať tak, ako Ti káže hlas krvi. Asi už vieš, že som sa v spojitosti s takzvanou vraždou Júlie Wolfovej dostal do chúlostivej situácie; verím, že si mi zostal aspoň trochu naklonený a nepochybuješ, že som v tej veci úplne nevinný, čo je aj pravda. Obraciam sa na Teba s prosbou, aby si mi pomohol raz navždy dokázať moju nevinu polícii i všetkým ostatným; aj keď sa nemôžem spoľahnúť na Tvoju náklonnosť, verím, že sa môžem spoľahnúť aspoň na Tvoju prirodzenú túžbu urobiť všetko v záujme záchrany nepoškvrneného mena našej rodiny. Obraciam sa na Teba, hoci mám schopného advokáta, ktorý je presvedčený o mojej nevine a ktorý neúnavne hľadá oslobodzujúce dôkazy. Chce požiadať aj pána Nicka Charlesa o pomoc, ale nemôžem ani od jedného z nich chcieť, aby pre mňa spravili niečo, čo je napokon protizákonné. Okrem Teba nepoznám nikoho, komu by som mohol natoľko dôverovať. Chcem od Teba toto: zájdi zajtra do bytu Júlie Wolfovej v dome č. 411 na Východnej päťdesiatej štvrtej ulici. Otvor si kľúčom, ktorý prikladám, a v knižke The Grand Manner nájdeš isté vyhlásenie, ktoré po prečítaní okamžite znič. Daj si záležať, aby si ho zničil dokonale, nech z neho nezostane ani popol; keď ho prečítaš, pochopíš, prečo to bolo potrebné spraviť a prečo som túto úlohu zveril Tebe. Pre prípad, že by sa dovtedy prihodilo niečo, čo by vyžiadalo zmenu tohto plánu, Ti ešte dnes v noci zavolám. Ak sa neozvem v noci, zavolám Ti zajtra večer, ako si splnil moje pokyny, a dohodneme si schôdzku. Som pevne presvedčený, že si uvedomuješ, akú veľkú zodpovednosť ukladám na Tvoje plecia a že nesklameš moju dôveru.

Ľúbi Ťa

Tvoj otec

Pod slovami „Tvoj otec“ bol načarbaný Wynantov podpis.

Guild čakal, čo poviem na to, a ja zasa, čo povie on. Po chvíľke sa spýtal Gilberta: „A zavolal vám?“

„Nie, pán poručík.“

„Ako viete?“ spýtal som sa. „Veď ste predsa telefonistke nakázali, aby vám nezapájala nijaké hovory.“

„Je to tak,“ prisvedčil. „Bál som sa, že sa otec ozve, kým ste u nás a že sa dovtípite, kto volá; ak volal, bol by mi aspoň nechal nejaký odkaz u telefonistky, ale neodovzdala mi nijaký.“

„Takže sa s ním nevídate?“

„Nie.“

„A ani vám nepovedal, kto zabil Júliu Wolfovú?“

„Nie.“

„Takže ste Dorothy klamali?“

Prikývol a sklonil hlavu. „Bolo to zo žiarlivosti.“ Pozrel na mňa a začervenal sa. „Chápete, Dorry ma predtým obdivovala a myslela si, že som najmúdrejší zo všetkých a – viete – keď sa chcela v niečom poradiť, vždy prišla za mnou a zakaždým ma počúvla. Ale keď sa začala stýkať s vami, všetko sa zmenilo. Začala obdivovať vás a vážila si vás viac ako… Mala, prirodzene, pravdu, bola by hlúpa, keby väčšmi neobdivovala vás, lebo ja sa s vami, prirodzene, nemôžem porovnávať, ale – ale aj tak som žiarlil a zlostil sa – vlastne nebola to zlosť, lebo aj ja som vás obdivoval – ale chcel som na ňu opäť niečím zapôsobiť – hádam som sa chcel pred ňou vyťahovať – a keď mi prišiel ten list od otca, predstieral som, že sa s ním stretávam a že mi povedal, kto spáchal tie vraždy. Chcel som, aby si myslela, že viem veci, ktoré neviete ani vy.“ Gilbert vyčerpane zmĺkol a utrel si tvár vreckovkou.

Opäť som čakal, kým sa neozval Guild: „Nuž, chlapče, povedal by som, že ste zatiaľ nič také strašné neurobili, ak nám, pravda, niečo nezatajujete.“

Gilbert pokrútil hlavou. „Nie, pán poručík, nič vám nezatajujem.“

„Teda o tom nožíku s retiazkou, čo nám dala vaša matka, neviete nič?“

„Nie; kým vám ich nedala, ani som o nich nevedel.“

„Ako sa cíti?“ spýtal som sa ho.

„Myslím, že celkom dobre, hoci povedala, že dnes zostane v posteli.“

Guild prižmúril oči. „A čo jej vlastne je?“

„Malý hysterický záchvat,“ vysvetlil som mu. „Včera večer sa pochytili s dcérou a povolili jej nervy.“

„Kvôli čomu sa pochytili?“

„Ktovie? Veď viete, aké sú ženy.“

„Hmm,“ povedal Guild a poškrabal sa po brade.

„Flint vraví, že ste nemali čas hľadať to vyhlásenie. Bolo to tak?“ spýtal som sa.

„Áno. Nestačil som ani zavrieť dvere a už sa na mňa vrhol.“

„Mám to ja špeciálnych detektívov, len čo je pravda,“ zavrčal Guild. „A nezrúkol pritom ako divoch? Pozrite, chlapče, môžem spraviť dve veci a od vás záleží, pre ktorú sa rozhodnem. Môžem si vás tu nejaký čas nechať, alebo vás môžem hoci aj pustiť, ak mi sľúbite, že mi hneď oznámite, keby vás otec volal, a poviete mi všetko, o čom ste sa rozprávali, prípadne kde sa máte stretnúť.“

Kým Gilbert stačil odpovedať, ozval som sa: „To od neho nemôžete chcieť, Guild. Je to predsa jeho otec.“

„Prečo by som nemohol?“ zazrel na mňa Guild. „Ak je jeho otec nevinný, nemôže mu to predsa uškodiť, či áno?“ Na to som neodpovedal.

Guildovi sa pomaly rozjasnila tvár. „Dobre teda, chlapče, povedzme, že vás pustím. Ale musíte mi sľúbiť, že ak vás otec či hocikto iný požiada o nejakú službu, odmietnete mu to s tým, že ste mi dali čestné slovo, že nič nepodniknete. Platí?“

Gilbert sa na mňa spýtavo pozrel.

„Znie to rozumne,“ povedal som.

„Dobre, pán poručík, máte moje čestné slovo,“ povedal Gilbert.

Guild urobil široké gesto rukou. „Dobre. Môžete ísť.“

„Ďakujem, pán poručík,“ povedal Gilbert a vstal. Obrátil sa ku mne: „Budete…“

„Ak sa neponáhľate,“ povedal som, „počkajte ma vonku.“

„Počkám. Majte sa dobre, pán poručík, a ďakujem.“ Gilbert vyšiel.

Guild schytil telefón a prikázal, aby mu ihneď našli a doniesli z bytu Wolfovej knihu The Grand Manner. 

Potom si zopäl ruky za hlavu a zaklonil sa na stoličke. „Tak čo vy na to?“

„Ťažko povedať,“ odvetil som.

