Lee Harris

Případ bývalé jeptišky 01. Vražda na Velký pátek

1

Stále se probouzím v pět ráno.

Je velice těžké zbavit se zvyku důsledně pěstovaného po dobu patnácti let, obzvlášť jestliže těch patnáct let tvoří polovinu vašeho dosavadního života. Pátá hodina se blíží, mé vědomí začíná pracovat a nemilosrdně odsouvá spánek na vedlejší kolej. Jsou to již tři týdny, co jsem odešla z kláštera, tři týdny, co se zabydluji v domě tetičky Meg – jakmile poslední vůle nabude právní moci, dům bude patřit mně –ale pátá hodina ráno na mne nepřestává působit.

Obrátila jsem se, abych se podívala na hodiny, a odhodlaně jsem znovu zavřela oči v bláhové naději, že mě kouzlo spánku ještě na chvilku přemůže. Ale opět to zklamalo.

První letní den byl za dveřmi a slunce vyšlo velmi časně. Po patnácti minutách bezvýsledné snahy usnout jsem rozmrzele vstala z postele a odešla do koupelny. Při vstupu jsem automaticky otevřela dvířka u domácí lékárničky, abych se vyhnula možnosti uvidět se v zrcadle. Tetičku Meg jsem během posledních let navštěvovala pravidelně jednou za měsíc a ona –vždy svědomitá a pečlivá – nikdy před mým příjezdem nezapomněla zastřít zrcadlo umně vystřiženým kartónovým krytem. Přesto však ten zákaz, stejně jako časné vstávání na ranní modlitby, i když je již neodříkávám, nade mnou stále udržují svou vládu. Nepodívala jsem se na sebe do zrcadla od toho dne, kdy jsem opustila klášter, i když mi v tom nic nebránilo.

Všechno chce svůj čas, utěšovala jsem se.

Dokončila jsem ranní hygienu, zavřela lékárničku a vrátila se do ložnice. Po příjezdu do tohoto domu před třemi týdny jsem si záměrně vybrala pokoj, který pro mne vždy připravovala teta Meg, když očekávala mou návštěvu. Připadalo mi to vhodnější než uléhat do postele v ložnici, kterou teta po mnoho let sdílela společně se strýčkem Willem a po jeho smrti tam pak spávala sama. Byla sice o poznání prostornější než ta, již jsem si zvolila já, ale cítila jsem, že ještě nejsem připravena tam vejít.

Nejednalo se ani tak o to, že ložnice je pro člověka jedno z nejintimnějších míst a teta jej opustila teprve před třemi týdny.

Spíše mě odrazovalo velké zrcadlo nad toaletou, ve kterém jsem se před lety náhodně zahlédla a, v té době stydlivě, jsem se kochala pohledem na svou tvář a tělo –prohřešek, ze kterého jsem se ihned po návratu do kláštera vyzpovídala faráři.

Otevřela jsem skříň ve svém starém pokoji a znovu uviděla žluté hedvábné šaty, visící na ramínku na vnitřní straně dveří. Po odchodu z kláštera jsem totiž i já podlehla nevyhnutelné nákupní horečce a začala shánět sukně, halenky, kalhoty – a v jednom obchodě mi padly do oka také tyhle nádherné šaty. Upoutaly mě na první pohled svou hřejivou narcisovou žlutí a látkou s lesklým mihotavým povrchem. Dosud jsem se ale nedokázala přimět, abych je nosila.

„Příliš velké teplo na hedvábí,“

zdůvodnila jsem si nahlas dnešní volbu a vytáhla spolehlivou, osvědčenou kombinaci, khaki kalhoty a bílé tričko s krátkými rukávy; oboje jsem už od jejich koupě nesčetněkrát prala a žehlila.

Sportovní ponožky a tenisky zkompletovaly můj model pro dnešní den a nic už mi nebránilo vyrazit na obvyklou ranní vycházku.

Nepatřím sice mezi žádné sportovní nadšence ani zdravým způsobem života posedlé cvoky, ale po ránu miluju svižné procházky nebo lehký relaxační běh. Je to pro mne, mimo jiné, příjemná náhražka za ranní modlitby a také to zvyšuje mou chuť k jídlu. Probouzím se totiž absolutně bez pocitu hladu. Asi v polovině našeho bloku jsem se div nesrazila s ženou, přibližně v mém věku, nepochybně se snažící ubrat pár kil ze své, podle mého názoru, půvabné buclaté postavy.

„Dobré ráno,“ vyhrkla jsem a srovnala své kroky s jejími.

„Ahoj. Vy jste ta naše nová sousedka?“

„Myslím, že ano.“ Podala jsem jí ruku, aniž jsem přerušila běh.

„Christine Bennettová. Říkejte mi Chris.“

Sevřela mi ruku pevným stiskem, což se mi líbí. „Jsem Melanie Grossová. Bydlíme v domě 507.“

Běžely jsme v závěsu asi minutku a na rohu bloku zahnuly doprava.

„Nejste náhodou neteř paní Margaret? Ta jeptiška, co k ní vždycky chodila na návštěvu?“

„Dobrá trefa, ale jeptiška už nejsem.“

„Chápu.“

Byla taktní a na nic se nevyptávala, nedala na sobě znát žádné pocity.

Na mém odchodu z kláštera není nic tajného,“ začala jsem dobrovolně sama. „Rozhodla jsem se k tomu asi před rokem a během dubna dostala povolení. Zůstala jsem tam ale ještě do konce semestru. Učila jsem totiž na fakultě angličtinu.“

„Opravdu?“ rozzářila se Meg a bylo vidět, jak se jí ulevilo. „To jsem nevěděla. Margaret se nikdy nezmínila… Tak učitelka. Budete tady bydlet?“

„Chtěla bych. Ten dům jsem si zamilovala a navíc teď patří mně.“

„No to je skvělé. Půjdete dnes večer na tu schůzi?“

„Na jakou?“

„Poslední schůze městské rady v tomhle roce. Na programu je dost důležité hlasování, víte? Nebo spíš nevíte.

O tom, jestli přenechat ústavu v Greenwilow jeden dům ve městě.

Neměla byste tam chybět. Myslím, že oba tábory, lidi, co jsou pro i proti, mají připravené pádné argumenty a diskuse bude pěkně ostrá. Určitě se to protáhne dlouho do noci. Nechtěla byste tam jet s Halem a se mnou?“

„Díky, ale večer obvykle bývám dost zvadlá. Jestli se nakonec rozhodnu podívat se tam, vezmu si své auto, abych se nemusela na nikoho spoléhat a mohla kdykoli odjet, až se budu cítit unavená.“

Doběhly jsme na další roh a přímo před námi se vynořila Pine Brook Road. „Mám dost, vracím se,“ řekla jsem zadýchaně a otočila se.

„Uvidíme se později.“

„Zatím se mějte, Chris. Já se tady ještě aspoň čtvrthodinku potrápím.“

To já jsem si o čtvrthodinu později právě chystala k snídani svou oblíbenou cholesterolovou bombu, složenou ze smažených vajíček, toastů bohatě namazaných máslem a několika nožiček párků. Všechno jsem pak s obrovskou chutí snědla.

Ode dne, kdy jsem naposledy navštívila bratrance Gena, uplynulo již pět týdnů. On byl tím pravým důvodem mých pravidelných měsíčních návštěv u tety Meg, důvodem, proč ona pro mne po celé ty roky udržovala pokoj.

Každé třetí pondělí v měsíci jsem odjela z kláštera svatého Štěpána do Oakwoodu, povečeřela s tetičkou Meg, přespala ve svém pokoji a druhý den jsem se vydala navštívit Gena. Přizpůsobila jsem tomu i svůj rozvrh ve škole, a získala dokonce povolení vlastnit auto, abych ušetřila čas trávený na cestě a nemusela se trmácet vlakem.

Oakwood je totiž od železniční trati, vedoucí podél řeky Hudson, poměrně daleko.

Gene je o rok starší než já a narodil se Meg a Willovi po téměř patnáctiletém manželství, právě v předvečer tetiných čtyřicetin.

Odmalička je duševně retardovaný; sladký, láskyplný, krásný kluk, který nikdy nebude mít šanci stát se doktorem, právníkem nebo třeba učitelem jako jeho vrstevníci. Už když jsem byla malá, uvědomovala jsem si, že Gene je jiný než ostatní děti, které jsem znala. Maminka mi všechno vysvětlila přiměřeně mému věku a vyprávěla mi o něm něco jako pohádku. Pro tetu Meg a strýčka Willa to však nebyla žádná procházka růžovým sadem. Velmi svého syna milovali, ale on jim nevědomky připravoval většinou jen samé soužení a velké utrpení.

Nikdy ho nemohli nechat doma samotného.

A po dosažení určité věkové hranice ho dokonce nesměla opatrovat ani obyčejná chůva. Když pak strýček před téměř deseti lety zemřel, teta už to dál sama nemohla zvládnout. Nakonec učinila bolestné rozhodnutí a s pláčem odvezla svého synka do Greenwillow, ústavu vzdáleného asi deset mil od Oakwoodu. Jedinou milosrdnou útěchou pro ni bylo, že se tam Genovi líbilo.

Vyrazila jsem po obědě, převlečena do kostkované košile a sukně. Ranní tenisky jsem vyměnila za pohodlné sandály. Když jsem otevřela skříň, žluté šaty jako by se mi opět nabízely, ale znovu jsem odolala a tuto možnost zavrhla. Přece si nevezmu hedvábné šaty na návštěvu svého bratrance.

Greenwillow zabíral celé jedno křídlo staré nemocnice, která před časem prošla nákladnou rekonstrukcí, aby mohla přivítat své nové obyvatele v dobrém stavu.

Dnes ovšem bylo na první pohled viditelné, že další tučnou investici do celé budovy již nelze dlouho odkládat.

Zaparkovala jsem auto na místě vyhrazeném pro návštěvy, zamkla dveře a vykročila směrem k hlavnímu vchodu. Když jsem se blížila k budově, přepadl mě neočekávaný pocit úzkosti. Nikdy jsem nepřekročila tento práh jinak než v hábitu, co nosí jeptišky, nikdo z personálu mě tu neoslovoval mým rodným jménem.

Uvědomila jsem si, že tohle byl asi ten hlavní důvod, proč jsem svou první návštěvu Gena po odchodu z kláštera tak dlouho odkládala. Dnes už nebylo proč čekat.

Těšila jsem se na setkání se svým milovaným bratrancem. A navíc, teď, po smrti Meg, jsem měla v úmyslu chodit sem tak často, jak to dělávala ona.

Zazvonila jsem na zvonek u dveří a čekala, až mi někdo přijde otevřít.

Po chvilce se objevila Clarice, jedna z dívek, zaměstnaných jako pomocnice.

„Dobrý den,“ řekla jsem. „Chtěla bych navštívit svého bratrance, Gena Wirtha.“

Věnovala mi takový zvláštní pohled, až jsem se začala cítit trochu provinile. „Je nahoře ve svém pokoji. Víte, kde to je?“

„Ano. Děkuji vám.“ Kráčela jsem ke schodišti a cítila v zádech pohled jejích zmatených očí.

Dveře Geniova pokoje byly otevřené a já se na okamžik zastavila na prahu a pozorovala ho.

Seděl za stolem, na kterém si starostlivě hlídal svou sbírku angličáků. Sbíral je tak dlouho, kam až má paměť sahala. Stejně jako při jiných mých návštěvách i dnes jsem pro něho měla zbrusu nový exemplář. Pečlivě a rozvážně jezdil s autíčky po stole sem a tam, řadil je za sebe, pak vybral dvě a bok po boku je postrkoval dolů po imaginární silnici.

„Ahoj Gene,“ pozdravila jsem ho tiše a vstoupila do pokoje.

Když ke mně pozvedl své bezelstné oči a změřil si mě upřeným pohledem, vypadal na okamžik vylekaně. Pak se ale jeho obličej rozjasnil šťastným úsměvem.

„Kix!“ zvolal a já cítila, jak se mi do očí derou slzy.

Když jsme byly ještě malé děti, někdo – myslím, že to byla moje maminka – se snažil naučit Gena vyslovit „Chris“. On ale nedokázal dokonale ovládat svůj jazyk – zvuk, který vyšel z jeho úst, zněl spíše jako „Kix“ – a tohle jméno od té doby navždy zůstalo mou přezdívkou pro nejbližší přátele. Během mých prvních návštěv u něho v šatech řádové sestry býval Gene velice popletený. Nebyl schopen si v hlavě spojit ženu oděnou v hábitu se svou sestřenicí. Jednou jsem dokonce musela poodhalit roušku, abych mu ukázala, kdo jsem. Ani to ho nepřesvědčilo. Někdy se mě ptal, kde je Kix, a mně bylo jasné, že vůbec netuší, kdo skutečně jsem.

„Kix je tady,“ řekl. S blaženým úsměvem na tváři vstal.

„Přišla jsem se na tebe podívat,“

odpověděla jsem a přešla k němu, abychom se objali.

„Kde je maminka?“

„Odešla do nebe, Gene. Mluvili jsme o tom posledně, vzpomínáš?“

„Nepamatuju se.“

Ale on si to dobře pamatoval; jenom nechtěl, aby to tak bylo.

Posadili jsme se, on na židli vedle stolu s autíčky, já do křesla.

„Něco pro tebe mám.“

„Auto?“ Na tváři se mu opět objevil úsměv.

„Mimořádné, speciální auto.“

Vydolovala jsem ho z kabelky a podala mu ho.

Podíval se na něj, dotkl se ho a začal si s ním hrát. Pak jsme se znovu pohodlně usadili a užívali si vzájemné blízkosti.

O hodinu později mě Gene doprovodil dolů. Znala jsem mnoho pacientů ústavu jménem a s některými jsem se zastavila, abych je pozdravila. Nakonec si na mne zvyknou, stejně jako Gene. Dole u schodů jsem natrefila na správce, oháněl se tam koštětem a lopatkou.

„Nazdar, Alexi,“ oslovila jsem ho a odmlčela se.

Podíval se na mne přimhouřenýma očima, jak se snažil zaostřit můj obličej. Už už jsem mu chtěla prozradit, kdo jsem, když vítězoslavně pronesl: „Vypadáte jako ta sestra Edwarda, co sem chodívala.“

„Byla jsem sestra Edwarda, ale vystoupila jsem z řádu, Alexi. Teď se jmenuji Christine Bennettová.“

Sešpulil rty a přikývl. „Opravdu vypadáte jako sestra Edwarda.“ a jsem –Přerušil mne. „Vy jste také Genova sestřenice.“

„Ano, jsem Genova sestřenice.“

„Máš krásné sestřenice, Gene,“

vyjádřil se Alex uznale, ale Gene mu nevěnoval pozornost.

„Ode dneška budu chodit na návštěvy pravidelně, Alexi. Určitě se znovu setkáme.“

„Viděla jste našeho slavného vraha?“ zeptal se Alex a uchichtl se.

Říkala jsem si, že jsem se asi přeslechla. „Koho slavného?“

„Toho starého chudáka, co jsou kvůli němu všechny ty problémy.

Támhle.“ Ukázal směrem ke křeslu vedle krbu.

Seděl v něm šedovlasý muž, lehce se kývající, oči upřené kamsi na podlahu.

„Měj se, Kix,“ ozval se náhle Gene.

Všiml si malé skupinky chovanců postávajících opodál a už byl na cestě k nim.

„Taky se měj,“ zavolala jsem za ním. Otočila jsem se zpět k Alexovi. „Říkáte, ten starý muž támhle –“

„Zavraždil svou matku. Ubodal ji k smrti.“ Pokrčil rameny. „Tak to alespoň říkají. Ale já z toho nevěřím ani slovu. Znám ho jako starého hodného chlápka, co sedává vždycky sám a nikoho neotravuje.“

„Vypadá celkem neškodně.“

Probudila se ve mně zvědavost.

„Jak se jmenuje?“

James. Ale ani se nenamáhejte s ním mluvit. Nikomu neodpovídá.

Jen se vás zeptá, kde je jeho bratr.“

„A kde je jeho bratr?“

„Nemám ponětí.“

„Uvidíme se příště, Alexi.“

Poodešla jsem kousek stranou a zastavila se na místě, odkud jsem mohla Jamese nerušeně sledovat.

Jeho nápadná hlava s bílými vlasy byla skloněná a pohybovala se spolu s kývajícím se tělem. Zdálo se mi, že pohybuje rty, ale nic nebylo slyšet.

Vzala jsem jednu z dřevěných židlí stojících vedle mne a přisunula ji blíž ke křeslu, kde James seděl.

„Ahoj, Jamesi,“ oslovila jsem ho.

Pokud mě slyšel, nechal si to pro sebe. Rytmus kývání se nezměnil.

„Jmenuji se Chris. Žije tady můj bratranec Gene. Já ho navštěvuji.“

Jeho shrbené tělo se kývalo dál.

Teď, ano teď. Byla jsem si jista, že pohybuje rty. Jako jeptiška při tiché modlitbě.

„Jste tady už dlouho?“ zeptala jsem se. „Nepamatuji se, že bych vás tu dříve viděla.“

„Nevíte, kde je můj bratr?“

odpověděl mi otázkou.

Mluvil velice rychle, jako by chvátal, ale hlavu nezvedl.

„Ne, nevím. A jak se váš bratr jmenuje?“

Kývání zesílilo.

„Jestli mi prozradíte jeho jméno, možná ho najdu.“

Kývání náhle ustalo, ale jinak se nic nezměnilo.

„Příště, až sem zase přijdu navštívit Gena, se pozdravíme, ano?“ Vstala jsem a zvedla svou kabelku.

James vydal jakýsi zvuk a já se zastavila. „Říkal jste něco?“

„Robert.“ Promluvil bez hnutí, oči stále fixovaly cosi na podlaze.

„Váš bratr se jmenuje Robert?“

„Robert,“ zopakoval.

„Děkuji, Jamesi. Uvidím, jestli ho dokážu najít.“

·

2

Byla jsem pár kroků ode dveří, když jsem uslyšela ženský hlas, jak na mne volá: „Sestro Edwardo!“

Otočila jsem se a spatřila před sebou ředitelku Greenwillow. „Paní McAlpinová!“ Podala jsem jí ruku.

„Jste sestra Edwarda, že ano?“

ujišťovala se váhavě, potřásajíc mi rukou.

„Říkejte mi Christine Bennettová.

Začátkem měsíce jsem totiž vystoupila z řádu.“

„Ach ano, chápu. Mohla bych vás chvíli zdržet, prosím?“ řekla a pokynula rukou směrem ke dveřím z tmavého dřeva.

Následovala jsem ji do prostorné, pohodlně vybavené kanceláře a posadila se na nabízenou židli. Ona zaujala své místo za pracovním stolem. Byla to krásná a přitažlivá žena, i když některé rysy jejího obličeje prozrazovaly vnitřní tvrdost a odhodlanost.

„Pokud jsou mé informace přesné, přebíráte po vaší zesnulé tetě poručnictví nad Genem.“

„Ano, to je pravda.“

„Mám opravdu upřímnou radost, že to budete právě vy. Ten chlapec si rozhodně nemohl přát lepší a odpovědnější opatrovnici než vás.“

Usmála se a já si lámala hlavu otázkou, proč mě sem asi pozvala.

Teď, když jsem bratrancovou poručnicí, mi asi budou podávat zprávy o jeho špatném chování nebo se mnou začnou konzultovat změny v léčebných terapiích. „Pan advokát mi poradil, že vás určitě seženu v domě paní Wirthové v Oakwoodu.“

„Zdědila jsem ten dům po tetě a chtěla bych v něm bydlet.“

„Víte, vy jste vlastně jediný člověk z Oakwoodu, který má spojení s Greenwillow.“

Nenapadlo mě, jaký komentář k právě pronesené větě by nějak významně obohatil náš rozhovor, a tak jsem se jen rozpačitě usmála a čekala.

„Nepochybně víte o našich plánech, že?“ naléhala paní McAlpinová.

„Obávám se, že o žádných plánech nevím.“

„Tak tedy, máme v úmyslu přestěhovat náš ústav z Greenwillow do Oakwoodu.

Objevili jsme tam totiž jeden nádherný starý dům, který, jak všichni doufáme, budeme moci koupit. Pak bychom ho samozřejmě museli renovovat a upravit tak, aby vyhovoval našim speciálním potřebám.“

Byla jsem ohromena. Teta Meg musela po celé ty roky jezdit autobusy, přesedat, a to při cestě tam i zpátky, aby mohla Gena navštívit. A teď by Gene byl v Oakwoodu. „To je úžasné,“

vydechla jsem. „Gene bude můj soused.“

„Jenom když to schválí městská rada v Oakwoodu.“

„A proč by neměli? Jste tiší, nepouštíte hlasitou hudbu, nepořádáte žádné noční mejdany.

Dokonce ani nebudete chodit do místních škol.“

Paní McAlpinová se shovívavě usmála. „Vidím, že roky strávené v klášteře vás dokonale odtrhly od reality dnešních dnů, že jste ztratila přehled o tom, co se odehrává na bojištích moderní společnosti.

Nikdo nechce, aby v sousedním domě nebo třeba jen o blok dál bydleli mentálně postižení lidé.

Lidé totiž vidí v našich pacientech potenciální násilníky a žádné lékařské dobrozdání ani písemné prohlášení je nemůže přesvědčit o opaku. A v našem případě je tu ještě o důvod víc, proč se zdráhají souhlasit.“

„Co je to?“

„Máme tady jednoho nováčka, Jamese Talleyho, který byl nespravedlivě obviněn z účasti na násilném trestném činu.“

„Mluvila jsem s ním, než jsme se potkaly,“ poznamenala jsem.

„Mluvila? S ním?“ Určitě mi nevěřila.

Jen pár slov. A co se říká, že udělal?“

„Zabil prý svou matku.“

„Jak dlouho je tady u vás?“

„Téměř tři měsíce. Předtím strávil skoro čtyřicet let v nápravném zařízení s nejvyšší ostrahou. Tak dlouho to totiž trvalo, než se podařilo přesvědčit kompetentní místa, aby vydala oficiální rozhodnutí, že James Talley už není pro své okolí nebezpečný. Pokud kdy vůbec byl.“

„Řekl mi, že má bratra.“

„Roberta. Jsou to dvojčata. Oba měli mimořádné schopnosti, patřili mezi lidi, jimž se říká.geniální idioti‘. Dnes už ale James žádný génius není, své neobvyklé nadání dávno ztratil.“

„A on zavraždil svou matku?“

„To se nikdy nikdo nedozví. Možná James, možná jeho bratr. Možná to udělali spolu. Ale pravděpodobnější je, že se do domu dostal někdo zvenku. Než bylo nalezeno tělo paní Talleyové, oba mladí muži kompletně a nevratně zničili všechny důkazy, které vrah na místě činu pravděpodobně zanechal.“ Záměrně se odmlčela.

„Tu mrtvolu objevili až za několik dní. Dovedete si jistě představit, jak to asi v tom bytě muselo vypadat.“

„To ano.“

„Bylo jistě pohodlné a výhodné označit za pachatele obě dvojčata.

Sestro – slečno Bennettová…“ Paní McAlpinová na mne pohlédla vážnýma prosebnýma očima a mně bylo jasné, že jsme právě dospěli ke skutečnému důvodu naší malé schůzky. „Greenwillow potřebuje vaši pomoc, a to velice naléhavě, mám-li být upřímná.

Zkoušíme všechny možnosti, které máme k dispozici, abychom přesvědčili město Oakwood, aby nás přijalo.

Otec jednoho z našich pacientů nám umožnil využít služeb své reklamní společnosti, takže informační materiály se mohou bez problémů dostat do rukou všech lidí v Oakwoodu. Sponzorovali jsme také jedno večerní diskusní setkání a zdálo se, že to přinese své ovoce –až do chvíle, kdy skupina ukřičených, nepřátelsky vystupujících lidí převzala režii schůze do vlastních rukou. Byli dost agresivní a nenašli jsme způsob, jak se jim bránit.

V podstatě úplně zničili celou naši dosavadní práci.

Rozhodující hlasování městské rady proběhne dnes večer. Teď ani nevím, jak si stojíme, ale obávám se, že to bude velmi těsné. Když nyní budete žít v Oakwoodu, mohla byste tam za nás promluvit. Několik skvělých lidí už nám pomohlo, ale budeme vděčni za další hlas.“

„Ráda na té schůzi vystoupím a vážím si toho, že mi v tom důvěřujete.“

Upjatý úřednický výraz na tváři paní McAlpinové náhle zmizel a vystřídal ho široký šťastný úsměv.

Vstala, obešla stůl a uchopila mou ruku.

„Děkuji. Děkuji vám mnohokrát.

Opravdu toužíme po tom domě. Má všechno, co Greenwillow potřebuje; velké prostory uvnitř a rozsáhlé pozemky kolem. Jsem vám vděčná, slečno Bennettová.“

Vstala jsem a potřásly jsme si rukama. Chvilku to vypadalo, že mě snad políbí. „Udělám, co bude v mých silách.“

„To je také vše, co od vás můžeme žádat.“

·

3

Začátek schůze oakwoodské městské rady byl stanoven na osmou hodinu večer. Přijela jsem asi s půlhodinovým předstihem, protože jsem očekávala, že tam bude hodně lidí. Parkoviště se rychle plnilo a uvnitř požární stanice, kde se shromáždění konalo, byly přední sedačky už téměř obsazené. Našla jsem jednu prázdnou židli ve čtvrté řadě a posadila se.

Starosta zahájil schůzi několik minut po osmé. Tou dobou už nebylo volné jediné místo a skupinky lidí dokonce postávaly podél postranních uliček. Schůzovní místnost nebyla vybavena klimatizací, ale jedna žena rozmístila dopředu i do zadní části sálu několik ventilátorů. Dobře že jsem si nechala na sobě tu košili a sukni; v čemkoli jiném bych se asi upekla.

Na začátku bylo ještě třeba vyřešit několik restů z minula. Ale při čtení a schvalování zápisů nebo při rozebírání starých nudných případů jsem už vycítila u shromážděných první projevy netrpělivosti. Kolem čtvrt na deset se starosta konečně dostal k hlavnímu bodu programu.

„Máme tu před sebou poslední otázku,“ řekl a přesunoval přitom po stole své poznámky sem a tam, jako by si nemohl přesně vzpomenout, o čem chce mluvit.

„Bylo usneseno, že město Oakwood projedná změnu ustanovení č. 703 a povolení ústavu jménem Greenwillow zakoupit nemovitost na Central Avenue 411 , známou jako Aldrichova vila.“ Podíval se do sálu, rty pevně sevřené. Jsou zde nějaké návrhy?“

Množství rukou se okamžitě zvedlo, lidé vstávali ze sedadel a vykřikovali: „Ano, tady.“

Překvapilo mě to. Má první reakce byla, že jsem udělala dobře, když jsem si odpoledne chvilku zdřímla a trochu si odpočinula. Tady to totiž vypadalo na dlouhou noc.

Starosta udělil slovo muži v první řadě. „Uveďte, prosím, své jméno a adresu, abychom mohli udělat zápis.“

Oslovený muž se představil už vestoje: „Walter Harris, Mill Road 37.“ Pak, aniž se nadechl, pokračoval.

„Rád bych z tohoto místa co nejdůrazněji vyjádřil své výhrady proti povolení odprodat ústavu Greenwillow zmíněný objekt nebo jakýkoli jiný nemovitý majetek, který by časem mohl být v Oakwoodu k dispozici. Jak všichni víte, nemám vůbec nic proti retardovaným občanům. Ale vzpomeňte si, jak jsme mnohokrát znovu a znovu probírali otázky nebezpečí, které na tyto lidi tady u nás číhá. Auta řítící se dolů po Central Avenue, nebezpečí utonutí v potoku, který protéká za Aldrichovým pozemkem, a mnoho dalších. Nechci to tady znovu všechno opakovat. Je to problém, který si musí vyřešit ústav Greenwillow, a ne my. Jestli si myslí, že to vše zvládnou, přeju jim hodně síly. Určitě ji budou potřebovat.“ Všimla jsem si, že tu a tam nahlédl do poznámek, které držel v ruce, a začala jsem se strachovat, jestli se odsud dostaneme před rozedněním. „Ale náš problém je – a tím mám na mysli každého muže, ženu a dítě v Oakwoodu – komu umožníme žít v tom domě.

Nemůžeme tu přece jen tak chodit kolem sebe a vědět, že mezi námi, v našem středu je usvědčený vrah. I když už čtyřicet let nikoho nezabil.

S takovými lidmi se nedá ani mluvit.“

„Technická poznámka, technická poznámka!“ hlásila se o slovo nějaká žena.

„Jakou máte poznámku?“ zeptal se starosta unaveně.

„Nikdo z těch lidí není usvědčený vrah a pan Harris to ví. Všichni tady to vědí.“

Starosta poklepal soudcovským kladívkem, aby si zjednal klid.

„Tohle ale není technická poznámka, Sally.

Raději si sedněte a nechte Waltera domluvit.“

„Přece ho nemůžete nechat, aby tady šířil takové lži, pane starosto,“

bránila se žena.

„Waltře,“ obrátil se starosta k řečníkovi, „pokus se mluvit pravdu.

OK?“

„Budu se snažit,“ odpověděl ten muž a pokračoval ve svém výstupu.

Když se konečně posadil, někdo za mnou vyskočil ze židle a navrhl, aby každý příspěvek trval nejvýše dvě minuty. Neuspěl. Druhý návrh omezoval projev na čtyři minuty, a ten už prošel.

V duchu jsem si provedla rychlou kalkulaci. Pokud promluví sto lidí, máme před sebou ještě skoro sedm hodin dohadování, než se vůbec začne hlasovat. To by mě pak asi vynesli, pomyslela jsem si. Anebo bych si po hlasování musela srazit k sobě pár těch nepohodlných dřevěných židlí a vyspat se tady.

Seděla jsem a poslouchala bezmála tři hodiny. Povzbudivé bylo, že odhodlaně vystupující skupina lidí, sedící společně v opačné části sálu, tvrdě bojovala za povolení pustit Greenwillow do Oakwoodu. Jejich myšlenky a postřehy se v podstatě kryly s těmi, které jsem si já poznamenala na kousek papíru dnes odpoledne. Určitě ale nebude na škodu, když je znovu zopakuji vlastními slovy.

Zdálo se jisté, že zástupci tábora odpůrců změnili taktiku boje.

Opustili dosti hloupé argumenty, jimiž vyšperkoval svou řeč Walter Harris ~ nebezpečí hrozící samotným obyvatelům Greenwillow. Nebylo to zjevně nic jiného než kolektivní eufemismus pro vyjádření lidského strachu ze soužití se skupinou duševně postižených lidí.

Místo toho se teď důkladně soustředili na jediný bodpřesvědčit co nejvíce shromážděných, že mezi pacienty Greenwillow je vrah. Jak jsem je tak poslouchala, stále víc a víc jsem si uvědomovala, že mé sympatie k těmto lidem se blíží nule. Mám snad uvěřit, že ten tichý, smutný muž, sedávající na židli v hale greenwillowského ústavu, zabil svou matku a použil při tom předmět člověku tak blízký, jakým je kuchyňský nůž? To by vyžadovalo buď více fantazie, nebo méně informací, než jsem měla já.

Nedokážu si představit, že by Jamese Talleyho mohla popadnout taková zlost, aby chtěl zabít nebo se o to pokusit.

Tito lidé tomu ale věřili a jejich víra v nich vzbuzovala strach.

Během let nedávno minulých jsem často slýchala svou „duchovní nadřízenou“, dnes matku představenou kláštera svatého Štěpána, jak říká: „Můžeš být chytřejší než oni, můžeš znát víc než oni, ale to není omluva pro to, aby ses k nim chovala povýšeně.“ Při jiné příležitosti zase poznamenala: „Jestliže člověk něčemu věří, je to dostatečný důvod pro to, abyste to respektovali.“ Jen proto, že jsem si přála, aby Greenwillow získal dům v Central Avenue, jen proto, že jsem chtěla mít Gena blízko sebe, jsem nemohla striktně odmítnout klamné argumenty těchto lidí nebo jejich strach. To, že jsem s nimi nesouhlasila, na věci nic neměnilo.

Usoudila jsem, že nadešel čas promluvit. Měla jsem v úmyslu znovu zdůraznit jeden bod diskuse, který mě zaujal, a pak přednést svůj návrh. V sále bylo stále vidět mnoho zvednutých rukou, lidé postupně vstávali a vyjadřovali své pocity. A to již bylo po půlnoci.

Jestli nedostanu svou šanci co nejdříve, ztratím i to málo energie, co ve mně ještě zbylo.

Přihlásila jsem se o slovo.

Starosta ještě přede mnou zařadil dva lidi, pak ukázal na mne a řekl: „Uveďte prosím své jméno a bydliště pro zapisovatelku.“

Vstala jsem. Jmenuji se Christine Bennettová a má adresa je Pine Brook Road 610. Bydlím tu zatím jen krátce. Má teta, Margaret Wirthová, nedávno zemřela a odkázala mi tady dům. Chtěla bych v tomto krásném městě žít. Chtěla bych také pomoci a zapojit se do veřejného života ve městě. Dnes odpoledne jsem si prošla Greenwillow.“ Nechala jsem přítomné, aby sami dospěli ke zřejmému závěru, že svou návštěvou jsem jen uplatnila své právo jako aktivní účastnice v záležitostech města Oakwood. „Setkala jsem se tam s Jamesem Talleym.“

Kdosi se překvapením zajíkl a mezi radikálními odpůrci se začal šířit neklid a nervozita. „Je velice tichý a zcela poslušný. Celou tu dobu, kterou jsem s ním strávila, jsem nepocítila žádný strach.“

Někdo zakřičel: „Na tom nezáleží!“, ale starosta opět použil své kladívko a důrazně zjednal klid.

„Nechte tu paní mluvit. Vy už jste svou příležitost měli.“

„Chápu vaše obavy a pochybnosti.

Je-li někdo obviněn z vraždy a nebyl-li této viny zproštěn, je těžké mu důvěřovat, dokonce i po tolika letech vzorného chování.

Přesto James Talley nyní může, na základě povolení, trávit svůj život v Greenwillow, protože téměř čtyřicet let neprokazoval žádné známky násilné povahy.“

„Ale zítra třeba někoho zabije,“

nesouhlasil muž za mnou a starosta opět musel úderem kladívka zamezit vyrušování.

„Ráda bych městu a této radě něco navrhla. Odložte, prosím, hlasování až do dalšího zasedání. Kdy se sejdete příště, pane starosto?“

„Třetí úterý v září.“

„Už máte jen minutu,“ hlásila časomíra.

„Nechte ji mluvit,“ ozval se jeden ze stoupenců Greenwillow, sedící blízko střední uličky.

„Navrhuji, vážený pane starosto a členové rady, abyste jmenovali někoho ze svého středu, snad jednoho z vašich policistů, aby znovu přešetřil případ vraždy paní Talleyové. Ani James Talley, ani jeho bratr Robert nebyli nikdy kvůli tomuto případu postaveni před soud nebo usvědčeni. Vše se stalo již hodně dávno. Tenkrát možná existoval ve společnosti jakýsi strach z lidí, jako byli bratři Talleyové. Policie mohla tato nešťastná dvojčata prostě sebrat a udělat z nich obětní beránky. Možná se něco objeví ve spisech, co prokáže, že to ani spáchat nemohli.“

„Třicet sekund.“

„Slečno – ehm – Bennettová,“

přerušil mě starosta a snažil se rozluštit své nečitelné poznámky, „náš policejní sbor, což asi nevíte, má spoustu práce a málo lidí.

Kdyby se jeden z nich měl naplno věnovat tomuto vyšetřování, vyžadovalo by to –“

„Proč to nezkusí sama?“ Byl to Walter Harris, ten křikloun, který celou diskusi zahájil. „Naši poldové mají práce nad hlavu a nemůžou s tím ztrácet čas. Je to její nápad, tak ať se do toho pustí ona.“

Otočil se ke mně a podíval se mi do očí.

„Dobrý nápad,“ souhlasil jeden z těch, co podporovali Greenwillow, a vzápětí se sálem neslo všeobecné souhlasné mručení.

„Co vy na to?“ zeptal se starosta.

„Čas vypršel,“ oznámila zapisovatelka.

„Ale Doris, klid,“ zabručel starosta.

Byla jsem jako omámená. A náhle jsem se přistihla, jak si hledám výmluvy. Vedu přece kurz studentů a musím se na něj připravovat. Mám svou další dobrovolnou práci, kterou chci dělat. „Ráda se o to pokusím,“ slyšela jsem samu sebe říkat a nevěděla jsem, kdo ovládá ten známý hlas, vycházející z mých úst.

Ruce snad poloviny lidí v sále se vehementně dožadovaly pozornosti.

„Sonny Terry, Maple 151. A co když nic nezjistí? Co když tohle všechno je jen zbytečná námaha?“

Protože jsem si stále ještě nesedla, promluvila jsem bez vyzvání.

„Veškeré získané informace, ať už budou jakékoli, předám zástupcům města před začátkem školního roku.

A rada potom může hlasovat, jak uzná za vhodné.“

„Ať to zkusí,“ zvolal někdo.

„Jasně!“

„Zase další zdržení, zatraceně!“

Starostovo kladívko mělo napilno, aby zvládlo přesilu rozvášněných hlasů. Zvedla se čísi ruka, jejíž majitel byl někde uprostřed té vřavy. Když se hluk trochu utišil, uslyšela jsem přednášet návrh, v němž figurovalo mé jméno.

„Máme tu tedy návrh,“ ujal se slova jeden z radních.

„Podpořit!“

„Přečtěte ho.“

Zapisovatelka začala číst znění návrhu a současně prováděla konečnou úpravu textu. Starosta pak vyzval k zahájení hlasování.

Překvapilo mě, že hlasování bylo veřejné. Většina lidí s návrhem souhlasila. Byla jsem pověřena, abych prošetřila vraždu paní Talleyové a výsledky pátrání předala starostovi a radě před zářijovým zasedáním. Srdce mi divoce bušilo. Právě jsem se totiž chystala totálně se zesměšnit.

„Pokud tedy již nic dalšího nemáte…,“ zamumlal starosta monotónním hlasem.

Lidé vstávali a uličkami mezi sedačkami přicházeli ke mně.

Stiskla jsem desítky rukou, přijala spoustu pozdravů a poděkování.

Několik lidí mě dokonce pozvalo na návštěvu.

Cítila jsem se tak utahaná, že jediné, na co mi ještě zbyly síly, bylo najít cestu ke svému autu, odjet domů a padnout do postele.

·

4

Po naprostém vyčerpání z předešlé noci jsem poprvé ve svém dospělém věku spala bez probuzení až do šesti.

Oblékla jsem se a vyšla ven za ranním protažením, zřejmě příliš pozdě na to, abych potkala Mel.

Vyhovovalo mi, že jsem sama. Když jsem dnes nad ránem učinila svou nabídku, udělala jsem to, aniž jsem si uvědomila možné následky. Kde se ta vražda stala?

Budu muset jet do Kalifornie nebo do Montany, abych tam studovala policejní záznamy? I když se svými příjmy vyjdu celkem bez problémů, na takové výdaje by to asi nestačilo.

Před devátou, právě když jsem sklidila nádobí po snídani, zazvonil telefon. Bohudíky, první zavolala paní McAlpinová.

„Slečno Bennettová,“ ozval se její věcný hlas skoro dojatě, „co vy jste pro nás udělala! Když jsem vás žádala, abyste naším jménem promluvila, nikdy jsem si ani ve snu nepředstavovala něco tak velkomyslného.“

Nechtěla jsem jí brát iluze, že se vlastně o žádnou velkomyslnost nejednalo. „Připadalo mi to jako správný názor vyřčený v pravou chvíli. Lidé, kteří nesouhlasí se zájmy Greenwillow, prakticky opustili všechny ostatní argumenty a soustředili se na jedinou věc. Pokud se mi podaří sehnat nějaké přesvědčivé důkazy, že James Talley svou matku nezabil, věřím, že městská rada nakonec všechno to nespokojené brblání lidí přejde a vaši snahu podpoří. Budu ale od vás něco potřebovat, abych mohla začít.