„Počujte, vy si ešte vždy myslíte, že to Wynant nespravil, však?“

„Na mojej mienke predsa nezáleží. S tým, čo ste sa dozvedeli od Mimi, máte proti nemu dosť dôkazov.“

„Záleží mi na tom,“ ubezpečil ma. „Rád by som vedel, čo si o tom všetkom myslíte a najmä prečo.“

„Moja žena sa nazdáva, že Wynant niekoho kryje.“

„Ale čo? Hmm. Nikdy som nepodceňoval ženský inštinkt a ak sa tak smiem vyjadriť, pani Charlesová je veľmi bystrá žena. Koho pokladá za páchateľa?“

„Keď sme o tom naposledy hovorili, ešte nebola rozhodnutá.“

Guild si vzdychol. „Možno sa dačo dozvieme z toho vyhlásenia, čo poň poslal Gilberta.“ Ale nedozvedeli sme sa nič, lebo Guildovi ľudia nenašli v byte zavraždenej knihu The Grand Manner.

29. kapitola

Guild si opäť zavolal ryšavého Flinta a riadne si ho podal. Flint sa síce od nervozity celý spotil, ale trval na tom, že Gilbert nemal čas čokoľvek z bytu zobrať a že ani kým tam Flint strážil, sa nikto ničoho nedotkol. Knihu s názvom The Grand Manner si nevšimol, nepatril totiž k ľuďom, čo sa zaujímajú o knihy. Všemožne sa usiloval byť užitočný a častoval nás rozličnými idiotskými nápadmi, kým ho Guild nevyhnal.

„Vonku ma asi čaká ten Gilbert,“ povedal som, „a ak si myslíte, že ďalší rozhovor s ním nám pomôže, zavolám ho.“

„A vy si čo myslíte?“

„Ja si to nemyslím.“

„Dobre. Ale doboha, niekto musel tú knihu vziať a si to…“

„Prečo?“

„Čo prečo?“

„Prečo by tam vôbec mala byť?“

Guild sa poškrabal po brade. „Čo tým myslíte?“

„V deň vraždy Wynant neprišiel za Macaulaym do hotela Plaza, nespáchal samovraždu v Allentowne, tvrdil, že od Júlie Wolfovej dostal len tisícku, kým my sme sa nazdávali, že dostal päťtisíc, tvrdí, že boli iba priatelia, kým my sme ich pokladali za milencov; sklamal nás už toľkokrát, že mu prestávam veriť.“

„Fakt je,“ potvrdil Guild, „že by som vedel lepšie pochopiť, keby buď zdrhol, alebo sa prihlásil. Akosi sa mi nepozdáva toto jeho skrývanie, spôsobuje takto len zmätky.“

„Strážite jeho dielňu?“

„Máme ju tak trochu pod dohľadom. Prečo?“

„Len tak,“ povedal som pravdu, „hádam iba preto, že nás upozornil na stopy, ktoré nakoniec nikam neviedli. Možno by sme mali venovať viac pozornosti tomu, o čom sa vôbec nezmienil, napríklad tej dielni.“

„Hmm,“ povedal Guild.

„Nechám vás tu s touto geniálnou myšlienkou,“ povedal som a vzal som si klobúk a kabát. „Keby som vás potreboval zavolať neskoro večer, kde vás zastihnem?“ Guild mi dal svoje telefónne číslo, podali sme si ruky a vyšiel som z dverí.

Gilbert Wynant ma čakal na chodbe. Ani jeden z nás neprehovoril, až kým sme nesedeli v taxíku. Potom sa spýtal: „Verí Guild, že som mu povedal pravdu?“

„Isteže. Vari ste ho klamali?“

„Nie, ale človeku často neveria. Matke o tomto nepovedzte nič, dobre?“

„Ak nechcete, nepoviem.“

„Ďakujem. Má podľa vášho názoru mladý človek viac možností na Západe ako tu na Východe?“

Predstavoval som si ho, ako pracuje na Guildovej líščej farme, a až po chvíľke som mu odpovedal: „Teraz už nie. Pomýšľate odísť na Západ?“

„Neviem. Ale chcem niečo podniknúť.“ Nervózne si naprával viazanku. „Možno vám to bude pripadať čudné, ale povedzte mi: je krvismilstvo časté?“

„Zrejme sa vyskytuje,“ odvetil som, „preto si preň vymysleli aj odborný názov.“ Začervenal sa.

„Nerobím si z vás žarty,“ povedal som. „O takýchto veciach sa toho veľa nevie. Ťažko sa to dá totiž zistiť.“

Mlčky sme prešli dva bloky. Potom sa Gilbert opäť spýtal: „Rád by som vám dal ešte jednu nezvyklú otázku: Čo si o mne myslíte?“ Vyzeral pritom oveľa sebavedomejšie ako Alice Quinnová.

„Ste celkom v poriadku,“ odvetil som mu, „a aj celkom v neporiadku.“

Odvrátil sa a pozrel von oknom. „Som primladý!“ Chvíľu sme opäť mlčali. Potom zakašlal a v kútiku úst sa mu zjavila kvapka krvi.

„Ten chlap vám tuším ozaj ublížil,“ povedal som.

Zahanbene prikývol a priložil si k ústam vreckovku. „Nie som nijaký silák.“

Keď sme prišli k hotelu Courtland, nedovolil mi, aby som mu pomohol z taxíka, a trval na tom, že aj hore vyjde sám; išiel som však s ním, lebo som ho podozrieval, že tají, ako mu je. Kým stihol vytiahnuť kľúče, zacengal som a otvorila nám Mimi. Vytreštila oči na Gilbertovu sinku.

„Je zranený. Uložte ho do postele a zavolajte lekára.“

„Čo sa mu stalo?“

„Wynant ho dostal do maléru.“

„Do čoho?“

„O to sa teraz nestarajte, najprv ho treba ošetriť.“

„Ale veď Clyde bol tu,“ povedala Mimi. „Preto som vám aj telefonovala.“

„Čože?“

„Bol tu.“ Prudko pokývala hlavou. „A pýtal sa na Gila. Zdržal sa vyše hodiny. Odišiel asi pred desiatimi minútami.“

„Čo sa dá robiť, a teraz už uložte Gilberta do postele.“ Gilbert však tvrdošijne trval na tom, že nepotrebuje nijakú pomoc, tak som ho nechal s matkou v spálni a išiel telefonovať.

„Volal niekto?“ spýtal som sa Nory.

„Áno. Chcel s tebou hovoriť pán Macaulay, Guild a pani Jorgensenová a Quinnová. Nijaké detičky ťa zatiaľ nevolali.“

„Kedy volal Guild?“

„Asi pred piatimi minútami. Nenajedol by si sa sám? Larry ma pozval na nový program Osgooda Perkinsa.“

„Dobre. Uvidíme sa neskôr.“ Zavolal som Herbertovi Macaulaymu.

„Zo schôdzky zišlo,“ povedal mi. „Ozval sa náš priateľ a nevedno, čo má za lubom. Pozrite sa, Charles, idem na políciu. Už mám toho dosť.“

„Myslím, že inšie sa už nedá robiť,“ súhlasil som. „Aj ja som už chcel zavolať na políciu. Som u Mimi. Pred chvíľou tu bol vraj Wynant. Len-len, že sme sa nestretli.“

„A čo tam robil?“

„Práve to idem teraz zistiť.“

„Naozaj chcete volať na políciu?“

„Pravdaže.“

„Tak to urobte a ja ta prídem za vami.“

„Dobre. Čakám vás.“

Zavolal som Guildovi. „Len čo ste odišli, dozvedeli sme sa nejaké zaujímavé novinky,“ začal. „Odkiaľ telefonujete? Môžete rozprávať?“

„Som u pani Jorgensenovej. Musel som Gilberta odprevadiť domov. Ten váš ryšavý divoch mu spôsobil vnútorné krvácanie.“

„Tuším toho mamľasa roztrhám,“ zavrčal Guild. „Hádam teraz nebudem nič rozprávať.“

„Aj ja mám pre vás novinku. Pani Jorgensenová vraví, že ju navštívil Wynant. Zdržal sa u nej asi hodinu a odišiel iba pár minút pred mojím príchodom.“

Po chvíľke ticha Guild povedal: „Počkajte ma. Hneď som tam.“

Keď som hľadal Quinnovo telefónne číslo, vošla do obývačky Mimi. „Myslíte, že to zranenie je vážne?“ spýtala sa.

„Neviem, ale mali by ste čo najskôr zavolať lekára.“ Podal som jej slúchadlo, a keď skončila s lekárom, poznamenal som: „Ohlásil som polícii, že tu bol Wynant.“

Prikývla. „Práve na to som sa vás chcela telefonicky spýtať.“

„Volal som aj Macaulaymu. Príde sem.“

„Zbytočne sem chodí,“ povedala podráždene. „Clyde mi ich daroval dobrovoľne – sú moje.“

„Čo je vaše?“

„Tie cenné papiere a peniaze.“

„Aké cenné papiere a peniaze?“

Podišla ku stolu a vytiahla zásuvku. „Vidíte?“

Vnútri boli tri zväzky cenných papierov, stiahnutých gumičkou. Navrchu ležal ružový šek splatný v Park Avenue Trust Company, vystavený na meno Mimi Jorgensenovej na desaťtisíc dolárov; bol podpísaný Clyde Millerom Wynantom a datovaný 3. januára 1933.

„Splatný až o päť dní.“ poznamenal som. „Čo je to za nezmysel?“

„Povedal, že nemá toľko na účte a najbližšie dva dni tam nebude môcť nič zložiť.“

„Budete mať z toho vytriasačky,“ upozornil som ju. „Dúfam, že s tým rátate.“

„Nechápem, prečo?“ protestovala. „Nechápem, prečo by môj manžel – môj bývalý manžel – nemohol zaopatriť mňa a svoje deti, ak chce.“

„Prestaňte s tým. Čo ste mu predali?“

„Predala?“

„Mhm. Čo ste teda sľúbili urobiť preňho v najbližších dňoch, že to zariadil tak, aby vám peniaze nemohli vyplatiť hneď?“

Zatvárila sa netrpezlivo. „Skutočne Nick, niekedy sa mi zdá, že vám z toho večného podozrievania už šibe.“

„Veľa mi nechýba. Ešte tri lekcie a budem to mať na papieri. Ale nezabúdajte na to moje včerajšie varovanie, že sa môžete ľahko dostať do maléru…“

„Prestaňte,“ skríkla. Zakryla mi ústa rukou. „Musíte ustavične takto rozprávať? Viete, že mi to naháňa hrôzu a že…“Hlas jej prešiel do nežného a lichotivého tónu. „Veď viete, čo teraz prežívam, Nick. Nemôžete byť ku mne aspoň trochu milší?“

„O moje správanie predsa vôbec nejde,“ odvetil som. „Radšej rozmýšľajte, ako sa na to bude dívať polícia.“ Opäť som šiel k telefónu a zavolal Alicu Quinnovú. „Tu je Nick. Nora mi hovorila, že ste…“

„Áno. Stretli ste sa s Harrisonom?“

„Odkedy sme boli spolu u vás, ešte nie.“

„Prosím vás, ak s ním budete, nepovedzte mu, čo som vám rozprávala včera večer. Nemyslela som to vážne, skutočne som to tak nemyslela.“

„Ani som to vážne nebral,“ ubezpečil som ju, „ale aj tak by som mu nič nepovedal. Ako sa cíti?“

„Je preč.“

„Čože?“

„Odišiel. Nechal ma.“

„To už spravil aj predtým. Vráti sa.“

„Viem, ale tentoraz sa bojím. Neprišiel ani do kancelárie. Dúfam, že sa iba dakde opil a – ale tentoraz som vydesená. Nick, myslíte, že je do tej dievčiny naozaj zaľúbený?“

„Zdá sa, že je o tom presvedčený.“

„Povedal vám to?“

„To by predsa nič neznamenalo.“

„Myslíte, že by malo nejaký zmysel pozhovárať sa s ňou?“

„Nie.“

„Prečo nie? Nazdávate sa, že aj ona je doňho zaľúbená?“

„Nie.“

„Čo je to s vami?“ spýtala sa Alice podráždene.

„Nič, ale nevolám z domu.“

„Čože? Ach, chcete naznačiť, že ste niekde, kde nemôžete rozprávať?“

„Uhádli ste.“

„Ste… ste v ich byte?“

„Áno.“

„Je tam aj ona?“

„Nie.“

„Myslíte, že je s ním?“

„Neviem, ale pochybujem.“

„Zavoláte mi, keď budete môcť hovoriť otvorene, alebo ešte lepšie, prídete ma navštíviť?“

„Isteže,“ prisľúbil som a položil som slúchadlo.

Mimi ma pozorovala s pobaveným výrazom vo svojich belasých očiach. „Azda berie niekto vážne ľúbostné avantúry toho môjho mačaťa?“

Keď som jej neodpovedal, spýtala sa so smiechom: „Dorry sa ešte vždy hrá na pannu v nebezpečenstve?“

„Podľa všetkého áno.“

„A bude sa aj naďalej, kým sa nájde taký, čo jej to uverí. Ale nepochopím, že obalamutila aj vás, práve vás, ktorý neveríte ani tomu, že vám vždy hovorím pravdu.“

„Skvelá myšlienka,“ povedal som. Nestihol som pokračovať a zacengal zvonec. Mimi otvorila lekárovi – bol to tučnejší, starší zhrbený muž s knísavou chôdzou – a zaviedla ho ku Gilbertovi.

Opäť som otvoril zásuvku stola a pozeral som si cenné papiere. Boli tam akcie rozličných spoločností v celkovej hodnote asi šesťdesiattisíc dolárov; ich predajná cena mohla byť zhruba štvrtina až tretina tejto sumy.

Keď zacengal zvonec, zatvoril som zásuvku a išiel som otvoriť. Bol to Macaulay. Vyzeral unavený. Ani si nevyzliekol kabát, sadol si a spustil: „Tak, a začnime rovno s najhorším. Čo tu chcel?“

„To ešte neviem, ale nechal tu Mimi nejaké cenné papiere a šek.“

„Viem o tom.“ Siahol do vrecka a podal mi list.

Milý Herbert,

dnes odovzdám pani Mimi Jorgensenovej doluuvedené cenné papiere a šek na desaťtisíc dolárov splatný v Park Avenue Trust Co. datovaný 3. januára. Prosím Vás, zariaďte, aby k tomuto dátumu bol na konte dostatok peňazí na vyplatenie šeku. Azda by ste mohli odpredať daktoré úpisy mestskej pôžičky, ale postupujte podľa vlastného uváženia. Ukázalo sa, že sa už nemôžem v New Yorku naďalej zdržovať a pravdepodobne sa sem vrátim až o niekoľko mesiacov, ale občas sa s Vami spojím. Mrzí ma, že sa nebudem môcť večer stretnúť s Vami a Charlesom.