„Cokoli! Cokoli budete chtít. A kdykoli budete chtít.“

„Můžu u vás být za půl hodiny. Moc by mi pomohlo, kdybyste se pokusila někde vyhledat všechno, co se týká místa a času vraždy.“

Jdu na to hned!“ Praštila sluchátkem tak prudce, že mě to skoro urazilo.

„Paní Talleyová byla

pravděpodobně zavražděna 7.

dubna 1950 ve svém bytě v Brooklynu.“

Jakmile jsem to uslyšela, spadl mi kámen ze srdce. Jak střední Manhattan, tak Brooklyn jsou asi dvacet mil od předměstí Westchester County a není problém tam dojet autem.

„Musím vás upozornit, slečno Bennettová, že ten den, co se to stalo, byl Velký pátek.“

Trochu zvláštní náhoda, ale nic jsem neříkala.

„Tělo se našlo až za dva dny, což byla Velikonoční neděle. Ta dvojčata byla s mrtvolou sama v bytě po celý víkend.“

„Víte, kdo tělo objevil?“

„Ne, nevím. Ale ta vražda obsadila titulní stránky většiny novin, pochopitelně hlavně bulvárních plátků.

V mnoha knihovnách jistě najdete kopie na mikrofilmech, i když v oakwoodských asi ne. Mám tady pro vás ještě další informace.

James a Robert Talleyovi byli dobře známi v lékařských kruzích.

Včera jsem vám vyprávěla o jejich neuvěřitelných schopnostech.

Zatímco stěží sečetli dvě a dvě, dokázali třeba sestavit úžasně dlouhou řadu prvočísel jdoucích po sobě. I když vy sama si to nemůžete pamatovat, řeknu vám, že v té době bylo počítačů málo a jejich výkonnost se s těmi dnešními nedá vůbec srovnat. Takže kontrola řady, kterou Talleyové vyprodukovali, zabrala někdy matematikům celé dny práce. A nikdy neobjevili chybu. Dokázali i jiné věci,“

pokračovala. „Pamatovali si, co každý den ze své dospělosti jedli, co měli na sobě, jaké bylo počasí.

Dnes si chudák James nevzpomene, ani co měl k obědu.“

„Říkáte, že ten dar ztratil.“

„Bohužel ano. Drželi ho v nějakém zařízení s vysokým stupněm ostrahy někde nahoře na severu. Než ho soudce poslal sem, uplynulo skoro čtyřicet let. Atmosféra tam, jak si jistě sama představíte, se liší od Greenwillow jako kriminál od domova. Když k nám přijel, doufali jsme, že se jeho schopnosti znovu postupně obnoví. Ale musím říci, že za těch několik měsíců, co je tady, jsme nepozorovali žádné podstatné zlepšení.“

„A kde je jeho bratr Robert?“

„To bohužel také nevím. Jedno je jisté, není ve stejném zařízení, které obýval James. Víte co? Zkusím zavolat do New Hope. Mám tam známého doktora, třeba nám poradí.“ Udělala si poznámku na kousek papíru před sebou.

„A co otec, paní McAlpinová?

Přece musí existovat nějaký pan Talley.“

„To tedy musí, ale obávám se, že to je další informace, kterou se mi nepodařilo získat. Noviny by snad mohly mít nějaké zdroje.“

Mrkla jsem na hodinky. Bylo deset.

Ještě více než půlden jsem mohla pracovat. Vstala jsem, abych se rozloučila.

„Slečno Bennettová,“ začala paní McAlpinová váhavě, „nevím, jak vám to mám říci. Neznám vaši finanční situaci, ale kdybyste se dostala do problémů, určitě bych našla –„Děkuji, ale to nebude třeba. Při odchodu z kláštera mi vrátili zbytek peněz, které zůstaly z mého vkladu, navíc teta Meg mě ustanovila svou univerzální dědičkou. I když nepatřila mezi boháče, zanechala mi, z mého pohledu, velice slušnou sumu a ještě dům nezatížený hypotékou. A já jsem zvyklá chodit po městě třeba jen s padesáti centy v peněžence.“

Na paní McAlpinovou to ale nijak nezapůsobilo. „To je dneska tak na dva telefony. Strčila jsem vám do kabelky pár dolarů. Abych byla klidnější.“

„Nebojte se, já to zvládnu.“

Vykročila jsem ke dveřím, ale na půli cesty jsem se zastavila, protože jsem si ještě na něco vzpomněla.

Otočila jsem se. „Je James Talley katolík?“

„Počkejte. Ano, myslím, že je.

Každý víkend ho bereme na mši.“

„Díky. Zavolám vám.“

·

5

V půl jedenácté jsem se svým autem uháněla na jih k New Yorku. Má první zastávka bude ve veřejné knihovně na rohu Páté Avenue a Čtyřicáté druhé ulice.

Netušila jsem, kde zaparkuju, ale doufala jsem, že se něco najde. V

peněžence jsem měla padesát dolarů; ještě nikdy jsem nešla ven s takovou spoustou peněz.

Starost paní McAlpinové o mé finance byla dojemná a milá, ale v mém případě to nebylo vůbec nutné.

Když jsem tenkrát před patnácti lety nastoupila do kláštera svatého Štěpána ¦– vzpomínám si, že to bylo večer a lilo jako z konve – přinesla jsem si s sebou své dědictví, dvacet tisíc dolarů. Bylo to více peněz, než jsem si uměla představit, ale na druhé straně pozůstalosti bývají i větší.

Po několika měsících mi navíc přišel šek na deset tisíc dolarů za životní pojistku mé matky, a tato částka byla opět připsána k mému vkladu. Trochu peněz jsem utratila během prvního roku za hygienické potřeby, protože novicky si věci jako mýdlo, zubní pastu nebo krém na ruce musí obstarávat samy.

Později, ihned po obdržení povolení, jsem si pořídila auto, a to jsem zaplatila také ze svého účtu, stejně jako benzin, olej a občasnou údržbu.

Auto jsem ale, kromě pravidelných měsíčních cest do Oakwoodu, používala jen zřídka, a tak úroky v bance hravě pokryly výdaje na jeho provoz. Na účtu tedy zbývalo v době, kdy jsem z kláštera odcházela, stále dost peněz.

V září bych měla začít učit na místní fakultě sociálních věd. Dopis od vedoucího katedry angličtiny mě vždy, když si ho přečtu, znovu pobaví: Jako projev naší neutuchající snahy poskytovat našim posluchačům co nejširší výběr seminářů, přednášených pedagogy z nejrůznějších společenských prostředí, je mi potěšením, že Vám mohu nabídnout pozici odborné asistentky pro výuku tématu Poezie a současná žena.

Představa, že budu přednášet poezii, mě nadchla. Ale jestli pan profesor Caldwell předpokládal, že patnáct let strávených v klášteře, kde jsem vyučovala angličtinu jeptišky i světské ženy, mě kvalifikovalo na „současnou ženu“, pak jsem musela pochybovat o jeho zdravém úsudku. Byla jsem ale tou nabídkou tak ohromena, že jsem obratem telefonicky oznámila svůj souhlas a hned ráno spěchala na poštu s dopisem, který ústní domluvu stvrzoval písemnou formou.

Plat byl na vysokoškolskou učitelku pravděpodobně nízký, pro mne však na výsost štědrý. Určitě to bohatě postačí na doplnění zimního šatníku a snad to pokryje i výdaje na služby. Byla jsem jak u vytržení.

Cifra na parkovacím lístku za mé auto mi trochu vyrazila dech a dala nahlédnout do reality dnešního světa.

Paní McAlpinová věděla, o čem mluví, když mě varovala. Oběd byl také nad očekávání drahý. Příště si raději s sebou vezmu na cestu sendvič. Slib střídmosti, který jsme kdysi v klášteře skládaly, by byl dnes pro mne výhodou, pomyslím-li na práci, která mě v létě čeká.

Ale kopie novin na mikrofilmech mě tak zaujaly, poskytovaly tolik cenných informací, že jsem rychle zapomněla i na cenu, kterou jsem za ně musela zaplatit.

VELIKONOČNÍ MASAKR! křičel na mne palcový titulek jednoho pondělního bulvárního plátku.

Retardovaná dvojčata ubodala matku, pokračoval podtitul ve spodní části téže strany. Přejela jsem po obrazovce k další stránce.

KRVAVÝ BYT VYDÁVÁ SVÉ

PŘÍŠERNÉ

TAJEMSTVÍ, hlásal nadpis uvnitř novin.

Duševně zaostalá dvojčata, James a Robert Talleyovi

(29), zřejmě ubodala svou matku o víkendu během velikonočních svátků. Jejich krvavé otisky bylo možno najít ve všech místnostech jejich brooklynského bytu.

Šokovaná policie reagovala na telefonní oznámení a včera před polednem dorazila do bytu, kde v kuchyni na podlaze objevila zkrvavené tělo paní Alberty Talleyové (61).

Oběť měla podřezané hrdlo a mnoho bodných ran po celém těle.

„Tohle mohl udělat jenom šílenec,“

vyjádřil se detektiv O’Connor, když tělo vynášeli ven. Vražednou zbraní se pravděpodobně stal kuchyňský nůž s vroubkovanou, asi deset palců dlouhou čepelí, který byl nalezen poblíž zavražděné. Obě dvojčata, s rukama a oděvem potřísněným krví, stála opodál.

Do bloku, který jsem si s sebou vzala, jsem si začala psát poznámky, ale brzy jsem toho nechala. Zjistila jsem totiž, že vhodím-li do prohlížečky čtvrťák a na obrazovce označím tu část stránky, o kterou mám zájem, zhotoví mi ten přístroj celkem kvalitní kopii. Jediný čtenář ve studovně a ochotný pan knihovník mi rozměnili, takže jsem měla tolik drobných, kolik jsem potřebovala.

Knihovník si ale neodpustil připomenout mi, abych si příště přinesla své. Ujistila jsem ho, že tak učiním.

Vybrala jsem jedny noviny a přečetla zprávy z několika dní po sobě. Postupně jsem pak procházela další a další, abych zjistila, jestli v některých neobjevím nějaký nový střípek cenné informace. Překvapil mě počet novin, vycházejících v New Yorku v roce 1950. Herald Tribune byly žádané i dnes a stejně tak ostatní tituly, které jsem prohlížela: World Telegram and Sun, Journal American a Daily Mirror. Pomalu mi začaly docházet drobné, ale to už jsem měla nashromážděných spoustu jmen, dat, časů a podezřelých indicií.

Podívala jsem se na hodinky. Bylo už skoro pět a z toho ustavičného zírání na obrazovku mě začínala bolet hlava. Sebrala jsem všechny své papíry a poznámky, vrátila poslední film a odešla k autu.

Doma jsem v kuchyni rychle něco zhltla a přesunula se do jídelny, kterou jsem vůbec nepoužívala, ale určitě by se dala pohodlně předělat na provizorní pracovnu. Připravila jsem si balík kancelářského papíru, fotokopie novin, svůj poznámkový blok a pár tužek a per. Na první straně svého notesu jsem uviděla oblíbený citát od Keatse, který jsem si tam vytiskla: Melodie, kterým nasloucháš, jsou sladké, ale ty dosud neslyšené jsou ještě sladší.

Kdykoli jsem tyto verše četla, měla jsem pocit, jako by básník promlouval přímo ke mně. Usmála jsem se a pustila se do práce.

Vytáhla jsem první list papíru a dala se do sestavování chronologického sledu událostí, počínaje pátkem 7.

dubna 1950 ráno.

Magda Wandowská byla mladá dívka, jedna z mnoha přistěhovalců z pobaltských zemí (rozdílně popisovaných několika zdroji jako Estonsko, Litva a Polsko).

Toho dne přijela do bytu Alberty, Jamese a Roberta Talleyových něco málo před devátou hodinou, jak to dělávala každé pondělí, středu a pátek. Strávila tam vždy asi tři hodiny úklidem všech místností.

Paní Talleyová tak měla trochu času pro sebe; mohla v klidu odejít, obstarat nezbytné nákupy nebo si zajít ke kadeřníkovi (což také udělala to ráno), aniž se musela strachovat o bezpečí svých synů.

„Byli to zlatí kluci,“ citovaly Magdu dvoje noviny. Její poznámka vyvolávala u čtenářů pobavené úsměvy, protože „ti kluci“ byli o jedenáct let starší než ona.

Bylo to docela obyčejné ráno.

Magda uklidila kuchyni a prohodila pár slov s oběma bratry. Paní Talleyová si nasadila klobouk a odešla pár minut po deváté. Měla sjednanou schůzku v kosmetickém salonu na půl desátou – aby jí to na Velikonoce slušelo, vysvětlovala ochotně Magda – pak zaběhla do samoobsluhy něco koupit a vrátila se domů.

Během těch tří hodin si vyšla Magda s dvojčaty na procházku po Ocean Avenue, kde bydleli. (Jedny noviny se zmiňovaly o tom, že paní Talleyová platila za apartmá s dvěma ložnicemi 74 dolarů, a já nevěděla, jestli je to hodně, nebo prakticky nic; zdálo se však, že autora článku ta částka překvapila).

Ti tři pak pokračovali dál ke Quentin Road, přes Sedmnáctou východní a nahoru do jednoho parku, který byl jejich oblíbeným místem. Posadili se tam, povídali si a hráli ty druhy her, které mladí muži zbožňovali; hry se slovy a čísly. Magda oba bratry pozorovala a postupně vycítila, že ačkoli James a Robert nebyli normální v tom smyslu, aby mohli běžně fungovat ve společnosti (ona tato slova nepoužila), vybral si je Bůh a věnoval jim obrovský dar.

Tenkrát se jich také zeptala na den, kdy se ona před osmnácti lety narodila (v jedné z těch pobaltských zemí), a oni přesně věděli, jaké bylo v Brooklynu počasí, co měli k obědu, a pamatovali si i barvu maminčiných šatů (temně rudá). I když se narodila nějakých pět tisíc mil odsud, velmi ji to s chlapci sblížilo a byla přesvědčená, že si všechny detaily toho dne skutečně dokáží jasně vybavit.

Asi v půl dvanácté se vydali na zpáteční cestu, tentokrát po Avenue S, což bylo sice o trochu delší, ale oni neměli naspěch. Paní Talleyová se vrátila přesně v poledne s čerstvě upravenými vlasy a plnou taškou nákupu. Zaplatila Magdě týdenní mzdu, devět dolarů za devět hodin (velice slušné peníze na tehdejší dobu) a třicet centů navíc na jízdné. Magda slíbila, že přijde tentokrát již v neděli, aby pomohla paní Talleyové odvést chlapce do kostela – ne že by ta pomoc byla nezbytně nutná, byli hodní, ale ono nikdy neškodí mít po ruce pomocníka. V kostele si paní Talleyová obvykle sedala na jeden kraj a Magda na druhý, aby byli bratři mezi nimi. Za to, že doprovázela Talleyovy jednou měsíčně do kostela, Magda nikdy nepřijala příplatek.

Byl to, jak sama říkala, její dar Bohu. Paní Talleyová jí ale pokaždé nějaké ty drobné dala a často házela jeden dolar, což byla vlastně přesná suma za ten čas, do schránky na milodary.

Po odchodu od Talleyových šla Magda rovnou do kostela na mši.

Večer strávila v klidu s rodiči a se sestrou. Na sobotu měla sjednanou speciální práci – úklid domu pro jednu dámu, která měla na Velikonoční neděli pozvanou velkou společnost. Dostala sice dobře zaplaceno, ale dost se nadřela a domů se vrátila unavená, takže šla hned spát.

V neděli ráno se oblékla a nasedla do autobusu směrem na Ocean Avenue a King’s Highway.

V té době již měla Magda od bytu vlastní klíč, i když to tak nebylo hned od začátku. Když ještě studovala na střední škole a docházela do rodiny jen na několik odpolední, paní Talleyová jí klíč půjčovala, aby mohla chodit s chlapci na procházky. Občas se ale stalo, že paní domácí zapomněla a dvojčata o vycházku přišla.

Nakonec, když se mezi oběma ženami vytvořila vzájemná důvěra, dostala Magda svůj vlastní klíč. A tak se i onoho osudného rána dostala dovnitř.

Několikrát zazvonila na domovní zvonek. Za dveřmi sice slyšela kroky, ale nikdo neotevíral. Jak tam stála a čekala, napadlo ji, že se paní možná koupe a připravuje se do kostela. Bratři měli přikázáno, stejně jako malé děti, nikomu neotevírat a Magda věděla, že ten zákaz dodržovali. A protože opravdu nezáleželo na tom, jestli ji pustí dovnitř paní, nebo jestli si odemkne sama, vyndala z kabelky svůj klíč a vsunula jej do zámku.

Od prvního okamžiku, jakmile překročila práh, vycítila, že něco není v pořádku. Oba mladí muži tam zmateně pobíhali, rozcuchaní a špinaví – v tu chvíli si neuvědomila, že to je krev – a když ji uviděli, začali plakat.

„Máma, máma,“ opakoval jeden z nich.

„Co je? Co se stalo?“ zeptala se vylekaně. „A pak jsem si pomyslela – proboha, paní Talleyová měla nehodua běžela jsem do koupelny, protože jsem se bála, že uklouzla a upadla,“ ocitovaly ji jedny noviny.

Ale nebyla tam. Všude jen plno krve, v umyvadle, na dlaždicích, na ručníku. Vystrašená jako nikdy předtím šla Magda do ložnice a zjistila, že vše je dokonale uklizené, postele perfektně ustlané. „Byla tak čistotná,“ řekla Magda policii. Ale paní domácí nikde. V pokoji dvojčat byl strašný nepořádek, rozházené postele a na prostěradlech krev. Ale paní Talleyovou tam také nenašla.

Se zlou předtuchou prošla přes obývák ke kuchyni a zastavila se u dveří. Pak tu hrůzu uviděla. Na podlaze v tratolišti krve, která už pomalu zasychala, leželo zubožené tělo Alberty Talleyové. Temně rudé fleky byly na skříních, pár kapek krve dopadlo i na okna a sněhobílé záclony.

„Pokřižovala jsem se,“ řekla Magda.

Muselo to být strašné. Při čtení záznamů jsem se podivovala tomu, jak tak mladé děvče tu vypjatou situaci bravurně zvládlo. Nejdříve vzala za ruku Roberta a odvedla ho do ložnice paní Talleyové.

Přikázala mu, ať tam počká, a zavřela dveře. (Magda to vysvětlovala tak, že i paní Talleyová, když měla příliš mnoho práce a nemohla dohlížet na obě dvojčata, zamykala jedno u sebe v ložnici. Ona sice neměla klíč, ale doufala, že si Robert bude myslet, že dveře jsou zamčené, a zůstane tam. A nemýlila se).

Pak zavolala policii. Přijeli téměř okamžitě, vypověděla Magda, a byli velice milí.

Seřadila jsem všechny údaje podle časového sledu událostí. Pak jsem se pustila do pročítání kopií pitevních dokumentů a záznamů výpovědí vytipovaných podezřelých. Výňatky z pitevních dokumentů se objevily až ve středečních novinách, ale část informací prosákla na veřejnost už v úterý. Paní Talleyová zemřela na následky četných bodných ran, pokrývajících celé její tělo.

Některá z nich byla jen povrchní –jako by vrah ani neměl v úmyslu zabít, uvedly jedny noviny – ale smrt zřejmě způsobila hluboká řezná rána na krku.

Otisky prstů Jamese a Roberta se našly všude – na kuchyňském noži, který zabil jejich matku, v zaschlých krvavých skvrnách na jejím těle i na podlaze kolem, zkrátka po celém bytě. Oba bratři určitě drželi ten nůž v ruce; přesně řečeno, dotýkali se i jeho čepele, což mě přivedlo na myšlenku, že ho zvedli ze země prostě jen ze zvědavosti nebo v čiré hrůze. Určitě ale ne jako zbraň.

Policie odváděla oba podezřelé v poutech, na čemž si smlslo mnoho nedočkavých fotografů. Na jejich obrázcích jsem sice nedokázala rozeznat jednoho mladíka od druhého, ale podoba mezi devětadvacetiletými dvojčaty a starým mužem v Greenwillow byla viditelná.

Výslech obou mladých mužů určitě probíhal mnoho hodin, možná i přes noc. V roce 1950 ještě dávno nebyl znám věhlasný zákon Miranda, jímž se zavedlo poučení o právech zadrženého, dnes běžně používaná norma.

Nikdo neví, jak s těmi chudáky zacházeli, a zřejmě to také zůstane neodhaleno. Ani sami bratři nedali nic najevo. Chovali se v podstatě velmi tiše, stále jen volali „Mami“ a chtěli být spolu.

Senzacechtivé plátky dlouho udržovaly případ v povědomí čtenářů svým typickým podbízivým způsobem, který je v dnešní době už tak běžný. VĚDĚLA

JSEM, ŽE TO JSOU VRAZI, vykřikoval titulek ve středečních novinách, citující jistou sousedku, která bydlela ve vedlejším domě v Ocean Avenue. Několikrát prý viděla obě dvojčata na procházce s paní Talleyovou nebo s Magdou. To prohlášení zjevně nemělo žádný reálný podklad a jeho povrchnost a styl, jakým bylo publikováno, mě znechutilo. Někdy ty „staré zlaté časy“ nesnáším.

Kromě chronologického popisu událostí jsem si na zvláštním listu papíru sestavila seznam všech lidí, které jsem považovala za důležité a s nimiž by bylo užitečné si promluvit. V prvé řadě samozřejmě Magda, pokud ji najdu. Pak také seržant Kevin O’Connor, ten, který se pro noviny vyjádřil, že jen šílenec mohl spáchat takovou vraždu. Doufala jsem, že v roce 1950 byl ještě mladý, a mohl by být proto stále v aktivní službě nebo si užívat důchodu někde v nedalekém okolí. Dále se jednalo o lidi, kteří žili v sousedních domech a jejichž jména se objevila v tisku.

Newyorské zákony regulující nájemné znevýhodňovaly stěhování, a tak zde existovala nepatrná šance, že by někdo, kdo by si vzpomněl na tu Velikonoční neděli, mohl stále bydlet na stejném místě. A v neposlední řadě mě velmi zajímal stále nezvěstný pan Talley.

Čekalo na mne moře práce. Než jsem se odebrala nahoru, abych se přichystala ke spánku, sklidila jsem jídelní stůl. Své poznámky a kopie mikrofilmů jsem však nechala na místě, poskládané do úhledných hromádek, aby byly kdykoli rychle po ruce. Stálo přede mnou zatím daleko více otázek než odpovědí, ale už zítra se tento nepoměr začne měnit.

·

6

Ráno jsem před domem narazila na Mel. Pokračovaly jsme spolu, chvíli chůzí, pak zase poklusem, a probíraly jsme události posledních dnů.

„Byla jsem v úterý večer na té schůzi,“ začala, když jsme zabočily za roh. „Opravdu si myslíš, že dokážeš odhalit něco nového o té vraždě? Stalo se to tak dávno.“

„To nevím, ale už jsem začala a pár zajímavých věcí jsem zjistila.“

Překvapeně se zasmála. „Fakt?

Kdy? Cos objevila?“

„Včerejšek jsem strávila v newyorské veřejné knihovně čtením starých novin na mikrofilmech.“

„No to je báječné! Máš něco?“

„Jen hlubší respekt k zákonu Miranda, který nařizuje policii poučit zadrženého o jeho právech.“

„Cože?“

„Ta dvojčata byla hodiny vyslýchána bez přítomnosti právníka. Určitě ti nemusím vysvětlovat, co to znamená.“

„A co přiznání?“

„Myslím, že z nich nikdy nic nedostali. Dneska jedu do Brooklynu a pokusím se tam získat veškeré dostupné dokumenty týkající se tohoto případu. Ráda bych sehnala také záznamy výslechů a chtěla bych vidět i pitevní protokoly.“

„Vyznáš se v tom?“

„Asi ne, ale vezmu to k doktorovi tety Meg. Je to i Genův doktor a já věřím, že mi pomůže.“

„Poslouchej.“ Mel zpomalila krok a stejně tak já.

Potřebovaly jsme popadnout dech, protože běžet a mluvit současně nás, průměrně trénované, poněkud vyčerpalo. „Ráda bych ti řekla na rovinu svůj názor na Greenwillow.“

Jasně.“

„Kdyby do toho ústavu nepatřil James Talley, nic bych proti tomu, aby získali ten dům v Oakwoodu, neměla. Já jen prostě nechci mít takové sousedy. Mně vůbec nevadí, že chtějí koupit Aldrichovu vilu. To, co je mi ale silně proti srsti, je možnost, že ten chlap je vrah. Mám děti a bojím se o ně. Člověk nemusí být matkou, aby to pochopil.“

„Samozřejmě.“

„Pokud opravdu přijdeš na to, že tu vraždu spáchal někdo jiný – i když si popravdě neumím představit, jak bys to mohla dokázat – můžeš počítat s mým hlasem.“

„Díky, Mel.“ Došly jsme k zastávce naproti mému domu. „Opravdu si vážím tvé podpory. A v září se o ni přihlásím.“

„Máš ji mít. Ale ne v případě, když kolem Talleyho hlavy bude třeba jen stín pochybnosti. OK?“

„OK.“ Mel se znovu rozběhla ulicí dolů ke svému domu. Zamávala jsem jí. Byl čas zahájit boj proti stínům.

Než jsem se vydala k policejní stanici, pomalu jsem popojížděla po Ocean Avenue a z oken vozu pozorovala celkem čilý pouliční ruch. Je to široká ulice, po obou stranách tvořená bloky starých, většinou pětipatrových činžáků.

Jejich monotónní šeď je tu a tam přerušena domky pro jednu nebo dvě rodiny, což působí jako příjemné zpestření. Mladé maminky před sebou tlačily kočárky s dětmi a po chodnících se šourali starší muži a ženy s holemi v rukou nebo se opírali o svého partnera. Dům, kde bydleli Talleyovi, byl zřejmě postaven ve stejné době jako ostatní a kdysi určitě skýtal svým nájemníkům skvělé bydlení.

Jela jsem pomalu širokou ulicí směrem ke křižovatce s Quentin Road a dále pak s Avenue R a Avenue S. Před čtyřiceti lety tudy oba bratři šli – napadlo mě, po jaké asi straně – a vůbec netušili, že jejich matka to odpoledne nebo večer zemře hroznou smrtí. Pitevní protokol odhadoval dobu úmrtí „někdy na Velký pátek“, což mělo k vědeckému posudku hodně daleko.

Našli se dokonce i lidé, kteří spojovali tuto brutální vraždu s ukřižováním.

Tomu jsem ovšem odmítala uvěřit.

Nějaké starší auto jedoucí za mnou na mne zatroubilo. Trochu jsem zrychlila a začala hledat 65. okrsek.

Zvenčí vypadala policejní budova stejně jako ve filmu nebo v televizi.

(V klášteře jsme se po večerech občas na televizi dívaly). Uvnitř mě upoutala vysoká přepážka, osazená kamenem s dřevěnou deskou navrchu, a jakési ohrazení ze třpytivé nerezové oceli, oddělující civilistu od uniformovaných lidí na druhé straně. Jednou z nich byla žena, a ta se mě zdvořile zeptala, může-li mi nějak pomoci.

„Doufám, že ano. Snažím se totiž zjistit něco o vraždě, která se stala v tomto okrsku asi před čtyřiceti lety.“

Nevím, co jsem očekávala, ale to, co mi odpověděla, mi vzalo řeč.

„Lituji, nemohu pro vás nic udělat,“

řekla stroze, tónem hlasu a výrazem tváře naznačujíc, že se mnou skončila.

Byl to takový obrat v chování, že jsem chvíli nevěděla, jak mám pokračovat dál. „Myslíte, že by mi mohl poradit někdo jiný?“ zeptala jsem se nakonec.

„Ne.“ Otočila se a dala se do řeči se svým kolegou.

Čekala jsem, že ještě něco dodá, ale ona byla očividně přesvědčena, že udělala maximum a dále už se mnou nemá co do činění. „Promiňte,“

zvýšila jsem trochu hlas.

„Já opravdu potřebuji pomoc.“

Vrátila se ke mně. „Milá paní, tady v té místnosti nenajdete nikoho, kdo byl před čtyřiceti lety na světě.“

Rozhlédla jsem se kolem a musela jí dát za pravdu.

„Určitě tady ale máte hlášení, záznamy,“ nevzdávala jsem se.

„Chtěla bych se podívat do archivu.“

Zhluboka se nadechla a pomalým výdechem mi dávala zřetelně najevo své podráždění. „Možná by vám mohl pomoci můj kolega.“

Ukázala někam vpravo ode mne.

„Támhle ten.“

„Moc vám děkuji,“ usmála jsem se, abych patřičně demonstrovala svou vděčnost, a přešla k doporučenému stolu. Seděl tam „kolega“, a jestliže žena, s níž jsem právě mluvila, vypadala mírně řečeno unaveně, pak tento chlapík se asi právě ukládal ke spánku. Když jsem se k němu blížila, významně pohlédl na hodinky.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem co nejsrdečněji.

„Co pro vás mohu udělat, paní?“

zeptal se úředník.

„Jmenuji se Christine Bennettová,“

představila jsem se.

„Ah – hah,“ odpověděl automaticky.

„Pátrám po záznamech o vraždě, která se stala ve vašem okrsku před čtyřiceti lety.“

Nápadně se mu protočily oči. „Ah –hah,“ vypravil ze sebe, a tak jsem pokračovala.

„Je to velice důležité, pane…

pane…“ – mrkla jsem na jeho jmenovku pod služebním odznakem – „… Korbe.“

„Ah – hah.“

Byla jsem celá nesvá. „Ti muži, kteří byli podezřelí ze spáchání zločinu –“‚

Důstojník Korb zavrtěl hlavou.

„Podívejte, dámo,“ přerušil mě náhle, protože si patrně konečně vzpomněl na jiné slovo, „tady v tom baráku ty záznamy vůbec nemáme.

Tahle budova tady před čtyřiceti lety ještě nestála.“

„Ale určitě ty –“

„Promiňte, prosím,“ ozval se hlas za mnou. „Je tu něco, s čím by vám naše oddělení mohlo pomoci?“

Otočila jsem se a spatřila fešáka přibližně mého věku ve sportovní bundě.

„Co kdybyste se o tuto záležitost postaral, seržante.“

Důstojník Korb se rozvalil na své židli a ve tváři se mu zračila obrovská úleva.

„Dobrý den, jsem seržant Brooks.“

Podával mi ruku a já ji ráda přijala.

„Nepůjdeme nahoru?“

Vystoupili jsme po schodech a vešli do větší kanceláře plné pracovních stolů, za nimiž seděli převážně muži a jen pár žen. Všichni byli, jak se zdálo, plně zabraní do práce.

Zamířili jsme ke vzdálenějšímu konci místnosti, kde byl jeden stůl volný. Seržant si pověsil věci na věšák, svlékl bundu a pohodlně se usadil ke stolu. Mně nabídl totéž.

„Důstojník Korb je trochu přepracovaný,“ řekl a udělal grimasu, čímž mi naznačil, že tomu člověku žádné zhroucení z návalu práce v životě nehrozilo.

„To jsem viděla.“

„Co tedy máte za problém?“

Tak ještě jednou, pomyslela jsem si a psychicky se připravila na další pokus. „Věřte nebo ne, ale já chci znovu prozkoumat okolnosti vraždy, která se stala v tomto rajónu před čtyřiceti lety. Ráda bych nahlédla do veškerých spisů, týkajících se tohoto starého případu. Můžu vám dát jména a data a –“

Doufala jsem, že mě jen tak suše neodmítne, ale zastavil mě.

„Moment, brzděte. Kdy se to stalo?“

„Sedmého dubna roku 1950. Jméno oběti je Alberta Talleyová.“

„Alberta Tallyová.“ Zapsal si to na kousek složeného papíru.

„E-YOVÁ,“ opravila jsem ho, čtouc jeho rukopis vzhůru nohama.

„Och, promiňte.“ Vymazal to a nové jméno napsal správně na stejné místo. „Můžu se vás zeptat, proč se zajímáte o něco, co se stalo tak dávno? Byl v tom zapleten někdo z vašich příbuzných?“

„Ne, to ne. Ta vražda je nevyřešená, nikdo nebyl usvědčen, ale přesto dva lidé strávili čtyřicet let v nápravném zařízení, protože panovalo přesvědčení, že to udělali oni. Já nevím, jestli ano, nebo ne, ale potřebuju to zjistit. Záleží na tom něco velmi důležitého.“

„Dobrá. Tak mi o tom vyprávějte.“

„Teď?“

„Samozřejmě. Jen povídejte. Jsem placený za to, abych naslouchal.“

„Díky. Dneska si své peníze určitě zasloužíte.“

Byl výborný posluchač. Řekla jsem mu skoro vše, co jsem věděla, a také proč ty informace potřebuju.

Dělal si poznámky na kousek papíru, tu a tam položil doplňující otázku. Jeho nenucené chování ve mně vzbuzovalo pocit bezpečí.

Když jsem skončila svůj přednes, opřela jsem se o opěradlo své židle. „A to je vše,“ řekla jsem.

„OK.“ Dvakrát zaťukal svým perem o desku stolu.

„Myslím, že nebude problém vám ty materiály sehnat.

Ale ne hned. Tady u nás nejsou. Tak staré záznamy jsou v centrální kartotéce na oblastním ústředí.

Dojedu tam a podívám se po nich.“

„To myslíte vážně?“ Muselo to znít nedůvěřivě.

„Zkusím to a uvidíme, co bude.“

„Bude v těch složkách i pitevní protokol?“

„Kopie by tam měla být.“

„To je skvělé.“ Měla jsem pocit, jako bych už měla polovinu za sebou.

„Než sem zítra pojedete, radši napřed brnkněte.

V které čtvrti bydlíte?“

„Čtvrti? Ach tak, vy myslíte New York. Já jsem z Oakwoodu.“

„Vy jste sem jela tolik mil jen kvůli tomuhle?“

„Ano a přijedu znovu, jakmile to pro mne najdete.“

„Tady je má navštívenka.“

Podívala jsem se na ni. Seržant John M. Brooks.

„Jsem Christine Bennettová. Můžu vám zavolat zítra v devět?“

„Mám službu od deseti do šesti.“

„Díky.“ Vstala jsem a podala mu ruku. „Strašně moc.“

Vracela jsem se po Ocean Avenue a potkalo mě štěstí, o kterém miliony Newyorčanů stále jen sní. Jak jsem tak setrvačností projížděla ulicí a očima hypnotizovala zaparkovaná auta, aby mi uvolnila místo, jedno z nich právě přede mnou nastartovalo, vycouvalo a já měla volno. Na oběd bylo ještě brzy a můj sendvič a plechovka minerálky čekaly bezpečně uloženy vedle sáčku s ledem v piknikové tašce po tetě Meg. Nechala jsem ji v autě a šla vyhledat dům, v němž bydleli Talleyovi.

Musím se přiznat, že představa, jak klepu nebo zvoním na cizí dveře, byla pro mne dost nepříjemná a cítila jsem jisté rozpaky. Částečně to byl, tedy podle mého názoru, projev strachu, že budu pokládána za blázna.

Většina lidí, kteří zde dnes žijí, nebyla před čtyřiceti lety ještě na světě a pravděpodobnost, že narazím hlavně na ty, kteří o vraždě nic nevědí nebo si na ni nepamatují, byla obrovská. Druhý důvod mé zdrženlivosti byl nepochybně důsledkem způsobu života, jaký jsem vedla od svých patnácti let, vlastně po celou dospělost. Až na poslední tři týdny, abych byla úplně přesná.

Netrávila jsem čas jenom zavřená ve zdech kláštera, jak si představovala paní McAlpinová. V

mnoha ohledech jsem byla docela obyčejná učitelka anglické literatury, i když na fakultě, kam chodily jen ženy. Scházela jsem se s rodiči svých studentek a s dívkami jsem strávila nejednu báječnou chvilku u večeře, na procházkách, mnoho hodin jsme si jen tak povídaly a dělily se o své radosti i problémy. V tomto okamžiku jsem ale pociťovala hluboký nedostatek praxe v oblasti, jež se honosně nazývá utváření mezilidských vztahů. Konverzace s cizími lidmi prostě nebyla, jak by trefně poznamenaly mé studentky, má parketa.

Ale neměla jsem na vybranou.

Otevřela jsem hlavní dveře a ocitla se v malé vstupní hale. Rozhlédla jsem se kolem. Na zdi vpravo jsem uviděla několik řad šedých poštovních schránek, stejně tak vlevo. Místnost uzavíraly dvoukřídlé dveře vyrobené z kvalitního tmavého dřeva, opatřené matnými skleněnými výplněmi a ozdobené pečlivě vyleštěnou mosazí. Jak jsem očekávala, byly zamčené.

Jediný způsob, jak překonat tuto překážku, byl klíča ten jsem neměla – nebo nájemník, který vám bzučákem otevře ze svého bytu.

Nikoho jsem tady neznala.

Mám snad zvonit na zvonky v naději, že mě někdo pustí dovnitř?

Ne. Možná jindy, ale dnes ne.

Vrátila jsem se ven, kde příjemně svítilo slunce. Naproti přes ulici stály tři soukromé domy, vklíněné mezi dva vysoké činžáky. Působily na mne mnohem méně hrozivě, a tak jsem přeběhla ulici a zamířila k prvnímu z nich.

Zazvonila jsem a dveře se otevřely téměř okamžitě.

Stálo za nimi malé dítě, ale už mu spěchala na pomoc jeho matka.

Bohužel mi řekla, že se přistěhovali teprve před sedmi lety a nájemníci v prvním patře jsou tady dva roky.

Ale, dodala ochotně, ten starý pán u sousedů tady prý bydlí už dlouhá léta.

Poděkovala jsem, sešla pár kamenných schodů a vystoupila po jiných, vedoucích k sousednímu vchodu.

Oba domy byly tak blízko u sebe, že mezi nimi nezbýval prostor ani na zaparkování auta, přestože k jednomu z nich vedlo něco jako úzká příjezdová cesta. Asi byl postaven v době, kdy auta byla daleko menší než dnes.

I když před každým z těchto domů byl malý trávník, tento se mohl navíc pyšnit krásně upraveným a dovedně tvarovaným červeným japonským javorem přímo uprostřed pečlivě posekaného zeleného pažitu. Majitel očividně miloval zahradničení a údržbou tohoto kouzelného ostrůvku zeleně jistě strávil spoustu volného času.

Na pronikavý zvuk zvonku zareagovala žena středního věku, oblečená v domácích šatech.

Podívala se na mne, v očích směs zvědavosti a strachu, jev, který bylo možno pozorovat u mnoha newyorských starousedlíků při setkání s cizincem.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem..Jmenuji se Christine Bennettová a zjišťuji podrobnosti o případu, který se tu stal v roce 1950. Vím, že už je to hodně dávno, ale možná vy nebo někdo jiný u vás by si vzpomněl. Moc by mi to pomohlo.“

Dlouhý okamžik mě zkoumavě měřila pohledem.

„Myslíte tu vraždu?“ zeptala se.

Její otázka ve mně vzbudila naději.

„Vraždu paní Talleyové, ano.“

„Tenkrát jsem byla ještě moc malá.“

Pochopila jsem, že mi neprozradí, kolik jí tehdy bylo, abych nezjistila její věk. „Otec by si to jistě pamatoval lépe než já.“

„Byla bych vám vděčná, kdybyste mi dovolila s ním promluvit. A s vámi také, když vás to nebude obtěžovat.“

Přemýšlela o mé prosbě. Jak jste říkala, že se jmenujete?“

„Christine Bennettová. Mohu vám ukázat svou legitimaci.“ Našla jsem v kabelce peněženku a vyndala z ní řidičský průkaz. Zběžně jsem na něj pohlédla, jak to dělávám, a strnula jsem uprostřed pohybu, ruku nataženou v prostoru. Z fotografie jsem se usmívala já v řádovém hábitu.