Váš

Clyde Miller Wynant

Pod načarbaným podpisom bol uvedený zoznam cenných papierov.

„Ako vám to prišlo?“ spýtal som sa.

„Priniesol to posol. Čo myslíte, za čo jej zaplatil?“

Pokrútil som hlavou. „Ešte som to nezistil. Mimi mi povedala, že sa chce postarať o ňu i o svoje deti.“

„To je také uveriteľné ako to, že ona hovorila pravdu.“

„A čo tie cenné papiere?“ spýtal som sa ho. „Myslel som, že všetok jeho majetok spravujete vy.“

„Aj ja som si to myslel, ale o týchto som nič nevedel.“ Macaulay sa oprel lakťami o kolená a hlavu zložil do dlaní. „Keby sa poskladali všetky veci, čo neviem…“

30. kapitola

Vošla Mimi s lekárom, trochu chladne sa pozdravila s Macaulaym a podala mu ruku. „Dovoľte, aby som vás predstavila: doktor Grant, pán Macaulay a pán Charles.“

„Ako sa drží pacient?“ spýtal som sa.

Doktor Grant si odkašlal a vyhlásil, že podľa jeho názoru neutrpel Gilbert nijaké vážnejšie zranenie, sú to vraj len následky tej bitky, mierne krvácanie, a pacient potrebuje odpočinok. Opäť si odkašlal, vyjadril potešenie, že sa s nami zoznámil, a Mimi ho vyprevadila.

„Čo sa stalo tomu mládencovi?“ spýtal sa Macaulay.

„Wynant ho poslal na akúsi tajomnú pochôdzku do Júliinho bytu a narazil tam na grobianskeho poliša.“

Mimi sa vrátila, a spýtala sa Macaulayho: „Povedal vám už pán Charles o cenných papieroch a šeku?“

„Pán Wynant mi v liste oznámil, že vám ich chce darovať,“ odvetil Macaulay.

„Tak potom nebudú nijaké…“

„Ťažkosti? Podľa mňa nie.“

Akoby sa jej trochu uľavilo a jej oči už neboli také chladné. „Nezdalo sa mi, že by s tým mali byť nejaké ťažkosti, ale on ma…“ ukázala na mňa prstom, „rád straší.

Macaulay sa zdvorilo usmial. „Smiem sa spýtať, či pán Wynant povedal niečo bližšie o svojich plánoch?“

„Spomínal čosi, že musí odcestovať, ale asi som veľmi pozorne nepočúvala. Ani sa nepamätám, či mi povedal, kam odchádza a kedy.“

Pochybovačne som zamrmlal; Macaulay sa tváril, že tomu verí, a spýtal sa: „Povedal niečo, čo mi môžete zopakovať, o Júlii Wolfovej, alebo o vlastných problémoch, alebo o čomkoľvek, čo súvisí s vraždou?“

Prudko pokrútila hlavou. „Nepovedal o tom ani slova. Pýtala som sa ho na to, ale viete, aký je neústupčivý, keď si dačo vezme do hlavy. Čosi zavrčal, a to bolo všetko.“

Položil som jej otázku, ktorú jej Macaulay zo zdvorilosti nedal: „A o čom vlastne rozprával?“

„Vlastne o ničom, stále len o nás a o deťoch, najmä o Gilovi. Veľmi sa s ním chcel stretnúť a čakal naňho takmer hodinu, lebo dúfal, že príde. Pýtal sa aj na Dorry, ale zdalo sa mi, že ho vlastne ani veľmi nezaujíma.“

„Spomínal niečo o tom, prečo písal Gilbertovi?“

„Ani slovo. Ak chcete, môžem vám zopakovať celý náš rozhovor. Nevedela som, že príde, dokonca ani len zdola nezavolal. Odrazu len zacengal zvonec, a keď som otvorila, stál predo dvermi a vyzeral oveľa starší a ešte vychudnutejší, ako keď som ho naposledy videla. Povedala som mu: »Veď to je Clyde!« alebo niečo také a on sa spýtal: »Si sama?« Prisvedčila som a on vošiel. Potom…“ Zacengal zvonec a Mimi išla otvoriť.

„Čo si o tom myslíte?“ spýtal sa ma Macaulay potichu.

„Dúfam,“ odvetil som, „že budem mať aspoň toľko rozumu, že Mimi nedám najavo, keď jej začnem veriť.“

Mimi sa vrátila s Guildom a Andym. Guild mi kývol, podal ruku Macaulaymu a obrátil sa k Mimi: „Madam, musím vás požiadať, aby ste nám vyrozprávali…“

Macaulay ho prerušil: „Azda by ste mi mohli dovoliť, poručík, aby som vám ja, ešte predtým, ako začne pani Jorgensenová, povedal niečo nevyhnutné.“

Guild netrpezlivo kývol veľkou rukou. „Hovorte.“ Sadol si na okraj pohovky. Macaulay mu vyrozprával to isté, čo vravel mne ráno. Keď poznamenal, že mne to už povedal ráno, Guild na mňa vyčítavo zazrel a potom ma celkom ignoroval. Nikto neprerušoval Macaulayho, ktorý rozprával zreteľne a podrobne. Mimi sa dva razy chystala čosi povedať, ale zakaždým sa ovládla a pozorne počúvala. Keď Macaulay skončil, podal Guildovi list, kde Wynant písal o cenných papieroch a šeku. „A toto mi dnes odpoludnia priniesol posol.“

Guild si ho veľmi pozorne prečítal a potom oslovil Mimi. „A teraz pokračujte vy, pani Jorgensenová.“

Porozprávala Guildovi o Wynantovej návšteve to isté, čo predtým nám, pridala zopár detailov na Guildove dotazy, ale pridŕžala sa svojej pôvodnej verzie, že Wynant odmietol čo len slovkom sa vyjadriť k okolnostiam vraždy Júlie Wolfovej. Cenné papiere a šek jej vraj dáva preto, aby zaopatril ju i deti. Hoci spomínal, že sa chystá odcestovať, nepovedal kam, ani kedy. Zdalo sa, že Mimi vôbec nepriviedla do rozpakov nedôvera, ktorá sa zračila na našich tvárach. Na záver sa milo usmiala a povedala: „Svojím spôsobom je Wynant veľmi príjemný, ale úplný blázon.“

„Podľa vás je naozaj blázon, a nie iba čudák, však?“ spýtal sa Guild.

„Áno.“

„Prečo si to myslíte?“

„Ach, to by ste s ním museli žiť, aby ste pochopili, aký je blázon,“ odpovedala pohotovo.

Guild sa tváril sklamane. „Čo mal na sebe?“

„Hnedý oblek, hnedý kabát a klobúk, tuším hnedé topánky, bielu košeľu a sivú viazanku s červenými či hrdzavými bodkami.“

Guild kývol Andymu. „Choďte im to oznámiť.“ Andy vyšiel.

Guild sa škrabal na brade a mračil sa. Ostatní vyčkávali. Keď sa prestal škrabať, pozrel na Macaulayho a Mimi, ale vyhol sa môjmu pohľadu. „Pozná z vás niekto náhodou niekoho, kto má iniciálky D. W. Q?“, spýtal sa.

Macaulay pomaly pokrútil hlavou.

„Nie. Prečo?“ spýtala sa Mimi.

Až teraz pozrel Guild na mňa. „A vy?“

„Nepoznám.“

„Ale prečo sa pýtate?“ zopakovala Mimi.

„Pokúste sa rozpamätať,“ povedal Guild. „Človek s týmito iniciálkami mal pravdepodobne niečo dočinenia s Wynantom.“

„Kedy to bolo?“ spýtal sa Macaulay.

„Ťažko povedať. Možno pred pár mesiacmi, možno pred pár rokmi. Podľa všetkého to bol vysoký, zavalitý muž s bruškom a asi kríval.“

Macaulay opäť pokrútil hlavou. „Na nikoho takého si nespomínam.“

„Ani ja,“ povedala Mimi, „ale umieram od zvedavosti. Povedzte nám už konečne, čo to všetko má znamenať.“

„Isteže, poviem vám to.“ Guild vytiahol z vrecka vesty cigaru, pozrel na ňu a strčil ju späť do vrecka. „Mŕtvolu takéhoto muža našli pod dlážkou Wynantovej dielne.“

„Ach,“ vykríkol som. Mimi si mlčky pritisla obidve ruky na ústa. Vydesenými očami sa zahľadela do prázdna.

„Ste si tým istý?“ zachmúril sa Macaulay.

Guild si vzdychol. „Je pochopiteľné, že to máme overené,“ povedal unavene.

Macaulay sa začervenal a zahanbene sa usmial. „Prepáčte, bola to hlúpa otázka. Ako ste ho objavili?“

„Nuž, tuná pán Charles neprestajne naznačoval, že by bolo dobre väčšmi si všímať aj tú dielňu, a keďže pán Charles zrejme vždy vie viac, ako je ochotný povedať, poslal som tam dnes dopoludnia niekoľkých svojich ľudí, aby sa tam trochu poobzerali. Raz sme už v dielni robili prehliadku, ale iba zbežne, a nič sme nenašli. Tentoraz som prikázal, aby celú tú kuticu prevrátili hore nohami, lebo pán Charles je toho názoru, že jej máme venovať väčšiu pozornosť. A prirodzene, pán Charles, mal pravdu.“ Guild sa na mňa chladne a nevraživo pozrel. „Pri prehliadke si totiž všimli, že betónová podlaha v jednom kúte vyzerá akosi novšie, a keď ju roztĺkli, našli pod ňou pozostatky pána D. W. Q. Čo vy na to?“

„Pán Charles mal zrejme skvelú intuíciu,“ povedal Macaulay a obrátil sa ku mne. „Ako ste mohli…“

„To ste ho vôbec nedocenili,“ skočil mu do reči Guild. „Ak to nazývate len intuíciou, vôbec tým nevystihujete, aký je náš pán Charles náramne bystrý.“

Guildov tón Macaulayho zmiatol. Spýtavo na mňa pozrel.

„Poručík Guild sa na mňa hnevá, že som mu nepovedal o našom raňajšom rozhovore,“ vysvetlil som mu.

„Samozrejme, že sa hnevám,“ prisvedčil Guild rozvážne, „ale aj pre inšie.“ Mimi sa zasmiala, a keď sa na ňu Guild zamračil, ospravedlňujúco sa usmiala.

„Ako zabili pána D. W. Q.?“ spýtal som sa.

Guild zaváhal, akoby uvažoval, či má odpovedať, potom mierne pokrčil mohutnými plecami a odvetil: „To vám ešte neviem povedať, a takisto neviem, kedy ho zabili. Nevidel som, čo z neho zostalo, a lekárska správa ešte nie je hotová.“

„A predbežné zistenia?“ spýtal sa Macaulay.

„Hm. Rozrezali ho na kusy a pochovali ho do vápna, alebo niečoho takého, lebo vraj na ňom zostalo veľmi málo mäsa. Ale šaty ležali v batôžku vedľa neho a vnútorné orgány sa natoľko zachovali, že sa z nich bude dať niečo zistiť. Našli tam aj kus palice s gumovým násadcom. Preto usudzujeme, že azda kríval, takže…“ Vošiel Andy a Guild sa odmlčal. „Tak čo?“

Andy zamračene pokrútil hlavou. „Nikto ho nevidel prísť, ani odísť. Ako to bolo s tým chlapíkom, čo bol taký chudý, že sa musel dva razy postaviť na to isté miesto, aby vrhol tôňu?“

Zasmial som sa – ale nie tomu žartu – a povedal som: „Wynant síce nie je až taký chudý, ale aj tak je dosť tenký, povedzme, asi ako papier na tom Miminom šeku, alebo listy, čo od neho ľudia dostávali.“

„A to má byť čo?“ spýtal sa Guild podozrievavo a tvár mu očervenela od hnevu.

„Wynant je mŕtvy. Už dávno je mŕtvy a žije len na papieri. Stavím sa, o čo chcete, že v tom hrobe sú jeho kosti so šatami toho tučného, krívajúceho muža.“

Macaulay sa naklonil ku mne. „Ste si tým istý, Charles?“

„Čo to tu chcete zahrať?“ zavrčal na mňa Guild.

„Ak chcete, môžme sa staviť. Kto by si dal toľko námahy s mŕtvolou a pritom tam nechal nedotknuté práve šaty, ktorých sa predsa mohol najľahšie zbaviť? Iba ak by mali…“

„Šaty predsa neboli nedotknuté. Boli…“

„Pravdaže. Veď to by bolo podozrivé. Museli ich čiastočne zničiť, ale tak, aby sa z nich dalo dozvedieť, že ide o nejakého D. W. Q. Stavím sa, že tie iniciálky boli dosť zreteľné.“

„Uhádli ste,“ povedal Guild už ústupčivejšie. „Boli na pracke opasku.“ Zasmial som sa.

„Nebuďte smiešny, Nick,“ povedala Mimi zlostne. „Ako by to mohol byť Clyde? Veď predsa dobre viete, že dnes popoludní bol tu. A viete, že…“

„Prestaňte, Mimi. Je to od vás veľmi hlúpe, že ste sa s ním spolčili,“ povedal som jej. Wynant je mŕtvy, vaše deti po ňom zrejme dedia, a dostali by viac peňazí, ako máte v tej zásuvke. Prečo by ste sa uspokojili s časťou lúpeže, keď môžete dostať všetko?“

„Nerozumiem, o čom hovoríte,“ povedala a veľmi zbledla.

„Charles sa nazdáva,“ ozval sa Macaulay, že „Wynant tu dnes popoludní nebol a že vy ste tie cenné papiere a šek dostali od niekoho iného, alebo ste ich sama ukradli. Však?“ spýtal sa ma.

„Tak nejako.“

„Ale veď to je smiešne,“ trvala na svojom Mimi.