Než jsem však stačila zareagovat, žena mi vzala průkaz z ruky. „A, vy jste jeptiška. Jen pojďte dál, sestro.“

Okamžitě se ozvalo mé svědomí.

Poslední věc, kterou bych udělala, byl podvod. „Už nejsem jeptiška,“

přiznala jsem se a doufala, že jsem tím nepohřbila své naděje na rozhovor s jejím otcem. „Odešla jsem z kláštera.“

„Rozumím. No, pojďte dál. Jmenuji se Cappicolová a otec Antonetti.

Počkejte, prosím, tady. Dojdu pro něho.“

Odešla i s mým řidičákem a já si vzpomněla, že mi teta Meg vyprávěla, jací Italové bývali výborní zahrádkáři. Také na to byli jaksepatří pyšní.

Paní Cappicolová se vrátila za pár minut v doprovodu malého staršího muže s bílými vlasy a bílým knírem.

Pozdravili jsme se a ona mi vrátila můj průkaz. Všichni jsme se posadili v obývacím pokoji.

„Vy se zajímáte o tu vraždu?“

oslovil mě stařec ze svého pohodlného křesla.

„Ano.“

„Prozradila byste mi, proč?“

„Ráda bych konečně odhalila pravdu o vině či nevině těch mladých mužů.“

„Přece šli do vězení, nebo ne?“

„To ano, ale neproběhl s nimi žádný soudní proces, a mám své pochybnosti i o tom, jak důkladně se vedlo vyšetřování.“

Já si myslím, že to udělali.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Viděl jste je někdy, pane Antonetti?“

„No jistě. V sobotu a v neděli se někdy procházeli tady po ulici.

Tenkrát jsem byl mladý, čtyřiačtyřicet.

Nesedával jsem doma a nepozoroval svět z okna, jako to dělám dnes, ale párkrát jsem je zahlédl.“

„Bál jste se jich?“

„Ne, já osobně ne. Ale o ženu a dcery jsem strach měl.“

Já se jich bála,“ ozvala se paní Cappicolová.

Otočila jsem se k ní. „Proč?“

„Nevypadali – normálně.“

„Chovali se někdy tak, aby to nahánělo strach? Chňapali po lidech na ulici, obtěžovali kolemjdoucí nebo se prali se svou matkou?“

„Ne, naopak,“ odpověděl otec.

„Chodili poslušně, jeden nalevo od ní a druhý zprava. Nic víc.“

„Párkrát jsem je také viděla s tou dívkou,“ vzpomněla si paní Cappicolová. „Takovou blondýnkou. To ona je našla.“

„Kde jste byli, když přijela policie?“

„V kostele,“ řekl otec. „Byly Velikonoce. Vraceli jsme se domů a vidíme, že celá naše ulice je plná modrobílých policejních aut.“

„Právě vynášeli její tělo,“ pronesla paní Cappicolová šeptem. „Něco takového jsem v životě neviděla. A pak odvedli ty bratry. Měli na rukou želízka.“ Zavrtěla hlavou. „Kdo by si byl pomyslel, že se něco tak hrozného stane právě tady.“

„Neznali jste náhodou paní Talleyovou osobně?“ zeptala jsem se s nadějí.

Starý pán se usmál. „Tady v těch domech žije spousta lidí. A všichni jsou tu cizinci. Každý z nich.“

Zbývala mi už jen jedna otázka. „A co jejich otec.

Potkali jste ho někdy?“

Pan Antonetti pokrčil rameny, jeho dcera sešpulila rty a zavrtěla hlavou.

„Žádný otec nebyl,“ zamyslel se.

„Psali to v novinách.“

„Děkuji vám.“ Přešla jsem k místu, kde seděli, a rozloučila se. „Vážím si toho, že jste mi věnovali svůj čas.“

„No,“ opáčila dcera, „doufejme, že vám to pomůže.“

Ujistila jsem ji, že vše, o čem jsme mluvili, je pro mne velice cenné.

Sama jsem o tom ale tak přesvědčená nebyla.

Přešla jsem k poslednímu ze tří domů a zmáčkla tlačítko zvonku.

Nikdo ale nebyl doma, a protože se můj žaludek začal důrazně hlásit o svá práva, vrátila jsem se k autu a pustila se s chutí do svačiny.

·

7

Patřím mezi vytrvalé lidi. A protože mi zbýval volný půlden a nechtěla jsem promarnit ani minutu, vrátila jsem se znovu do domu Talleyových. Pravda, nebylo jiné cesty dovnitř než zazvonit na náhodně vybraný zvonek, nebo čekat, až někdo půjde ven nebo domů, a doufat, že mi dovolí vejít.

Byl tady však ještě suterénní byt pro správce domu. Zkusila jsem zazvonit a bzučák téměř okamžitě odblokoval západku dveří. Sjela jsem výtahem o patro níž.

Čtyřicetiletá, možná padesátiletá žena – opět se projevila má neschopnost odhadnout věk –otevřela dveře.

„Ahoj,“ uvítala mě skoro přátelsky.

„Jestli hledáte byt, máme plno až po střechu, ale tady se můžete zapsat na seznam čekatelů.“

„Krásný dům,“ snažila jsem se ji uklidnit. „Hlavně ta mosaz na dveřích v hale se mi líbí.“

Viditelně jsem zahrála na správnou strunu. Usmála se. „Sama se o to starám.“

„Víte, já nehledám byt. Popravdě –prošetřuji vraždu, co se tady stala v roce 1950.“

„Jo, ta s těma dvojčatama.“

„Ano, to je ona. Vy jste ještě mladá, nemůžete si to pamatovat, ale zajímalo by mě, jestli tady neznáte někoho, kdo tu v té době už bydlel.“

„Dobrá, podíváme se.“ Na moment se zamyslela.

„Pojďte dál, než to najdu.“

„Děkuju.“ Vešla jsem do malého obýváku a čekala.

Žena zmizela, aby se vzápětí vrátila s tlustou knihou.

„Mám tady všechny nájemníky i s datem, kdy se přistěhovali. Cože to bylo za rok?“

„Devatenáct set padesát.“

„Devatenáct set padesát. Dejte mi minutku.“ Nasadila si brýle, otevřela knihu a začala obracet stránky.

„Nebude vám vadit, když se zeptám, proč to chcete vědět?“ oslovila mě a vzhlédla ke mně.

„Zajímají mě ti bratři, synové té zavražděné paní.“

„Ti, co to udělali?“

„No – ano, ti, co se o nich říká, že to udělali.“

„Myslíte tím, že to možná nebyli oni?“

„Opravdu nevím.“

„Hmm.“ Vrátila se ke knize. „Tady je jedna, Selma Franklinová, byt 3

C. Žije tady od roku 1938.“

Znělo to neuvěřitelně. „Chcete tím říci, že ta žena bydlí ve stejném bytě přes padesát let?“

„No jistě. Už asi miliónkrát mi vyprávěla, jak se sem přistěhovala jako nevěsta, vychovala tady děti, pochovala manžela. ‚Mne odsud vynesou nohama napřed,‘ říká.

A je to pravda. Už nikam moc nechodí. Rádi by ji odsud vystrnadili, jestli víte, co myslím.

Je to pěkný dvoupokoják. Dostali by za něj majlant. Ale je to stará ženská a nevědí, jak na ni, nájem jí zvednout nemůžou. Tady je další, Annie Halpernová, bydlí v 5 E.

Přistěhovala se sem v roce 1948.

Už velice špatně slyší.“

Povzbuzena příznivými zprávami, vše jsem si pečlivě zapisovala.

„Myslela jsem, že jich tu bude víc, ale asi jsme skončily. Od té doby, co jsme se sem před dvanácti lety nastěhovali, hodně rodin odešlo na Floridu a pár nájemníků už zemřelo.“

„Paní správcová, jestlipak byste mě dovedla k jedné z těch žen? Třeba k paní Franklinová, protože lépe slyší.“

„No to bych, hádám, mohla.“

Uvědomila jsem si, že bych ji měla odměnit za nevšední ochotu.

Vyndala jsem z peněženky desetidolarovou bankovku. „Jsem vám za všechno opravdu velmi vděčná,“ řekla jsem.

„Ale to jste nemusela,“ zabručela a „pětku“ hbitě uklidila.

„To je v pořádku.“

„Tak jdeme. Zkusíme byt 3 C.“

Selma Franklinová byla menší, kulaťoučká žena, jejíž obličej jako by se stále smál. Měla upřímnou radost, že má společnost, že si s někým může vypít šálek čaje a sníst něco sladkého. Cítila jsem, že i kdybych se od ní nic nedověděla, nebyla by to ztráta času.

Vkusně zařízený obývák zářil čistotou, nikde ani smítko. Téměř na každém vodorovném povrchu v místnosti byly rodinné fotografie; více než padesát let vzpomínek bylo pečlivě zdokumentováno. Ve mně to budilo dojem, že jsem ve společnosti šťastné ženy.

„Vezměte si, drahoušku,“ pobízela mě paní Franklinová, protože zatím jsem jen usrkávala horký čaj, ale koláče z tácku na stole jsem ještě neochutnala.

„Děkuji,“ vzala jsem si jeden lákavě vypadající kousek a s chutí se do něho zakousla. Byl skutečně vynikající.

„Vy jste mě snad musela očekávat.“

„Vždycky tu něco mám. Lidé ke mně často chodí.

Mám přátele, sousedy. Naše děti se tady občas zastaví.“

„Teď chápu proč.“

„Chcete se dovědět něco o té vraždě?“ Paní správcová ji nezapomněla upozornit na účel mé návštěvy.

„Cokoli si pamatujete.“

„Všechno,“ řekla. „Jako by to bylo včera. Policii, sirény, novináře shánějící všude informace. Kdo by čekal, že se taková věc stane jen o poschodí výš.“

„Znala jste paní Talleyovou?“

„Zdravily jsme se, koneckonců, žily jsme tolik let ve stejném domě.

Chodila s dětmi na procházky a já zase s mými. ‚Dobrý den, paní Talleyová. Koukám, že jste zase vyrazila s dětmi ven,‘ řekla jsem a ona zase: ‚Dobrý den, paní Franklinová, ten váš chlapec ale roste, to vám povím.‘ To byl náš obvyklý rozhovor.“

Jak se k ní ti kluci chovali?“

„Byli tiší, dobře vychovaní. Jen se rozhlíželi kolem sebe. A chodili sem tam. Neviděla jsem je moc mluvit.“

„Projevovali se někdy“ – zaváhala jsem – „násilnicky?“

Její plný obličej se roztáhl do upřímného úsměvu.

„Byli to klidní chlapci. Jenom trochu jiní, to je všechno.“

Přistrčila mi tácek. „Dejte si ještě, drahá.“

Vzala jsem si, abych nepřerušila její vzpomínky.

„Víte, v manželově rodině měli také jednoho takového chlapce. Hezký byl, milý, ale nevyrostl. Zůstal dítětem. Byl to dobrák. Kreslíval obrazy, a dokonce mu sehnali práci, doručoval vzkazy. Stále se usmíval.

Proč by se ho měl člověk bát? A stejně tak tahle dvojčata, byli to hodní kluci. Když jim řekla.Pozdravte paní Franklinovou‘, pozdravili mě. Když se zeptala.Roberte, jaká je barva co svítí na semaforu?‘, on odpověděl: ‚Zelená.‘ A ona na to: ‚Pak můžeme přejít přes ulici.‘“

„To vás ale ta zpráva, že zavraždili svou matku, musela šokovat.“

„Víte, drahoušku, policie musela někoho chytit. Představte si, že vejdete do bytu, kde je mrtvá ženská, dva chudáci synové u ní a všude kolem samá krev. Jaký je nejpohodlnější závěr? Že to udělali oni. Copak jste někdy viděla, aby se policajt v práci přetrh?“

„Takže připouštíte, že je možné, že jsou nevinní?“

„Záleží na tom, co já si myslím?“

Vstala ze svého hlubokého křesla, aby dolila čaj. „Šálek horkého čaje, to je moje,“ přiznala.

„To záleží,“ řekla jsem, a když jsem uviděla její zmatený výraz ve tváři, dodala jsem: „Mne zajímá, co si myslíte.“

„Domnívám se, že policie tomu moc času nevěnovala a nikoho nijak důkladně nehledala. Měli v záloze ty dva nešťastníky, kteří v bytě sáhli na všechno možné, jak to děti dělávají. Navíc nedokázali nic vysvětlit – a bylo to.

Myslím, že to mohl klidně udělat někdo jiný.“

„Ale kdo?“

„To vám nepovím. Pracovala u nich ta malá blondýnka – ona objevila mrtvolu. Kdo ví? Mohla se pohádat s paní Talleyovou. Možná přišel správce s ultimátem, že ty mladíky tady už nechce. Ten chlap tenkrát –už si nevzpomenu na jeho jméno –nebyl zrovna nejpříjemnější. Tak se mohli chytnout. Nebo zaměstnanec od plynařů, který zrovna přišel zapisovat stav plynoměru. Pak vyjel výtahem nahoru, aby se podíval, jestli tam nenajde nějaký prázdný byt, nabízející se k vyloupení.

Myslíte si, že se takové případy nestávají? Někdo zazvoní, jedno z dvojčat otevře a bác. Je po ní.“

Skoro současně, jak to vyslovila, rozdrnčel se zvonek u dveří. Zvedla se z křesla, přešla ke dveřím a zavolala: „Kdo je tam?“

„Andy,“ odpověděl sotva slyšitelný hlásek.

Paní Franklinová se podívala do chodby kukátkem, pak otočila klíčem v zámku a otevřela. Do chodby vlétl jako vítr malý klučina.

„Andy,“ zavolala stařenka, zdvihla kloučka do náruče a zasypávala ho polibky. „Věděla jsem, že přijdeš.

Mám tady pro tebe něco na zub.

Upekla jsem ti koláč.“ Postavila ho zpátky na zem.

Stydlivě se na mne podíval, pak si sedl k tácu s koláči a do každé ruky si vzal jeden kousek. „Mamka tě pozdravuje.“

„A já zase tvoji krásnou maminku.“

Paní Franklinová se celá rozplývala.

Asi minutku si něco špitali a pak se Andy rozloučil a odešel. Paní Franklinová za ním zamkla dveře.

„Pojďte sem, něco vám ukážu,“

řekla ještě u dveří,

„když někdo přijde, podívám se tímhle kukátkem.“

Poťukala na něj prstem. „Ale takového malého špunta není vidět.“

„Takže jestli paní Talleyová někoho pustila k sobě do bytu, věděla, kdo to je.“

„Stoprocentně. Ale pokud byl u dveří dříve někdo z bratrů, kdo ví.“

„V novinách psali, že dvojčata byla naučena nikomu neotevírat.“

„Děvenko,“ zatvářila se stará paní pohrdavě, „něco vám o těch novinářích povím. Ti reportéři chodili od bytu k bytu, všude strkali svůj nos a vyptávali se na kdejaký drb. A víte, co udělali pak? Stejně si to do novin napsali tak, jak to potřebovali. Tahle paní prý prohlásila tohle a tamta zase něco jiného. Nic takového neřekly.

Všechno si vycucali z prstu. Dnes máte televizi. Slyšíte otázku a vidíte člověka odpovídat. Ale v roce 1950

, kdo měl televizi? Řeknu vám, že od té doby, co se to stalo, jsem už nikdy neotevřela dveře, aniž bych se předtím podívala, kdo tam stojí.“

„Mám ještě jednu otázku,“ položila jsem svůj šálek s čajem na stůl a pohlédla jsem na svou příjemnou společnici. „Vzpomenete si na pana Talleyho?“

„Talley? Žádný pan Talley neexistoval. Určitě ne od té doby, co tady bydlím.“

„Víte to jistě? Váš byt byl v jiném poschodí. Mohl odcházet brzy a –“

„Drahoušku, jak vám říkám.

Žádného pana Talleyho jsem neznala. Má nejlepší kamarádka Harriet Cohenová, ať odpočívá v pokoji, měla dveře vedle Talleyových.“

„Rozumím.“ Vstala jsem a udělala dva kroky k ní, abych se rozloučila.

S potížemi donutila své tělo zvednout se z křesla.

„Vezměte si pár kousků s sebou. Na doma.“

„No, já –“

„Ať to tady neztvrdne.“ Chtěla mi tím naznačit, že bych jí tím udělala radost.

Musela jsem slíbit, že se určitě zastavím, pokud se sem ještě vrátím. Napsala jsem si i telefonní číslo pro případ, že by mě napadla ještě nějaká otázka.

Pak jsem odešla. Když jsem vykročila k výtahu, uslyšela jsem za sebou známý zvuk západky, jak se otočila v těžkých dveřích.

Stále ještě bylo dost času, abych zašla i k té druhé nájemnici, která tu žila už v roce 1950 , ale já jsem teď měla v hlavě něco jiného. Člověk, s nímž jsem hlavně potřebovala mluvit, byla Magda Wandowská.

Ale neměla jsem nejmenší tušení, kde ji mám hledat.

·

8

Rozhodla jsem se zahájit pátek tím, že zajdu za Jamesem Talleym a pokusím se s ním promluvit.

Jakmile jsem se objevila v Greenwillow, paní McAlpinová mě hned zajala a odvedla asi na čtvrt hodinky do své kanceláře. Je to žena, která se vždy dokonale ovládá a vystupuje spíše rezervovaně.

Když jsem jí ovšem barvitě vylíčila vše, co se doposud událo, její oči zahořely nevídaným vzrušením.

Neskrývala nadšení nad tím, jak obrovský je to pokrok. Požádala jsem ji o svolení setkat se znovu s Jamesem Talleym a ona mě k němu bez odkladů odvedla.

Jeho pokoj se podobal tomu, jaký má Gene, jen nábytek byl jinak sestaven a závěsy a povlečení měly jinou barvu. Paní McAlpinová odešla a nechala mě stát na prahu.

„Ahoj, Jamesi,“ řekla jsem.

Seděl ve svém křesle, ale jakmile uslyšel své jméno, zvedl hlavu.

„sem Chris. Mohu jít dál?“

Neodpověděl.

Vstoupila jsem dovnitř a posadila se na židli u stolu.

„Nedávno jsme se potkali.

Pamatuješ?“

Pokýval hlavou. Pak se zeptal.

„Víte, kde je můj bratr?“

„Zatím ne, ale snažím se to zjistit.

Dělám, co je v mých silách.“

Pozorně jsem sledovala, jestli z jeho tváře nevyčtu nějaký náznak uznání, ale nic jsem nezpozorovala.

Znenadání jsem vystřelila.

„Pamatuješ se na Magdu, Jamesi?“

Tentokrát byla patrná reakce. Jeho hlava se prudce vyhoupla nahoru a oči jako by se rozsvítily.

„Vzpomínáš si, jak tebe a bratra brávala Magda na procházku?“

zeptala jsem se něžně.

„Magda,“ zaslechla jsem.

„Ano, Magda. Byla to moc hezká dívka, že ano?“

Ale už jsem ho ztratila. Otočil se, zahloubán sám ve svých myšlenkách. Pokud to opravdu myšlenky byly.

Kdo ví, jakým melodiím naslouchal James Talley.

V půl jedenácté, hned poté, co jsem se pozdravila s Genem, zvedl seržant Brooks telefonní sluchátko.

„Mám to,“ řekl, když poznal, kdo je u telefonu.

„Ty spisy? Opravdu?“

„Přímo tady před sebou.“

„Ale dřív než za hodinu u vás nebudu.“

„Jsem tu celý den.“

Moc ráda řídím auto. Z kláštera svatého Štěpána jsem jednou měsíčně jezdila do Oakwoodu a každý ten výlet jsem si dokonale vychutnala. Něco mě přitahovalo na tom být sama v autě, být kapitánem na své vlastní lodi. Uspokojovalo mě to. A nyní jsem uháněla do Brooklynu, abych se podívala na materiály k případu vraždy paní Talleyové.

Myslela jsem na Prosta, jeho poezii a na cestu, kterou jsem opustila, v níž už nepokračuju. Ale ne se smutkem, mé myšlenky byly radostné. Jsem přesvědčena, že cesta, po které se ubírám právě teď, je ta pravá.

Poznala jsem mnoho lidí, kteří mi chybějí stejně jako vztahy, které jsem zanechala v klášteře. Stýská se mi i po přátelích a způsobu života, jenž nepostrádal naplnění a smysl.

Přesně si vybavuji ten okamžik, kdy jsem klášter spatřila poprvé jako návštěvník, ještě předtím, než jsem tam vstoupila. Byl děsivý, jak říkají dnešní mladé dívky, ohromující, důstojný a úchvatný. Stojí na zahradě, kterou sdílí společně s fakultou, na níž jsem později studovala a pak i učila. Setkala jsem se tam s vřelou srdečností jeptišek a cítila dívčí náklonnost novicek.

„Víš,“ řekla mi jedna z nich, když jsme se procházely zahradami, „máme tady překrásný výhled na řeku Hudson.“

Já sice žádnou řeku neviděla, ale nechtěla jsem se prozradit, abych náhodou svou průvodkyni neurazila.

Později, to už jsem sama byla novickou, jsem se dovtípila, že se jednalo o jakousi legendu. „Výhled na řeku“, o němž se každá sestra tu a tam zmínila, hlavně návštěvníkům a nastávajícím novickám, neexistoval. Všechno to byl jen mýtus. Dokonce ani v zimě, kdy větve stromů byly holé a vzduch chladný a suchý a mohli jste vidět na míle daleko, tady řeka vidět nebyla.

Jednou jsem dokonce vyšplhala do nejvyššího patra v domě matky představené a tajně pro sebe ukradla pohled oknem směřujícím na západ a – nikde nic. Trochu mě to rozesmutnilo, ale uchovala jsem to jako tajemství. I jeptišky by měly rozumět mystifikaci.

„Procházel jsem to dneska ráno,“

řekl seržant a pokývl hlavou k tlustému fasciklu převázanému provázkem, který ležel na jeho stole. „Musím se přiznat, že jsem měl při čtení občas dost smíšené pocity.“

„Mohl byste být konkrétnější?“

„No, našel jsem tam pár věcí, které by podle mého názoru chtěly dotáhnout do konce. Takovou polovičatou práci nemám rád.

Někdo to asi pěkně odflákl.“

„Možná nebylo třeba na tom pracovat,“ popíchla jsem ho, dokonale převtělena do role ďáblova advokáta. „Možná se ta dvojčata opravdu provinila a nebylo co řešit.“

„Já nevím. Kdyby to byl můj případ, asi bych pár věcí jen tak nepustil a důkladně si je prověřil.“

„Co konkrétně máte na mysli,“

snažila jsem se nevypadat příliš dychtivě.

„Například ten nůž.“

„Co je s ním?“

„Něco vám předvedu.“ Otevřel horní zásuvku svého psacího stolu a vytáhl z ní dvanáctipalcové pravítko.

„Tohle je nůž, kterým se mě chystáte bodnout. Ukažte mi, jak ho budete držet.“

Vzala jsem pravítko do pravé ruky a pevně stiskla prsty kolem pomyslné rukojeti. „Asi nějak takhle.“

„Vidím, že nejste profík. Musíte na to jinak.“ Otočil mou sevřenou rukou tak, aby plocha pravítka byla vodorovně. „Tím vaším způsobem by se nůž mohl vzpříčit mezi žebry.

Dost nechutné, co? A podívejte se, kde máte prsty. Dotýkají se více okrajů než plochy. Ale otisky sejmuté z nože jsou čisté, zřetelné a celé. A některé z nich pocházejí z čepele.“

„Četla jsem o tom v novinách,“

řekla jsem s pocitem rostoucího vzrušení. „Podle mého názoru dvojčata sebrala nůž ze zvědavosti, aby se na něj podívala, nikoli aby ho použila.“

„To jsme dva. A je tady ještě něco.

Myslím, že ti, co případ vyšetřovali, měli víc proklepnout další lidi, kteří měli možnost dostat se do bytu. Třeba nějaké pobudy, co se poflakovali kolem domu a mohli vysledovat, kde paní Talleyová bydlí.“

„Nebo údržbář od plynařů,“

vzpomněla jsem si na Selmu Franklinovou.

„Nebo tak, správně. Ale po čtyřiceti letech to už stejně nezjistíme.“

„To je pravda. Ale pár jmen přece jen máme a ti lidé možná ještě žijí.“

„Snad.“ Podíval se na hodinky a já se bála, aby se nevymluvil, že má ještě nějakou práci a musí už jít.

„Co kdybychom pokračovali v našem rozhovoru někde u oběda?“

„Díky. Mám v autě sendvič.“

„Nechte si ho na večeři. No tak!

Půjdem?“ Odšoupl židli dozadu a vstal.

„Přemluvil jste mě.“

„Tak se mi to líbí.“ Cestou z kanceláře se ještě zastavil u jednoho stolu a něco tam rychle vyřídil.

Vyšli jsme na ulici a za pár minut už jsme seděli v malé útulné restauraci asi o dva bloky dál. Číšnice seržanta znala a dobírala si ho, že musí mít práce nad hlavu, když se tam už tak dlouho neukázal.

Přelétla jsem očima jídelní lístek, a když se servírka vrátila, aby si napsala naši objednávku, řekla jsem jí: „Tuňáka s rýží, prosím, a k tomu hlávkový salát a rajče.“

Můj společník jí však posunkem naznačil, aby nic nepsala, a obrátil se na mne. „Vsadím se, že přesně totéž máte v autě na večeři. Trochu se odvažte, užijte si to.“

Určitě jsem se začervenala. Měl absolutní pravdu, trefa do černého.

„Tak tedy plněné lilky,“ zamumlala jsem nejistě a napila se minerálky.

„A sklenici ledové kávy,“ dodala jsem, než se dívka začala věnovat seržantovi.

Stručně řečeno, byla jsem nervózní, ostatně jako často v mém životě.

Seděla jsem u jednoho stolu s mužem, který mě nesmírně přitahoval. Nešetřil úsměvy, choval se přirozeně a jeho bujné kudrnaté vlasy mě fascinovaly.

Volaly sice po hřebenu nebo kartáči, ale obojího se jim dostávalo zřejmě jen zřídka. Sledoval mě svýma šedýma očima, jež nikdy neuhnuly a vyzařovala z nich upřímnost. Byl ke mně laskavý a pomáhal mi s tím, s čím bych si sama nevěděla rady.

Věřte nebo nevěřte, za celých třicet let života jsem se nikdy neocitla –nesmějte se – v tak intimní situaci.

Seděli jsme u sebe tak blízko, že jsme se mohli dotýkat.

Já, která nikdy s mužem nic neměla.

Poprvé v životě jsem si uvědomila, že jsou-li muž a žena spolu, blízko jeden druhému, myšlenky na vzájemný dotyk, tělesný kontakt se v hlavě vyrojí zcela přirozeně. Moc mě to ale neuklidnilo.

Když servírka odešla od našeho stolu, prohledal seržant kapsy a po chvíli vytáhl mnohokrát přeložený kus papíru – nakonec se z toho vyklubalo několik listůa začal je rozkládat. Měl popsaných více ploch, takžejak jsem mluvila –obracel stránky sem a tam, aby se dostal k požadované informaci.

Vypadalo to jako chaotická a neefektivní metoda psaní poznámek, ale k mému překvapení našel vždy velice rychle to, co hledal.

„Pročetl jsem si v těch spisech nejdůležitější místa,“ řekl. Je evidentní, že ti hoši, co na tom případu dělali, si byli zatraceně rychle jistí, kdo to udělal. Asi hned v okamžiku, kdy vkročili do bytu rodiny Talleyových.

A je tu spousta důvodů s nimi souhlasit. Ale jak už jsem řekl v kanceláři, je možné, že se spletli.

Řekněme si na rovinu, že jestli neměli pravdu, bude skoro nemožné to dokázat.“

„Ale mohli bychom prověřit nějaké možnosti,“ navrhla jsem.

„Můžeme prověřit cokoli.“

„Mluvili jsme o tom plynaři. To by mohla být jedna z možností, nebo ne?“

„To jo. Nějaký chlápek se dostane do baráku z absolutně legálních důvodů – zapsat stav měřičů nebo doručit balíček – a pak se porozhlédne kolem, jestli tam na něj nečeká nějaký byt, co si říká o vykradení. Mohl vyjet do čtvrtého poschodí, zazvonit u dveří, vpadnout dovnitř a zavraždit ji. Ale má to spoustu děr.“

„Povídejte.“

„Zaprvé, zabil ji kuchyňským nožem. Lupiči většinou nenosívají tento druh nožů, a ta dívka, co v rodině pracovala, vražednou zbraň bezpečně identifikovala.“

Nahlédl do svých poznámek.

„Magda,“ pomohla jsem mu.

„Správně. Magda Wandowská.

Předpokládejme, že to udělal ten plynař. Proč ale nic neukradl?“

„Z toho bytu se nic neztratilo, ani to tam nebylo rozházené?“

„No, nepořádek tam byl, to jo, ale to byla práce těch dvojčat.

Pravděpodobně ale nic nechybělo.

V toaletním stolku se našly šperky, samé pěkné kousky, diamantový prsten například. A navíc. Takový člověk neskončí u jedné vraždy.

Dřív nebo později ho chytí a jeho otisky se shodují s ostatními případy, kde se nápadně podobá způsob provedení.“

„Ale policie byla přesvědčena, že má vrahy.“

„To je fakt, ale přesto se měli snažit víc.“

„Dobře,“ ustoupila jsem a vzdala se teorie s plynařem.

Nevadilo mi to, stejně se nedala dokázat. „Připusťme, že pachatelem je Magda.“

„Osmnáctiletá holka ubodá ženskou k smrti.“

„Proč ne?“

„Zdá se mi to trochu přitažené za vlasy.“

„Vypověděla, že odešla z bytu v poledne na Velký pátek a šla do kostela. Mohla klidně zabít paní Talleyovou, ještě než odešla.

Věděla, že do neděle, kdy se zase slíbila vrátit, se tady nikdo neukáže.

Třeba se pohádaly a zabila ji v afektu. Neplánovaná vražda.“

„Ale zapomněla jste na ta dvojčata,“ uvažoval seržant Brooks nahlas. „Magda je znala. Věděla o jejich mimořádné paměti, že si vzpomenou na vše, co se stalo.“

„Máte pravdu. To mě skutečně nenapadlo.“

„Takže nemohla riskovat prozrazení. Že budou později vypovídat, co viděli. Což v podstatě vyřazuje z okruhu podezřelých každého, kdo něco věděl o výjimečných schopnostech těch mladých mužů.“

„A jsme zpátky u plynaře,“ řekli jsme téměř unisono a rozesmáli se.

„A dál, jak se to jeví,“ pokračoval seržant, „z těch bratrů nevypadlo ani slovo. Jestli to udělali a uvědomovali si to, pak to dokážu pochopit. Ale pokud jsou nevinní, proč se nebránili? Žádné prohlášení, zapírání, nic.“

„Byli v šoku.“

„Beru. Ale že s tím šokem někdo předem počítal, to se mi nezdá.“

„Což, jak jste sám před minutkou řekl, zprošťuje podezření každého, kdo je znal.“ Vypadá to, že mě čeká pěkná dřina.

„Možná to udělali.“

„Popisovali je jako poslušné a nevýbojné.“

„Nejsem sice psychiatr, ale ve své praxi jsem se už setkal s několika případy, kdy naprosto normální lidé dostali těžký záchvat zuřivého šílenství. Můžeme vyloučit, že něco podobného potká retardovaného člověka?“

„To samozřejmě nemůžeme. Ale s Jamesem jsem dvakrát mluvila a působil na mne spíš jako starý, smutný muž než jako člověk překypující zlobou a hněvem.“

„Nezapomínejte, že prošel těžkým duševním otřesem.

Už není tím člověkem, jakým býval před vraždou své matky.“

„Vzdávám se. Zase máte pravdu,“

přiznala jsem.

Začala jsem ztrácet naději. To ale neznamenalo, že už jsem poražena.

„Musím najít Magdu,“ napadlo mě a jiskřička naděje se znovu rozhořela.

„Podle zákona velkých čísel by měla být stále naživu a má intuice mi říká, že z toho, co se tenkrát odehrálo, nic nezapomněla.“

„Chcete se sejít s tou ženou, i když víte, že mohla spáchat vraždu?“

„Víte, já tomu ve skutečnosti nevěřím. Jsem ale přesvědčena o tom, že znala rodinu Talleyových daleko důvěrněji než kdokoli jiný.“

„To bezesporu.“

„A existuje-li něco, co není v těchto materiálech, ona by to mohla vědět.

Jen mi poraďte, jak ji mám po čtyřiceti letech najít.“

Vytáhl ze svých papírů ten spodní, přeložil ho napůl a pak ještě jednou a k hornímu okraji takto vzniklé stránky napsal: Magda Wandowská.

„OK,“ zamyslel se,

„zopakujme si vše, co o ní víme. V

roce 1950 jí bylo osmnáct a krátce předtím emigrovala do Spojených států z východní Evropy. Je oddaná katolička. Buď zůstala doma, aby se postarala o své stárnoucí rodiče, nebo se vdala. Jestli ano, bude mít jiné jméno.“

„To je jistě pravda, ale určitě by se vdávala ve farním kostele a tam museli zveřejnit ohlášky. A měli by také záznam o sňatku.“

„Správná úvaha,“ řekl pochvalně.

„Můžu tam příští týden zajet a poptat se kolem.“

„Ne. Jenom mi pomozte zjistit, kde ten kostel je, a já to vyřídím. Mám s duchovními větší zkušenosti, věřte mi.

Zkoumavě se na mne podíval.

„Dobře. Tak, to bychom měli.“

Ještě něco mi vrtá hlavou.“ Napila jsem se své ledové kávy. Byl to spíš takový výstřel do tmy. „Talleyovi si žili na úrovni. Magda dostávala zaplaceno dolar na hodinu. Když jsem pročítala kopie těch starých novin, v Timesech jsem nahlédla i do inzerátů nabízejících pracovní příležitosti. Víte, že lidé si v roce 1950 vydělávali průměrně jen padesát sedm a půl centu na hodinu?“

Mile se na mne usmál. „To jsem nevěděl.“

„Takže dolar na hodinu za uklízení a opatrování bratrů byl pěkný peníz.“

„Souhlas.“

„A nevypadá to, že by paní Talleyová vůbec někde pracovala.“

„Jestli Magda byla jediná opatrovnice, tak určitě ne.“

„Z čeho tedy žila,“ pohlédla jsem mu do tváře.

„Mluvíte o nezvěstném manželovi?“

„Přesně tak. Ani na jednom mikrofilmu jsem o něm nenašla jedinou zmínku.“

„Píše se o něm v těch dokumentech.“

„Opravdu?“ Byla jsem

přesvědčená, že jsem právě svědkem úžasného objevu. ‚Jak ho našli?“

„No, nejdřív rozjeli podobné pátrání jako vy, úvahy, předpoklady.

Pak obešli místní banky a vyhledali tu, kde měla paní Talleyová uložené peníze. Vždycky jednou měsíčně se jí objevil na účtu nový vklad, šekem, stále stejná suma. A pak už to byla jen rutinní záležitost zjistit, kdo ty šeky vypisoval.“

Doufala jsem, že na mně není vidět to obrovské zklamání, které jsem cítila. „Je jeho jméno a adresa ve složkách?“

„Samozřejmě. Dám vám to, až se vrátíme zpátky na stanici.“

Posunkem přivolal servírku.

„Nemáte ještě chuť na moučník?“

zeptal se mě.

„Ne, já ne.“

Podíval se na účet a vytáhl peněženku. Já jsem vylovila z kabelky svou a očima přelétla výslednou sumu k zaplacení.

„To je na mne,“ řekl.

„Seržante, ten oběd byl spíše pracovní a vy mi velice pomáháte.“

Zdálo se, že ho to pobavilo. „Co kdybyste mi to oplatila někdy příště, když na tom tak trváte?“

Zatímco pronášel své skryté pozvání, vzala od něho dívka účet a odešla ke kase.

„Děkuju.“

„Pojďte, vrátíme se a ponoříme se do těch lejster.“

·

9

Byl překrásný teplý a suchý den. To neodbytné vlhké letní horko zatím ještě do města nedorazilo. Lehký vánek přinášel příjemnou vůni ovoce a zeleniny, linoucí se z malého obchůdku, který jsme právě míjeli.

„Vy jste učitelka?“ zeptal se.

„Ano. Jak jste to uhodl? Chovala jsem se u oběda jako odměřená nervózní kantorka?“

„Nic takového. Je ale červen a vy nejste v práci. Zdálo se mi to jasné.

Co učíte?“

„Angličtinu.“

„Uh.“

„Poezii,“ dodala jsem rychle, abych ho uklidnila. „Ne gramatiku.“

„To už je lepší. Na střední škole?“

„Na fakultě. Tento podzim povedu kurz Poezie a současná žena.“

Zasmála jsem se svému soukromému vtipu.

„To zní legračně.“

„Také mi to tak připadá.“

„Mně trvalo sedm let, než jsem získal vysokoškolský titul. Studoval jsem při práci.“

Zaujalo mě to. „Muselo to být náročné. Dlouhé dny a těžké noci probdělé nad knihami.“

„Bylo. Ale stálo to za to. Teď mě ale napadá, že kurz Poezie a současná žena mi určitě chybí.“

Znovu jsem se zasmála. „Mně také.

Chtěla jsem si přes léto všechno připravit a celkem mi to šlo, dokud jsem si nenabrala navíc tenhle případ.“

„No, uvidíme, co se z toho ještě vyklube. Mimochodem, jmenuju se Jack.“

„Ahoj, já jsem Chris.“ Podali jsme si ruce. Měl pevný stisk a, jak už jsem řekla, byl přesně podle mého gusta.

„Jak jsi daleko s přípravami na ten kurz?“

„Mám jen úplný začátek. Myslela jsem, že bych měla zahájit něčím konkrétním, známým, úplně základním.“

„Čím?“

„Otrhej ta růžová poupátka, dokud smíš,“ citovala jsem.

„Amen,“ řekl seržant Brooks a otevřel dveře policejní stanice.

Složky případu číslo 211/50 byly tlusté a těžké, svázané ušmudlaným provázkem. Přestože seržant-ještě jsem si nezvykla uvažovat o něm jako o Jackovi – byl trochu skeptický, pokud jde o důslednost vyšetřování, ukázalo se, že bylo daleko komplexnější, než jsem sama odhadovala.

Nejpřesvědčivější část všech dokumentů samozřejmě

představovaly fotografie, černobílé, ty nejotřesnější záběry, co jsem kdy viděla. Člověk na ně vyjeveně zírá a napadne ho, jestli snad autor neměl nějakou zvrácenou úchylku zobrazovat hrůzné detaily. Byly tam snímky paní Talleyové pořízené ze všech možných úhlů, fotografie kuchyně se všemi skvrnami od krve, postříkaných záclon a koberců.

Detail nože. Krvavé šmouhy v pokoji dvojčat a v koupelně.

Poté co si prohlédnete tyhle fotky, snadno pochopíte výrok policisty, uveřejněný v novinách: Jenom šílenec mohl udělat něco takového.

Oběť měla řezné rány po celém těle.

Označení „šílenec“ ale k popisu dvojčat nesedělo. Byli opoždění, to ano, ale zdaleka ne šílení.

„Samá krev, co?“ ozval se Jack stojící vedle mne.

„Je to ještě horší, než jsem čekala.“

„Při soudním jednání byl tenkrát velice důležitý popis místa činu.

Policie pořídila spoustu snímků, a dokonce sehnali i někoho, aby udělal schematický nákres místa činu.“ Prolistoval desky. „Tady je to, s podpisem i datem.“ Položil přede mne list papíru.

Plánek na milimetrovém papíře připomínal jeden z těch, které se zhotovují, chceme-li byt pronajmout.

Tady byl navíc zakreslen nábytek a v kuchyni naznačen obrys těla a značka, kde ležel nůž. Ani rozměry místností nechyběly. Obývák měl dvanáct krát dvacet stop, slušná velikost, a obě ložnice byly jen o málo menší.

Rychle jsem si plánek bytu načrtla do notesu a odsunula obrázky stranou, abych se mohla věnovat záznamům výslechů.

Na základě Magdiny výpovědi navštívila policie kadeřnici paní Talleyové na King’s Highway.

Potvrdilo se, že byla objednána na půl desátou na Velký pátek a určitě přišla včas. Marie Guerreira jí umyla hlavu a natočila vlasy na natáčky. Paní Talleyová pak seděla pod vysoušečem vlasů obvyklých třicet minut a četla jeden z těch ženských časopisů, na které měl salon předplatné. Marie jí pak upravila účes a paní Talleyová jí před odchodem popřála šťastné Velikonoce.

Překvapilo mě, kolik sousedů rodiny Talleyových bylo vyslechnuto. Rychle jsem prolistovala všechny záznamy.

Nevypadalo to však, že by nám mohly nějak významně pomoci, částečně i proto, že přinejmenším polovina z těch lidí vlastně nevěděla, kdo Talleyovi byli.

Téměř všichni bratry někdy potkali, ale tím také jejich známost končila.

Mnozí z nájemníků se jich báli, avšak policejní úředníci provádějící výslech se bohužel nezajímali proč.

Ten strach, jak se zdálo, jen potvrzoval důvěryhodnost jejich domněnky, že James a Robert svou matku skutečně zavraždili.

Zastavila jsem se u rozhovoru se Selmou Franklinovou. Ačkoli tam byly jen kusé poznámky, a ne doslovné citace vyslýchaných nebo přepsané pásky, věty, které jsem slyšela od paní Franklinové, jako by na mne z těch stránek opět postupně vyskakovaly. „Chodívala s dětmi na procházky a já zase se svými.“

„Paní Talleyová: Jaká barva svítí na semaforu? Zelená. Paní Talleyová: Tak můžeme přejít ulici.“ Paměť mě nezklamala.

To, co mě ale zajímalo nejvíc, byl výslech Patricka Talleyho, otce těch chlapců. Pan Talley si pro sebe vytvořil zcela nový svět, odděleně od své ženy a synů, kteří ho zřejmě ani neznali. Bydlel v New Jersey nedaleko od mostu George Washingtona. Obýval malý dům společně s „jistou mladší ženou“

jménem Anne Garfieldová. Na dveřích ovšem bylo napsáno Talleyovi. Kromě oné „mladší ženy“ musíme ještě jmenovat dvé děti, Patricka juniora a Kathleen.

Čtení těchto řádků mě velmi rozrušilo. Z věku obou dětí, čtrnáct a dvanáct, nebylo těžké vydedukovat, že pan Talley odešel od své první rodiny ještě dříve, než byly dvojčatům čtyři roky, dokonce dlouho před tím. Založil novou rodinu, zařídil si druhou domácnost, a aniž se rozvedl, žil na hromádce s jinou ženou. Při čtení záznamů svědeckých výpovědí Patricka a Anne jsem přemítala o tom, jestli děti věděly, jaký vztah byl mezi jejich rodiči. Ale vzhledem k poměrně nízkému věku obou dětí a době, o které mluvíme, jsem odhadovala, že ne.

Patrick Talley senior byl pojišťovací agent, a zřejmě celkem úspěšný. On i jeho rodina si žili pohodlně, neli v přepychu, pouze z jeho platu. Anne Garfieldová, kterou lidé oslovovali, jak sama říkala, paní Talleyová, se starala o domácnost a o děti. Měla vlastní auto, protože podle jejích slov Pat jedno stále potřeboval ke své práci.

Pokud se jedná o místa, kde se Patrick Talley na Velký pátek zdržoval, získala jsem toto schéma: Ráno měl schůzku v jedné malé firmě v New Jersey (vyřizoval pro ně otevření účtu). Jednání se protáhlo a vyvinul se z něj pracovní oběd. Domů se vrátil asi tak ve tři –jak potvrdila i Anne – připravil si veškeré materiály nezbytné pro práci na druhý den a před večeří si na chvilku zdříml.

Nikdo z rodiny nešel do kostela.

Bylo zřejmé, že rodiče si dávali velmi záležet na tom, aby všechny zprávy o té vraždě udrželi v rodině v tajnosti. To mne jen utvrzovalo v přesvědčení, že děti nic o manželství svého otce nevěděly, tím méně o jeho dvou synech.

Zapsala jsem si adresu domu v New Jersey s nepatrnou nadějí, že najdu někoho, kdo by si pamatoval na Patricka Talleyho. Přinejmenším to ale byla dobrá startovní čára.

Ve tři hodiny jsem si udělala přestávku, abych se trochu protáhla a narovnala si záda. Sáhla jsem po brooklynském telefonním seznamu.

Vyhledala jsem jak jméno Wandowská, tak Wandowski, ale nenašla jsem jedinou Magdu a nikoho na adrese z roku 1950.

Podle záznamů se její otec jmenoval Peter a mohl by být stále naživu. Je-li to ovšem pravda, pak není v seznamu anebo se přestěhoval. S její matkou Anne jsem nebyla úspěšná o nic víc.

„Máš něco?“

Zvedla jsem hlavu. Jack Brooks stál vedle mne a nahlížel do otevřeného seznamu na stole přede mnou.

„Nic.“

„Zkusila jsi Wandowski?“

„Jo.“

Jen vydrž. Počkej, zeptám se na něco kolegy.“

Odešel k jednomu stolu a zaslechla jsem, jak mluví o nějakém kostele v jiné části Brooklynu. Když se vrátil, řekl: „Možná něco zjistíš v kostele U Pražského Jezulátka. Napíšu ti, jak se tam dostaneš. Určitě to tam chceš vyřídit sama?“

„To chci.“

Načmáral na list papíru pár řádků a přeložený mi ho podával.

„Neprozradila bys mi své telefonní číslo, abych ti mohl zavolat, kdyby mě něco napadlo?“

Dala jsem mu ho.

„Myslíš, že se tady ještě zastavíš?“

„Určitě, ale nejdřív bych ráda našla Magdu.“

Podíval se na hodinky. „Asi bys už měla jet. Máš před sebou dlouhou cestu, a jakmile jednou chytneš špičku, strávíš v autě celý den.“

„Jenom to tady trochu sklidím.“

Vrátila jsem se ke stolu plnému přeházených papírů. Vše jsem pečlivě srovnala, ustřihla nový kousek provázku a drahocenný balíček důkladně převázala. „Ten detektiv O’Connor,“ napadlo mě.

„Jeho jméno se objevuje všude.

Poprvé jsem si ho všimla v novinových článcích.“

„Přidělili ho k tomu případu. Ti první dva poldové, co mluvili s Magdou, asi vešli do bytu, a když viděli tu paseku, zavolali službu konajícího seržanta. Ten okamžitě uvědomí okrskovou výjezdovku.

Když se ti chlapíci dostanou na místo, přidělí případu tísňové číslo.

To je tady na formuláři, vidíš?“

Ukázal na ně prstem. „Pak to hlásí na brooklynské oddělení vražd. A tam sedí O’Connor, co má v té době vraždy na starosti. Asi ho to pěkně rozladí; jsou Velikonoce a jediné, co mu chybělo ke štěstí, je práce přesčas. Vsadil bych se, že se nejdřív někde zastavil, aby si dal něco k jídlu, než vyrazil na místo.“

„To si snad děláš legraci.“

„Ani náhodou. Každý polda vždycky myslí na to, kde bude jíst příště. Vyšetřování vraždy se většinou pěkně protáhne. Pokud něco nezhltneš dřív, než to začne, další šanci dostaneš možná až za několik hodin. Zkrátka a dobře, O’Connor odjíždí na určenou adresu a k tísňovému číslu přidává i číslo oddělení vražd. Tohle je jeho rukopis.“

„A pak začíná vyšetřování.“

„Které trvá hodiny a hodiny.“ ,Jak ho najdu?“

Jack zase odněkud vyčaroval složený list papíru, našel prázdnou stránku a udělal si stručnou poznámku. „To nech na mně.“

„Díky. Opravdu.“ Posbírala jsem své poznámky a zvedla kabelku.

Jack mě vyprovodil až před budovu.

„Děkuju,“ řekla jsem znovu, když jsme stáli na chodníku.

„Nemohli bychom se někdy sejít?“

zeptal se.

Samozřejmě jsem věděla, že to někdy přijde, a samozřejmě jsem to nechtěla řešit teď. „Snad,“

odpověděla jsem, šťastná, že se mi podařilo vypravit ze sebe tu jednu slabiku bez zakoktání. „Měj se.“

„Zatím.“

Po pár krocích jsem se obrátila.

Stál před vchodem a nespouštěl ze mne oči. Zamávala jsem mu. Hned jak jsem přišla domů, uháněla jsem do koupelny, stoupla si před lékárničku na zdi a dlouze pozorovala v zrcadle svou tvář.

·

10

Snad nevypadám špatně. Mé vlasy, stále ještě hodně krátké kvůli řádovému obleku, co jsem nosila, mají takový zajímavý odstín hnědé.

Vysoušela jsem je vždy bez toho, abych se dívala do zrcadla, ale zdálo se mi, že se stejně nakonec vytvarují přirozeně samy, což je jistě výhoda. Pěkná souměrná tvář, oči a nos. A výsledek?

Řekla bych, že je celkem příjemný.

Asi to nezní zrovna skromně.

Pochopte, nikdy jsem neměla vztah s mužem. Potkávala jsem je, někteří mě přitahovali a jiným jsem se líbila zase já. Teď bych měla uvést věci na správnou míru; neodešla jsem ze svatého Štěpána proto, že bych měla přítele anebo ho chtěla najít. Důvodem nebyly ani žádné nezvladatelné potřeby a vášně.

Rozhodla jsem se tak prostě proto, že jsem cítila, že jsem dosáhla všeho, čeho jsem mohla jako řádová sestra dosáhnout. Chtěla jsem toho ale udělat v životě víc, a abych to mohla uskutečnit, potřebovala jsem být venku z kláštera. Volila jsem tuto cestu, abych poznala něco nového, abych něco dokázala.

V době, kdy můj odchod z kláštera nabýval konkrétní podoby, začala jsem přemýšlet o manželství, o možnosti mít děti. Nevěděla jsem ještě, jak se vše vyvine, ale podvědomě jsem cítila, že bude moudré nic neuchvátat.

Ani ve snu by mě tehdy nenapadlo, že necelý měsíc po tom, co se přistěhuju do Oakwoodu, potkám krásného muže, který mě pozve na rande. Trochu mě to znervózňovalo.

Ale také, to nepopírám, mě to naplňovalo příjemným, dříve nepoznaným neklidem.

Telefon zazvonil v sobotu ráno před devátou.

„Haló, tady Virginia McAlpinová.

Doufám, že jsem vás nevzbudila.“

„Vůbec ne.“ Měla jsem už za sebou ranní procházku i snídani.

„Mluvila jsem s doktorem Sandersonem. To je ten můj známý z New Hope. Myslíte, že byste měla čas se s ním v pondělí sejít?

Pokoušela jsem se vám včera několikrát dovolat, ale nebyla jste doma.“

„Skoro celý den jsem strávila na policejní stanici v Brooklynu.“

„Proboha.“ Znělo to ustrašeně.

„Doufám, že nemáte nějaké problémy?“

„To víte, že ne. Jen jsem pročítala složky případu Talleyových, paní McAlpinová.“

„No ne, vy se opravdu činíte, jen co je pravda.“

Nechtělo se mi vypočítávat vše, co jsem udělala a kde jsem všude byla hlavně proto, že jsem na nic mimořádného nenarazila. A tak jsem její vyzývavou poznámku prostě ignorovala. „Ráda se s doktorem Sandersonem sejdu. Kde přesně leží New Hope?“

„Směrem na sever, u Albany, není to moc daleko.

Pojedete nahoru silnicí číslo 287 a pak na západ po silnici číslo 9. Je to spíš taková vyhlídková cesta.

Můžete také jet –“

Znala jsem silnici číslo 9 jako své boty. Vedla totiž k Svatému Štěpánu.

„To mi stačí, děkuju,“ přerušila jsem ji. „Znám to tam. Nemělo by to trvat déle než dvě hodiny.“

„Ani ne,“ řekla paní McAlpinová.

„Doktor Sanderson tudy často sám jezdí.“

Zapsala jsem si jeho jméno, Elmont Sanderson, a také plánek cesty k nemocnici. Paní McAlpinová slíbila, že sjedná naši schůzku na jedenáctou dopoledne.

Pak jsem se vydala do Brooklynu, abych našla kostel U Pražského Jezulátka.

Byl mohutný, starý, kamenný.

Takový, jak mají kostely podle mých představ vypadat. Vešla jsem dovnitř velkými vstupními dveřmi a byla uchvácena krásou vnitřního vybavení. Zapálila jsem tři svíčky; za otce, matku a tetu Meg. Vlastně ani nedokážu říci, jestli mám tento zvyk spojen s nějakou vírou, ale je to věc, kterou by si jistě přáli, abych pro ně udělala. A tak kdykoli se ocitnu v nějakém kostele, zapálím tři svíčky.

Našla jsem kancelář, zaklepala na dveře a vstoupila dovnitř. Za stolem seděla žena středního věku.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem a ona zvedla hlavu od práce.

Usmála se rádoby srdečně. „Jak vám mohu pomoci?“

„Hledám ženu, která byla pravděpodobně oddána v tomto kostele asi před pětatřiceti lety.

Možná trochu dřív.“

„Smím se zeptat proč?“

„Člověk, kterého znala, byl v roce 1950 zavražděn.

Ráda bych si s ní o tom promluvila.

Myslím, že ani ona by mě neodmítla. Byla tenkrát přesvědčená, že lidé, kteří byli z té vraždy obviněni, to neudělali. A já mám stejný názor.“

„Počkejte moment.“ Odsunula židli od stolu. „Podívám se, jestli má pan farář čas.“

Doufala jsem, že ano. Každý katolický kostel archivuje záznamy svatebních ohlášek a není problém vyhledat jakékoli jméno, znáte-li alespoň zhruba časové rozmezí.

Dívky se obvykle vdávají ve svém farním kostele. Jestli se tedy Magda vdala, jsem na správném místě.

Sekretářka se vrátila. „Otec Olshansky vás přijme,“ oznámila mi úředním tónem.

„Děkuji,“ prošla jsem dveřmi a ona je za mnou zavřela.

Otec Olshansky nepatřil mezi nejmladší, ale zase nebyl tak starý, aby tu sloužil již v roce 1950.

„Pochopil jsem, že hledáte jednu ženu z naší farnosti,“ řekl a položil ruce na stůl před sebou.

Jmenovala se Magda Wandowská,“

přisvědčila jsem a několika větami stručně popsala, o co se jedná.

Zdálo se, že o té vraždě nic neví, ale mé úsilí pomoci oběma synům mu udělalo upřímnou radost.

„Projdeme spolu záznamy ohlášek,“

navrhl. „Který to byl rok?“

„To opravdu přesně nevím,“

přiznala jsem. „Ale určitě ne dřív než v dubnu 1950.“

„To mi stačí.“ Otevřel složky.

Sledovala jsem jeho prsty, jak se hbitě míhají mezi kartami.

Určitě se vdala, přesvědčovala jsem v duchu sama sebe a současně přemýšlela, co budu dělat v případě, že otec Olshansky její jméno nenajde.

„Tak, tady to máme,“ přerušil mé úvahy pan farář. „Červen roku 1952. Magda Wandowská a Richard Zygowsky.“

Vše jsem si zapsala do notesu; zvýšenou pozornost jsem věnovala hláskovanému příjmení. „Úžasné,“

vydechla jsem.

„A teď se podíváme na poslední sčítání a zjistíme, jestli stále žijí v naší farnosti.“ Zkusil jiné desky, ale jméno tam nebylo. „Mohli se samozřejmě přestěhovat, ale určitě by si předtím přišli pro křestní list a vše, co by mohli potřebovat.

Počkejte, zjistíme, jestli měli nějaké děti, dokud tady žili.“

Bylo zřejmé, že se v tom vyloženě vyžívá, a já měla radost, že jsem mu k tomu dala příležitost.

„Můžete si psát, chlapec, jméno po otci, narozen 1954. Dnes mu tedy bude asi třicet šest let, souhlasíte?“

„Ano, skutečně, zasloužíte si metál, otče.“

„Ale matku jsme ještě nenašli, že ne? Jestlipak paní Zygowská nepatřila mezi věrné členky Spolku Panny Marie?“ zeptal se sám sebe a pokračoval v listování.

„Aha. Patřila tam. A odstěhovala se v roce 1965.“

„Nevíte náhodou kam?“ zatajila jsem dech.

„Vypadá to, že otec Thomascevich poslal dopis na novou farnost spolu se všemi dokumenty. Odstěhovali se do Queensu.“ Přečetl mi adresu a já si ji opět poznamenala.

Schovala jsem zápisník a vytáhla peněženku. „Ráda bych vašemu kostelu darovala nějaké peníze, otče. Je tady schránka pro svatého Antonína?“ Svatý Antonín, pokud se nevyznáte ve svatých, pomáhá lidem nalézat ztracené věci a cesty.

„Najdete ji u hlavního vchodu.“

„Mnohokrát vám děkuji.“

„A já děkuji vám, sestro.“

Otočila jsem se ke dveřím a vtom si uvědomila to slovo. „Jak jste to poznal?“ zeptala jsem se a znovu mu pohlédla do tváře.

„Nu, hlavně podle vlasů. Vypadají sestřihané tak, jak to nosí jeptišky kvůli stejnokroji. Vzdala jste se jen sesterského oblečení, nebo i kláštera?“

„Odešla jsem z kláštera,“

odpověděla jsem a poprvé se cítila trochu provinile.

To je mi líto. Ztrácíme tolik těch nejlepších. Přesto, přeji vám mnoho štěstí ve vašem pátrání.“

Asi blok od kostela jsem objevila papírnictví a koupila si mapu Queensu. Pak jsem z telefonní budky zavolala na informace.

Rodina Zygowských bydlela na stejné adrese, jakou jsem dostala od toho kněze. Vytočila jsem číslo.

„Haló?“ ozval se jakoby přiškrcený hlas.

„Paní Zygowská?“

„Ano.“

„Magda Zygowská?“

„Kdo je tam?“

Jmenuji se Chris Bennettová, paní Zygowská. Před pár dny jsem se osobně setkala s Jamesem Talleym.“

„Proboha,“ řekla zastřeným hlasem.

„Vy jste viděla Jamese? Jak se má?

A Robert? Ach, ti moji chudáčci!“ , Jamesovi se daří dobře, paní.

Roberta jsem neviděla.

Ráda bych s vámi mluvila, jestli vám to nebude vadit.

Zajímá mě vražda paní Talleyové.

Doufám, že se mi podaří dokázat, že to ti bratři neudělali.“

„Bůh vám žehnej. Co dneska odpoledne? Hodilo by se vám to?“

„Ve dvě?“.

„Platí, ve dvě. Teď nevím – ano –pekařství je otevřené.

Další kvanta čaje a hory sladkostí, uvědomila jsem si a napadlo mě, kolik kil navíc mě to asi bude stát, než tuhle vraždu vyřeším. „Na jídlo zapomeňte, paní Zygowská,“ řekla jsem. „Já jen chci –“

„Dobře, dobře, jen přijeďte. A vezměte to po dálnici na Long Island.“

„Přijedu.“

Pokud jste se nikdy nesnažili najít správnou cestu kolem Queensu, stále před sebou máte velice lákavou výzvu a dobrou životní zkušenost. Příjezdové cesty, uličky, ulice, bulváry, všechny mají stejná jména, a jako by to nestačilo, nejsou to jména, ale čísla. Jenom proto, že jste právě vjeli do Šedesáté deváté ulice, nedělejte si iluze, že Sedmdesátá je za další křižovatkou.

Možná ji budete hledat celé hodiny, aspoň mně se to tak zdálo. Přesto jsem nakonec dvougenerační dům manželů Zygowských našla a ještě mi zbylo pár minut na to, abych si trochu vydechla.

Zvládla jsem přejet z Brooklynu do Queensu bez toho, abych se musela ptát na nějaký most nebo tunel nebo dokonce na longislandskou dálnici.

Nakonec ani cesta do městské části, na mapě pojmenované jako Maspeth, nedopadla špatně. Ten název mi nic neříkal, ale objevila jsem to poměrně snadno nedaleko od Forest Hills, a toto jméno už jsem slyšela. Projížděla jsem mnoha ulicemi, alejemi, po silnicích a širokých bulvárech, až jsem konečně dorazila na místo.

Zaparkovat auto se rovnalo nadlidskému výkonu, ostatně jako vždy, ale já trpělivě kroužila kolem bloku, dokud z jednoho domu nevyběhl jakýsi muž a nenacpal svou rodinu do auta, aby společně vyrazili na pohodový odpolední sobotní výlet.

V jednopatrovém domu se otevřely dveře a vynořila se Magda Zygowská. Sestupovala po schodech ke mně dolů a volala: „Dobrý den.“

„Paní Zygowská?“ zeptala jsem se.

Prohlížela si mne, tvář rozjasněnou širokým úsměvem. „Prosím, pojďte dál.“

„Dobrý den, ráda vás poznávám.

Jsem Chris Bennettová.“

Vyšli jsme po schodech nahoru do obývacího pokoje.

Dřevěný nábytek se jen blyštěl a vůně čerstvé leštěnky ještě znásobila můj první příjemný dojem.

„Udělejte si pohodlí. Čaj bude za chvilku. Pijete čaj?“

„Ano, děkuji.“

V řeči paní Zygowské byl stále patrný jemný slovanský akcent, který prozrazoval její původ. „Tak povídejte,“ řekla a dychtivě se naklonila dopředu. „Vyprávějte mi o těch chlapcích.“

Měla bledou pleť a světle modré oči. Její vlasy už začínaly šedivět způsobem, který není u blondýnek neobvyklý; do zlaté záplavy se postupně tu a tam vkrádají pramínky šedi a vy si nikdy nejste jistí, jestli už to nepřekročilo únosnou mez.

Nechala si je zkrátit, ale bylo nepochybné, že tato žena na prahu šedesátky, sedící se mnou u stolu, je Magda.

„James dnes bydlí v ústavu v Greenwilow,“ začala jsem.

Pokračovala jsem tím, jak málo toho vím o jeho minulosti. „Je velice tichý,“ řekla jsem nakonec.

„Stále jen volá svého bratra.“

„A jeho bratr? Kde je Robert?“

„To nevím.“

„Drželi je odděleně od sebe.“

Vycítila jsem, že chtěla dodat „grázlové“, ale nedokázala to.

„Měli jen jeden druhého, víte?“

„Vím.“

„A vy si myslíte, že to neudělali?“

„Nevím, ale doufám v to. Pokouším se najít co nejvíce lidí a mluvit s nimi. Farář z kostela U Pražského Jezulátka v Brooklynu mi pomohl vyhledat vás. V pondělí mám schůzku s psychiatrem v ústavu, kde byl James donedávna zavřený.“

„Počkejte, přinesu čaj.“

Pochopitelně nezůstalo jen u čaje a na stole zavonělo lákavé pečivo.

Magda nám oběma nalila do šálků horkou zlatavou tekutinu a pobídla mě, abych se neostýchala a něco si zakousla. Pak jsem pokračovala.

„Paní Zygowská, vy jste našla paní Talleyovou mrtvou. Mohla byste si se mnou ty okamžiky znovu zopakovat, vyprávět mi, co se přesně stalo? Pamatujete si to, že ano?“

„Jako by to bylo dneska ráno.“ Tvář se jí zachmuřila.

Pak se znovu naklonila nad stůl a položila svou ruku na mou. „Říkejte mi Magdo, ano? Já jsem Magda a vy Chris.“

„Děkuji, Magdo.“ Byla jsem ráda, že to navrhla, protože tak jsem o ní přemýšlela a v duchu ji tak oslovovala.

Opřela se pohodlně o opěradlo židle a v jejím vyprávění se začal znovu odvíjet již stokrát přehraný film, počínaje ránem na Velký pátek. Přeskočila sobotu a poté, co se zhluboka nadechla, opět v představách stiskla zvonek u dveří a vešla do bytu. S obdivuhodným smyslem pro detaily popisovala krok za krokem; barvu koberečků v obýváku, rozmístění nábytku –dokonce vstala a předvedla mi to na svém vlastním pokoji: „Pohovka stála asi v těchto místech, naproti zdi, a tady, u okna, pěstovala paní domácí jednu z těch ohromných květin, co rostou na poušti.“ Měla jsem pocit, jako bych procházela bytem s ní, v hlavě stejný strach, že najdu paní Talleyovou zraněnou na podlaze v koupelně nebo nemocnou v ložnici.

Když jsme nakonec došly ke kuchyni, sevřel se mi žaludek.

Odmlčela se, vytáhla z kapsy šatů kapesník a držela ho v ruce. Asi se obávala, že ji přemůže pláč. „Bylo to strašné. Byla to ta nejhrůznější podívaná, kterou můžete v životě spatřit.“

„To si dokážu představit. Četla jsem zprávy v novinách. Z nich také vyplývá, že jste se zachovala mimořádně statečně na to, jak jste byla mladá.“

„Chris, já jsem neměla na vybranou.

Někdo se musel o ty chlapce postarat, no ne?“

„A nebála jste se, aspoň trochu, že to mohli udělat oni?“

„Možná mě to napadalo později, když mi všechno začalo docházet.

Policie uvedla, že to mohl být kdokoli jiný. Ale jediné, co mě v tom okamžiku napadlo, bylo, že někdo vnikl dovnitř a tu skvělou ženu zavraždil.“

„Proč myslíte, že byla skvělá?“

„Chovala se ke mně dobře. Byla hodná. Žila bez muže a starala se o ty kluky. Měla s nimi božskou trpělivost. Nemyslete si, někdy to s nimi opravdu nebylo lehké.“

V tom jsme se shodly. „Přišel někdy někdo do bytu v době, kdy jste tam byla?“ zeptala jsem se.

Na okamžik se zamyslela.

„Nevzpomínám si. Možná doručili něco z lékárny. Možná – ne, moment. Jednou přišel ten doktor, zrovna jsem byla na odchodu.“

„Doktor? Někdo byl nemocný?“

„Šel k chlapcům. Psychiatr, víte?“

To slovo jako by se jí trochu zadrhlo v ústech. Rodina Zygowských psychiatra neměla.

„Pozoroval je, víte? Dával jim různé otázky. Všechno si dokázali zapamatovat.“

„Slyšela jsem o tom. Asi byste si nevzpomněla na jeho jméno, že ne?“

Magda se usmála a zavrtěla hlavou.

„Už je to tak dávno, tak dávno. Byl to starší muž, trochu prošedivělý.

Nosil kožený kufřík a tady měl ty kožené záplaty.“ Sáhla si rukou na loket druhé paže.

„Přišel jen jednou?“ zajímalo mě.

„Jen jednou, co jsem tam byla já.

Ale vím, že chodil i jindy. Kluci mi to prozradili. Ptal se jich, co se stalo tehdy a tehdy. Někdy jim pouštěl rádio a oni mu pak zpětně slovo od slova zarecitovali.“

Zasmála se. „Jako gramofonová deska. Byli tak chytří.“

„Magdo, policie tvrdí, že z bytu se nic neztratilo. Co vy na to?“

„Jak bych to mohla vědět? Uklízela jsem v ložnici paní, ale její zásuvky jsem nikdy neotevřela. Jestli něco zmizelo, jak bych to poznala? Byt mi připadal stejný.

Hodně krve, ale to jen proto, že bratři se maminky dotýkali a přitom si ušpinili ruce. Myslím si ale, že tam všechno zůstalo. Našla se její peněženka?“

„Nevím, ale jistě o tom bude zmínka v hlášení. Kdyby chyběla, určitě by pátrali po zloději.“

„Máte pravdu. Musela tam být.“

Napila se čaje. „Víte, opravdu jsme si navzájem důvěřovaly. Když jsem tehdy přijela, měla jsem peníze jen na jeden lístek na metro.

Věděla jsem, že paní by mi na zpáteční cestu dala.

Musela jsem pak poprosit toho policistu, aby mi půjčil.

Nakonec mě odvezli autem.“

„To od nich bylo hezké, ne?“

„Byli laskaví. Opravdu hodní lidé.“

„V hlášení se píše, že jste vzala jedno z dvojčat a odvedla ho do ložnice paní Talleyové. Proč jste to udělala?“

„Abych je udržela v klidu a mohla přemýšlet. Někdy, když byli spolu, jen mluvili a mluvili a pusa se jim nezastavila. Jako rádio. A toho dne jen brečeli a volali mámu.

Taková strašná věc. Na něco takového není člověk nikdy připravený.“

„Magdo, kdo to podle vašeho názoru udělal?“

„Nevím, někdo – někdo cizí.“

„Soused, co ji neměl rád?“

„Tomu nevěřím. Dnes by to asi bylo možné, ale ne tenkrát. V té době k sobě měli lidé blíž, dnes jsou spíš nepřátelé.“

„Neměla tedy žádné problémy se sousedy?“ zkusila jsem to znovu, aniž jsem očekávala nějakou užitečnou odpověď.

„Ach ne, myslím, že ne,“

odpověděla Magda rychle.

„I když, možná s těmi z toho bytu pod nimi.“

„Kdo tam bydlel?“

„Taková dáma, co vždycky bouchala do stropu, kdykoli někdo jen přešel po podlaze. Paní Talleyová se tomu většinou smála, ale někdy ji z toho rozbolela hlava.

U nás k žádnému rámusu nedocházelo, Chris. Ale pár lidí si koupilo ty koberce přes celou místnost, co tlumí zvuk, a mysleli si, že by to měli udělat všichni.“

To může být stopa, musím to prověřit, rozhodla jsem se. Jak asi může ženskou rozzuřit, když slyší nad hlavou kroky? Dost na to, aby zabila? Ale pak jsem si uvědomila, že se to všechno odehrálo v New Yorku a Newyorčané byli pověstní svou podivínskou povahou.

Nahlédla jsem do poznámek. Kromě popisu bytu Talleyových jsem, jak to vypadalo, nic nového nezískala.

Stále jsem ale doufala. „Viděla jste ještě někdy ty bratry?“ zeptala jsem se.

Zavrtěla hlavou a vypadala utrápeně. Nakonec řekla: „Ptala jsem se po nich na policii, posílala jim pohledy k Vánocům.

Jednou dvakrát jsem volala do nemocnice, abych se zeptala, jak se jim daří. Pokaždé jsem ty lidi prosila: ‚Řekněte, že volala Magda,‘ ale to se člověk nedozví, jak to dopadlo. Není to jako dneska, kdy každý může za pakatel volat z jednoho konce Států na druhý.

Nikdy jsem je už neviděla.“

„James je celý šedivý,“ řekla jsem.

„Většinu času tráví sám. Ale teď je opravdu v dobrých rukách, má skutečný domov. Není to žádné zařízení pro zločince.“

„To je dobře. A kde je Robert?“

„Nevím. Pokouším se to zjistit.“

„Snad se za Jamesem někdy zastavím, abych ho pozdravila.“

„To by od vás bylo opravdu milé.“

„A co vy si myslíte, Chris? Jsou to vrazi?“

„Pořád nevím.“

„Poslouchejte mne. Oni určitě ne.

Byli to hodní kluci, víte? Milovali svou maminku. Brečeli, když jsem je tam našla. Ale kdo to tedy udělal?“ položila si řečnickou otázku a vzápětí zavrtěla hlavou.

„Nevím, nevím.“

Vstala jsem, abych se rozloučila, a vtom mě ještě něco napadlo.

„Telefonoval někdy někdo, když jste v bytě ty chlapce hlídala?“ zeptala jsem se a cítila se poněkud komicky, že se takhle ptám. Kdo by si mohl pamatovat zazvonění telefonu před čtyřiceti lety.

Magda ji ale vzala vážně, ostatně jako všechny předchozí. „Párkrát ano. Já volala paní nebo ona mně.

Také si někdy povídala s přítelkyněmi. Možná zvonil telefon, když jsem tam byla.“

Poděkovala jsem jí za opravdu nevšední ochotu, za vše, co mi řekla, za její pohostinnost. Najeden z papírků, co s sebou nosím, jsem jí napsala svůj telefon. „Kdybyste si na něco vzpomněla, zavolejte mi, prosím.

Samozřejmě na můj účet,“

povzbudila jsem ji.

Slíbila mi to a usmála se, snad poprvé. Určitě jsem u ní vyvolala spoustu nepříjemných vzpomínek.

Když jsem se na cestě domů proplétala ulicemi Queensu, cítila jsem se skoro zahanbeně, že mě kdy vůbec napadlo považovat ji za jednu z podezřelých.

·

11

Pondělní schůzka s doktorem Sandersonem byla domluvena na jedenáctou dopoledne. Vyšla jsem z domu v devět, tedy s dostatečnou časovou rezervou, a nasměrovala auto známou cestou ke svatému Štěpánu.

Jak mi poradila Virginia McAlpinová, po silnici číslo 287

jsem projela okresem Westchester a pak uhnula na sever a pokračovala po silnici číslo 9, která lemovala východní břeh řeky Hudson, nahoru do Albany. Na druhém břehu si to auta svištěla po dálnici, ale já jsem vždy dávala přednost téhle starší, jistě pomalejší silnici, vedoucí kouzelnou malebnou krajinou. Za Poughkeepsie jsem pocítila důvěrně známé chvění. Svatý Štěpán nebyl daleko. Dříve jsem sjížděla z devítky jižně od kláštera a pokračovala nahoru po místních silničkách. Dnes to bylo poprvé, kdy jsem jela dál na sever. Těšila jsem se, že uvidím štíhlou věž, až budu klášter míjet. Možná, napadlo mě – usmála jsem se nad tou možností – to bylo ono strategické místo, které vám mohlo poskytnout zmiňovaný legendární pohled na řeku Hudson.

Neviděla jsem ale nic, co by se dalo identifikovat jako klášter, a nakonec jsem to vzdala, protože mi bylo jasné, že poslední místo, odkud bych mohla spatřit třeba jen věžičku důvěrně známé budovy, už jsem přejela.

Dorazila jsem do New Hope se značným předstihem a volný čas jsem strávila procházkou městem.

Když jsem zahnula na parkoviště a spatřila bezútěšnou ponurou budovu, ne nepodobnou vězeňským ubikacím, se zamřížovanými okny a oprýskanou fasádou, probudila se ve mně lítost nad tím tichým, smutným mužem, který tu musel strávit čtyřicet let – snad se to ani nedá nazvat život.

Doktor Sanderson mě přijal přesně na čas, potřásl mi rukou a posadil se ne za stůl, ale na židli stojící přímo proti té, kterou nabídl mně.

Mohlo mu být něco málo přes čtyřicet, tedy opět příliš mladý na to, aby znal Jamese nějak moc dlouho.

„Virginia McAlpinová mě informovala o vašem zájmu o případ Jamese Talleyho. Za ta léta, co tu pracuji, jsem ho poznal osobně a ještě ráno jsem si znovu prošel jeho složky. Na co byste se mě chtěla zeptat?“

„Na to nejdůležitější: Myslíte si vy osobně, že by mohl být nevinný ve věci vraždy své matky?“

Doktor Sanderson se usmál tak, že to ve mně vyvolalo pocit, jak naivní otázku jsem to asi položila. Nemám moc dobré smýšlení o psychiatrech, dokážou být pěkně nepříjemní. „Je dost možné, že je James nevinný,“

řekl.

„Je také možné, že je vinen. Byl bych raději, kdybych se mohl pochlubit, že jsem uspěl tam, kde kolegové přede mnou zklamali. To znamená proniknout do jeho vnitřního soukromého světa. Zdá se ale, že se to za všechny ty roky, co tady strávil, nikomu nepodařilo. A že to zkoušel úctyhodný zástup známých odborníků. Na těchto pacientech je něco úchvatného.“

„Souhlasím s vámi.“

„Z lékařských záznamů je ovšem patrné soustavné postupné zhoršování jeho schopností. Když nastoupil do New Hope, dokázal se sám obléci, zavázat si tkaničky u bot, pověsit oblečení na ramínko, vybrat si jídlo a vůbec se zúčastňoval různých aktivit. Nic z toho ale už není pravda. Dnes vyžaduje neustálý dohled.“

„Možná,“ navrhla jsem, „je to projev určité letargie.“

„To nelze vyloučit.“

„A deprese,“ dodala jsem. „Stále se shání po svém bratrovi.“

„I to je možné. Nebyl by to první případ.“

„Můžete mi vysvětlit, proč byl odtržen od svého bratra, když byli oba, jak se říká jedno tělo, jedna duše‘?“

„V roce 1950 to bylo doporučeno soudu,“ odpověděl mi doktor Sanderson. „S největší pravděpodobností asi práce psychiatra nebo sociálního pracovníka či psychologa. Soudce obvykle toto doporučení podpoří. V

podstatě se to uskutečnilo proto, ať už tomu věříte, nebo ne, aby se dala oběma bratrům možnost vyvíjet se nezávisle na sobě, jako samostatné lidské individuality.“

„Nevíte, jestli jeho bratr je na tom lépe?“

„Vlastně vím. Jeho chování v mnoha aspektech odráželo Jamesovo, tedy až na několik malých odlišností.

Před několika lety byla vypracována studie chování obou bratrů a publikována v odborném časopise.“

„Ráda bych si ji přečetla.“

„Nechám vám udělat kopii.“

„Děkuji vám. Chápu, že před vraždou byla dvojčata jistě předmětem enormního zájmu vědecké veřejnosti.

Jistý psychiatr prý čas od času docházel do rodiny, aby s nimi prováděl nějaké pokusy.“

„To mohl být doktor Weintraub.

Mám zato, že zemřel krátce poté, co oslavil osmdesátku. Jeho práce, kterou o svých výzkumech vydal, tu mám také, budete-li mít zájem.“

„Byla bych vám vděčná.“

„Je to mimořádné dílo. Doktor Weintraub tam popisuje jednu návštěvu, kdy jedno z dvojčat z ničeho nic začalo citovat věty pozoruhodného rozsahu a úrovně.

Ukázalo se, že to byl doslovný projev prezidenta Trumana, který paní Talleyová poslouchala v rádiu.

Předváděli mnoho dalších kousků; za pár sekund spočítali slámky, které paní Talleyová rozsypala na podlahu, dokázali si vybavit, co se stalo v libovolný den, který prožili.

Ten den jste mohli vybrat třeba podle kalendáře na stole.“

Mnohé z těchto historek už jsem znala od paní McAlpinové, ale slyšet je znovu ještě více podtrhovalo jejich výjimečnost.

„Proč, podle vašeho názoru, ztratili své schopnosti?“

Doktor Sanderson se usmál. „Mám spoustu názorů,“ řekl tajemně.

Začínal se mi líbit. „Šok z toho, když si uvědomili, co udělali, nebo šok z toho, že viděli někoho zavraždit jejich matku. Můžete si vybrat. Policie a soudce byli zřejmě přesvědčeni o té první alternativě.

A vy, slečno?“

„Já ne,“ pronesla jsem pevně.

„Možná vám připomínám toho pověstného tonoucího, co se chytá každého stébla, ale snažím se najít i tu nejmenší indicii, naznačující jejich nevinu. A co doktor Weintraub, k čemu se přikláněl on?“

„Jeho názor byl naprosto neotřesitelný. Z hloubi duše věřil, že to neudělali.“

Tělem mi proběhl letmý pocit radostného vzrušení.