„Majte rozum, Mimi,“ dohováral som jej. „Wynanta zabili už pred tromi mesiacmi a pochovali ho tak, aby sa zdalo, že ide o niekoho iného. Súčasne sa rozchýrilo, že odcestoval a dal plnú moc Macaulaymu. Jeho majetok by bol teda v Macaulayho rukách, až kým by ho celý nepremárnil, pretože vy by ste mu v tom…“

Macaulay vyskočil a povedal: „Viem, na čo narážate, Charles, ale ja…“

„Len pokojne,“ povedal Guild, „nechajte ho dohovoriť.“

„Macaulay zabil Wynanta, potom Júliu a napokon Nunheima,“ presviedčal som Mimi. „Čo chcete docieliť? Chcete byť ďalšia v poradí? Musíte si predsa sakramentsky dobre uvedomiť, že ak ste ho raz podporili tvrdením, že ste videli Wynanta živého – toto je jeho slabé miesto, pretože doteraz iba on tvrdil, že od októbra videl Wynanta živého – nebude riskovať, že si to rozmyslíte. Najmä preto nie, že stačí, aby vás odpravil tým istým revolverom a zvalil tak ďalšie podozrenie na Wynanta. A prečo to robíte? Pre zopár mizerných cenných papierov, ktoré sú iba nepatrnou časťou toho, čo by ste prostredníctvom svojich detí dostali, ak dokážeme, že Wynant nežije.“

Mimi sa obrátila k Macaulaymu a zasyčala: „Ty sukin syn!“ Guild na ňu hľadel celkom ohromený, zrejme ho to prekvapilo väčšmi, ako všetko, čo sa tu doteraz povedalo.

Macaulay sa odrazu rázne pohol. Nečakal som už na nič a zasiahol ho ľavým direktom do brady. Trafil som ho dobre, zložil sa, ale vtom som na ľavej strane hrude pocítil pálčivú bolesť a uvedomil som si, že sa mi opäť otvorila nezacelená rana, „Na čo ešte čakáte?“ zavrčal som na Guilda. „Mám vám ho zabaliť do celofánu?“

31. kapitola

Keď som vošiel do nášho apartmánu v hoteli Normandia, boli takmer tri hodiny po polnoci. V obývačke sedeli Nora, Dorothy a Larry Crowley. Nora a Larry hrali kocky, Dorothy čítala noviny.

„Naozaj ich zavraždil Macaulay?“ spýtala sa Nora nedočkavo.

„Áno. Bolo v raňajších novinách niečo o Wynantovi?“

„Nie, iba o tom, že zatkli Macaulayho,“ odvetila Dorothy. „Prečo sa pýtate?“

„Macaulay zabil aj Wynanta.“

„Naozaj?“ zdesila sa Nora. „Dočerta!“ zvolal Larry. Dorothy sa rozplakala. Nora sa na ňu prekvapene pozrela.

„Chcem ísť domov k matke,“ vzlykala Dorothy.

„Zavediem vás domov, ak…“ povedal Larry nie s veľkým nadšením.

Dorothy nástojila, že chce hneď odísť. Nora ju trochu tíšila, ale veľmi ju nezdržiaval. Larry, ktorý sa usiloval, nedať najavo svoju neochotu, si vzal kabát a klobúk a odišiel s Dorothy. Nora za nimi zatvorila dvere a oprela sa o ne chrbtom. „A teraz mi to vysvetlite, pán Charalambides,“ požiadala ma. Pokrútil som hlavou.

Sadla si ku mne na pohovku. „Tak von s tým. A ak vynecháš čo aj len slovo, ja…“

„Nemôžem predsa rozprávať, kým si nevypijem.“

Nora zahrešila a doniesla mi pohár. „Priznal sa?“

„Prečo by to robil? Pri vražde prvého stupňa nie je priznanie poľahčujúcou okolnosťou. Tých vrážd bolo priveľa – a najmenej dve z nich spáchal celkom chladnokrvne – aby mu to priznanie u prokurátora niečo pomohlo. Nemôže už nič iné, iba sa brániť.“

„Ale naozaj tie vraždy spáchal?“

„Určite.“

Odtiahla mi pohár od úst. „Nenapínaj ma už a rozprávaj!“

„Nuž, zdá sa, že Macaulay s Júliou už dlhší čas okrádali Wynanta. Macaulay prišiel o veľa peňazí, a keď sa dozvedel o Júliinej minulosti – ako naznačil Morelli – spolčil sa s ňou proti starému pánovi. Súdni znalci teraz kontrolujú Macaulayho a Wynantove účtovné knihy a určite ľahko zistia, ako Macaulay podvádzal Wynanta.“

„Teda ešte to nemôžete s určitosťou povedať?“

„Ale môžeme. Všetko tomu nasvedčuje. Tretieho októbra chcel Wynant zrejme niekam odísť, lebo si v banke vybral päťtisíc dolárov v hotovosti, ale dielňu nezrušil, ani nedal výpoveď z bytu. To urobil Macaulay o niekoľko dní neskôr. Macaulay totiž v noci tretieho októbra zavraždil Wynanta vo svojom dome v Scarsdale. Vieme to určite, lebo keď štvrtého októbra ráno prišla Macaulayho kuchárka, ktorá nespávala v dome, Macaulay ju čakal predo dvermi a pod akousi vymyslenou zámienkou jej dal okamžitú výpoveď. Vyplatil jej štrnásťdennú mzdu a nevpustil ju vôbec dnu, aby náhodou neobjavila mŕtvolu alebo krvavé škvrny.“

„Ako ste na to prišli? Ale nevynechávaj podrobnosti.“

„Zvyčajná rutina. Keď sme ho zbalili, zašli sme, prirodzene, do jeho kancelárie i k nemu domov, či tam niečo nezistíme – veď vieš, tie samozrejmé otázky, ako: Kde ste boli v noci na šiesteho júna 1894 – a nová kuchárka nám povedala, že pracuje u Macaulayho len od ôsmeho októbra, tak sme na to prišli. Na jednom stole sme objavili aj slabé stopy, akoby po zle zmytej ľudskej krvi. V laboratóriu sa teraz usilujú niečo z toho zistiť.“ (Ukázalo sa, že to boli fľaky po zvieracej krvi).

„Takže vlastne neviete naisto, že…“

„Prestaň s tým. Pravdaže to vieme naisto. Inak sa to nedá vysvetliť. Wynant prišiel na to, že ho Macaulay s Júliou okrádajú a okrem toho si myslel – či už opodstatnene alebo nie – že ho s Júliou klamú. Vieme, že bol žiarlivý. Vybral sa teda za Macaulaym a zrejme mu v hádke povedal, aké dôkazy má proti nemu. Keď Macaulay videl, že mu hrozí väzenie, zabil Wynanta. A nehovor zasa, že to nevieme naisto. Inak by to nebolo možné. Nuž a tak mal Macaulay na krku mŕtvolu. Zbaviť sa dačoho takého nie je vôbec jednoduché. Môžem si urobiť prestávku a glgnúť si?“

„Ale iba trochu,“ povedala Nora. „No toto je len vaša teória, či nie?“

„Nazvi si to, ako chceš. Pre mňa je postačujúca.“

„Nazdávala som sa, že kým niekomu nedokážu vinu, musia ho pokladať za nevinného, a ak sú nejaké pochybnosti…“

„To je vec poroty, nie detektívov. Keď detektív vypátra chlapíka, o ktorom sa domnieva, že spáchal vraždu, strčí ho do basy a vyhlási, že ho pokladá za páchateľa, a dá jeho fotografiu uverejniť v novinách. Prokurátor si na základe dôkazového materiálu vypracuje tú najlepšiu teóriu. Medzitým sa detektív dozvie ešte ďalšie zaujímavé podrobnosti; prichádzajú za ním ľudia, ktorí páchateľa poznajú podľa uverejnenej fotografie – aj takí, čo by ho pokladali za nevinného, keby nevedeli, že je zatknutý – a rozprávajú o ňom všetko možné. A nakoniec sa zatknutý ocitne na elektrickom kresle.“

(O dva dni nejaká žena z Brooklynu identifikovala Macaulayho ako Georga Foleyho, ktorému posledné tri mesiace prenajímala byt.)