„Prezentoval to někde veřejně nebo vydal své myšlenky písemně?“

„Publikoval to v nějakém otevřeném dopise. Někde ho snad vyhrabu. Mělo to slušný ohlas, pokud si vzpomínám.“

„Ale soud se rozhodl ho ignorovat.“

„Nebyl pozván, aby svědčil u soudu. Žalobce si přivedl svého psychiatra.“

„A obhájce? Ta dvojčata přece musel zastupovat advokát.“

„Věřím, že to tak bylo, ale konkrétní podrobnosti neznám.“

„Poradíte mi, kde bych dnes mohla najít Roberta, pane doktore?“

„Dostal stejně jako James svolení odejít z toho zařízení, kde vás hlídají na každém kroku a kde nemáte možnost dojít si v klidu ani na záchod. Nyní žije v ústavu někde blízko Buffala. Je to podobné zařízení jako Greenwillow. Jsem v kontaktu s ředitelem a vypadá to, že Robertovo chování se nápadně podobá Jamesovu.“

„Myslíte si, že rozhodnutí o jejich odloučení bylo správné?“

„Ano, a to hned z několika důvodů.

Kromě toho, že se oba bratři mohli rozvíjet samostatně, existovala zde reálná možnost, že ve dvojici by byli schopni spáchat vraždu, zatímco odděleně toto nebezpečí nehrozilo. Někoho zabít, to předpokládá pěknou porci odvahy a jistou spolupráci. Tedy vlastnosti, které dvojčata, byla-li osamocena, nemohla využít. Jestli chcete slyšet můj názor na to, zda je James Talley schopen vraždy, asi zaváhám, ale odpovím ne. Ale budou-li spolu, pak opravdu nevím, jak se vyjádřit.“

„Naznačujete, že v páru by mohli být nebezpeční?“

„Vlastně nevím, ale ta možnost se nedá vyloučit.“

„Měl byste nějaké výhrady proti tomu, aby se znovu sešli?“

Doktor sešpulil rty a vyhýbavě pronesl: „V tomto okamžiku to nemohu říci. Bylo by však jistě zajímavé vidět, zda si na sebe pamatují.“

„Poslechněte si, prosím, pár skutečností tak, jak je vidím já,“

požádala jsem ho ve snaze dát nějaký smysl všem těm útržkům a kusým informacím. Zdálo se totiž, že spolu vůbec nesouvisejí.

„Magda, dívka, která docházela do domu tři dny v týdnu, vzala ráno na Velký pátek oba bratry na procházku a oni ji opět pobavili jedním ze svých parádních kousků. Popsali do detailu den, kdy se ona před osmnácti lety narodila a kdy jim bylo pouhých jedenáct let. Protože to pokládala za velice pozoruhodnou věc, upozornila na to policii, když ji na Velikonoční neděli vyslýchali.

Ale během Velikonoční neděle dvojčata svou schopnost ztratila.

Policie je dlouhé hodiny trápila nepříjemnými otázkami; nejdříve přímo v bytě a pak znovu na policejní stanici. Věřím tomu, že jim i vyhrožovali. Před čtyřiceti lety neexistovalo žádné poučení zadržených o jejich právech a ze začátku jim nebyl přidělen ani právní zástupce. Ale ani pod tak obrovským tlakem neřekli vůbec nic. Mohli se začít vzájemně obviňovat, ale neudělali to. Mohli se zhroutit a přiznat se. Mohli obvinit někoho jiného. Nic takového se ale nestalo.

Dokážete to nějak vysvětlit, pane doktore?“

„Ne způsobem, který by pro vás byl uspokojivý. Je zřejmé, že v období mezi ránem na Velký pátek a ránem na Velikonoční neděli se stalo něco absolutně záhadného, co ty dva muže od základu změnilo. Se vší vážností je třeba zdůraznit, že dvojčata, která bavila Magdu na Velký pátek, a muži, které policie zatkla o dva dny později, byli zcela odlišní lidé.“

„Pokud James viděl vraha své matky, byl by mentálně schopen uchovat to pro sebe jako tajemství?“

„To je nejzáhadnější aspekt celého případu, slečno Bennettová. Udržet tajemství vyžaduje opravdu vyvinutou a složitou myšlenkovou činnost mozku. Nejsem přesvědčen, že toho James byl schopen. Doktor Weintraub byl téhož názoru. Na druhé straně uplynulo čtyřicet let a on stále mlčí.“

„Mohl být zamčený v ložnici, když došlo k vraždě.“

„To ano. Ale pak by věděl, kdo ho tam zavřel, nemyslíte?“ Usmál se.

„Je to složité.“

„Kdo zařídil Jamesovi, aby se dostal do Greenwillow?“ zeptala jsem se.

„Soud, na mé doporučení.“

Na mé tváři se určitě zračilo překvapení. „Vaše?“

„Jak už jsem vám řekl, nemyslím si, že James je schopen někoho zavraždit. Také jsem nebyl nijak nadšený tou vazbou. On byl vězněn déle než většina usvědčených zločinců ve státě New York – bez toho, aby mu kdy bylo něco dokázáno. Svým soukromým malým přispěním jsem se stal jakýmsi spolubojovníkem za svobodu jednotlivce.“ Podíval se na hodinky.

„Nezajdeme do města něco sníst? Je půl jedné.“

„Ráda.“

Poobědvali jsme v restauraci s výtečnou domácí kuchyní a strávili jsme u dobrého jídla příjemnou hodinku, možná víc, a povídali si.

Prozradila jsem mu, že ještě nedávno jsem bývala jeptiška v klášteře svatého Štěpána. Zdálo se, že to mého společníka velice zaujalo.

Proč jsem vstoupila do řádu a pak zase odešla? Byl to laskavý muž s velkým darem vcítit se do vašich pocitů a myšlenek. Když mi vyprávěl o své rodině, pokládala jsem to za čest, jako kdyby mi tím naznačoval, že i já dokážu naslouchat a reagovat. Během krátké chvilky jsem ho blíže poznala a ráda jsem poopravila některé ze svých názorů na jeho profesi a hlavně na některé její vykonavatele.

Na New Hope jsme se vrátili téměř ve dvě hodiny.

Doktor Sanderson našel adresu, kde sídlí ústav Roberta Talleyho, a slíbil, že jeho asistentka mi pošle kopie všech článků, o nichž se zmiňoval. Pochopitelně až je objeví.

Pak jsme se rozloučili a já odjela.

Byl nádherný den a já jsem rekreačním tempem ukrajovala kilometry směrem na jih. Když jsem se blížila k odbočce ke svatému Štěpánu, přepadla mě náhle neodolatelná touha vidět všechno znovu, popovídat si s lidmi, které jsem opustila. Opět jsem se chtěla procházet po těch důvěrně známých místech, určitě nejkouzelnějších, jaké jsem kdy poznala. Nasát zvláštní navlhlou vůni kaple, potěšit se pohledem na jeptišky, pobíhající po cestách. Neodešla jsem odsud ve zlém, jak to mnoho sester dneska dělá, nebo kvůli vztahu s mužem, který by mě donutil zrušit přísahu.

Mé rozhodnutí bylo výsledkem dlouhodobých úvah a přemýšlení, kdy jsem došla k závěru, že to bude pro mne lepší. A tím i pro klášter.

Rozešla jsem se se všemi přáteli v dobrém a dnes jsem je chtěla znovu spatřit.

„Ještě je příliš brzo, Kix,“ řekla jsem hlasitě, a když jsem slyšela svůj hlas, uvědomila jsem si, že je to pravda.

Potřebovala jsem se nejdříve usadit, zvyknout si na svůj nový život a také dokončit tuhle práci, ke které jsem se zavázala. Teprve pak se tady můžu zastavit, abych všechny pozdravila.

Minula jsem odbočku a ujížděla dál k jihu. O chvíli později jsem přece jen zastavila v Poughkeepsie. Ještě nikdy jsem totiž neviděla univerzitu ve Vassaru a dnes byla k návštěvě jedinečná příležitost.

Po prohlídce jsem si dala ve městě večeři a vyrazila k domovu. Krátce po osmé jsem již míjela značku s nápisem Oakwood. Když jsem projížděla známými ulicemi, zpomalila jsem a dávala pozor na děti hrající baseball nebo na malé chlapce, krotící neposlušný skateboard. Blížila jsem se k Pine Brook Road.

Ačkoli některé kapitoly v mém životě lze nazvat dramatickými, obvykle se dívám s nedůvěrou na typicky vypjaté momenty, mistrně a s láskou vykreslované perem spisovatele. Ale to, co se stalo ten večer, kdy jsem se vrátila z New Hope, mělo bezesporu všechny prvky prvotřídního thrilleru.

Už se smrákalo, když jsem zabočila na příjezdovou cestu k mému domu.

Automatické spínače, které teta Meg nechala namontovat ještě před svou osudnou nemocí, rozsvítily v domě tři světla, a tím mu vdechly útulnou a zabydlenou atmosféru. Zajela jsem do garáže, stáhla dveře dolů a šla k zadním dveřím. Garáž je od domu oddělená – teta Meg to vždy považovala za výhodu. („Aspoň to nevypadá jako jedna z těch krabic, co se stavějí po celém městě)“.

Právě když jsem otáčela klíčem, uslyšela jsem drnčení telefonu.

Za první tři týdny mého života v domě se tento zvuk téměř neozval, a tak mě to vyzvánění trochu vylekalo.

Několik posledních dnů samozřejmě situaci podstatně změnilo. Vynořila se spousta lidí, co by mi mohli chtít sdělit nějaké novinky. Nemohla jsem se dočkat, co uslyším. Prudce jsem vrazila do dveří, a aniž jsem stihla vytáhnout klíč ze zámku, hodila jsem kabelku na podlahu a utíkala do kuchyně k telefonu.

Zvedla jsem sluchátko, sotva popadajíc dech, na páté nebo šesté zazvonění.

„Haló. Chris? Jste to vy?“

„Magdo. Ano, to jsem já. Co se děje?“

„To jsem ráda, že jsem vás konečně chytla doma. Jak se máte?“

Nikdy jsem neměla telefonní rozhovory moc v lásce.

Používala jsem telefon jen výjimečně, abych získala potřebné informace nebo domluvila obchod.

Lidé, kteří začínají konverzaci zdvořilostními bezduchými frázemi, mi jdou na nervy. Postupně jsem se ovšem naučila hrát jejich hru.

„Skvěle,“ odpověděla jsem mile, ale otázku jsem jí neoplatila.

„Volám vám celý večer, ale nebyla jste doma.“

„Měla jsem moc běhání a zabralo mi to celý den. Teď jsem se vrátila.“

„Hm, tak to je dobré. Myslela jsem – víte – nenapsala jsem vám špatně to číslo?“

Prosím, modlila jsem se v duchu, prosím, tak už mi to řekni. „Ne, to číslo bylo správně. Máte něco na srdci, Magdo, s čím se mi chcete svěřit?“

„Takovou drobnost, ale možná důležitou, víte?“

„O co se jedná?“ snažila jsem se o trpělivý tón.

„Přemýšlela jsem o tom, když jste odešla, ale nevěděla jsem, jestli vás mám kvůli tomu obtěžovat.“

„Samozřejmě že jste měla hned zavolat. Co je to, Magdo?“

„Tehdy, tu noc, když se policie chystala odvést chlapce pryč, nemohla jsem najít Robertův kabát.“

„Ztratil se?“

„Nebyl ve skříni. Našla jsem tam jen Jamesův a oba pláště do deště.

Kluci měli pěkné, teplé tmavé zimní kabáty a dlouhé baloňáky. Visel tam kožich paní Talleyové, perský beránek, překrásný kabát, víte? A také její vlněný kabátek a jarní plášť. To bylo asi všechno.

Ale když měli oba chlapci odejít, Robertův kabát tam nebyl.“

„Hledala jste ho důkladně, Magdo?“

„No jéje. Byla jsem v bytě celý den. Neměla jsem peníze na jízdenku a bála se o ně někoho poprosit.

A protože mě kluci znali, seděla jsem střídavě s jedním a s druhým, když je policie vyslýchala, abych je uklidnila a utěšovala, víte?“

„Ano, to chápu. A pak přišel čas odejít, že?“

„Šla jsem do skříně pro jejich kabáty.“

„A jeden tam nebyl,“ napověděla jsem jí.

„Robertův tam nebyl. Měli je oba stejné, a tak paní Talleyová našila dovnitř jmenovky. Robert uměl přečíst své jméno a James zase své.“

„Napadá vás ještě nějaké jiné místo, kde by ten kabát mohl být?“

„Ne. Paní Talleyová byla pečlivá, všechno vždy dávala tam, kam to patřilo. Když jsme se vrátili na Velký pátek z procházky, pověsila jsem oba kabáty do skříně.“

„A jestli paní Talleyová zemřela v pátek, kluci od té doby venku nebyli,“ říkala jsem si polohlasem.

„To mě právě napadlo. A je tu ještě něco.“

Ta zpráva mě zaujala. „Ano,“

vrátila jsem se zpět k Magdě.

„Když jsem otevřela skříň, mezi kabáty byla nápadná mezera.“

„Mezera?“

„Jako kdyby někdo šoupal s oblečením sem a tam, až našel, co potřeboval. Víte, co myslím.“

„Ano, vím. Někdo asi hledal pánský kabát, který by mu padnul, aby si ho mohl obléci.“

„Aby schoval krev na košili.“

„A když ho našel, hodil ho na sebe a nechal mezi zbylými kabáty ‚díru‘, protože neměl čas zdržovat se rovnáním.“

„Ano!“ Magda byla zjevně potěšena, že rozvíjím její příběh.

„Magdo, pověděla jste tehdy o tom chybějícím kabátě někomu?“

„Když jsem ten Robertův nemohla najít, řekla jsem to tomu policajtovi – teď mi vypadlo jeho jméno.“

,,O’Connor,“ pomohla jsem jí váhavě. ,Jo! O’Connor. To bylo to jméno. Takový mladý pohledný muž to byl, s modrýma očima. Řekla jsem mu: ,Ve skříni není Robertův kabát,‘ a on odpověděl: najděte něco jiného. Je sedm večer, Velikonoční neděle.

Musím se dostat domů k rodině.“‚

Dokázala jsem si představit toho mladého hezkého detektiva, jak to říká svými slovy: „Podívejte se, je sedm večer na Velikonoční neděli a já bych odsud rád co nejdřív vypad, abych se taky dostal domů. Tak něco rychle najděte, ať si to oblékne.“

„Co jste udělala, Magdo?“

„Dala jsem mu baloňák. Chris, mám tady před sebou sešit s nalepenými novinovými výstřižky. Je tam i fotka, jak chlapci vycházejí z domu.

A i v tom šeru se dá bezpečně rozeznat, že jeden má tmavý kabát a druhý světlý.“

„Vy to máte na obrázku?“

„Teď se na to dívám.“

„Magdo, to je opravdu velice vzrušující novina,“ řekla jsem.

Vtom mě něco napadlo. „Ale proč jste se o tom kabátě nezmínila novinářům, když s vámi dělali rozhovor?“

Uslyšela jsem krátké „mmm“ a dál nic. „Asi…,“ ozvalo se váhavě a zase ticho. ‚Jo, už si vzpomínám.

Odpoledne, když policie skončila můj výslech, vyšla jsem na chvilku z bytu ven. Strašně to tam páchlo, víte? A dole ve vestibulu byli lidi od novin. Vzpomínám si, že jeden chlap kouřil příšerně smradlavý doutník, až jsem se z toho rozkašlala. A tehdy jsem s nimi mluvila. A teprve až po tom, když jsme se chystali k odchodu, jsem objevila, že ten kabát chybí.“

Znělo to docela věrohodně.

Novináři nutně potřebovali ten článek pro pondělní ranní noviny.

„Ještě jednu otázku. Nechala jste to být, nebo jste to nahlásila na staníci?

„Víte, když jsem se dostala domů, pustila jsem celou věc z hlavy.

Musela jsem všechno znovu vyprávět rodičům. Ale druhý den jsem si na to vzpomněla a řekla o tom mamince. Mohlo to znamenat, vysvětlovala jsem jí, že nějaký chlap zabil paní Talleyovou a ukradl Robertův kabát.“

„Ano,“ snažila jsem se ji povzbudit.

„A maminka, ať je jí země lehká, rozhodla: ‚Zavoláš toho policistu a připomeneš mu to.‘“

„Poslechla jste ji?“

„Telefonovala jsem na stanici a ptala se po detektivovi O’Connorovi. Ale nebyl tam. A tak jsem mu nechala vzkaz, že jeden kabát opravdu chybí a že ho možná z bytu někdo ukradl.“

„Ozval se O’Connor někdy později?“

„Nikdy.“ Znělo to rozhodně.

„Předpokládám, že si asi nepamatujete, s kým jste tam mluvila.“ Zkusila jsem to, i když mi bylo jasné, že šance je mizivá.

„Ne,“ ozvala se zamyšleně.

„Mluvila jsem s jedním, ten mě předal druhému. Už je to tak dávno… Bylo to takové legrační jméno, víte?“

Přece.jen si něco pamatuje.

Doslova jsem jí držela palce.

„Opravdu?“ řekla jsem, abych ji ještě více povzbudila.

„Jako nějaké ovoce.“

„Ovoce?“ opakovala jsem.

„Myslíte jablko nebo hruška nebo švestka?“

„Něco jiného. Nevím. Je to už strašně dlouho, aby se člověk upamatoval na takovou drobnost.“

„Magdo, projdu znovu dokumenty a uvidíme. Třeba o tom bude někde zmínka. Mohlo by to být opravdu dost důležité. Moc vám děkuji za zavolání.“

„Bůh vás opatruj, Chris.“

Rozloučila jsem se a zavěsila.

Srdce mi bušilo, jako bych právě doběhla maratón. Bylo to skutečné a hmatatelné. Někdo odhrnul kabáty stranou, protože hledal něco vhodného, co by si oblékl, aby skryl zkrvavený oděv. Paní Talleyovou zavraždil někdo cizí. Kápla jsem na to, měla jsem fyzický, konkrétní důkaz – nebo vlastně neměla – po němž jsem pátrala. Byl tu vrah a čtyřicet let mu to procházelo.

Dneškem mu ale jeho štěstí vypršelo.

·

12

Probudila jsem se s činorodou povznesenou náladou, přesně takovou, jakou člověk potřebuje, aby začal naplno fungovat hned od rána. Nevýhodou bylo, že do desáté dopoledne, kdy Jack začíná pracovat, tedy do doby, kdy mu můžu nejdříve zavolat, zbývalo ještě ‚pět hodin.

Vyběhla jsem ven na pár obvyklých ranních kilometrů a potkala Mel.

Poděkovala jsem jí za nedělní večeřizavolala mi, pozvala mě a já s radostí přijala. Byl to příjemný večer. Pak jsem se vrátila, převlékla, nasnídala a posadila se k jídelnímu stolu, abych si znovu prošla své poznámky a utřídila myšlenky.

Za prvé potřebuji zjistit, který byt ve čtvrtém poschodí patřil Talleyovým, a podívat se, kdo bydlel pod nimi.

Zdali ta žena stále žije a jestli měla na Talleyovy odlišný názor od těch veskrze příznivých, co jsem doposud slyšela. Pak také musím vymyslet, jak najít bydliště rodiny Patricka Talleyho. Pár nápadů už mám a asi s tím začnu hned, jen co si promluvím s Jackem.

V půl deváté zazvonil telefon.

„Haló?“ řekla jsem přemítajíc, kdo může volat tak brzy.

„Ahoj. Tady Jack. Nevzbudil jsem tě?“

„Abys věděl, já jsem vzhůru už od pěti. Stihla jsem si už zaběhat a nasnídat se. Co děláš v práci před devátou?“

„Volám z domova. Chtěl jsem tě zastihnout, než odejdeš. Zkoušel jsem to včera, ale byla jsi pryč.“

„Navštívila jsem New Hope a vedla velice zajímavý rozhovor s psychiatrem, co míval Jamese ve skupině.“

„Ty teda makáš, to se musí nechat.“

Znělo to uznale a mně to udělalo radost.

„Jacku, včera večer jsem objevila něco velmi zajímavého. Magda mi volala.“

„Tys ji našla?“

„V sobotu. A díky tobě. Cesta do kostela U Pražského Jezulátka se vyplatila. Seděly jsme pak u ní v obýváku a povídaly si, ona vzpomínala, ale nic nového mi neřekla. Ale včera večer se polepšila. V době, kdy policie chtěla odvést obě dvojčata z bytu, šla Magda do skříně pro jejich kabáty, ale Robertův byl pryč.“

„Hledala i jinde?“

„Tvrdila, že paní Talleyová byla pořádkumilovná a svědomitá. A navíc, Magda byla nejspíš poslední, kdo přivedl chlapce zpátky domů.

Vrátili se z procházky na Velký pátek – a ona osobně pověsila jejich kabáty do skříně.“ Dala jsem si záležet, abych každé slovo náležitě zdůraznila. „Ve chvíli, kdy odešla z bytu, tam ty kabáty visely.“

„Jsi toho názoru, že si ho někdo oblékl a vyšel ven.“

„Ano, jsem.“

„Protože jeho oblečení bylo ušpiněné od krve.“

„Ano.“

Lehce hvízdl. „Mohla bys mít pravdu.“

„A navíc. Oznámila to O’Connorovi, a ten ji odbyl.

Prý je Velikonoční neděle a on chvátá.“

„Měl hlad,“ pronesl Jack lakonicky.

Zasmála jsem se. „To už jsem někde slyšela. Polda se vždycky nejdřív stará o své břicho. Volala na okrsek hned druhý den a s někým prý o tom chybějícím kabátě mluvila.“

„Proč ne s O’Connorem?“

„Nebyl tam.“

„Tak to je ztracený.“

„Možná ne.“ Sama jsem byla překvapená svým elánem a optimismem. „Pamatuje si, že nechala vzkaz u někoho, kdo se jmenoval jako ovoce.“

„Ovoce?“

„To mi včera tvrdila.“

„Nikdy jsem neslyšel o nikom, kdo by se jmenoval Joe Peach.“

„Snad na něco přijdeme.“

„Počkej, teď si vzpomínám, před lety tady byl jeden takový chlapík.

Jmenoval se Applebaum. Mám zato, že tady jeho otec sloužil. Prověřím to.“

„Applebaum,“ opakovala jsem si pro sebe. „To by mě tedy ani ve snu nenapadlo.“

„Vidím, že jsi nezahálela. Ale já pro tebe taky něco mám. Našel jsem O’Connora.“

„Fakt?“ Chtělo se mi vyskočit radostí.

Je v důchodu a žije někde ve Valley Stream na Long Islandu. Mám tady jeho číslo.“

„Tak ven s tím.“

Zapsala jsem si ho a po očku kontrolovala hodinky, abych zjistila, mohu-li už zavolat, aniž bych byla pokládána za neslušnou. Bohužel.

Ještě nebylo devět.

„Mluvil jsem s ním, takže ho tvůj telefonát nepřekvapí. Podle hlasu na mne působil jako znuděnej starej chlap, co jen vysedává doma a kouká na televizi. Víš, kde je Valley Stream?“

„Zhruba asi jo.“

„Můžeš jet přes most Throgs Neck a dostaneš se na Cross Island.

Nemělo by to být příliš daleko. Ale snad ti poradí líp, tedy pokud se ti podaří ho odtrhnout od obrazovky.“

„Za chvilku mu zavolám. Jacku, nemohl by ses mi podívat na číslo bytu Talleyových? Magda tvrdila, že s rodinou pod nimi měli nějaké problémy.“

„Spolehni se. Ale nechci, abys zvonila někde u dveří.“

„Už se stalo.“

„Chris, tohle je New York. Město plné cvoků.“

„Mluvila jsem se dvěma lidmi, co si pamatují na ten den, kdy se stala vražda. Jedna malá stařenka ze stejného činžáku a pán odnaproti, oběma je přes osmdesát. Ten děda mi vykládal, jak se právě vracel domů z kostela a viděl ulici plnou modrobílých policejních aut.

„Nebyla modrobílá.“

„Cože?“

„Ne v roce 1950. Tenkrát měla auta zelenobílou barvu. Buď má špatnou paměť, nebo si to spletl.“

„Byl si naprosto jistý,“ vybavovala jsem si nahlas náš rozhovor.

„Zapsala jsem si všechno přesně tak, jak to řekl.“ Celá naše ulice byla plná modrobílých policejních aut.

„Bohužel.“

„Asi bych tam měla zajít znovu.“

„Nejdřív zavolej O’Connora. Ale dej pozor. Byl to jeho případ a on je přesvědčený, že ho zvládl na jedničku.“

„Budu sladká jako med.“

„Až se uvidíme příště, dám ti číslo toho bytu.“

Telefon zvedla manželka Kevina O’Connora. Její muž byl právě na golfu, ale po desáté, nejdéle do půl jedenácté by měl být doma. Rád si na hru přivstane, dokud není takové horko.

Nasedla jsem do auta a jela se podívat do Greenwillow. James byl venku na zahradě, podle všeho nejspíš plel záhonky a sbíral pohozené odpadky. Stoupla jsem si poblíž budovy a sledovala ho.

Vypadal ztracený, bezradný, jako by mu nikdo nedal žádné přesné pokyny, co má dělat. Jen tam tak stál, oblečený pouze v košili, a díval se dolů k zemi. Z mého místa se nedalo odhadnout, co pozoroval, pokud vůbec něco.

Pocítila jsem velice intenzivní záchvěv lítosti. Býval mužem, který, ač duševně postižený, kdysi vlastnil dar tak mimořádný, že se těšil nemalému zájmu mnoha významných vědců a udivoval spoustu lidí kolem sebe.

Dnes všechno ztratil – bratra, matku, své schopnosti, dokonce i ty nejjednodušší dovednosti, které bezpečně zvládne každé dítě.

Vykročila jsem k němu. Když jsem byla pár kroků od něho, uviděla jsem ležet něco na zemi, snad obal od žvýkačky.

„Dobré ráno, Jamesi,“ pozdravila jsem ho.

Otočil se po hlase, ale asi mě nepoznal.

„Jsem Chris. Už jsme se potkali. Ty jsi James, ne?“

Kývl hlavou.

„Pomůžu ti.“ Shýbla jsem se a sebrala malý kousek papírku. James držel zelený plastový pytel. „To patří sem, že ano?“

Znovu kývl. Jsem James.“

„Ano, já vím.“ Hodila jsem papírek do pytle. „Támhle je ještě jeden papír. Proč ho nezvedneš?“

Podíval se na zem, pak se sklonil, sebral ho a hodil k ostatním odpadkům.

Jsme dobrý tým,“ řekla jsem. Ještě tady, podívej.“

Jak jsme se tak procházeli zahradou, jakoby nic jsem prohodila: Jamesi, pamatuješ se na Magdu?“

Zamumlal: „Magda,“ a tázavě se na mne zadíval.

„Před pár dny jsem ji viděla. Ona si na tebe pamatuje. A vzpomíná na tebe.“

„Magda. Viděla Magdu.“

„Viděla, ano. Určitě tě přijde navštívit.“

Na tváři se mu objevil ustrašený výraz. Jeho obočí, husté a mohutné, se spojilo, jak se jeho tvář stáhla.

„Magda,“ řekl znovu. „Víte, kde je můj bratr?“

„Ano, vím, Jamesi. Opravdu jsem zjistila, kde je. Daří se mu dobře a ptá se po tobě.“

„Můj bratr.“

„Tvůj bratr Robert.“

Zdálo se, že se chvěje. Položila jsem mu ruku na rameno. „To je v pořádku, Jamesi,“ uklidňovala jsem ho.

„Pojď, ještě to tady trochu uklidíme.“

Zašla jsem na chvilku za Genem a ohlásila se u paní McAlpinové, abych jí poreferovala o své návštěvě v New Hope. Skončily jsme kolem půl jedenácté a paní McAlpinová mi nabídla, jestli nechci zavolat Kevina O’Connora od ní. Právě se vrátil domů a hodina po poledni, jako čas pro naši schůzku, mu naprosto vyhovovala.

Vzpomínal si na tu vraždu celkem přesně, ale pochyboval, že bude vědět něco víc, než jsem vyčetla ve spisech.

„V jednu jsem u vás,“ ujistila jsem ho a on mi poradil tu nejsnadnější cestu.

Jela jsem domů, abych nějak zabila čas a dala si lehký brzký oběd.

Právě v okamžiku, kdy jsem si sedala k salátu a ledové kávě, volal Jack Brooks.

„Mám číslo toho bytu,“ slyšela jsem ho. „Talleyovi bydleli v 4 C.“

„Můžeš minutku vydržet?“

„No jistě.“

Položila jsem sluchátko a šla do jídelny. Mé poznámky ležely rozložené na stole a nebyl problém mezi nimi rychle vyhledat rozhovor se Selmou Franklinovou. Když jsem nahlédla do otevřeného zápisníku, žaludek se mi podivně stáhl. ,Jacku, víš to jistě?“ zvedla jsem znovu sluchátko.

„Určitě. Právě se na to dívám.“

„Ta žena, s níž jsem si tak příjemně popovídala, Selma Franklinová, ta, která byla plna soucitu a která, jak se zdálo, měla paní Talleyovou ráda a k oběma bratrům také chovala vřelý cit, ta žena bydlela v bytě pod 4 C. Je to ona, s níž, podle Magdy, měla paní Talleyová nějaké spory.“

„To se stává.“

„Ale chovala se tak hezky k dětem, tak – no nevím, asi se na tuhle práci nehodím.“

„Ale co to povídáš! Ty jsi totiž zatraceně dobrá v tom, co děláš.

Našla jsi Magdu, mluvila jsi s tím psychiatrem, máš schůzku s O’Connorem. Jenom nesmíš zapomínat, že lidi občas lžou. Lžou z důvodů, které těžko odhadneš.

Položíš jim otázku a ona náhle poodhalí část jejich života, o které nic nevíš, a oni si ji chtějí chránit, zatajit.

Možná ta žena měla něco s panem Talleym.“

Zasmála jsem se. „To se mi nezdá.“

„Možná ne, ale občas se dějí neobvyklé věci. Tak jako tak ale velmi pochybuju, že by paní Talleyovou zavraždila ženská.“ ,Já také.“ Podívala jsem se na hodinky.

„Díky, Jacku.

Zavolám ti, jak jsem pochodila u O’Connora.“

„Nechvátej tolik. Můžu tě někdy vidět? Nemyslím služebně.“

„Proč ne,“ odpověděla jsem poněkud nevýrazně.

„Říkáš ‚ano‘, ale nezní to tak.“

„Opravdu chci,“ řekla jsem. Moc jsem si to přála, ale současně ve mně vyhlídka na nejbližší budoucnost probouzela paniku.

„Co třeba večeře? Znám jedno kouzelné místo kousek tady odsud.“

„Moc ráda s tebou půjdu.“

„V sobotu?“

„V sobotu.“

„Tak domluveno.“

„Ještě ti zavolám.“

„Budu čekat.“

Zavěsila jsem a vrátila se k talíři s obědem.

·

13

Po cestě do Valley Stream jsem uvažovala o svém naprosto rozdílném chování po telefonu a tváří v tvář.

Vystupovala jsem jako dva zcela odlišní lidé. Se sluchátkem v ruce jsem mluvila sebevědomě, bez zábran, protože jsem byla chráněna vzdáleností, která nás dělila. Při osobním kontaktu jsem se ale, jako mávnutím kouzelného proutku, změnila v ušlápnutou nesmělou puťku.

Dokonce jen představa, že naše schůzka bude „společenská“, absolutně změnila můj hlas v telefonu. Slyšela jsem to já a poznal to i on.

Toužila jsem ho vidět. Přitahoval mě. Nijak se nevykrucoval, když zjistil, že jsem studovaná žena, učitelka.

Připadal mi laskavý a ohleduplný.

Strašně mě přitahoval.

A to byl ten problém. Vlastně dva.

Zaprvé, po odchodu z kláštera jsem chtěla žít určitou dobu – pár měsícůsama, než se začnu ohlížet po mužích. Chtěla jsem od sebe jednoznačně oddělit odchod z kláštera a život obyčejné Američanky. A pak, což bylo neméně důležité, ve svých třiceti letech jsem zůstávala zcela nezkušená jako mladé děvče. On na to nebude připravený. Mohlo by se tím všechno ztížit.

Dům O’Connorových stál jen kousek cesty od výjezdu z jižní státní dálnice. Byl malý, hranatý, s bujným zeleným trávníkem a zahradou kolem; naprosto běžný obrázek na Long Islandu. Odbočila jsem na příjezdovou cestu, zaparkovala před garáží a zamířila ke vstupním dveřím.

Téměř okamžitě se otevřely.

„Ahoj,“ usmála se na mne žena s krátkými šedivými vlasy, oblečená v pohodlných domácích šatech.

„Christine Bennettová?“

„To jsem já.“ Podala jsem jí ruku.

„Delores O’Connorová. Říkejte mi Del.“

Potřásly jsme si rukama. „Já jsem Chris.“

„Kev sedí v obýváku.“

Bývalý detektiv O’Connor odpočíval na lehátku, ale jakmile mě spatřil, s námahou vstal. Podali jsme si ruce, vyměnili nezbytné zdvořilostní fráze a on pak požádal svou ženu o dvě piva. Já jsem ho odmítla. Než se usadil zpět na lehátko, pohrál si chvíli s nastavovacím mechanismem, aby změnil polohu. Jeho žena vypnula televizi a odešla z pokoje.

„Ten chlapík, Jack Brooks, co včera volal, mi řekl, že se zajímáte o vraždu té Talleyové. Co vás k tomu vede?“

„Víte, provádím takovou studii, zkoumám staré případy vražd,“

odpověděla jsem. Měla jsem tu odpověď připravenou a podle mého názoru to byl nejlepší způsob, jak se mu přiblížit. „A tahle mě obzvlášť zaujala kvůli těm dvojčatům.“

„Co s tím má společného Brooks?“

„Sehnal mi policejní záznamy a našel vás.“

„Aha, hm.“

Měl stále ty bystré modré oči, ale jeho tělo začínalo, i přes ranní golf, tloustnout. Snažil se zakrýt klasický pivní mozol volným zeleným golfovým tričkem, které hezky ladilo s kalhotami. Značně prošedivělé vlasy začínaly povážlivě řídnout, ale přesto byly někde v jeho tváři ukryty rysy dříve krásného mladého muže, jehož Magda před čtyřiceti lety tolik obdivovala. Musela jsem se ovšem velmi snažit, abych je objevila.

„Mohu vám položit několik otázek?“

„Jen do toho.“

„Ti bratři, řekli vám někdy něco, čím by naznačili svou nevinu?“

O’Connorova tvář se zkroutila do útrpného výrazu.

„Z těch kluků jsem nedostal ani slovo.“

„Vůbec nic?“

„Neřekla jste mi ale čas nebo den.“

„Takže vy jste je zatkli na základě důkazů, které jste našli v bytě.“

„Jo. Ptám se, kdy se to stalo?“

„Devatenáct set padesát.“

„Devatenáct set padesát, devatenáct set padesát,“ mumlal si pro sebe.

„Poslouchej Del,“ zavolal. „Odkdy jsme byli s Mikem parťáci?“

„To bylo po narození Carol,“ ozval se z kuchyně hlas jeho ženy.

Objevila se v obýváku s plechovkou piva a sklenicí ledového čaje.

„Mluvíte o tom masakru na Velikonoce?“ zeptala se.

„Tělo bylo objeveno o Velikonoční neděli. Podle policejních odhadů se vražda stala pravděpodobně už na Velký pátek.“

„Jo, to je pravda. V bytě byla také mladá dívka, něco jako chůva.“

„Magda.“

„To je ona, nějaká Polka, ne?

Docela pěkná kočka.“

„Vzpomenete si, co vás tehdy přesvědčilo, že to udělali oni?“

Pokrčil jedním ramenem. „Pobíhali kolem ní.

Pochopte to. Všude kolem plno krve. Byla podřezaná, že jo?“

„Ano.“

„Sakra, všechno svědčilo proti nim.

Duševně zaostalí, dospělí muži, kam jste se podívala, tam se našly jejich otisky, žili s ní v bytě sami.“

Dokončil větu trochu zvýšeným hlasem, jako by naznačoval, že na místě činu bylo ještě nespočet dalších důkazů o jejich vině a jen únava mu brání v tom, aby je všechny jmenoval.

„Ale vy jste si byl jistý, že to spáchali oni.“

Podíval se na mne s vyzývavou arogancí. „A vy si myslíte, že to oni nebyli?“

Já nevím. Snažím se na to přijít.“

„Hergot, jasně že to udělali.“

Odmlčel se, aby se napil piva, a já usrkla ledového čaje. Byl moc dobrý. „Měl jsem jiný případ, asi tak deset let po tomhle. Jeden chlápek se porval se sousedem kvůli odpadkům. Ten ho zabil a rozřezal. Ukázalo se, že ten soused –“

„Keve,“ přerušila ho manželka, „myslím, že tady mladou dámu ten případ nebude zajímat.“

„Ach jo. Tak dobře.“ Ještě chvíli pokračoval, ale detaily už ponechal stranou.

„Pátral někdo po krvi, která by nebyla paní Talleyové?“

„Doufám, že jo. To byla věc soudního lékařství. Chlapů z laborky. Nebyla to moje práce.“

„A našla se tam krev jiného člověka?“

Ušklíbl se. Je to už dávno.

Podívejte se do spisů.“

To jsem už udělala a jiná krevní skupina se na místě činu nenašla.

„Kdyby tam nebyla žádná jiná krev, kromě krvi oběti, nemohlo by to znamenat, že to udělal někdo cizí a pak po sobě uklidil? Což je činnost, kterou lze u těch dvojčat jen těžko předpokládat.“

„Proboha, já nevím! Nevím, co tam našli. Ti bráchové to udělali a basta. Del, doneseš mi ještě pivo?“

„Brzdi, Keve.“

„Del“

Del vstala a odešla z obýváku.

„Kdo byl tenkrát váš parťák, pane O’Connore?“

„Říkejte mi Kev. Víte, zkouším si vzpomenout. Bože, už je to tak dávno.“

Ptala jsem se jen, abych vyzkoušela jeho paměť. Magda dokázala dopodrobna popsat každý detail toho dne, kdežto u Kevina O’Connora se zdálo, že události dávno minulé se mu sice postupně vybavují, ale jen mlhavě, v hrubých rysech. Del se vrátila s dalším pivem.

„Byly to ty Velikonoce, jak jsem zmeškal večeři u vašich a tvůj táta se pak naštval?“ obrátil se na svou ženu.

Del se zakřenila. „To byly ony, miláčku.“

„Bože, ten byl ale namíchnutej –1950 , hm?“

„Vyslýchal jste ta dvojčata sám?“

zajímalo mě.

„Samozřejmě. Byl to můj případ.“

„Věděl jste, když jste s nimi hovořil, že měli naprosto unikátní dar paměti?“

Podíval se na mne zmatenýma očima, jako bych mu dala vyřešit kdovíjak složitý matematický příklad. „To děvče se o něčem zmiňovalo,“ řekl nakonec. „Nic jsem z nich nedostal. AB-SO-LUTNĚ

NIC.“

„Mluvil jste s jejich otcem?“

„Ano, aspoň myslím.“ Neznělo to moc přesvědčivě.

„Bydlel v New Jersey,“ napověděla jsem mu.

„Jo, už vím.“

„Neuvažoval jste někdy o tom, že on by mohl mít dobrý motiv zabít svou ženu?“ O’Connor mi věnoval další tázavý pohled.

„Ta rodina ho stála hromadu peněz,“ dodala jsem suše.

„Podívejte, milá zlatá, ti hoši to udělali, a tím to hasne. Soudce to potvrdil. Důkazy to potvrdily. Není o čem mluvit.“

„Prohlížel vůbec ta dvojčata psychiatr?“ zeptala jsem se.

„Měli jsme tu jednoho experta z Kings County. Ale nechtěli s ním mluvit.“

„Takže ani psychiatr,“ říkala jsem, spíše pro sebe než jemu. „Volal někdo tomu doktorovi, který docházel k nim domů a studoval je?“

O’Connor pokrčil rameny. Jsme v Brooklynu. Volali jsme vždycky Kings County, když jsme potřebovali cvokaře.“

Ve sklenici mi zbývalo už jen pár doušků ledového čaje a má nelibost ke Kevinu O’Connorovi narůstala.

Očekávala jsem od něho profesionální zájem, věřila jsem, že si vybaví nějaké podrobnosti. Místo toho jsem však narazila jen na čistou nepopsanou zeď.

„Ve skříni chyběl pánský kabát,“

připomněla jsem mu. „Jak jste reagoval, když jste se to dověděl?“

„Co tím myslíte?“ Zdálo se, jako by se v něm náhle něco změnilo –anebo to bylo jen zbožné přání a výplod mé bujné fantazie.

„Když jste uslyšel, že jeden kabát chybí, hledal jste ho? Nenapadlo vás, že si ho někdo mohl obléknout, aby skryl krvavé skvrny na košili, a odejít v něm?“

„Hej, hej! Zadržte na chvíli.“ Ve tváři nebylo těžké vystopovat náhlé zneklidnění. „Je o tom kabátě nějaká zmínka ve spisech?“

Na tuto otázku jsem nedokázala odpovědět, protože jsem všechny dokumenty nepročetla. Skutečnost, že se mě na to ptal, mi však dávala jasně najevo, že odpověď zná.

„Ne,“ řekla jsem. „Magda si na to vzpomněla.“

„Ta malá Polka? Ale no tak, slečno Bennettová.“

Pohrdavě se usmál, čímž se mi snažil dát najevo svou převahu a vítězství.

„Ona ale tvrdí, že vám to oznámila.“

„Podívejte se, já jsem polda, a ne nějaká chůva. Ten kluk šel ven a ztratil kabát. To ale nebyla moje věc. Já vyšetřoval vraždu, Chris.

Jmenujete se tak, ne?“

Přikývla jsem.

„Vraždu, chápete? Nešlo o nějakej zatracenej kabát.“

„Magda vám prý jeden nebo dva dny po Velikonocích volala na stanici, aby vám to připomněla.“

„Mně nikdo nevolal.“ Dopil rázně své pivo.

„Řekla, že vám tam nechala vzkaz.“

Svádělo mě to dodat u muže jménem Applebaum, ale nedokázala jsem se k tomu přimět.

„To se jí asi zdálo.“ Naklonil se k Del a podal jí prázdnou plechovku.

Vzala ji od něho, ale pro další nešla.

„Doufám, že si nic nenamlouváte, Chris. Byl jsem férovej polda, že jo, Del. Dělal jsem svou práci.

Věnoval jsem jí veškerý svůj čas.

Jistě, někdy jsem si dal tuhle kafe a tamhle zas pivo. Ale odpovědnost vždycky ležela na mně. Oni chtěli, aby to tak bylo. Nikdy si na mne nikdo nestěžoval. Znal jsem je a oni znali mě. Měli radost, když jsem se u nich zastavil. Jen tak na kus řeči, pokecat, pozdravit se.“

„Keve,“ uklidňovala ho Del, „nikdo tě neobviňuje.“

„Ne, chci, aby to věděla. Chci, aby znala pravdu.

Nevím o žádným blbým kabátě. Tak je to. To je pravda!

O to šlo. Pár kriplů zamorduje mámu a já se mám starat o zatracenej kabát.“

Sáhla jsem pro kabelku a vstala jsem. „Děkuji vám,“ řekla jsem.

„Byl jste velice ochotný.“

„To bych řek!“ odsekl O’Connor.

Del mě vyprovodila ke dveřím.

„Jestliže Kevin řekl, že o tom kabátě nikdy neslyšel, tak to neslyšel. Já mu věřím. Je to čestný chlap a býval dobrý policajt,“

povzbudivě se na mne usmála.

„Děkuju. Vážím si toho, že jste si na mne našli čas a byli ochotni si se mnou o té věci povídat.“

Zamířila jsem do centra Valley Stream a vyhledala volnou telefonní budku.

·

14

Nevlastním zatím žádnou kreditní kartu. Možná si nějakou pořídím příští rok, až získám trochu přehled o obyčejném životě a zaběhnu se v práci. Ale prozatím za nákupy platím v hotovosti a na telefon mám připravené mince.

Vybrala jsem z peněženky všechny drobné a vytočila Jackovo číslo.

Když to zvedl, nadiktovala jsem mu číslo budky, odkud volám, aby mi mohl zatelefonovat zpátky, až mi budou docházet peníze.

„Zavěs. Já tě vytočím hned,“ řekl mi.

Za pár vteřin telefon zazvonil.

„Byla jsem u něho,“ oznámila jsem mu.

„U O’Connora?“

„Ano. A rozhodně nemohu říci, že by mi padl do oka.

Nepamatoval si toho ani z poloviny tolik co Magda.

Navíc mám podezření, že lhal.“

„O čem?“

„O tom kabátě. Úplně se změnil, jakmile jsem se na něj zeptala. Byl tak skálopevně přesvědčený o vině těch dvojčat, že nechtěl slyšet vůbec nic, co by mohlo jen naznačovat nějaký jiný směr vyšetřování.“

„I policajt je jenom člověk. On prostě chtěl ten případ rychle uzavřít.“

„Už jsi našel pana Applebauma?“

„Ještě ne.“

„Když Magda tenkrát volala na stanici kvůli tomu kabátu, s kým asi mohla mluvit?“

„Ten telefonát mohli přepojit na brooklynský telekomunikační úřad, na okrskové velitelství nebo třeba na oblastní kancelář.“

„Rozumím ti.“ Otřásla jsem se při představě, jak je všechno složité, kolik asi lidí mohlo být do toho zapleteno a jak je nemožné po tak dlouhé době je vystopovat.

„Nevíš, kdo byl v té době O’Connorův parťák? On tvrdil, že si nemůže vzpomenout.“

„Bude to určitě ve složkách. Někde jsem to jméno viděl.

Je ale běžné, že se parťáci střídají.

Jednou přebírá případy O’Connor, příště jeho kolega. Některé týmy si dokonce dělí šichtu po čtyřech hodinách pro každého. A mohlo se stát, že to ten den padlo zrovna na O’Connora.“

„Snad se nám podaří toho muže najít,“ řekla jsem.

„Mohl by být sdílnější, když tenkrát nešlo o jeho případ.“

„Snad, ale pamatuj, že narazíš na něco jako bratrský svazek. Jsou zvyklí si vzájemně krýt záda.“

„Musí to mít trhlinu a já do ní vrazím klín. Někdo vzal ze skříně kabát a vyšel s ním z bytu.“

„Toho O’Connorova parťáka nech mně. Mrknu se na něj. Co plánuješ dál?“

„Musím zjistit co možná nejvíc informací o Patricku Talleym.

Dneska už je pozdě, ale hned zítra zajedu do New Jersey a obejdu tamější kostely. Vsadím se, že se po smrti manželky hned oženil.“

Hodně štěstí. Uvidíme se zítra.“

Právě jsem dojedla večeři, když zazvonil telefon.

„Haló, slečna Bennettová? Tady je Edwin Hazlett.“

Pronesl to tak, jako by předpokládal, že mě jeho jméno okamžitě osloví. „Promiňte, ale –měla bych vás znát?

Zasmál se. „Jsem starosta Oakwoodu. Vidím, že nejsem tak známý, jak jsem si myslel.“

„Pane starosto, promiňte mi, prosím, prostě jsem si hned nevzpomněla.“

„Jak pokračujete s vaším projektem?“

„Podnikám jisté kroky. Bohužel v tuto chvíli vám asi nic konkrétního neřeknu, ale chuť ani elán mi nechybějí. Samozřejmě pokračuji dál.“

„No vidíte. To rád slyším. Až na něco narazíte, mohu počítat s tím, že mi zavoláte?“

„Samozřejmě, pane starosto. Vy budete první, kdo dostane všechny informace, až to bude stát za to.“

Ve středu jsem nasedla do auta a vydala se směrem k mostu George Washingtona – z New Yorku po něm můžete odjet zadarmo, ale chcete-li se vrátit stejnou cestou, musíte počítat s tím, že budete o tři dolary chudší ~ a přejela do New Jersey.

Patrick Talley žil ve městě jménem Leonia, nedaleko od Jersey, stranou od mostu. Použila jsem mapu, abych našla správnou ulici, a pak jsem jí pomalu projížděla, až jsem uviděla jeho dům. Byla to malá, stará cihlová stavba s jedním patrem, dvěma střešními okny a dalšími okny na každé straně vchodových dveří. Docela se mi tam líbilo. V

ulici stálo mnoho dalších podobných cihlových domů, odlišných tvarů, ale přibližně stejné velikosti. Nedaleko od vchodu se povalovalo dětské plastové autíčko, jehož zářivých barev nebylo možné si nevšimnout. Leželo na trávníku, který nebyl zdaleka tak lákavě zelený ani tak pečlivě udržovaný jako u O’Connorových.

Otočila jsem vůz a vrátila se na roh ulice, odkud jsem přijela. Leonia je malé městečko přímo na západ od mostu a je kolem dokola obklopené mnoha dalšími městy: Fort Lee, Englewood, Teaneck, Bogota, Ridgefiel Park a Palisades Park.

Byla jsem přesvědčena, že lidé jako Patrick Talley a jeho družka se budou chtít vzítpravděpodobně také naplánovali svatbu – jakmile to bude podle zákona možné. Dalo se také očekávat, že nepůjdou do nejbližšího kostela v jejich bydlišti, protože kdyby se provalilo, že spolu léta žili bez oddacího listu, mohlo by to vzbudit pohoršení.

Na mapě vypadala obě města, Englewood a Teaneck, větší než Leonia, ale protože jsem byla blíž k Teanecku, zamířila jsem tam.

Ukázalo se, že jsem volila správně.

Ve Zlatých stránkách jsem vyhledala jména a adresy všech římskokatolických kostelů v oblasti.

V tom prvním se žádný záznam o Talleyho svatbě nenašel, i když jsme pečlivě procházeli stránky od jara 1950. Šla jsem tedy do dalšího kostela podle seznamu. Byl majestátní a starý, s klášterem opodál. Přistihla jsem se, že přemýšlím, jak tam asi jeptišky žijí.

Po zapálení obvyklých tří svící jsem vyhledala otce Romera, usměvavého kněze s šedivými vousy, pro něhož bylo potěšením nahlédnout do starých kronik –„navozuje to u mne pocit, že se vracím do historie“ – a za několik okamžiků našel to, co jsem chtěla.

Manželé Talleyovi si řekli své „ano“ v květnu 1950 , což potvrzovalo mou domněnku, že se vzali okamžitě po předčasné smrti první paní Talleyové.

Talleyovi nebyli vedeni v záznamech jako členové žádné církevní organizace. Nijak mě to nepřekvapilo, protože patřili do jiné farnosti. Poděkovala jsem ochotnému faráři a přispěla skromným obnosem do fondu na údržbu kostela, což ho očividně potěšilo.

Pak jsem se vrátila do Leonie. Byla jsem přesvědčená, že když se Talleyovým narodily děti, chtěli je nechat hned pokřtít, tak jak je to obvyklé. Mohli toho dosáhnout bez problémů ve své farnosti prostě tak, že zatajili skutečnost, že nejsou manželé. A pak, když už jejich sňatku nestálo nic v cestě, nenápadně si odskočili do sousední farnosti, aby se vyhnuli možnému trapasu.

V místním kostele žádný záznam o křtu Patricka Talleyho juniora neměli, zato dcera, Kathleen, tam byla pokřtěna v roce 1939.

Obrázek rodiny Talleyových se začínal vybarvovat.

Patrick a Anne spolu začali žít někdy ve třicátých letech, snad v nějakém pronajatém bytě. (Asi se nikdy nedozvím kde, ale to nevadí).

Po narození syna koupili dům v Leonii a stali se členy místní farnosti. Existovala jen mizivá pravděpodobnost, že by se jich někdo přímo zeptal, jestli jsou manželé. V životě se naskytne jen málo situací, kdy vás někdo požádá, abyste se prokázali oddacím listem.

Pokud Talleyovi cestovali do zahraničí a potřebovali pasy, mohli buď zalhat i policii, nebo uvedli svá skutečná jména. Což by nebyl žádný rozdíl.

Lidé ale za války moc necestovali a pravděpodobně ani v letech bezprostředně po ní.

Požádala jsem otce McDonalda, kněze v místním kostele, aby se vrátil v záznamech více do minulosti, k prvním kontaktům, zakládání členství a podobně.

Bylo tam všechno až do léta 1951 , jen zhruba rok po vraždě, kdy se Talleyovi přestěhovali jinam.

Předpokládala jsem, že tentokrát zvolili jinou část Leonie dále od mostu a patrně také na vyšší úrovni a podstatně dražší.

Měla jsem pravdu.

Vzala jsem si na pomoc mapu a vydala se směrem na sever po silnicích s čísly okresů, projela řadu měst, kolem jakési přehrady, až do míst, kde se velikost pozemků nápadně zvětšila. Zajednou ze zatáček se přede mnou náhle vynořil kostel. Hrázděná jednopatrová stavba s rozlehlým parkovištěm vzadu. Uvnitř byl rozdělen zhruba na dvě poloviny; jedna sloužila církvi a v druhé bylo několik školních tříd a další místnosti.

V jedné z nich sedělo kolem stolu několik žen.

„Omluvte mě, prosím,“ vyrušila jsem je, „hledám pana faráře.

Podívaly se na sebe. „Nejspíš ho najdete na faře,“ řekla mi jedna z nich.

Poradily mi, jak se tam dostanu.

Fara sídlila ve starším kamenném domě v obytné čtvrti města, asi čtvrt míle odtud. Dveře mi otevřela mladá dívka v obyčejných šatech a představila se jako sestra Diana.

Část její každodenní práce spočívala ve výpomoci ve zdejší farnosti.

Bylo vidět, jak je ráda, že mi může pomoci.

Ukázalo se, že Talleyovi tady v Leonii žili až do smrti Patricka v roce 1965. Vdova Anne se pak odstěhovala do bytu na White Plains v New Yorku. To pro mne byla velice zajímavá informace.

Oakwood není od White Plains daleko a stále tu existovala naděje, že Anne Talleyová dosud žije.

Narodila se v roce 1907 , takže dnes by jí bylo osmdesát tři let. To mě přivedlo k myšlence, že jedno nebo obě její děti mohou bydlet také někde poblíž. Koneckonců, kam půjdete, když vám zemře manžel? Blízko k dětem.

Sestra Diana kontrolovala všechny sňatky ve městě a začala rokem 1955 , kdy bylo Kathleen Talleyové sedmnáct let. Městečko bylo tak malé („V současné době máme něco přes čtyři tisíce obyvatel,“

pochlubila se sestra Diana), že prohlížení seznamu svateb za jeden rok nezabralo více než minutu. A najednou jsme to měly –Kathleen Talleyová a Gordon Mackey, červen 1958; nevěstě bylo dvacet.

„Jsou tam nějaké upřesňující dodatky?“ byla jsem tak rozčilená, že jsem se stěží ovládala.

„Adresa ve White Plains. A tohle vypadá jako číslo bytu.“

„To je úžasné!“ Všechno jsem si poznamenala.

„Mohla by ses ještě podívat, jestli se tady ženil i syn?

Pokud si bral místní dívku, je to možné.“

„Ráda, mně to nevadí. Je to docela zábavné, vidět ta stará jména.

Překvapuje mě, kolik jich tady po tolika letech stále bydlí. K tomuhle městu lidé tak nějak přilnou.“

„Je tady opravdu hezky.“

Prošla všechny záznamy až do současnosti, ale Patrick junior se v tomto městě neženil, a vypadalo to, že tady o něm nejsou ani žádné jiné záznamy. Ale měla jsem aspoň něco, za čím můžu jít.

Než jsem odjela z města, vyhledala jsem ještě novou adresu Talleyových, abych se podívala na dům, v němž bydleli. To, co jsem spatřila, mi vzalo dech. Rozdíl mezi malým cihlovým domkem s úzkým proužkem trávníku před ním a tímto starým koloniálním sídlem, stranou od silnice, s kruhovou příjezdovou cestou před hlavním vchodem, byl ohromující. Celý dojem ještě dokreslovaly staré majestátní stromy kolem. Odbočila jsem na příjezdovou cestu, zaparkovala a namířila si to ke dveřím.

Na prahu se objevila asi padesátiletá, slušivě oblečená žena.

Představila jsem se jí a řekla, že hledám paní Talleyovou, která tady v šedesátých letech bydlela.

„Koupili jsme tento dům od ní.

Zemřel jí manžel a ona se cítila osamělá.“

„Předpokládám, že kontakt na ni asi mít nebudete.“

„Nikdy jsme ji neviděli. Myslím, že odjela okamžitě, jakmile dala dům na prodej. Nebyla tady dokonce ani tehdy, když se uzavírala smlouva.

Všechno vyřizoval její právník. Asi to pro ni bylo moc bolestivé, víte, prodávat dům, kde vychovala své děti. Komunikovali jsme s ní v podstatě jen prostřednictvím našich právních zástupců.“

„Byl dům v dobrém stavu, když jste ho koupili?“

„To ano. Víte, žádný dům není perfektní, vždycky se něco najde.

Ale oni ho udržovali dobře. A měla byste vidět to krásné zařízení uvnitř.

Byl to náš první dům a pro nás velice výhodná koupě. Několik let, dokud jsme si nemohli dovolit pustit se do nějakých úprav, jsme nechali všechno tak, jak to bylo.“

„Tak vám děkuji. Je to opravdu kouzelný dům.“

„Jestli ta paní ještě žije a budete s ní mluvit, vyřiďte jí, že se o dům staráme s láskou. Myslím, že by to ráda slyšela.“

„Vyřídím. Ještě jednou díky za pomoc.“

Objela jsem zbytek dlážděné příjezdové cesty, chvilku se kochala jízdou ve stínu stromů kolem silnice a pak pokračovala dál svou cestou na White Plains.

Sestra Diana mi poradila, jak se dostanu k mostu Tappan Zee, který spojuje oba břehy řeky Hudson trochu severněji než most George Washingtona. Poplatek tam byl jen 2

,50 dolaru, takže jsem ušetřila padesát centů.

V kostele na White Plains objevili zápis o křtu prvního dítěte Kathleen a Gordona Mackeyových; bylo to děvče, Lisa, narozená roku 1961.

Rodina se pak přestěhovala na adresu v North Tarrytown, což bylo nedaleko od mostu Tappan Zee, odkud jsem právě přijela. Byly už tři hodiny a já navštívila tolik měst v New Jersey, o kterých jsem neměla ani tušení, že existují. A to ani nemluvím snad o polovině katolických kostelů na východním pobřeží Spojených států. Když vstáváte v pět, je logické, že vás únava přemůže dříve, a na mně se již první známky vyčerpání začaly projevovat. Dnes jsi toho udělala dost, pochválila jsem se. Je čas jet domů.

Večer jsem zavolala na informace a požádala o telefonní číslo Gordona Mackeyho podle adresy, kterou jsem získala v kostele na White Plains. Už na ní sice nebydlel, ale operátorka mi ochotně sdělila, že muž stejného jména ve městě žije.

Zapsala jsem si jeho číslo a zavěsila. Musela jsem si dodat odvahy. Neměla jsem dobrý pocit z toho, že mám telefonovat neznámému člověku – možná i na špatné číslo – ale bylo mi jasné, že to za mne nikdo jiný neudělá.

Trochu jsem to oddálila ještě tím, že jsem znovu vytočila informace a zeptala se na číslo Anne Talleyové nebo Patricka Talleyho. Ani jedno z těch jmen však v seznamu pro White Plains nebylo.

Zůstala jsem sama s kontaktem na Gordona Mackeyho na papírku před sebou a žádná výmluva, proč tam nezavolat, mě nenapadala. Sáhla jsem znovu po sluchátku.

Na opačném konci se ozval mužský hlas a já jsem se zeptala na Kathleen Mackeyovou. On požádal o mé jméno a já se představila.

Řekl: „Počkejte minutku,“ a odešel.

Z povzdálí jsem slyšela, jak volá: „Nějaká paní Bennettová tě shání,“

a pak někdo znovu zvedl telefon.

„Haló?“

„To je Kathleen Mackeyová?“

„Ano.“

„Paní Mackeyová, jmenuji se Christine Bennettová a zajímají mě okolnosti jistého případu, který se stal v roce 1950.“

„Jakého případu?“ zeptala se rychle.

„Jedná se o smrt Alberty Talleyové.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Pak se znovu ozvalo:

„Kdo jste? A co chcete?“

„Ráda bych se s vámi sešla, paní Mackeyová. Chtěla bych se vás zeptat –“

Důrazně mě přerušila. „Co vás přesně zajímá?“

„Všechno vám vysvětlím, až se uvidíme. Souvisí to s těmi dvojčaty.“ Předpokládala jsem, že pokud se zmíním o dvojčatech, dovtípí se, že znám veškeré rodinné vztahy.

„Jak jste mě našla?“ vyhrkla.

„Po pravdě řečeno, v telefonním seznamu.“

„Musím si promluvit s bratrem.

Jakže se jmenujete?“

Zopakovala jsem jí to.

„A váš telefon?“

Všechno si zapsala a slíbila, že se ozve. Pak rychle zavěsila. Bylo mi jasné, že jsem na něco narazila, že se v její mysli cosi probudilo, ale neměla jsem nejmenší tušení, o co se jedná. Naprosto jistě jsem však věděla, že mi Kathleen zavolá zpět, jak slíbila.

Hodiny ukazovaly skoro devět a já byla se silami na dně. Vklouzla jsem do noční košile a s chutí zalehla do měkké postele.

·

15

Jack mi volal ve čtvrtek ráno a já mu ve zkratce popsala svou anabázi z předcházejícího dne.

„Měli bychom tě poslat za soudcem Craterem. Víš určitě, že jsi tuhle práci ještě nikdy nedělala?“

„Stoprocentně. Ale teď jsem se dostala do mrtvého bodu. Musím dopřát Kathleen Mackeyové čas, aby mi zavolala, a se všemi ostatními ze svého seznamu už jsem se sešla a mluvila s nimi.“

„Pořád se mi nedaří najít toho O’Connorova parťáka.

Je to nějaký Stassky, asi v O’Connorově věku. Takže bude pravděpodobně v důchodu.“

„Dobře. Já se asi ráno vrátím do Brooklynu a znovu promluvím s těmi dvěma lidmi – se Selmou Franklinovou a s tím staříkem odnaproti. Zajímalo by mě, proč lhali.“

„S tvým případem to ale zřejmě nebude mít nic společného.“

„Přesto to chci vědět.“

„Já ti to neberu. Nepůjdeš na oběd?“

Zjistila jsem, že se usmívám. „To víš, že jo.“

„Můžeš se tu pro mne kdykoli zastavit. A kdybych tu náhodou nebyl, tak mě asi někdo narychlo odvolal. Ale ta nabídka se tím neruší, víš to?“

„Fajn.“

·

K domu na Ocean Avenue, kde v roce 1950 bydleli Talleyovi, jsem přijela kolem půl desáté. Paní Franklinová mi bzučákem otevřela dveře a já nastoupila do výtahu a vyjela do třetího poschodí.

„Tak ráda vás zase vidím,“ zvolala na uvítanou. Měla na sobě volné jednoduché barevné šaty, které mohly sloužit jako pohodlné oblečení na doma, ale daly by se nosit za horkých letních dnů i ven.

„Mám asi štěstí, že jsem vás zastihla doma,“ řekla jsem.

„Rozhodla jsem se poněkud narychlo, že se u vás zastavím, a nechtěla jsem vás tak brzo ráno budit, abych se zeptala, jestli se vám to hodí.“

„Mohla jste klidně zavolat za svítání. Tou dobou už jsem byla vzhůru.“ Usmála se a uvelebila se v obýváku ve stejném křesle jako při minulé návštěvě. A já si zase vybrala to nejblíže k ní. Vše nasvědčovalo tomu, že to dnes bude pouhé pokračování posledního příjemného rozhovoru.

Já jsem ovšem rozdíl cítila.

Uvědomovala jsem si, že toto je naprosto identický byt, v jakém byla, jen o patro výš, zavražděna paní Talleyová. Seděli jsme v obývacím pokoji – a tamhle je kuchyně, přesně shodná s tou, kde našli na podlaze mrtvolu té nešťastné ženy.

Jistě jste přišla na další otázky, že ano?“ pronesla paní Franklinová, vybízejíc mě, abych pokračovala.

„Zjistila jsem, že Talleyovi bydleli v bytě nad vámi,“ začala jsem.

„To je pravda.“ Odpověděla příjemným hlasem, ale mně se zdálo, že zbystřila pozornost.

„Byla jste toho dne doma?“

„No samozřejmě, to chtěl ten policista také vědět.“

Čekala jsem.

„Tenkrát byl, jak sama víte, Velký pátek. Já ho neslavím, ale děti nemusely do školy, takže pro ně to svátek byl. Co jsem dělala…“

Zavrtěla hlavou. „Nákupy, něco jsem zašívala. Všechno už jsem řekla policii. Vy chcete vědět, jestli jsem něco neslyšela?“

Přikývla jsem.

„Ani pípnutí. Obědvali jsme určitě doma, takže můžu s jistotou potvrdit, že kolem poledne se to nestalo. A na večeři jsme v pátek šli, pokud si dobře vzpomínám, k mé mamince. Bohužel vám tedy neřeknu, co se dělo v době kolem půl šesté.“

„A zbytek víkendu? Sobota a neděle ráno, před příjezdem policie.

Nebylo slyšet nějaké zvláštní zvuky?“

Zatvářila se velice ostražitě.

Pečlivě volila slova. „Nic neobvyklého. Totéž jako vždycky.“

„A jaké to bylo vždycky?“ zeptala jsem se.

Pokrčila rameny, ale její tvář, ta kulatá buclatá tvář náhle ztvrdla.

„Kroky,“ řekla. „Nic

mimořádného.“

„Vycházela jste s paní Talleyovou dobře?“

„Jak už jsem vám řekla. Bydlely jsme ve stejném domě. Na ulici jsme se na sebe usmály a pozdravily se.“

Věděla jsem, že jestli ji nevyprovokuji, sama nic nepřizná, ale na druhé straně jsem ji zase nechtěla rozčílit. Byla to už přece jen stará paní a navíc, ona se vší pravděpodobností nevraždila.

„Dělali tam strašný rámus, že ano?“

naťukla jsem.

Znovu pokrčila rameny. „Lidi nadělají hluku, když chodí.“

„Někdo v tomto bytě prý bouchal do stropu, aby se ztišili.“

Věnovala mi zdrcující pohled a koutky jejích úst se stáhly ve zkoumavém úsměšku. „Jak se tak mladá dívka jako vy dozví něco, o čem policie nemá ani páru?“

„Někdo mi to řekl.“

„Teď? Dneska?“

„Před několika dny. Ta dívka, co vypomáhala u paní Talleyové.

Vzpomněla si na to bouchání.“

„Ta malá blondýnka.“

„Ano.“

„Proč to všechno chcete vědět?“

„Protože si myslím, že paní Talleyovou zavraždil někdo jiný. A abych to mohla dokázat, potřebuju znát všechny dostupné informace.“

Zahleděla se přímo před sebe a vyhnula se mým očím, rty pevně stisknuté. Nevypadalo to ovšem nijak bojovně, spíš jako projev rezignace. „Dobrá,“ řekla nakonec, „povím vám něco, co jsem ještě nikomu nepřiznala.

Neměla jsem ji ráda. Dvanáct let jsem žila v takovém rámusu, že mě to dohánělo k šílenství. Nejednalo se o hlasy. Tohle je starý barák, silné bytelné zdi. Hlasy neslyšíte.

Ale nevěřila byste, jak mě to jejich dupání den co den a často i v noci nervovalo. Běhali tam, skákali, dělali já nevím co. Koberce by to jistě ztlumily, ale oni je neměli.

Moje děti spaly v pokoji pod těmi dvojčaty. Byly dny, kdy vůbec nemohly usnout. Když už to bylo tak hrozné, že se to nedalo vydržet, zabouchala jsem na strop násadou od koštěte.“

„Určitě to muselo být velice nepříjemné.“

„Strašné.“

„Nemluvili jste spolu, že ne?“

Zavrtěla hlavou. „Na ulici jsme se každá dívala jinam.“

„Minule jste mi vyprávěla o tom, jak se paní Talleyová ptala dvojčat na barvu, jaká svítí na semaforu, předtím, než začali přecházet ulici.“

Stejný příběh, téměř slovo od slova, se objevil i v policejním zápisu jejího výslechu. „To jste si všechno vymyslela?“

„Nevymyslela. To je pravda.

Vzpomínáte si, jak jsem vám říkala, že má nejlepší kamarádka, Harriet Cohenová, bydlela v sousedním bytě? Uznáte, že vedle není pod.

U Harriet byl naprostý klid a obě ženy spolu vycházely dobře.

Všechny ty historky jsem slyšela od ní.“

„Ano, chápu.“

„Chris. Smím vám říkat Chris?“

Přikývla jsem. „Ta žena mi vadila.

Opravdu jsem ten rámus nesnášela.

Ale její smrt jsem nechtěla. Když jsem slyšela, co se stalo, plakala jsem. Věříte mi? Člověk něco plácne, ani to tak vlastně nemyslí, a pak se stane něco strašného a vy se cítíte“ – hledala nejvhodnější slovo – „zodpovědná.“

„Nebyla to vaše chyba.“

„Ano, ale stejně to bolí.“

„Takže nic podezřelého jste toho dne nezaregistrovala,“ ujišťovala jsem se.

„Podezřelého? Jak poznáte, co je podezřelé, když to vypadalo, že se tam denně prohání stádo dobytka?

Kolikrát já jsem jenom říkala, že se tam jednou někdo zabije. Takže když se to na ten nešťastný Velký pátek přihodilo, všechno bylo tak jako vždy.“

„Díky za upřímnost, paní Franklinová.“

„Vidíte, ani jsem vám nenabídla čaj.“

„Dala jste mi něco mnohem lepšího.“

„Jste takové milé děvče. Zajděte ke mně, jestli sem budete mít někdy cestu.“

Teprve po druhém zazvonění u dveří paní Cappicolové jsem uslyšela blížící se kroky. Paní otevřela, a když si uvědomila, kdo jsem, odmítavě zabručela: „Otec není doma.“

„Já bych ale tentokrát ráda hovořila s vámi, paní Cappicolová.“

Chvíli mě pozorovala, jako by o mém návrhu uvažovala. Pak ustoupila stranou, „Pojďte dál, sestro.“

Vešly jsme do obýváku a posadily se. ,Já si opravdu nemyslím, že bych mohla dodat něco víc k tomu, co už víte. S vraždou, která se stala v domě přes ulici, jsme neměli nic společného.“

„Tomu věřím. Ale když jsem si druhý den procházela své poznámky, všimla jsem si, že váš otec mluvil o ‚modrobílých‘

policejních autech. V roce 1950 ale nebyla modrobílá. Byla zelenobílá.“

„Vždyť víte, že je už starý a jeho paměť není, co bývala.“

Nahoře se ozvalo zcela zřetelné zaskřípění, jako by se v prvním patře někdo pohyboval. Letmo jsem pohlédla ke stropu a na tváři paní Cappicolové se objevil mrzutý výraz. Zdá se, že dnes mám den, kdy dělám lidem jen nepříjemnosti.

„Viděl váš otec opravdu ta policejní auta?“ zeptala jsem se.

„Byl skutečně tady?“

„Byl.“ Ale víc neřekla, jako by odpověděla na obě mé otázky.

„A viděl, co se naproti dělo?“

Žena měla oči upřené kamsi do dáli.

Váhala. Nakonec se rozhodla: „Nepodíval se z okna celý den.“

„Rozumím.“

„Nerozumíte. Když jste tu byla minulý týden, zapomněla jsem, že to byl ten rok… Můj otec byl oddaný katolík, sestro. Dokonce i dnes, ve svém pokročilém věku, nevynechá jedinou nedělní mši. O těch Velikonocích, v roce 1950 , ale mši zmeškal. Bylo to poprvé za jeho dospělosti.“

„Nechtěla jsem vrtat do starých problémů. Nemusíte mi nic vysvětlovat.“ Začala jsem uklízet svůj notes. Co se tím změní, jestli se jeden stařec díval ráno na Velikonoční neděli z okna, nebo ne.

„Strašně se pohádal s mým bratrem,“ pokračovala, jako by mě ani neslyšela. Nahoře se ozývalo rytmické vrzání; starý pán se asi houpe na židli, pomyslela jsem si.

„Můj bratr je mnohem starší, a ten víkend měl nějaký průšvih. Nic vážného, ale otec reagoval velice tvrdě. Křičeli na sebe celý víkend a v neděli jsem si myslela, že ho snad zabije. Matka mě vzala do kostela, zatímco oni se pořád hádali. Nikam nešli. Ani jeden.“

„Nezlobte se. Nechtěla jsem vás takhle rozrušit, paní Cappicolová.“

„Celý den se u okna neukázal. Měl strach, že ho uvidí někdo známý a bude se zajímat, proč nebyl v kostele.“ Usmála se. „Člověk se občas stará o hlouposti, že?“

„To máte pravdu.“

„Později, když jsme se vrátily, jsem jen vyšla ven na chodník, abych se podívala, co se děje. Začali se tam sbíhat lidi. Dohadovali se o tom, co se stalo. Když jsem pak druhý den četla noviny, připadala jsem si, jako bych se stala součástí něčeho důležitého.“

„Také jste byla.“ Vstala jsem a litovala své zřejmě zbytečné návštěvy. „Doufám, že váš otec s bratrem zase našli společnou řeč.“

„Ach ano, později ano. Bratr je dobrý chlap. A hodný syn. Ale byla to opravdu jediná mše, na které otec chyběl.“

Poděkovala jsem jí a odešla.

Přecházela jsem ulici a vsadila bych se, že oči starého muže v prvním patře mě zpoza záclony bedlivě sledují.

·

16

Šli jsme na oběd do stejné restaurace a obsluhovala nás stejná číšnice jako před nedávnem. Na Jackovi Brooksovi ale byla patrná nápadná změna. Způsob, jakým se na mne díval. Jakmile se naše oči střetly, usmál se. A já mu to ráda oplácela.

Vyprávěla jsem mu novou verzi příběhu Selmy Franklinové.

„Musíš být připravena na to, že lidi budou lhát, aby si chránili svou kůži. Ať už Selmu v souvislosti s tou vraždou vyslýchal kdokoli, měl být vnímavější. Každý, kdo žije v New Yorku v činžáku, ví, že ženská v bytě pod vámi nesnese rámus odshora. Tak to prostě je.“

„Takže nejlepší je bydlet v nejvyšším poschodí.“

„Tam zase teče střechou,“ řekl se smíchem.

„Vždycky?“

„V New Yorku vždycky.“

„Nemyslíš si doufám, že té sladké staré dámě jednoho dne došla trpělivost, vyběhla po schodech nahoru a paní Talleyovou zabila?“

„Pochybuju o tom. Ale přesto, co bys dělala, kdyby ses přesvědčila, že to opravdu udělala?“

„Nevím,“ řekla jsem po pravdě.

Bylo by jistě mnohem přijatelnější odhalit, že viníkem je někdo už dávno mrtvý a pohřbený, nebo zjistit, že vraždu spáchal zločinec, mající za sebou už pěknou řádku podobných násilných trestných činů.

„Jestlipak bys pro mne něco prověřil?“

Vytáhla jsem zápisník, abych jméno přečetla správně.

„Někdy během toho víkendu se syn starého pána, co bydlí naproti, dostal do nějakého maléru.

Prozradila mi to dneska ráno jeho sestra. Neřekla sice, o co šlo, ale nic bych za to nedala, že to bylo daleko vážnější, než se mi snažila namluvit.“

Jack cvaknutím vysunul náplň pera a druhou rukou zároveň vylovil z kapsy svůj nezbytný složený papír.

Našel nepopsanou stranu a zeptal se: „Máš jeho jménor

„Antonetti.“

„Zkusím to sehnat do soboty, až se uvidíme.“ Otáčel stránky svého „bloku“, dokud nenašel, co hledal.

„Applebaum,“ podíval se do poznámek. „Applebaum senior nikdy v Brooklynu nepracoval, takže to asi nebude ten chlapík, co s ním Magda mluvila.“

„Musíme hledat jiné ovoce.“

„Víš, chtěl bych, aby si mě lidi od nás pamatovali z jiného důvodu než kvůli shánění ovoce.“

Změnila jsem téma a začala mluvit o jiných věcech s nadějí, že to nezní hloupě. Přerušil mě. „Máš nádherné vlasy. Vypadají tak rozpustile, ležérně.“

„Stříhala mě kamarádka. Asi by to chtělo svěřit se do péče profesionála.“

Projel si rukou svou vlastní bujnou kštici. „O tom mi chvíli povídej.

Takže tys vystopovala Talleyho dceru?

„Mluvila jsem s ní,“ řekla jsem.

„Zrovna včera.“ Po-, psala jsem mu svůj výlet do New Jersey a všechny podstatné události.

„Víš, že to vůbec není špatné?“

pochválil mě, když jsem skončila.

„Ty věříš, že to byl on, že jo?“

„Až na to, že ho ti bratři neidentifikovali, což si opravdu nedokážu vysvětlit. Ale kdybys viděl ten propastný rozdíl mezi jejich malým domkem, kde žili na začátku, a místem, kam se přestěhovali po vraždě, pochopil bys mě. Všechno do sebe zapadá.

Jeho žena umírá a on si bere svou milenku. O rok později se rodina stěhuje do přepychové usedlosti zařízené drahým nábytkem. Léta podporoval dvě rodiny a jednoho dne roku 1950 mu zničehonic zůstane jen jedna. Nikdo by na tom nevydělal tolik jako on.“

„Ale už je po smrti. A pochovaný.“

Přikývla jsem. „A já nemám to svědomí vyslovit jméno mrtvého muže, který se už nemůže bránit.“

„Nepředbíhej událostem. Uvidíme, co se dozvíš od jeho dcery.“

Vrátili jsme se na okrsek spolu a domluvili se na sobotní večer. Pak jsem nasedla do auta a odjela zpět do Oakwoodu.

·

Kathleen Mackeyová volala v šest, právě v okamžiku, kdy jsem se chystala připravit si něco rychlého k večeři.

Spěchala jsem k telefonu a cestou vypnula sporák.

„Slečno Bennettová, u telefonu Kathleen Mackeyová,“ ohlásila se.

„Díky za zavolání,“ odpověděla jsem, snažíc se o přátelský tón.

„Podívejte se, léto je opravdu velice nešťastný termín pro schůzku. Bratr zítra odjíždí na dovolenou – příští týden je 4.

července, Den nezávislosti, jak víte – a já jsem zapojena do spousty různých aktivit a volného času mi moc nezbývá.“

Mluvila povýšeným hlasem a její výmluvy ve mně budily dojem, že jsou šité horkou jehlou. Já jsem ji ale teď nesměla ztratit, nemohla jsem jí dovolit odložit naše setkání až někam na konec léta. V té době už bude po všem, tedy co se Greenwillow týká.

„Mohu vás navštívit dnes večer,“

navrhla jsem, což byl jistě velice smělý tah.

„Hm, to se zdá – vydržte minutku.“

Zakryla mluvítko rukou, takže jsem slyšela jen tlumené zvuky. „Ještě vám zavolám,“ řekla náhle a zavěsila.

Vrátila jsem se ke sporáku a pokračovala tam, kde jsem před chvilkou přestala. Všechno už jsem měla připraveno na stole, když se telefon ozval znovu.

„V kolik hodin tu můžete být?“

zeptala se Kathleen bez otálení.

„Za půl hodiny.“ Smutně jsem se podívala na lákavou večeři, kterou nestihnu sníst.

„Ne. To je příliš brzy. Co třeba –“

znovu zakryla telefon. „Můžeme se domluvit na osmou?“

„To je ještě lepší.“

„Moc času vám ale věnovat nemohu.“

„Budu se snažit to urychlit.“

Nadiktovala mi adresu, stručný popis cesty a zavěsila.

Dotančila jsem ke kuchyňskému stolu tak rozrušená pocitem triumfu, že jsem téměř ani nemohla jíst.

Zvládla jsem ji!