„Ale to všetko je akési nepresvedčivé.“

„Keď sa vražda spácha podľa matematického prepočtu,“ odvetil som, „dá sa aj vyriešiť matematicky. Väčšinou sa však vraždy páchajú inak a táto patrí k tej väčšine. Nechcem sa s tebou škriepiť, čo je správne a čo nie, ale keď ti hovorím, že mŕtvolu zrejme rozrezal na kusy, a po častiach odnášal do mesta, tvrdím to iba preto, že je to najpravdepodobnejšie. Spravil to asi šiesteho októbra, alebo trochu neskôr, lebo až vtedy prepustil dvoch mechanikov – Prenticea a McNaughtona – a dielňu zatvoril. Pochoval Wynanta pod dlážku, priložil k nemu šaty akéhosi tučného chlapa a palicu spolu s opaskom, na ktorom boli iniciálky D. W. Q. Zariadil, aby vápno, alebo čo to bola za žeravina, ktorou rozleptal mŕtvolu, veci veľmi nepoškodila a potom hrob opäť zacementoval. Je pravdepodobné, že zvyčajnou policajnou rutinou a za pomoci verejnosti sa zistí, kde kúpil, alebo ako si zaobstaral šaty, palicu a cement.“ (Neskôr sa zistilo, že cement kúpil v meste u obchodníka so stavebným materiálom, ale o ostatných veciach sme sa nedozvedeli nič.)

„Dúfam,“ povedala Nora, ale neveľmi presvedčivo.

„A tak mal jednu vec vybavenú. Tým, že obnovil nájom dielne a prepustil mechanikov, vyvolal dojem, že Wynant sa má vrátiť, a súčasne sa aj dostatočne poistil, aby nikto neobjavil hrob. Ak by sa neskôr náhodou na hrob aj prišlo, vyzeralo by to, že tučného pána D. W. Q. zavraždil Wynant, a preto sa skrýva. Z Wynantových kostí by sa totiž nedalo usúdiť, či patrili tučnému alebo chudému. Potom si Macaulay vystavil falošnú plnú moc a spolu s Júliou začali prepisovať majetok nebohého Wynanta na seba. A teraz zasa trochu teoretizovania. Júlia vraždu neschvaľovala, bola z nej celá vydesená a Macaulay si nebol istý, či sa Júlia nebude od celej veci dištancovať. Preto ju aj donútil, aby sa prestala stýkať s Morellim – vraj pre Wynantovu žiarlivosť. Obával sa, že by v slabej chvíľke Morellimu niečo prezradila. No súčasne sa čoraz viac blížil čas, keď mali prepustiť z väzenia Júliinho najlepšieho priateľa, Face Pepplera, a Macaulay bol čoraz znepokojenejší. Kým Face sedel, mohol byť pokojný, lebo Júlia by iste nenaznačila v liste, ktorý prechádzal väzenskou cenzúrou, nič nebezpečné, ale situácia sa začala meniť. Bolo mu jasné, že treba čosi podniknúť. A ako naprotiveň sa z Európy vrátila Mimi s deťmi a začala sa zháňať po Wynantovi, pricestovali sme aj my, stretli sme sa s nimi a Macaulay si myslel, že im pomáham. Rozhodol sa pre istotu Júliu odpratať. Čo povieš, mohlo to tak byť?“

„Áno, ale…“

„A bude to čoraz horšie,“ ubezpečil som ju. „Keď išiel vtedy k nám na obed, zatelefonoval do svojej kancelárie. Predstieral, že volá Wynant, a dojednal tú schôdzku v hoteli Plaza, chcel tak vzbudiť dojem, že Wynant je v meste. Keď od nás odišiel, zašiel do hotela Plaza a vypytoval sa na Wynanta, aby to vyzeralo vierohodne. Z toho istého dôvodu znovu volal do svojej kancelárie, či mu Wynant nenechal nejaký odkaz. Potom zavolal Júlii. Tá mu povedala, že čaká Mimi, ktorá jej vraj nechce veriť, že nevie o Wynantovom pobyte. Júlia bola zrejme celkom vydesená. Macaulay sa okamžite rozhodol, že musí tomuto stretnutiu zabrániť, dostal sa k Júlii skôr ako Mimi a zabil ju. Je však veľmi zlý strelec, videl som ho strieľať cez vojnu. Je pravdepodobné, že prvým výstrelom len rozbil telefón a ani ostatnými štyrmi ju hneď nezabil; ale asi sa nazdával, že je už mŕtva, a okrem toho musel zmiznúť skôr, ako príde Mimi. Pohodil tam teda ako falošný dôkaz kúsok Wynantovej retiazky, ktorú mal pri sebe – to, že ju celé tri mesiace nosil pri sebe, vyzerá, akoby bol aj túto vraždu plánoval hneď od začiatku. – a ponáhľal sa do kancelárie inžiniera Hermanna. Tam si u jeho sekretárky zaobstaral spoľahlivé alibi. S dvoma okolnosťami však nerátal – a ani ich nemohol predvídať: že Nunheim, ktorý sa ponevieral okolo Júliinho domu, lebo mal o ňu záujem, ho uvidí vychádzať z jej bytu – a možno počul aj výstrely – a že Mimi zamlčí retiazku, aby mohla vydierať svojho bývalého manžela. Preto Macaulay odcestoval do Philadelphie a poslal mi odtiaľ telegram, sebe list a neskôr aj tete Alici. Usudzoval, že ak si Mimi bude myslieť, že Wynant chce na ňu zvaliť podozrenie, rozzúri sa a odovzdá polícii dôkaz proti Wynantovi. Ale Mimina túžba uškodiť Jorgensenovi bola silnejšia. Mimochodom, Macaulay vedel, že Jorgensen je Rosewater. Hneď po tom, čo zabil Wynanta, najal si Macaulay detektívov, aby mu zistili všetko o pobyte Miminej rodiny v Európe – pre svoj podiel na dedičstvo boli preňho potenciálnym nebezpečenstvom – a tí vysliedili, kto je vlastne Jorgensen. Ich správy sme našli v Macaulayho písomnostiach. Macaulay, prirodzene, predstieral, že tieto správy potrebuje pre Wynanta. Potom som ho začal znepokojovať ja, lebo som nepokladal Wynanta za páchateľa a…“

„A prečo si ho nepokladal?“

„Z akého dôvodu by písal listy proti Mimi, jedinej osobe, ktorá mu pomáhala, lebo zatajovala dôkazy proti nemu? Preto som sa aj nazdával, že retiazka bola podstrčená, lenže som sa mýlil, keď som si myslel, že ju podstrčila Mimi. Macaulayho znepokojovalo aj podozrenie proti Morellimu, lebo vedel, že Morelli by ľahko dokázal svoju nevinu a obrátil tak podozrenie nežiaducim smerom. Mimi ho tak netrápila, lebo tá vrhla podozrenie späť na Wynanta, ale nikoho iného v hre nepotreboval. Najdôležitejšie bolo, aby sa všetko podozrenie obrátilo proti Wynantovi, lebo to mu zaručovalo, že nikomu nepríde na um možnosť, že Wynant je mŕtvy. A ak Macaulayho nebudú podozrievať zo zavraždenia Wynanta, určite ho nebudú podozrievať ani zo zavraždenia Júlie a Nunheima. Najpravdepodobnejšie bolo to, čo poskytovalo súčasne aj kľúč k rozlúšteniu: predpoklad, že Wynant je mŕtvy.“

„Chceš povedať, že si si to myslel hneď od začiatku?“ spýtala sa Nora a vážne ma pozorovala.