Dorazila jsem na místo včas, našla dům a pak jsem kousek poodjela, abych se mohla objevit přesně s úderem osmé. Když jsem se ale vrátila, předtím prázdnou příjezdovou cestu už obsadil někdo jiný. Zaparkovala jsem tedy na silnici a vykročila směrem k hlavnímu vchodu.

Dům stál v noblesní čtvrti, poblíž řeky Hudson. Bylo to dost daleko od malého domku v Leonii a ještě dál od bytu Alberty Talleyové v Brooklynu.

Kathleen Mackeyové to opravdu slušelo. Z policejních materiálů jsem vyčetla, že je jí padesát dva let a bratr je ještě o dva roky starší.

Byla štíhlé postavy, oblečená v atraktivních šatech barvy khaki s vyhrnutými rukávy, kolem boků široký opasek vyrobený z drahé kůže jistě nějakého ohroženého druhu plazů. Na nohou měla moderní sandály. Dovedla mě do místnosti se zašupovacími skleněnými dveřmi, otevřenými na prostornou verandu, kde seděl muž na židli, která dokonale zapadala do vkusné sestavy venkovního nábytku.

„Jsem rád, že se s vámi setkávám,“

žoviálně pronesl Patrick Talley junior a podle etikety vstal, aby se vzápětí opět posadil na své místo.

„Děkuji, jsem Christine Bennettová.“

„Kath říká, že provádíte pátrání týkající se nějaké staré vraždy.“

Jedná se o vraždu Alberty Talleyové v roce 1950.“

Posadila jsem se ke stolu se slunečníkem, vytáhla z kabelky pero a poznámkový blok a otevřela jej na čisté stránce. Kathleen mě upřeně pozorovala. Její oči, doširoka otevřené, jako by se snažily propálit skrz ostatní popsané listy.

„Pravděpodobně vám asi nebudeme schopni pomoci,“ promluvil Patrick. „Tu dámu jsme vůbec neznali.“

Nemluvil pravdu, ale aspoň se snažil o srdečný tón.

Nakolik se asi podobá svému otci, uvažovala jsem.

Představovala jsem si Patricka seniora jako okouzlujícího pohledného člověka, snad proto, že v hlavě jsem ho měla zakódovaného jako úspěšného obchodníka.

„Víte, kdy vaši rodiče začali žít spolu?“ zeptala jsem se a pohlédla mu přímo do očí.

„Dříve než jsem se narodil, to je jisté. Odhaduji to tak v pětatřicátém. Moc o tom nemluvili.

Tenkrát tak žila spousta lidí. Otázka starých zvyklostí.“

„Navštěvoval svou bývalou rodinu?“

„Nenavštěvoval,“ vyšlehl bez přípravy Kathleenin ledový hlas.

Seděli jsme všichni kolem kulatého stolu ve stejné vzdálenosti od sebe, takže každý byl obrácen k ostatním dvěma téměř čelem.

„Nevíte, jestli jim někdy telefonoval, jestli s nimi udržoval nějaké styky?“

„Teď jste mě dostala,“ rozesmál se Patrick. S jistotou jsem poznala, že se rozhodl být ke mně zdvořilý, ale přitom mi nic podstatného neprozradit. Bylo nad slunce jasné, že on plní roli rodinného mluvčího.

„Snad si nemyslíte, že jsem postával kolem, když táta telefonoval.“

„Po čem přesně jdete, když vás zajímají takové věci?“ zeptala se Kathleen.

„Chci rozluštit neobjasněnou vraždu.“

„Ale tahle vražda byla objasněna,“

střelila po mně zpět.

„Neproběhl žádný proces, nikdo nebyl usvědčen. Je možné, že ta dvojčata svou matku nezabila.“

„A vy to chcete hodit na mého otce!“ Hlas jí přeskočil zlostí a vztekem.

„Já nevím, kdo to udělal. Jen se snažím sestavit co nejpodrobnější obrázek celé rodiny. To je součástí mého pátrání.“ Doufala jsem, že to znělo rozumně. „Pamatujete si, v kolika letech odešel váš otec do penze?“ Podívala jsem se opět na Patricka.

„Víte, táta byl pojišťovací agent a patřil ve svém oboru ke špičce.

Někteří lidé zůstanou sedět doma, jen co dosáhnou předepsaného věku, ale on takový nebyl. Některé klienty si držel, dokud se cítil fit –až do sedmdesátky.“

„To pro něho muselo být příjemné,“

řekla jsem.

Stmívalo se. Někdo v domě musel právě zapnout vypínač, protože se rozsvítila světla, a to nejen na verandě, ale kolem dokola celého pozemku. Bylo by to nádherné místo pro letní večerní párty, zasnila jsem se.

„Vyhovovalo to všem,“ vzpomínal Patrick. „Udržoval si svou práci, ale měl čas i na cestování a věnoval se spoustě jiných věcí.“

„S takovým stylem života se jistě dožil požehnaného zralého věku.“

„To je pravda,“ přisvědčil Patrick.

„Ale konkurenci ležel pěkně v žaludku.“

Usmála jsem se. „Kde je váš otec pochován?“

Jak se opovažujete ptát se na takovou věc?“ vykřikla Kathleen.

„Ale no tak, Kath,“ uklidňoval ji bratr. „Rodiče byli zrovna na dovolené, když otec zemřel, a matka ho nechala pohřbít tam.“

Nevěřila jsem vlastním uším. „To je ale velice neobvyklé,“ namítla jsem.

„Víte, měli takový malý bungalov a jezdívali si tam odpočinout a zotavit se. Chápete.“

Jako by se náhle začalo prostorem šířit podivné chvění. Ani jeden z nich mi nechtěl říci, kde byl Patrick senior pohřben, a mne se zmocnilo jakési neodbytné tušení. Nedokážu si představit, že by se Talleyovi tísnili v „malém bungalovu“. A skutečnost, že pro starého pána, ať už zemřel kdekoli, nebyl vystrojen důstojný pohřeb blízko New Jersey a že nebyl pochován na místním hřbitově, jsem shledávala přinejmenším zvláštní.

„V jaké je to zemi?“ zeptala jsem se.

Patrick se usmál. Určitě nechtěl odpovědět, ale otázce se nemohl vyhnout. „Na Bahamách, myslím,“

řekl nakonec. „Je to tak, Kath?“

Její „ano“ vyznělo upjatě a nebylo složité si všimnout, jak v ní všechno vře.

„Přesně na ostrově Grand Bahama Island,“ dodal.

„Kouzelné místo pro letní chatu,“

podotkla jsem a doufala, že to neznělo sarkasticky. „Tráví tam vaše matka většinu času, nebo mám šanci ji zastihnout tady?“

„Držte se zpět od mé matky,“

zavelela Kathleen, čímž mi potvrdila, že Anne je stále naživu.

„S první ženou svého muže nemá nic společného. Nevím, co by vám mohla říci.“

„Pro vašeho otce to musel být strašný šok, když se dozvěděl, že je jeho žena mrtvá.“

„To jistě a z mnoha důvodů,“

promluvil zase Patrick poté, co znovu zaujal svou nenucenou pózu.

„Poldové nám ve dne v noci stáli za dveřmi a rodiče před námi museli hovořit o věcech, které by jistě raději zamlčeli.

Nebyla to pro ně lehká doba.“

„A jak předpokládám, vy jste s těmi bratry nikdy nepřišli do styku.“

„Vůbec ne. Dokonce ani nevíme, jestli ještě žijí.“

„Ano, žijí,“ odpověděla jsem na nepřímou otázku.

„Nedávno jsem jednoho z nich navštívila.“

„To myslíte vážně?“ řekl Patrick nevýrazným tónem.

„Jak se změnily vaše životy po té vraždě?“ zeptala jsem se.

„Nic se nezměnilo,“ odpověděla Kathleen umíněně.

„To není úplně pravda,“ přerušil ji bratr svým klidným, nevzrušeným hlasem. „Jak už jsem řekl, dozvěděli jsme se věci, o kterých jsme předtím neměli ani tušení – že jsme měli nevlastní bratry, že táta měl manželku, a konečně i to, že naši nebyli manželé. Byl to šok, to vám povím.“

„Mluvil o nich někdy?“

„Moc ne. Jistě chápete, že to nebylo nejšťastnější manželství.“

„Kvůli těm synům?“

„Kvůli nim a kvůli jejich matce,“

ozval se Kathleenin nasupený hlas.

„Jak by se vám líbilo vracet se každý večer do takové rodiny? Otec ji prosil, aby dala kluky pryč.

Chtěl žít normální život a zbavit se toho strašného břemene. Oni nemohli jít ani do pitomýho kina bez toho, aby si pozvali opatrovatelku. Jejich životy se točily jen kolem těch dvou.

Neexistovalo nic jiného – a ona to tak chtěla.“ Z tónu Kathleenina hlasu bylo slyšet, jak její vztek narůstá, jak ji vzpomínky rozpalují.

„Můj otec byl laskavý a srdečný člověk. Dokázal milovat a byla s ním legrace. Ona mu to všechno vzala. Udělala z něho robota, jehož jediným smyslem života bylo živit rodinu. A co on dostal od nich?

Nic!“ Vyplivla to slovo. „Musel od nich utéct, aby se zachránil.“

„Uklidni se, Kath,“ snažil se zvládnout situaci její bratr.

„Ne, nech mě to říct. Jediná věc na světě, která tu ženskou zajímala, byli ti dva její opoždění synáčci. A jestli to chcete vědět, dostala, co si zasloužila. Byla to pijavice. Když jsem zjistila, kolik jí otec měsíc co měsíc posílal, bylo mi jasné, proč musíme žít tak, jak jsme žili. Ona měla prachy na všechno a my museli obracet každý cent.“

„Po její smrti se to muselo výrazně zlepšit,“ poznamenala jsem s nadějí, že její reakce bude rychlejší, než si stačí vše lépe promyslet.

„No samozřejmě že jo! A když otec dostal své –“

„Kathleen!“ To bylo poprvé, co Patrick promluvil ostře. „Jsem si jist, že slečnu Bennettovou takové detaily nezajímají.“

Ovšem že mě zajímaly, ale už bylo pozdě. Za této situace nebylo možné ji přimět, aby pokračovala. Usadila se zpět ve své židli, zřetelně vyvedená z míry tím, co málem ve svém rozhořčení nechtěně prozradila.

K mému překvapení se usmála.

„Domníváte se, že vaše pátrání je nyní kompletní?“

„Myslím, že některé souvislosti teď vidím lépe,“ řekla jsem neurčitě, zaklapla notes a odsunula židli dozadu.

„Oběma vám opravdu velice děkuji.

Moc jste mi pomohli.“ Kdyby se volila nejskromnější osobnost roku, pak toto mé prohlášení by mě jistě pasovalo do role horkého favorita.

·

17

Vyspala jsem se na to a nechala si přemýšlení až na pátek. Ráno jsem nejprve vyšla před dům, abych se pokusila rozhýbat své tělo do lehkého klusu. Ale ještě jsem nebyla ani na rohu a už na mne volala Mel, vybíhající ze svého domu, aby se ke mně připojila.

„Ahoj, dobré ráno,“ halasila, když se ke mně blížila po příjezdové cestě, oblečena ve sportovní soupravě.

„Dobré ráno.“

„Volala jsem ti včera. Nikdy nejsi doma, víš o tom?“

„Nediv se, když mi došlo mléko a vajíčka.“

„Chris, ráda bych ti něco navrhla…, nevím, jak to říct, ale nechtěla by sis vyjít s jedním mým bratrancem?“

„Myslíš jako na rande?“

„Jasně. On je úžasný, pracuje někde na Wall Street a musí být v pěkném balíku. Má velký byt v New Yorku.

Já osobně bych s ním šla hned, kdybych byla svobodná.

Je to Žid. Nevím, jak ty se k tomuhle stavíš.“

Rozesmálo mě to. „Lidi jako lidi.

Myslíš, že by se to nechalo odložit na pozdější dobu? Jsem z kláštera venku teprve několik týdnů a slíbila jsem si, že pár měsíců počkám, než začnu přemýšlet o mužích jako o mužích. Pochop, chci se přizpůsobit, zvyknout si, než se vrhnu do neprobádaných a nevyzpytatelných vod partnerského života.“ Čím déle jsem žvanila, tím snadněji se mi dařilo kombinovat své nepříliš duchaplné metafory.

„OK,“ souhlasila Mel. „Probereme to znovu na podzim. Určitě ještě žádnou ženskou mít nebude. Pro samou práci nemá na nic jiného čas a tetě už to leze na nervy.“

Okomentovala jsem to neutrální poznámkou a raději změnila téma.

Začala jsem o tom, jak pokračuje mé vyšetřování.

Po návratu domů jsem si připravila snídani a vzala si ji do jídelny, abych se mohla co nejdříve začít věnovat včerejší senzační novině.

Musela jsem to důkladně promyslet.

Jakmile se Patrick Talley včera večer zmínil o Bahamách, okamžitě jsem zpozorněla. Tam je totiž ráj pro lidi, kteří chtějí někde ukrýt peníze. Patrick senior možná krátil berní úřad na daních a potřeboval sehnat místo, kam by své mimořádné fondy ulil. Ani na okamžik jsem neuvěřila pohádce o „bungalovu“. Jak jsem tak o tom přemýšlela, dostala jsem nápad.

Se šálkem kávy v ruce jsem vstala a vrátila se do kuchyně. Zavolala jsem na informace, jaké je volací číslo pro ostrov Grand Bahama Island, a pár sekund nato už jsem mluvila s tamější operátorkou.

„Mohla byste mi prosím vyhledat číslo pana Patricka Talleyho,“

požádala jsem ji. Na druhém konci drátu se ozval příjemný zpěvný dívčí hlas.

Nemusela jsem dlouho čekat.

„Bohužel, není tu žádné číslo na pana Patricka.“

„A co paní Patricie nebo Anne Talleyová?“

„Moment.“

Čekala jsem a doufala.

„Ano, paní P. tady je.“ Přečetla mi ulici a číslo. Poděkovala jsem jí a zavěsila.

Chvíli jsem studovala adresu, co mi dala, a pak jsem vytočila číslo Grossových. Mel snad u telefonu i spí.

„Mel, tady Chris. Vím, že teď asi máš práci, ale chci se zeptat, neznáš Bahamy?“

Jednou jsem byla na Bermudách, ale to je všechno.“

„A co tví známí? Nevzpomněla by sis na někoho, kdo o těch ostrovech něco ví?“

„Máš pravdu. Strejda s tetou tam občas tráví dovolenou. Mám jim zavolat?“

„Mohla bys?“

„To víš, že jo. Na co se mám zeptat?“

Dala jsem jí adresu Talleyových a vysvětlila, že bych se chtěla dovědět, jak to tam kolem vypadá.

„Zajdu dnes za strejdou do kanceláře.“

„Jsi skvělá. A Mel, jestli bude potřebovat volat někomu místnímu, samozřejmě to zaplatím. Moc mi na tom záleží.

„Nedělej si starosti. Na jeho telefonním účtu by nebyl nijak zvláštní ani spěšný hovor na Měsíc.

Ale tvou nabídku vedu v patrnosti.“

Poděkovala jsem jí a vrátila se k papírům.

Jejich třídění mi zabralo několik hodin. Co mám a co mi chybí. Zatím jsem nesehnala žádné údaje o synovi Antonettiových, ale ty mohou být stejně bezcenné. Neznám ještě O’Connorova partnera. A stále nevím nic o muži s „ovocným“

jménem, který přebíral Magdin vzkaz o chybějícím kabátě ve skříni u Talleyových. Všechny tyto informace se ale zdály celkem bezvýznamné.

To, co jsem měla, bylo zajímavé, ale zatím mě to nikam nedovedlo.

Zjistila jsem, že Selma Franklinová, žijící v roce 1950 v bytě pod Talleyovými, se s matkou dvojčat hádala kvůli rámusu, který od nich údajně vycházel. A dále, že pan Antonetti lhal o tom, co viděl na ulici, jen aby nemusel přiznat, že zmeškal nedělní mši. Vyškrtnout, pomyslela jsem si. Je to na nic. Ale měla jsem i Magdinu historku, potvrzenou fotografií v novinách, že v okamžiku zatčení dvojčat chyběl ve skříni jeden kabát. To už něco bylo. Přičtu-li k tomu navíc nápadnou změnu v chování detektiva O’Connora, jakmile jsem se o kabátě zmínila, je téměř jisté, že to v případu hrálo důležitou roli.

Nesmím zapomenout ani na názor erudovaného psychiatra, že James Talley svou matku nezabil.

A pak tu byl Patrick Talley, jediný člověk na světě, který měl ze smrti své ženy a následného umístění svých synů do ústavu prokazatelný a nezanedbatelný prospěch.

Nepochybovala jsem o tom, že jeho tehdejší družka, Anne Garfíeldová, policii lhala, když byla dotázána na čas, kdy se vrátil na Velký pátek domů. Kryla ho, ať už věděla, jestli to udělal, nebo ne. Kdyby se po svém pracovním obědě vydal do New Yorku, snadno by stihl zavraždit svou manželku a vrátit se domů na večeři (odporná myšlenka). Jízda od mostu George Washingtona do Ocean Avenue blízko King’s Highway v Brooklynu mohla trvat necelou hodinku. A pak, když byla Alberta odstraněna z cesty, nic už Patrickovi nebránilo vzít si Anne, což udělal, mohl si koupit honosný dům, což udělal, a měl ty nejlepší podmínky vést rozmařilý život v přepychu –což zjevně udělal také.

Dalším důležitým bodem bylo napojení na Bahamy.

Stávala jsem se přehnaně podezřívavou, nebo na smrti Patricka Talleyho bylo opravdu cosi podivného? Po pravdě řečeno jsem vlastně ani nevěděla, kde zemřel.

Věděla jsem, kdy Anne Talleyová prodala dům. Patrick mohl být ale mrtev už dávno předtím – nebo mohl stále žít ve svém prázdninovém „bungalovu“ na Grand Bahama Island.

Co to všechno znamenalo? Z

Talleyových dětí jsem dostala maximum. Snad se mi podaří sehnat na Bahamách člověka, který by zjistil datum úmrtí pana Talleyho.

Ale co dál?

Opřela jsem se o opěradlo a podívala se na haldu papírů na stole. A náhle jsem si byla jistá. Ta dvojčata svou matku nezabila a já mám jednoho hlavního podezřelého, který je ovšem přes dvacet let po smrti a leží v hrobě v cizí zemi.

Mluvila jsem téměř s každým, kdo by mohl být jakkoli s případem spojen. Jack Brooks mi pomáhal, seč mohl, ale sám pochyboval, že objevím něco přesvědčivého, převratného. Potřebovala jsem jiný náhled na věc, pohled zvenčí.

Člověka, který vidí svět z jiného úhlu. Naštěstí jsem věděla, kde ho mám hledat.

Šla jsem k telefonu a po paměti vytočila číslo.

Ohlásil se důvěrně známý hlas.

„Klášter svatého Štěpána. U

telefonu sestra Angela.“

„Angelo,“ oslovila jsem ji zvesela.

„Mám takovou radost, že tě slyším.

Tady je –“ A vtom jsem zaváhala.

„Tady je Christine Bennettová,“

dostala jsem ze sebe nakonec a dodala: „Sestra Edwarda Frances.“

„Ahoj,“ odpověděl mi Angelin sladký hlas. Jak se máš?

„Je to fajn. Jsem šťastná, zvykám si.“

„To je dobře, že dneska sedím na zvonku, jinak bych tě asi propásla.

Co potřebuješ?“

„Chtěla bych mluvit s abatyší Josephou –jestli má čas.“

„Vydrž minutku. Před chvílí jsem ji viděla jít k sobě do kanceláře.

Zkusím tě tam přepojit.“

Slyšela jsem cvaknutí a čekala.

Angela právě ukončila fakultu při klášteru svatého Štěpána a patřila mezi velice nadějné, klášteru oddané mladé ženy. Když se zmínila o tom, že „sedí na zvonku“, usmála jsem se. Tento výraz, používaný pro službu u telefonu a u vchodu, jsem neslyšela od té doby, co tam nejsem.

Požádala jsem o rozhovor s matkou představenoucož je, mimochodem, nové označení této funkce – a měla jsem k tomu ryze osobní důvod.

Vstoupí-li mladá dívka do kláštera svatého Štěpána, je jí přidělena jakási duchovní průvodkyně, jeptiška, která je starší a zkušenější, někdo, kdo může novicku vést, naslouchat jí a pomáhat. Já měla to štěstí, že jsem dostala sestru Josephu, v té době mladou ženu kolem třicítky, jako jsem dneska já.

A teď, o patnáct let později, sloužila své první období jako představená kláštera. Byl to nesporně výraz uznání od jeptišek, které si ji ze svého středu samy zvolily.

„Promluví si s tebou,“ řekla po chvíli Angela, „přepojím tě.“

„Díky, jsi zlatá.“

A pak jsem po dlouhé době opět uslyšela klidný, povzbudivý hlas Josephy, jak říká, „Christino, už jsem se strachovala, kolik vody bude ještě muset uplynout, než se mi ozveš.“

Vyměnily jsme si pár uvítacích vět a pak jsem jí prozradila pravý důvod své plánované návštěvy. Mám problém a potřebuju s ním poradit, rozebrat ho. Josepha měla naplánovanou návštěvu rodiny na svátek 4. července a celý prodloužený víkend, který začínal už ve středu.

Domluvily jsme se proto na neděli.

Přijedu kolem poledne na oběd a pak se chvíli zdržím, abychom pořádně prodebatovaly všechno, co mám na srdci. Když jsem zavěsila, měla jsem pocit, že toto je začátek cesty k řešení.

V jedenáct jsem znovu volala Mel.

„Tvůj muž Hal je právník, že jo?“

ujišťovala jsem se.

„Správně. Pracuje u jedné počítačové firmy na Manhattanu.“

„Potřebovala bych poradit, jak mohu získat podrobnější informace o jedné závěti, která byla soudně potvrzena před drahnou řádkou let.“

„A co ti brání se u nás zastavit na kus řeči? V osm?

Dáme si kafe, něco sníme a můžeme si popovídat.“

„Souhlasím, to ‚něco‘ ale přinesu já.“

„No, nejsi ty anděl!“ jásala Mel.

Chystala jsem se, že se poohlédnu po staré sekačce na trávu, ještě po tetě Meg (dříve než mi město pošle upomínku, že mám kolem domu neudržovanou džungli), když se ozval telefon. Byl to Jack.

„Hádej, co mám? Vyčmuchal jsem O’Connorova parťáka.“

„Opravdu?!“

„Mluvil jsem s ním před několika minutami. Jmenuje se Herb Stassky a žije na Floridě. Máš tam někde pero?

„V ruce.“

Nadiktoval mi číslo. „A co zítra?

Hodí se ti to v půl sedmé?“

„Skvělé. Zavolej, kdybys zabloudil.“

„Neměj strach, já nezabloudím. Tak zítra.“

Zmáčkla jsem vidlici telefonu a chvilku ji držela, pak jsem zvedla prst a uslyšela oznamovací tón.

Jestliže Herb Stassky mluvil s Jackem ze svého bytu, mohla bych zkusit, jestli tam stále je. Vytočila jsem jeho číslo.

Na druhé zazvonění se ozval mužský hlas.

„Mluvím s panem Herbem Stasskym?“

„Ano.“

Představila jsem se.

„Nejste ta slečinka, co šťourá do té staré vraždy?“

„Jsem. Ráda bych se vás na pár věcí zeptala, jestli máte chvilku času.“

„Jasně.“

Stručně jsem shrnula celý případ, abych mu osvěžila paměť, která snad bude lepší než O’Connorova.

Začala jsem otázkou: „Když jste se chystali ta dvojčata odvézt na stanici, jeden z kabátů chyběl.

Vzpomínáte si na to?“

„Jo, jakžtakž.“

„Ta dívka, co tam byla, ta jejich chůva, to ona si toho všimla.“

„Ta malá blondýnka s cizím přízvukem?“

„To je ona.

„Jo, něco říkala…“

„Poznamenal jste si tehdy někam, že jeden kabát chybí?“

„Víte, měla byste zajít za Kevinem a promluvit o tom s ním. Byl to jeho případ.“

„Ale byli jste partneři.“

Slyšela jsem, jak se nadechl a hlasitě si odfrkl. „A jaký je v tom rozdíl? Ten případ byl jednoznačný.“ ,Jste o tom přesvědčen?“

„Kevin byl.“

„Takže jste se ani neobtěžoval zapsat si, že v bytě chybí jeden pánský kabát,“ konstatovala jsem.

„Podívejte slečno, chcete slyšet pravdu? Můj případ to sice nebyl, ale mám-li vyslovit svůj názor, pak si myslím, že to udělali ti bráchové.

Dneska už jsou nejspíš v pánu a pod zemí, ale –“

„Nejsou. Žijí. Je jim šedesát devět let.“

„Ježíši!“ Odmlčel se a pak opakoval, „Ježíši. No víte, já jsem tenkrát chtěl, aby se to s tím kabátem objevilo v zápise. To děvče mluvilo velice přesvědčivě.

Ale O’Connor tvrdil, že to bude celou věc jedině zdržovat.

Tak to bylo. Vynechal jsem to. Moc se mi to nelíbilo, to mi věřte. Ale nebyl to můj případ a nikoho jiného, kdo by ji mohl zabít, jsme nedopadli.“

„Prohlašujete tedy, že O’Connor trval na tom, abyste to nezapisoval.“

„Byl to jeho případ.“

Pochopila jsem, že tato věta je nejblíže k tomu, aby se vyjádřil naplno. Víc z něho asi nedostanu.

„To děvče, Magda, mi také prozradilo, že pro O’Connora nechalo o tom kabátě na stanici vzkaz. Mohlo to být asi o den nebo dva později.“

„Jo, viděl jsem ho. Přebíral ho kolega Petrie.“

„Kdo?“ zeptala jsem se.

„Petrie.“ Vyslovil to jméno jako Pea-Tree, Peachtree!

„Byl to můj kamarád, proto si to pamatuju. Chodívali jsme spolu po práci na pivo. Někdy v šedesátých letech ho postřelili a musel odejít do částečného invalidního důchodu.“

„Pane Stassky, věřil jste, stejně jako O’Connor, že tu vraždu mají na svědomí ti bratři?“

„Samozřejmě že jo,“ odpověděl bez váhání.

„Dokonce i poté, co Magda upozornila na ten chybějící kabát?“

„Podívejte se, nikdy nic nevíte na sto procent, ledaže byste to viděla na vlastní oči. Každý případ má své nesrovnalosti. Zeptejte se, koho chcete, všichni vám to potvrdí. Nic nesedí dokonale. Musíte udělat maximum s tím, co máte. Chyběl kabát? No a? Možná jeden z těch kluků šel ven a někde ho nechal.

Byli mentálně postižení, proboha!

Vyslýchali jsme je – víte, jak dlouho jsme do nich hučeli? Ta dívka nás upozornila, že byli něco jako idioti-géniové; pamatovali si všechno, co se kdy v jejich životě odehrálo. Proč tedy něco neřekli, když to udělal někdo jiný, proč se nebránili? Protože to byli oni sami a snažili se zatajit pravdu!

Souhlasím s vámi, ten chybějící kabát jsme do zápisů měli zanést.

Ale neudělali jsme to. A dneska už je to sto let.“

Poděkovala jsem mu a zavěsila.

Mrzelo mě, že jsem ho rozčílila, ale ten rozhovor za to stál. Potvrdil Magdinu verzi do nejmenších detailů.

Zbytek dne jsem strávila sekáním trávy a nakoupila jsem také něco do domácnosti. Večer, vyzbrojená třešňovým dortem z místního pekařství, jsem zazvonila u Grossových.

Získala jsem od Hala spoustu užitečných informací o soudem jmenovaných právnících a soudním potvrzování posledních vůlí. Když jsem hovořila s Kathleen a Patrickem, napadlo mě, že paní Talleyová mohla mít poslední vůli, a i kdyby ne, vlastnila diamantový prsten, přepychový kožich a možná i malý účet v bance. Zajímalo by mě, kdo to zdědil. Hal mi nabídl, že se nemusím obtěžovat ježděním do Brooklynu a pátráním na vlastní pěst. Jeho sestřenice, která studuje práva, prý zrovna tráví léto doma a určitě ráda využije příležitosti trochu se procvičit v praxi. Zavolal jí hned a ona souhlasila. Začne s tím v pondělí dopoledne.

Další den byla sobota. Den mého prvního rande. Jakmile jsem se ráno probudila, ze všeho nejdříve jsem běžela ke skříni a otevřela dveře dokořán. Jako obvykle jsem uviděla své žluté šaty a jako obvykle jsem věděla, že dnes na ně řada opět nedojde. Nervózní jako malé děcko jsem udělala něco, na co by mě předtím v životě nenapadlo ani pomyslet, a nikdy bych nevěřila, že mě to také může potkat. Strávila jsem celý den běháním po obchodech a sháněním nových šatů a bot a poté si nechala u kadeřníka ostříhat a upravit vlasy.

·

18

Jack přišel přesně v půl sedmé.

Napadlo mě, že možná udělal totéž, co já před dvěma dny, kdy jsem jela na návštěvu k Mackeyovým. Našel můj dům, vrátil se do vedlejší ulice, aby se pak objevil v přesně domluvený čas.

„Máš pěkný dům,“ řekl, když vstoupil do haly.

„Před několika měsíci mi zemřela teta a odkázala mi ho.“ Uvedla jsem ho do obývacího pokoje. Cítila jsem na sobě jeho pohled a každou buňkou svého těla jsem si uvědomovala sebe jako ženu, která se chystá na večeři s mužem.

Současně jsem si vychutnávala i příjemný pocit dotyku pokožky a nových, dlouhých šatů. Byly vyrobené z mihotavého hedvábí béžové až světle hnědé barvy v kombinaci s bílou.

Jedna z mých kamarádek odešla z kláštera o pár let dříve. Když jsem se jí svěřila, že také plánuji opustit řád, poskytla mi do začátků cenné praktické rady. „Exjeptišku poznáš naprosto neomylně na sto honů,“

prohlásila,

„ony totiž vůbec nedokážou kombinovat barvy, nemají ani ponětí, co se k čemu hodí, co s čím ladí.“ Kladla mi na srdce, abych si vybírala jen střízlivé barvy a zdaleka se vyhýbala polyesteru.

„Nic jiného nenosí,“ řekla mi, „jen věci, co se hodí do pračky a hned zpátky na sebe.“ Svůj nový život jsem proto začala mimo jiné tím, že jsem si svědomitě kupovala jen přírodní materiály.

„Kde jsi bydlela předtím?“ Posadil se na pohovku, zatímco já na židli vedle ní. Měl na sobě letní oblek a bílou košili, vkusně doplněnou tmavou hedvábnou kravatou s drobným vzorem; opravdu nápadná změna oproti ležérnímu stylu jeho oblečení do práce.

„Proti proudu Hudsonu, blízko místa, kde jsem učila.“

„Tady dole je to lepší,“ řekl.

„Mírnější zimy.“

„Můžu ti nabídnout něco k pití?“

Teta Meg po sobě zanechala bar plný téměř starověkých lahví s likéry; většina z nich byla sice otevřená, ale zřídkakdy z nich někdo pil.

„Dáme si něco, až budeme na místě, souhlasíš?

Můžeme vyrazit?“

„Ano.“

„Tak jdeme. Mám toho tolik na srdci.“

·

A tak jsem ve věku třiceti let, já, Christine Bennettová, měla své první rande. Až později jsem si uvědomila, že jsem si nemohla pro tuto příležitost vybrat lepšího člověka, a i když jsem umírala nervozitou, ostudu jsem si neudělala. Snad proto, že už jsem ho trochu znala, líbil se mi a napadala mě spousta věcí, o kterých jsem s ním chtěla mluvit.

Vybral pro nás restauraci s výhledem na průliv, oddělující Long Island od Manhattanu. Ani nevím, jestli jsme byli stále v New Yorku, nebo už v Connecticutu, ale na tom nezáleželo. Bylo krásně, perfektní počasí a já měla v hlavě takový zmatek, tak silně jsem tyto okamžiky prožívala, že jsem si ráno ani nevzpomněla, co jsem měla k jídlu.

Vzpomínám si ale docela jasně na to, že ihned poté, co jsme si objednali pití, Jack vytáhl svůj oblíbený poskládaný papír. Otevřel ho, přehnul přes hřbet, aby se nezavíral, a začal: „Mám tady pár věcí o Paulovi Antonettim.“

„Takže měl nějaké oplétačky s policií.“

„A bylo to dost vážné. Přepadl totiž nějakou starou ženu a ukradl jí peněženku.“

„Kdy?“

„Právě onoho sedmého dubna, asi ve čtyři odpoledne.“

„Na Velký pátek.“

„Což asi jeho tátu ještě víc naštvalo.“

„Použil zbraň?“ zeptala jsem se se zatajeným dechem.

Jack se usmál, jako by tu otázku čekal. „Co bys řekla na vystřelovací nůž?“

„Nůž,“ vydechla jsem. Krev se mi v žilách splašila, vzrušení, způsobené tímto objevem, bylo obrovské.

„Pořezal ji?“

Jenom vyděsil. Dala mu peněženku a on utekl. Je tam poznámka, že se peněženka po několika dnech našla.

Zahodil ji někam do koše, hned jak z ní vybral prachy.“

„Že by měl košili od krve, to asi neříkala.“

„V hlášení to nebylo. Ale kdyby si toho všimla, pochybuju, že by si to nechala pro sebe.“

„Ale ten čas nesedí,“ přemítala jsem. „Jestliže ho zatkli ve čtyři, pak už by bylo po vraždě paní Talleyové a v tom případě by měl na sobě její krev. A později by to on nemohl udělat, protože v té době byl už na policii.“

„Sebrali ho až v sobotu.“

Zírala jsem na něho. „Jak potom…?“

„Ta žena nahlásila krádež hned, jak se to stalo.

A čirou náhodou ho druhý den potkala na ulici, stopla auto právě projíždějící hlídky a ta ho zajistila.

Měl tedy moře času zbavit se těch šatů, pokud si opravdu myslíš, že to udělal on.“

„Je to dosud jediný člověk, který mohl vědět, že ti bratři trpěli duševní poruchou, ale s největší pravděpodobností nevěděl o jejich schopnostech.“

„Takže podle tvého názoru to byl on, kdo na Velký pátek v tom bytě tak běsnil.“

„Je to možné.“

„Nezapomeň, že se z bytu, kromě toho kabátu, nic neztratilo. Jestliže byla motivem loupež, musel změnit názor.“

„Zpanikařil,“ uvažovala jsem.

„Nečekal krev a vraždu už vůbec ne. Když pak uviděl, co provedl, utekl.“

„Mimochodem –“ nahlédl znovu do svých poznámek –„ten nůž, kterým údajně ohrožoval tu ženu, se nikdy nenašel.“

Jak tedy…?“

„Svědectví té okradené. Slyšela prý cvaknutí, jak ho vysunul. Viděla ho.

On na druhé straně popírá, že by kdy nějaký nůž měl. A ještě něco, jeho otec za něho složil kauci. V

hotovosti. Musel mít doma pěknej balík.“

Povídali jsme si a popíjeli ze svých sklenic. Po chvíli se u stolu objevil číšník s jídelním lístkem. Já jsem ten svůj ale položila na stůl, aniž jsem do něho vůbec nahlédla.

„Chudák pan Antonetti,“ řekla jsem.

„Musel to být nejhorší víkend v jeho životě.“

Při jídle jsem Jackovi vyprávěla o mém setkání se sourozenci Talleyovými. Tu a tam prohodil pár poznámek a pak řekl, že se pokusí Paula Antonettiho najít, čímž mi naznačil, že i on pokládá toho chlapce za možného podezřelého. A pak, zčistajasna, jsme přestali mluvit o případu a začali se věnovat sobě. Cítila jsem se s ním příjemně.

Zdálo se, že máme na spoustu věcí stejný názor, že uznáváme tytéž hodnoty, což je nezbytné, mají-li si lidé vzájemně důvěřovat a být přáteli.

Věta stíhala větu a já si začala postupně uvědomovat, že jsem to já, kdo se drží zpátky. Nelhala jsem mu, jenom jsem se prostě nehrnula do toho, abych se přiznala, že jsem posledních patnáct let života strávila v klášteře. Myslím, že jeden z důvodů, proč jsem to udělala, byl, aby se ke mně choval jako ke kterékoli jiné Američance –svobodné, vysokoškolsky vzdělané učitelce – bez stereotypů, s jakými se na jeptišky nahlíží.

Samozřejmě jsem také nechtěla, aby věděl, že právě prožívám své první rande. Když jsem následující den seděla v autě a uháněla ke svatému Štěpánu, znovu jsem si v duchu celý večer promítala. Myslím, že mohu říci, že jsem to celkem zvládla.

Stále jsme měli hlavy plné nevyřčených nápadů a myšlenek, které jen čekaly, až na ně přijde řada. Prázdné talíře od večeře už byly pryč a na stole před námi stály už ani nevím kolikáté šálky s voňavou kávou. Když jsme nakonec vstali a odešli z restaurace, procházeli jsme se ještě chvíli podél průlivu. Byla jasná, teplá noc. Jack mě vzal za ruku. Svěřil se mi, že na podzim začne studovat na večerní univerzitě práva. Bude to trvat rokyminimálně čtyři – ale to mu nevadilo. Byl to další krok dopředu a on rozhodně nepatřil k mužům, kteří přešlapují dlouho na jednom místě.

Neustále mě hladil po celé paži.

Překrásný pocit, dotkne-li se vás muž jako ženy, cítíte-li, že jste pro něho žádoucí. Věděla jsem, že muži a ženy se spolu občas vyspí hned při prvním setkání. Jenom se spolu pomilují a pak jdou dál, každý svou cestou. Nechápala jsem, jak to žena může udělat. Jack se mi líbil a nedokázala jsem si představit, že by se naše těla spojila ve vášnivém objetí a pak už bych ho nikdy nespatřila.

Dychtivě jsem toužila být stále v jeho blízkosti; cítila jsem, že je to správné, a uvědomila jsem si, že právě to mi v životě chybělo.

Nejsem z lidí, kteří litují toho, co se kdy stalo nebo nestalo. Z některých věcí jsem sice byla smutná – přála jsem si například, aby moje maminka mohla žít déle – ale nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že by mé rozhodnutí, učiněné odpovědně a s rozmyslem, mohlo být nějak zneváženo a pošlapáno. Strávila jsem v klášteře patnáct poučných a nezapomenutelných let, ale dnes večer jsem tady. Šťastná, že jsem tam, kde jsem, a že dělám to, co dělám.

Když Jack později zaparkoval auto před mým domem, doprovodil mě až ke vchodu a nepřestával mě zahrnovat něžnostmi. S potěšením jsem mu to oplácela. Odemkla jsem a otevřela dveře. Nebránila jsem mu, když se mnou vstoupil dovnitř.

Pak mě políbil. Stane-li se vám to ve čtrnácti nebo šestnácti letech, je možné, že na ten okamžik nepopsatelného vzrušení a bouřlivých pocitů, které první polibek vyvolá, jednoho dne zapomenete. Já ale vím, že nezapomenu nikdy. Ať už mě cesty života povedou kamkoli, tento moment, ten polibek a tento báječný muž, zůstane navždy vryt do mé paměti.

Spala jsem až do osmi a probudila se s pocitem opravdového štěstí.

·

19

Svatého Štěpána považuji za jedno z nejkrásnějších míst na zemi.

Prohlašuji to zcela jednoznačně, i když si přitom uvědomuji, že jsem na světě ještě téměř nic jiného nespatřila. Ale ty mohutné starodávné budovy, jakoby zahloubané ve vlastních myšlenkách, ty rozlehlé zelené louky a stromy nevídaných rozměrů, které – ještě jako mladé výhonky –pamatují dávné osadníky, plavící se proti proudu řeky Hudson, vdechují tomuto ohraničenému ostrůvku osobité kouzlo, jaké jsem až dosud nepoznala.

Přijela jsem s dostatečným předstihem před obědem, což mi umožnilo navštívit vilu. Je to domov pro staré a nemocné sestry, které sice potřebují zvýšenou péči, ale zatím není nutné, aby byly umístěny v nemocnici.

Několik současných obyvatelek tam žilo už v době mého nástupu do kláštera, ale já jsem dnes chtěla obzvlášť vidět jednu ze svých přítelkyň.

Zaparkovala jsem a vystoupila z auta na cestu, dlážděnou plochými bílými kameny, vedoucí k hlavnímu vchodu a stáčející se za roh největší budovy. Sestra Benedikta seděla ve stínu, poblíž zadního vchodu.

Viděla mě přicházet a upřela na mne své oči. Oslavila osmdesátku ještě před mým odchodem z kláštera. Ve vile žila proto, že trpěla zánětem kloubů, nemocí, která jí zkroutila ruce a způsobovala velké bolesti.

„Věděla jsem, že se vrátíš,“

zvolala, když jsem se k ní blížila.

„Kde budeš bydlet?“

Jsem tady jen na návštěvě za sestrou Josephou.

Musím se s ní o něčem poradit.“

Jestliže nemůžeš žít bez nás, proč nezkusíš žít zase s námi?

Přisunula jsem si k ní židli a posadila se. „Vypadáš dobře,“ řekla jsem a ignorovala její otázku.

„A také se tak cítím. A co ty? Jak je to s tím tvým malým domem v Oakville nebo Briarwood nebo jak se to město jmenuje?“

„Oakwood. Je to nádherný dům.

Tento týden jsem na zahradě poprvé sekala trávu.“

„Vyženou tě z města, jestli ho nebudeš udržovat.“

„Proto jsem taky strávila skoro celé odpoledne se sekačkou v rukou.“

Rozhlédla jsem se kolem. „Odešel někdo, nebo jsou sestry na prázdninách? Vypadá to tady opuštěně.“

„To víš, jedna je tady, druhá zase tam. Tento týden je přece 4.

července. Co děláš ty?“

„Připravuji se, že od podzimu začnu na fakultě přednášet na téma Poezie a současná americká žena.“

„Co ty o tom víš?“

Jsem jedna z nich,“ prohlásila jsem hrdě a v duchu se utvrzovala, že včerejší večer byl bodem zlomu.

„Vypadáš jako jedna z nich,“ řekla sestra Benedikta.

Usmála se, přitáhla si mou ruku do klína a stiskla ji ve svých teplých dlaních. Jsi šťastná?“

„Jsem.“

„Pak děláš správnou věc.“

„Děkuju.“

Chvilku jsme si ještě povídali, ale pak jsem se omluvila a vydala se do kaple. Přes cestu přešly dvě novicky s očima sklopenýma k zemi, sepnuté ruce zahalené v rukávcích. Při pohledu na ně se mi v hlavě vynořily vzpomínky na doby dávno minulé.

Kaple byla prázdná a chladná.

Zapálila jsem tři svíce a pak jsem šla středem k oltáři, prohlížejíc si vnitřní výzdobu jako obyčejný návštěvník. Poznala jsem, že vyšívaná látka na oltáři je prací sestry Grace, velice nadané dívky s šikovnými prsty. Vzpomínala jsem na chvíle, když jsem jako novicka měla na starosti údržbu těchto překrásných ozdobných látek, vyprat je, naškrobit a vyžehlit a pak je srolovat, aby na nich nevznikly záhyby od skládání. Tato práce mě velice těšila. Patřila mezi jednoduché činnosti, u nichž člověk nemusí přemýšlet a jeho mozek se může zabývat něčím jiným.

Z kaple jsem zamířila do společenské místnosti v domě matky představené. Sedělo tam již několik jeptišek čekajících na oběd.

Uslyšela jsem někoho zavolat „Kix!“ Otočila jsem se po hlase a s radostí jsem se pozdravila se starými známými. Za pět minut dvanáct jsme se začaly trousit do jídelny, já jediná v civilním oblečení. Byla jsem obklopena ženami v hnědých františkánských hábitech.

Sestry šly nejdříve ke svým osobním zásuvkám a vyndaly odsud kroužky na ubrousky. Byla neděle a všechny dostanou příděl čistých, které si po obědě uschovají.

Zásuvky sloužily také jako místo, kde jsme si mohly každé odpoledne vyzvednout soukromou poštu a různé vzkazy. Napadlo mě, která sestra asi zdědila mou zásuvku.

S abatyší Josephou jsem se sešla v jídelně. Posadily jsme se za stůl a pochutnaly si na výtečném italském jídle, které připravila sestra, pocházející z jedné italské rodiny.

Ve vaření jsem nikdy nevynikala, a o to více dokážu dobrou kuchařku ocenit.

Po obědě jsem se ještě pozdravila s několika dalšími jeptiškami, které jsem předtím neviděla, a pak jsme se s abatyší Josephou odebraly do její kanceláře.

Sídlila v prvním patře, kde se šikmý strop svažoval tak, aby se střetl s protilehlou vnější stěnou.

Nepořádek na stole ostře kontrastoval s perfektně utříděnými myšlenkami v její bystré hlavě.

Dlouhý konferenční stůl sloužil jako skladiště přebytečných papírů.

Zatímco Josepha uklízela a pokoušela se o téměř

nemožnévytvořit pro nás trochu volného místa – já jsem stála u okna s výhledem na západ a mezi dvěma vzrostlými stromy jsem se snažila zachytit onen mytický pohled na řeku Hudson. Ale bylo to marné.

„Tak už si pojď sednout,“ vrátila mě do reality Josepha, „ať si poslechnu, co tě trápí.“

Trvalo mi skoro hodinu, než jsem jí vysvětlila všechny okolnosti vraždy a podrobně popsala každý detail, který jsem za deset dnů hledání, vyptávání a kombinování dala dohromady. Josepha poslouchala, několikrát mi položila doplňující otázku a zapisovala si jména na čistý nelinkovaný papír v pořadí, jehož smysl mi unikal.

Když jsem skončila, zvedla hlavu.

Její obličej, částečně zahalený v roušce, vyzařoval stejný klid a pochopení, které mě upoutalo hned při našem prvním setkání.

Chvíli vypadala zadumaně a pak začala pomalu vrtět hlavou.

„Odpověď může být v lidech, se kterými jsi už mluvila,“ řekla nakonec, „ale také nemusí. To, co mě ale nejvíce zajímá, jsou ta dvojčata. Kam se poděly jejich schopnosti v období od rána na Velký pátek do Velikonoční neděle?“

„Oni byli v šoku,“ řekla jsem a cítila se poněkud v rozpacích, protože jsem si uvědomila, že stejnou větu už jsem nedávno použila.

„Rozdělili je.“

„Ten psychiatr říkal –“

Josepha zvedla ruku. „Počkej moment, něco mě napadlo. Ty své triky, co předváděli, dělali je samostatně, nebo společně?“

„To opravdu nevím. Řekli mi jen, že je pozorovali, protože dvojčata s takovou mentální vadou jsou naprostý unikát.“

„A od té vraždy už spolu nikdy nebyli, že ne?“

„Myslím, že ne.“

„To je jasné. Policie by je nenechala pohromadě.

Mohli by se domluvit, vymyslet nějakou báchorku, aby se vzájemně kryli. Přinejmenším policie to tak určitě vidí.“

„Asi máš pravdu.“

„A po celých čtyřicet let nic neprolomilo jejich mlčení.“ Na okamžik zavřela oči. „Říkala jsi, že se jejich stav zhoršil.“

„Kromě ztráty svých geniálních schopností dnes už také velice málo mluví, neumějí si ani zavázat tkaničky u bot, a dokonce přestávají chápat i ty nejjednodušší příkazy.“

„Oba dva?“

„Viděla jsem jen jednoho, ale podle zpráv, které mám, se ten druhý, Robert, chová velice podobně.“

„Celkem to do sebe zapadá,“

usmála se Josepha.

„Tys na něco přišla, že ano?! Co je to?“

„Něco pozoruhodného a úžasného.

To nejsou dvojčata, Chris. Nejsou to bratři, narození stejné matce ve stejný čas, se stejnou genetickou informací. Tito dva talentem obdarovaní muži jsou dvě poloviny jednoho celého člověka, jehož vývoj se nezdařil z důvodů, jež pouze Bůh dokáže vysvětlit. Jsou-li spolu, spolupracují a fungují co možná nejlépe, jako jeden celek.

Jestliže je ale od sebe rozdělíš, stěží vůbec fungují.“

„Asi ti moc nerozumím.“

„Potřebují jeden druhého, tak jako tvé srdce potřebuje mozek, jako se kterákoli část tvého těla neobejde bez všech zbývajících, mají-li být plně funkční. Jeden bez druhého dvojčata sotva přežívají. Dýchají, jedí a tráví potravu. Spolu ale tvoří kompletní, dokonale pracující organismus. V týmu jsou z nich géniové.“

Zadívala jsem se na obrázek, který kreslila. Dvě bytosti, jejichž spojením vznikl celek tisíckrát větší než jeho části. Byla to neuvěřitelná, skoro šílená teorie, předkládaná tou nejrozumnější lidskou bytostí, kterou jsem kdy znala. „Takže ty tvrdíš, že kdyby je tenkrát policie vyslýchala pohromadě –“

„Což by nikdy neudělali.“

„– řekli by pravdu.“

„Dost možná. Pokud tam byli a viděli, co se stalo.“

„A jestliže tam nebyli,“ namítla jsem, vyplňujíc tak teoretické bílé místo na mapě, „alespoň by věděli, kdo toho dne do bytu přišel.“

„Pravděpodobně ano.“

V hlavě se mi náhle vyrojila spousta možností.

„Potom klíč k celému případu spočívá v tom, abychom je přivedli zase k sobě.“

„Bojím se, aby nebylo pozdě.

Organismus mohl atrofovat.“

„Doufám, že ne,“ podívala jsem se přes stůl na list papíru s jejími zvláštními poznámkami. Stále mi to nedávalo smysl, ale to, co řekla, bylo naprosto jasné.

„Všechno je tam, Josepho, všechno, co se jim kdy stalo, je uklizeno v jejich mozku. A jestli máš pravdu, pak vše, co potřebujeme, abychom to vydolovali ven, je ten klíčuskutečnit co nejdříve jejich opětovné setkání.“

„Co hodláš udělat?“

Mrkla jsem na hodinky. „Hned jak přijedu domů, zavolám paní McAlpinové. Uvidíme, co bude v té věci schopna udělat. A pak se chci ještě přesvědčit, jestli se po příjezdu policie naskytla dvojčatům nějaká příležitost být spolu.“

„Dáš mi vědět, jak to všechno dopadlo?“

„Spolehni se.“ Vstala jsem a obešla stůl k její židli.

„Jakmile to odhalím, sednu do auta a přijedu za tebou, abych ti mohla o všem povyprávět.“

„Děkuju. Moc to pro mne znamená.“

Věděla jsem, že přišla celému případu na kloub. Dobrá teorie vysvětluje všechna známá fakta a nabízí řešení i pro určení dalšího sledu událostí. Dvojčata naposledy předvádějí své triky, jak je Josepha nazvala, to ráno na Velký pátek, když jsou s Magdou venku na procházce.

Magda se vrací do bytu v neděli ráno a nachází mrtvolu paní Talleyové. Rozhodne se zavřít jedno z dvojčat do ložnice, aby mohla lépe přemýšlet, co má udělat.

A když pak dorazí policie, samozřejmě oba bratry drží stále v izolaci z důvodů, které naznačila Josepha. Museli by být padlí na hlavu, aby nechali dva hlavní podezřelé z vraždy sedět spolu v jedné místnosti, a dali jim tak příležitost domluvit se, jak budou vypovídat.

Celou cestu domů do Oakwoodu jsem v hlavě převracela Josephinu teorii sem a tam, ale nenašla jsem na ní žádnou slabinu, jen obrovský příslib. Asi o hodinu později, když jsem zabočovala na příjezdovou cestu k domu, jsem zahlédla cosi ležet na prahu u dveří.

Zavezla jsem auto do garáže a obešla dům, abych se podívala, co to je. K mému nesmírnému překvapení to byla malá broskvoň, zabalená a ještě převázaná pytlovinou, se vzkazem uvnitř: „Klepali jsme u vás asi stokrát, ale jste stále pryč. Vítejte u nás v Oakwoodu. McGuiresovi z čísla 606 , Midge, Don, Bobby a Teri.“

Číslo 606 jsou sousedé nalevo ode mne, proti mému domu. Zvedla jsem stromek, odnesla ho k zadním dveřím a opřela ho o stěnu. Látka kolem kořenového balu se zdála dostatečně vlhká, takže jsem se nemusela bát ho tady nechat, dokud nevyřídím pár telefonátů; jeden z nich určitě McGuiresovým.

První volání směřovalo do Greenwillow. Virginia McAlpinová tam nebyla, ale podařilo se mi přesvědčit člověka, který se mnou mluvil, že nutně potřebuji její soukromé telefonní číslo. Vytočila jsem ho.

„Virginie,“ vydechla jsem vzrušeně a pokračovala, bez nudných formalit, „tady Chris Bennettová.

Musím s vámi probrat něco velmi naléhavého.“

Vysvětlila jsem jí Josephinu teorii a nakonec jsem zdůraznila: „Je velice důležité umožnit těm dvojčatům, aby se zase sešla. Mohla byste zařídit, aby mi v ústavu umožnili přivézt Roberta Talleyho sem do Greenwillow?“

„Nevidím důvod, proč by to nemělo jít,“ odpověděla.

„Jeho propuštění není nijak omezeno. Zítra se spojím se svým protějškem v Buffalu. Kdy budete připravena vyrazit?“

„Sbalím si jen pár věcí na cestu.“

„To je skutečně úžasná hypotéza.

Myslím, že doktora Sandersona by to také velice zajímalo.“

„Ještě bych do toho lékaře nezatahovala,“ navrhla jsem opatrně. „Zatím nevíme nic jistě a naší hlavní prioritou je odhalit, kdo zabil paní Talleyovou.“

„Máte pravdu. Udržíme to v tajnosti, dokud nevyřešíme tu nejdůležitější záležitost.“

Doufala jsem, že to myslí vážně.

Utíkat před houfem senzacechtivých psychiatrů byla poslední věc, kterou bychom já a dvojčata potřebovali.

Chtěla jsem přirozeně mluvit s Jackem, ale nešlo to.

Byla neděle a já neznala jeho číslo domů. Ale i kdybych ho měla, nevím, jestli bych se odhodlala ho použít. Náš kontakt se včera večer změnil z příjemného, leč služebního poměru na intimní vztah mezi mužem a ženou, plný nadějí a očekávání. A ta změna způsobila, že jsem se zase cítila, nevím proč, nejistá a váhala jsem, mám-li zavolat, a to dokonce i v otázce související s případem.

Vytočila jsem tedy McGuiresovy, poděkovala jim za stromek a přijala jejich pozvání na nedělní večeři o šesté, tedy asi za půl hodiny.

·

Předtím mě ale čekala velice příjemná práce. Přezula jsem se do tenisek, našla v garáži rýč a vzala také pytel, do poloviny plný hnojiva. Vzadu na zahradě jsem vybrala vhodné místo, kde můj malý stromeček začne ještě dnes vstřebávat životodárné sluneční paprsky.

Vykopat jámu, přidat hnojivo, zasadit strom a zalít ho mi zabralo skoro celou půlhodinu. Až bude více času, slíbila jsem si, zatluču do země dvě větší plaňky a přivážu k nim jeho útlý kmen.

Odstoupila jsem pár kroků dozadu a kochala se svým dílem. Před očima se mi náhle vybavil řádek z jednoho z mnoha svazků poezie, které mám doma v knihovně:

Ta nejšťavnatější broskev roste vždy na nejvyšší větvi. No, prozatím dosáhnu všude, kde porostou, a napřesrok se snad také naučím, jak upéci broskvový koláč.

·

20

Jack volal v pondělí ráno, čímž mi ušetřil nepříjemnou situaci.

Vyprávěla jsem mu o své včerejší cestě na sever, o rozmluvě s Josephou a o její teorii dvojčat jako dvou polovinách jednoho celku.

Řekl, že to je určitě námět, který si zaslouží prověřit, nicméně očekávala jsem od něho větší nadšení. Myslím, že filozofické cítění, jaké máme my, lidé posedlí anglickou literaturou, mu absolutně chybí.

„Ráda bych zjistila, jestli někdo vůbec mluvil s těmi dvojčaty pohromadě,“ řekla jsem. „Mám na mysli policii, právníky, psychiatry.“

„Policie určitě ne, to ti můžu potvrdit hned. Žádný policajt by v životě nenechal podezřelé z vraždy sedět spolu v jedné místnosti. Je docela možné, že to tak udělali i ostatní, ale ty bys asi raději znala konkrétní jména.“

„Myslím, že ano,“ řekla jsem omluvně.

„Dej mi čas a uvidíme, jestli se mi podaří něco schrastit. Je tu celkem reálná šance, že ten advokát pracuje stále někde poblíž. Mohli jim přidělit obhájce, který má pevně stanovený poplatek, ale až poté, co bezplatná advokátní poradna odvedla nezbytnou prvotní práci.

S psychiatry to ale může být těžší.“

„Beru všechno.“

„Čekej, ještě se ti dnes ozvu. Možná něco najdu.“

„Spoléhám na tebe.“

„Mimochodem, v sobotu se mi to moc líbilo.“ Jeho pracovní tón byl tentam.

„Mně také.“

„Měli bychom to zopakovat.“

„Taky myslím.“

„Dobře.“ Znělo to šťastně.

Jack volal před jedenáctou.

„Mám dva chlapíky, oba zaměstnance bezplatné advokátní poradny. Jeden je Vincent Capozzo.“ Hláskoval jeho jméno.

„Nemůžu ho najít v žádném telefonním seznamu. Advokát Jamese se jmenoval Arnold Gold.

Prošel jsem Zlaté stránky a objevil tam tři Arnoldy Goldy, kteří vykonávají svou praxi na Manhattanu, a dva v Brooklynu.

Chceš čísla?“

„Určitě.“ Napsala jsem si na list papíru Arnold Gold a pět čísel.

„Musím vyzkoušet všechna,“ řekla jsem si odhodlaně, když jsem dopsala to poslední.

„Psychiatr se jmenoval H-O-CHW-A-L-D. Nic víc o něm nevím.“

„Vzpomínám si, že se O’Connor zmiňoval o někom, koho si zvali z Kings County. Co to vůbec je?“

„Velké lékařské středisko v Brooklynu. To by mohlo být místo, kde by se dalo začít.“

„Máš pravdu. Až něco objevím, zavolám ti.“

„Musím už jít. Promluvíme si později.“

Začala jsem s Arnoldy Goldy z Brooklynu. Sekretářka prvního z nich mě ujistila, že její šéf nastoupil do praxe až v roce 1963 a nikdy nepracoval pro bezplatnou advokátní poradnu. Sekretářka a zároveň manželka druhého pana Golda se při mé zmínce o roku 1950 pobaveně zasmála. Její manžel totiž ukončil právnickou fakultu teprve před dvěma lety a v roce 1950 nebyl ještě na světě; narodil se až o čtrnáct let později.

Vyškrtla jsem je a soustředila se na tři muže z Manhattanu. Zavolala jsem na první číslo. Asistentka byla natolik ochotná, že se šla „svého“

pana Golda zeptat, jestli měl někdy něco společného s případem Talleyových, ale vrátila se bohužel s negativní odpovědí.

„Pan Gold se stal právním zástupcem v roce 1958 ,“ řekla.

„Ale na Manhattanu je ještě jeden Arnold Gold, trochu starší, a mám dojem, že jeden čas pracoval v advokátní poradně. Mám tady jeho číslo.“

Bylo to poslední číslo, které jsem měla od Jacka.

Poděkovala jsem jí a hned jsem ho začala vytáčet.

Pan Gold byl to ráno právě u soudu, ale jeho asistentka potvrdila, že se mu blíží sedmdesátka, a se zřejmou hrdostí zdůraznila, že vykonal spoustu záslužné práce pro veřejné blaho. V současné době zastupuje jistého bezdomovce, žalovaného člověkem z vyšší společenské třídy.

Tyto informace mě velice potěšily, ale ještě větší radost mi udělal její slib, že zařídí, aby mi pan Gold po třetí hodině zavolal. Čas, který mi do té doby zbýval, jsem využila tak, že jsem se bleskově přesunula do Greenwillow a vzala Gena ven na projížďku. Když jsme se vrátili, posadila jsem se ještě na chvíli s Jamesem, znovu mu připomněla, kdo jsem, a jako vždy jsem ho ujistila, že stále hledám jeho bratra.

·

Arnold Gold byl opravdu zlatý.

Zavolal něco málo před čtvrtou a potvrdil mi, že v roce 1950

skutečně zastupoval Jamese Talleyho, protože ten byl shledán neschopným zúčastnit se procesu.

James odmítl spolupracovat i ve věci své vlastní obhajoby.

„Jak se to projevovalo?“ zeptala jsem se, abych si mohla poznamenat přesnou formulaci.

„Neodpovídal na mé otázky. Přesně řečeno – a věřte mi, že si ten případ pamatuji velice dobře – nemluvil se mnou vůbec, i když jsem mu slíbil, že vše uchovám v tajnosti.“

„Řekl vám své jméno?“

„Své jméno ano. Ale pak už téměř nic. Neustále se jen sháněl po svém bratrovi a také po matce.“

„Měl jste někdy možnost mluvit s oběma dvojčaty současně?“

„To přece odporuje předpisům,“

odmítl tuto možnost pan Gold.

„Nikdy jsem jeho bratra neviděl.“

„Vytvořil jste si vy sám nějaký osobní názor ohledně Jamesovy viny či neviny?“

„Popravdě řečeno, ne. Existovalo mnoho důkazů svědčících o tom, že jedno nebo obě dvojčata svou matku mohla zabít, a naproti tomu žádný důkaz, který by ukazoval na někoho jiného. Udělal jsem pro něho maximum. Byl to jeden z mých prvních případů. Víte, byl jsem rád, že jsem dosáhl aspoň toho, aby se to nedostalo k soudu. Pro obhájce by to nebyl snadný případ, tedy aspoň se zdroji informací, které byly tehdy k dispozici.“

„Řekl vám tenkrát někdo, že ze skříně zmizel kabát jednoho z dvojčat?“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se pan Gold ostře.

„Ta dívka, co objevila na Velikonoční neděli mrtvolu paní Talleyové, zůstala v bytě celý den.

Když měli být oba bratři odvezeni do vazby, našla ve skříni jen jeden kabát a ostatní svršky byly odhrnuty stranou. Jako by někdo narychlo hledal něco speciálního.“

„Aby si to oblékl a zakryl to, co měl na sobě.“

„Mám stejný názor,“ souhlasila jsem.

„V policejních záznamech určitě nic takového nebylo.

Pokud si dobře vzpomínám, bylo tam napsáno, že z bytu se nic neztratilo.“

„To souhlasí. Většinu těch dokumentů jsem sama pročetla.“

„Chcete tím naznačit, že policie zatajovala informace nebo dokonce důkazy?“

„Je to možné,“ přisvědčila jsem.

„Můžete to dokázat?“

„Mluvila jsem s tou dívkou –dneska už je jí téměř šedesát – a ona přísahá, že jakmile zjistila, že jeden kabát chybí, okamžitě to ohlásila detektivovi, který případ vyšetřoval. Později prý ještě volala na stanici a nechávala tam vzkaz.

Také jsem kontaktovala parťáka toho detektiva, muže, který na místě činu pořizoval zápis všech důležitých poznámek a prohlášení.

Vzpomíná si jak na tu dívku a její upozornění ohledně toho kabátu, tak i na její pozdější vzkaz na stanici.

Detektiv, který byl k případu přímo přidělen, si nepamatuje vůbec na nic.“

„To je pochopitelné,“ ušklíbl se advokát a něco si pro sebe bručel, čemuž jsem, zaplaťpánbůh, nerozuměla.

Jsou ti lidé ochotni v této věci svědčit?“

Usmála jsem se. I přes svůj věk byl stále horlivý a plný elánu. „Nevím a možná to ani nebude nutné. Pokud na něco narazím, budete chtít, abych vám zavolala?“

„To bych tedy opravdu chtěl.“

„Už jen poslední otázku, pane Golde. Co se mohlo stát s penězi paní Talleyové po její smrti, tedy za předpokladu, že nějaké měla?“

„To záleží na tom, jestli měla sepsanou závěť. Zemřela-li bez poslední vůle, pak by jedna třetina majetku připadla manželovi a dvě třetiny dětem. V podstatě by každý z nich zdědil jednu třetinu.“

„Ti bratři by dědili, i když se provinili vraždou?“

„Neprovinili se. Nikdy nestáli před soudem a nikdy nebyli usvědčeni.

Můžete také požádat o nahlédnutí do zápisů od pozůstalostního soudu v Brooklynu a přesvědčit se, jak bylo s jejím majetkem naloženo. S tím jsem já neměl co do činění.“

Poděkovala jsem mu a slíbila, že se s ním okamžitě spojím, jakmile přijdu na něco zajímavého. Cítila jsem, že hořel netrpělivostí, aby mohl Jamese Talleyho znovu obhajovat. Tentokrát by se ovšem mohl opřít o letité životní zkušenosti.

Ten večer mi volala Mel Grossová a pozvala mě k nim na kus řeči.

Měli čerstvé zprávy od Halovy sestřenice, studentky práv, která pro mne obstarávala informace o majetku paní Alberty Talleyové.

Tato dáma skutečně zemřela bez poslední vůle, ale co mě překvapilo nejvíc, bylo množství peněz, které po sobě zanechala. Paní Talleyová sama byla nepochybně velice bohatá žena, ať už to její manžel věděl, nebo ne. Na spořících účtech, ve spolehlivých akciích a na kontech v několika různých bankách Spojených států měla uloženo přibližně tři sta padesát tisíc dolarů.

Jen úroky z těchto peněz představovaly větší částku, než byl průměrný plat v roce 1950. Mohla si lehce dovolit vyplácet Magdě jeden dolar na hodinu, oblékat se do kožichů a vést pohodlný život na vysoké noze.

Podle záznamů pozůstalostního soudu bylo dědictví rozděleno na třetiny, přesně tak, jak předpokládal Arnold Gold. Peníze dětí byly pak svěřeny do správy soudem jmenovaného právního zástupce. Za čtyřicet let, co jsou dvojčata umístěna v ústavech, musela suma pěkně narůst.

Patrickovi tedy spadla do klína třetina celé částky, ohromující balík pro muže, který se více než čtrnáct let staral o dvě rodiny. To nabízí vysvětlení, proč se nechtěl nechat s Albertou rozvést. Ztratil by tím nárok na dědictví. A navíc se mohl její smrtí zbavit povinnosti platit alimenty. Vzpomínám si, že se Kathleen Mackeyová chystala něco říci, než ji bratr přerušil, a zajímalo by mne, jestli to mělo něco společného s penězi, které její otec zdědil. S více než sto tisíci dolary v kapse mohl bez potíží zaplatit za velký honosný dům; ceny nemovitostí v roce 1950 byly daleko nižší než dnes.

Zatímco jsem seděla u Grossových, ozval se Melin strýček se zprávou o Talleyho domě na ostrově Grand Bahama. Mel se vrátila z kuchyně s širokým úsměvem na tváři.

„Počkej, až to uslyšíš,“ zalykala se vzrušením a přitáhla si židli vedle krbu. „Ta adresa, cos mi dala!

Strýček říká, že je to celá čtvrť honosných usedlostí. Usedlostí!

A když to tvrdí můj strejda, tak na to můžeš vzít jed.“

„Takže Talleyovi nakonec skončili velice bohatí,“ zamyslela jsem se.

„Překvapilo tě to?“ zeptala se Mel.

„Vůbec ne. Všechno tomu nasvědčovalo.“

„Co podnikneš dál?“

„To v téhle chvíli opravdu nevím.

Čekám teď na odpověď od Virginie McAlpinové. Čím dříve se nám podaří, aby se dvojčata setkala, tím větší máme šanci celý případ úspěšně vyřešit.“

Virginia volala v době, kdy jsem byla zase doma. Zkoušela mě prý už několikrát zastihnout, ale neuspěla.

Důležité bylo, že pro mne měla příjemnou zprávu.

Ústav v Buffalu nedělal s uvolněním Roberta žádné potíže.

Podle jejich názoru je poslušný a zvladatelný.

Potřebují ale jeden den, aby ho připravili na cestu. Takže 4.

července bude moci odjet. Řekla jsem, že pro něj poletím hned, jen co si zajistím letenku.

Sehnala jsem místo v letadle na čtvrtého ráno. Chystala jsem se zrovna ke spánku, když zazvonil telefon.

Jack.

Stručně jsem shrnula vše nové a pak byla řada na něm.

„Ověřoval jsem dnes ráno jméno Paul Antonetti,“ začal. „Dokonce jsem se spojil i s FBI. Všechno nasvědčuje tomu, že od toho dne v roce 1950 je čistý. Bez problémů.“

„Říkáš to, jako bys ho přestal podezřívat.“

„Zdá se mi to určitě méně pravděpodobné. A navíc si myslím, že vyslýchat někoho čtyřicet let po jediném zaváhání v jeho životě by ho postavilo do dosti trapné situace.“

„S tím souhlasím.“

„Navrhuji nechat si to jméno v záloze a použít ho, až kdybychom se někde zasekli a nevěděli jak dál.“

Zasmála jsem se. „Jacku, ale já už nevím, jak dál. Jestli z těch dvojčat něco nedostaneme, jsem v koncích.

Pokud to neudělal Patrick Talley, tak kdo? A ani nevím, jak bych dokázala, že to udělal on.“

„Jestli je tvá úvaha o těch dvojčatech správná, pak není pochyb, že svého otce identifikují.“

„Také doufám.“ Nebyla jsem si tak jistá jako on. Nevěděla jsem totiž, kdy Patrick od své první rodiny odešel.

Jestli se to stalo v době, kdy byla dvojčata ještě hodně malá, nebudou vědět, kdo ten muž je, géniové negéniové.

„Ve středu letíš do Buffala?“

„Hned ráno. Do ústavu si vezmu taxík. Mám tam zařízený oběd a pak se vrátím i s Robertem zpátky.“

„Zavolej mi, až budeš doma.“

„Na to určitě nezapomenu, neboj se.“

Dal mi svůj telefon domů. „Čtvrtého mám službu. Co kdybych se zastavil v sobotu, abych viděl ta tvá dvojčata v akci? Můžeme pak někam zajít na jídlo. Vybereme si nějakou obyčejnou hospůdku. Dělá se pěkné horko a já nesnáším kravatu.“

„Skvělý nápad. Už se těším,“ řekla jsem popravdě. Pak jsme se rozloučili. Bylo už dost pozdě a cítila jsem se opravdu unavená.

·

21

Jedna z věcí, jíž jsem se nikdy nemusela zabývat, jsou daně. Pro spoustu lidí jen to samotné slovo představuje obávanou noční můru, ale jestliže prakticky všechno, co vyděláte, předáte klášteru, daně vás vůbec nestraší. Na druhé straně ale vím, že získat nezdaněný zdroj financí je velice příjemné a Bahamy jsou vyhlášeným rájem pro lidi, jejichž peníze mají původ, řekněme, nejasný.

A tak když jsem v úterý ráno vstala, snažila jsem se přijít na to, jak se mohl Patrick Talley dostat k takovému majetku a penězům, které ho přilákaly na Grand Bahama Island.

Peníze, které zdědil po své ženě, přišly legální cestou a byly jistě normálně zdaněny v souladu s tehdejšími zákony. To, co mne zajímalo daleko více, byly jeho obchody s nemovitostmi. Slyšela jsem o lidech, přicházejících na obchodní jednání s kufříky – nebo dokonce igelitovými taškami –plnými peněz. Ale jak mám tyto pochybné transakce po čtyřiceti letech prověřit?

Patrick Talley byl členem malé skupiny nezávislých pojišťovacích agentů, která stále figurovala v telefonním seznamu. Rozhodla jsem se zajet tam na návštěvu a poptat se, jestli by bylo možné sehnat o něm nějaké informace nebo nahlédnout do starých materiálů v archivu.

Kancelář společnosti sídlila na severu New Jersey, v celkem nové cihlové budově nedaleko od Talleyho domu, který rodina koupila po Albertině smrti. Po mostě Tappan Zee jsem přejela řeku a v půl desáté jsem byla na místě.

Všimla jsem si, že partneři i zaměstnanci byli oblečeni pohodlně a neformálně, což jistě přispívalo k příjemné pracovní atmosféře. Muži seděli za stoly v košilích s krátkými rukávy, ženy měly na sobě letní šaty a na bosých nohou sandály.

Chvilku trvalo, než jsem sehnala někoho, kdo by mohl být schopen mi pomoci – pan Rasmussen, prošedivělý pán s nádherně modrýma očima. Vyložila jsem mu svůj příběh o pátrání po okolnostech nevyřešené vraždy první manželky pana Talleyho.

Ujistil mě, že v padesátých letech Pata znal – „ale to jsem byl mnohem mladší než dnes“ – a že jeho otec s ním pracoval.

Měla jsem připraveno několik otázek, ale odpovědí na ně mi byla jen spousta vtípků a legrácek. Asi mě nebral vážně, nebo to byla jeho strategie, jak mě rozhodit a zmást.

Potvrdil mi slova Patricka juniora, že Pat pokračoval v práci i v důchodovém věku, kdy si držel několik klientů. Nakonec se on a jeho žena – „byla to, myslím, jeho druhá žena“ – přestěhovali na nějakou malou farmu. Pobavilo mě, jak se z bungalovu stala najednou farma. Vypadalo to, že pan Rasmussen neví, kde ta farma leží, ale pamatoval si, kdy Pat zemřel; byl mu na pohřbu. „Bylo tam plno,“

vzpomínal. „Lidi ho opravdu milovali.“

Nebylo pochyb, že lže, ale nevěděla jsem proč a o čem. Nemohla jsem se ho zeptat na to, kde se Patrick zdržoval na Velký pátek roku 1950 , protože v té době mohl být pan Rasmussen asi tak v pubertě a obchody ho pravděpodobně ještě nezajímaly.

Nakonec jsem to prostě vzdala.

Nepodařilo se mi prolomit ochrannou ulitu, kterou kolem Patricka vystavěl, a nechtěla jsem tam strávit celý den. Rozloučil se se mnou klasickou větou: „Kdyby vás cokoli napadlo, neváhejte mi zavolat.“ Já mu na oplátku sdělila své jméno a adresu tak hlasitě, že to musely slyšet všechny ostatní „krátké rukávy“ v místnosti, a pak jsem pro jistotu vše, navíc s telefonním číslem, napsala na list papíru.

Cestou domů jsem se zastavila v bance, abych vybrala peníze na jednu zpáteční letenku do Buffala a jednu jednosměrnou zpět.

Můj odpolední, poněkud zvláštní rozhovor v pojišťovací společnosti ale nakonec své ovoce přinesl. A to hned ten večer. Zazvonil telefon, a když jsem ho zvedla, nějaký muž se zeptal: „Christine Bennettová?“

„Ano, u telefonu.“

„Vy jste ta paní, co se ptala po Patovi?“

„Ano.“

„Proč?“

Vsadila jsem na upřímnost. „Zdá se mi, že s jeho financemi nebylo vše v pořádku.“

„To si pište, že ne. Ten dům, co koupil, nebyla farma.“

„Já to vím.“

„Slyšela jste někdy o Mayfair Fuels?“

„Ne.“ Popadla jsem pero a začala si to rychle zapisovat.

„Byl to ten největší požár, co kdy v New Jersey vznikl.“

„Kdy se to stalo?“ zajímalo mě.

„Asi v padesátém devátém.“

„On je pojišťoval?“

„No, někdo jménem Pat Talley ano.“

Jednalo se o úmyslné zapálení?“

zeptala jsem se přímo.

„Podezření existovalo. Ale nikomu nic nedokázali.

Výnos z pojistky byl tři miliony dolarů.“

„To je spousta peněz.“

„Mayfair už nikdo znovu nepostavil.“

„Rozumím.“

„Zaonačili to tak, že oni jako chtěli, ale město prý bylo proti a sousedé také. Když se mě ale zeptáte, jak to vidím já, myslím, že shrábli prachy a zmizeli.“

Nemohl se vyjádřit jasněji, i kdyby to hláskoval.

„Vážím si toho, že jste mi zavolal.“

„Jen jsem chtěl ty vaše poznámky trochu poopravit.“

Zavěsil.

Podívala jsem se na to, co jsem si stačila načmárat: Shrábli prachy a zmizeli. A zbytek peněz, pomyslela jsem si, skončil na Bahamách.

·

22

Taxík mě vysadil u vchodu do budovy, která mohla dříve sloužit jako škola. Stála na předměstí Buffala, blíže k letišti než k centru, takže do města jsem se vůbec nedostala.

Očekávala mě mladá žena jménem Carolyn Donaterová. Nejdříve si ověřila mou totožnost a pak mě srdečně přivítala.

„Řekla jsem Robertovi, že přijedete, ale jeho paměť je jen povrchní a pravděpodobně nebude vůbec tušit, kdo jste. Když se ale dozvěděl, že uvidí svého bratra, reagoval velice pozitivně.“

Dovedla mě do jeho pokoje. Seděl u velkého okna a sledoval lidi na dvoře. Když otočil hlavu, aby se podíval, kdo to přišel, musela jsem si připomenout, že mám před sebou opravdu jiného člověka, než kterého jsem nechala v New Yorku. Robert s Jamesem si byli podobní víc než jakákoli jiná dvojčata, co jsem kdy viděla.

Představila jsem se mu a šla k místu, kde seděl, abych mu podala ruku. Pohlédl na mne stejným způsobem jako James při našem prvním setkání; jako by mě studoval. „Chci svého bratra,“

promluvil hlasem, k nerozeznání podobným Jamesovu.

„Vezmu tě k němu, Roberte. Dnes večer se s ním setkáš.“

„Můj bratr?“

„Ano.“ Vytáhla jsem snímek, který mi půjčila paní McAlpinová.

Robert si ho důkladně prohlédl.

„Můj bratr,“ řekl.

Držel fotku, nadšený a šťastný z toho, co vidí.

„Správně. To je James.“

Carolyn mě doprovodila z jeho pokoje. „Dokážete ho zvládnout?“

„Můj bratranec je také postižený, už od narození, a je to můj nejlepší kamarád. Myslím, že s Robertem nebudou žádné problémy.“

Poobědvali jsme společně v jídelně a pak se Carolyn nabídla, že nás odveze na letiště. Robertovy věci byly sbaleny ve dvou kufrech, opatřených průvodkou na letiště La Guardia. Carolyn nás opustila a já tiše rozmlouvala s Robertem.

Zajímalo mě, kolik z toho, co jsem mu řekla – pokud vůbec něco – si zapamatoval. Chtěla jsem ho ujistit, že po celou cestu budu u něho, uklidňovala jsem toto zestárlé šedivé dítě, které to možná ani nepotřebovalo, nebo naopak, možná potřebovalo více, než jsem mu dávala. Bratranec Gene je velice vnímavý. Citlivě reaguje, je-li něco špatně či dobře, a dá vám to okamžitě najevo. Dvojčata Talleyova byla jeho pravým opakem; neprůhledná a neprostupná.

Let proběhl hladce. Robert vypil sklenici pomerančového džusu a díval se z okna. Na letišti se nám podařilo celkem v klidu dopravit zavazadla do kryté garáže, kde jsem měla zaparkované auto, aby to bylo co nejblíže. Pak jsme vyrazili na sever.

Virginia se úspěšně vymluvila z rodinného pikniku, aby nás mohla v Greenwillow přivítat, až tam dorazíme.

Způsob, jak to provedla, jak s Robertem jednala, mě uchvátil.

Byla to skutečně žena na svém místě, tuto situaci zvládla v klidu a s noblesou