„Nie, miláčik, hoci by som sa mal hanbiť, že som si to hneď neuvedomil. No keď som sa dozvedel, že pod dlážkou Wynantovej dielne našli mŕtvolu, bol som presvedčený, že sú to Wynantove pozostatky, aj keby lekári odprisahali, že ide o mŕtvolu ženy. Muselo to byť tak – inak to byť nemohlo.“

„Iste si strašne ustatý. Preto takto rozprávaš.“

„A potom Macaulaymu začal robiť starosti Nunheim. Keď Nunheim upozornil políciu na Morelliho, len aby sa ukázal v dobrom svetle, zašiel za Macaulaym. Opäť len teoretizujem, srdiečko. Volal mi akýsi Albert Norman a naraz sa ozval na druhej strane drôtu akýsi hluk a spojenie sa prerušilo. Nazdávam sa, že Nunheim navštívil Macaulayho a žiadal za svoje mlčanie nejaké peniaze. Keď sa ho Macaulay pokúsil odbiť, Nunheim mu chcel dokázať, že to myslí vážne, a zatelefonoval mi, aby si so mnou dohovoril schôdzku, kde by mi odpredal svoje informácie. Macaulay mu na to vytrhol slúchadlo z ruky a niečo mu dal, alebo aspoň prisľúbil. Keď sme sa spolu s Guildom zhovárali s Nunheimom a on nám prešiel cez rozum, zatelefonoval Macaulaymu Iste ho žiadal, aby mu zaplatil, alebo možno pýtal jednorazovú väčšiu sumu, a prisľúbil, že odcestuje, aby mal pokoj od polišov. Vieme určite, že v to odpoludnie Macaulaymu volal, lebo Macaulayho sekretárka si pamätá, že volal akýsi Albert Norman a že Macaulay hneď po tomto rozhovore odišiel z kancelárie, takže teraz nemôžeš nad mojou – hm – rekonštrukciou ohŕňať nos. Macaulay nebol taký hlúpy, aby si myslel, že Nunheimovi môže dôverovať, aj keby mu zaplatil, a tak ho vylákal na dáke opustené miesto, ktoré si zrejme už vopred vybral a tam ho odpravil.“

„Pravdepodobne,“ povedala Nora.

„V tejto histórii budeš musieť toto slovo použiť ešte často. Gilbertovi napísali list len preto, aby vznikol dojem, že Wynant mal kľúč od Júliinho bytu; rátal s tým, že chlapca polícia chytí a vytiahne z neho pravdu o Wynantovom liste a kľúči. Mimi konečne vyšla s retiazkou von, ale medzitým vznikol ďalší problém. Mimi vnukla Guildovi isté podozrenie voči mne. Povedal by som, že dnes ráno prišiel Macaulay s tou rozprávkou o schôdzke s Wynantom v jeho dome, lebo ma chcel vylákať do Scarsdale a tam odpraviť, takže by som bol tretí na zozname Wynantových obetí. Možno si to rozmyslel, možno vycítil, že ho podozrievam, keď som tak ochotne súhlasil a ani sa nestaral, či tam bude polícia. Gilbertova lož, že sa stretáva s Wynantom, mu však vnukla nový nápad. Keby našiel niekoho, kto by vytrvale tvrdil, že sa stretol s Wynantom… A ostatné vieme naisto.“

„To je skvelé!“

„Dnes odpoludnia Macaulay navštívil Mimi – vyviezol sa o dve poschodia vyššie a zišiel pešo, aby sa liftboy nepamätal, že ho viezol k Mimi – a urobil jej návrh. Povedal jej, že o Wynantovej vine niet pochybností, je však otázne, či ho polícia vôbec niekedy chytí. Medzitým má správu jeho majetku v rukách on, Macaulay. Nemôže si z neho síce nič privlastniť, ale mohol by zariadiť, aby majetok prešiel na ňu – ak sa s ním rozdelí. Dá jej cenné papiere a šek na desaťtisíc dolárov, ktoré má pri sebe, ale Mimi musí povedať, že jej ich dal Wynant osobne a že musí Macaulaymu poslať údajný Wynantov list, ktorý už mal pripravený. Ubezpečil ju, že Wynant, ktorý je na úteku pred zákonom, nepríde poprieť svoj dar, a okrem nej a jej detí nikto nemá nijaký dôvod starať sa o Wynantov majetok. Keď má Mimi možnosť prísť k peniazom, veľmi neuvažuje, a tak súhlasila a Macaulay konečne mal, po čom túžil – svedka, ktorý videl Wynanta živého. Zároveň upozornil Mimi, že všetci si budú myslieť, že jej Wynant zaplatil za nejaké služby, ale že jej nikto nič nedokáže.“

„Takže, keď tu dnes ráno Macaulay vyhlásil, že mu Wynant prikázal, aby zaobstaral Mimi akúkoľvek sumu, o ktorú ho požiada, bol to už prípravný manéver?“

„Možno áno; možno však nad tým iba začínal uvažovať. A teraz si už spokojná s dôkazmi, čo proti nemu máme?“

„Áno, do určitej miery. Zdá sa, že všetko svedčí proti nemu, ale nie je to ešte dosť prepracované.“

„Je to dosť prepracované, aby sa dostal na elektrické kreslo,“ odvetil som, „a len o to ide. Jedine táto teória vysvetľuje všetky najdôležitejšie okolnosti a nijaká iná by to nezdôvodnila lepšie. Prirodzene, nebolo by na škodu, keby sme ešte našli tú pištoľu a písací stroj, na ktorom písal údajné Wynantove listy; zrejme budú niekde, kde sa k nim ľahko dostane, keď treba.“ (Našli sme ich v brooklynskom byte, ktorý mal prenajatý ako George Foley.)

„Nech je teda po tvojom,“ pripustila Nora, „ale vždy som si predstavovala, že detektívi trpezlivo vyčkávajú, kým im aj ten najmenší detail nezapadne do…“

„A potom sa čudujú, ako je možné, že podozrivý zdúchol do niektorej krajiny, s ktorou nemáme dohodu o vzájomnom vydávaní zločincov.“

„No dobre, máš pravdu,“ zasmiala sa. „Ešte aj teraz chceš zajtra odcestovať do San Francisca?“

„Nie, ak ty nemáš naponáhlo. Mohli by sme tu ešte dáky čas pobudnúť. Veď sme si cez tieto vzrušujúce dni nestihli ani poriadne vypiť.“

„Neponáhľam sa,“ povedala Nora a spýtala sa: „Čo myslíš, čo sa teraz stane s Mimi, Dorothy a Gilbertom?“

„Nič zvláštne. Naďalej zostanú Mimi, Dorothy a Gilbertom, tak ako my zostaneme Charlesovcami a Quinnovci budú Quinnovcami. Vražda málokedy poznačí ľudské osudy, okrem osudu zavraždeného, a niekedy aj vrahovho.“

„Možno je to tak,“ pripustila Nora, „ale človeka to veľmi nepovzbudí.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai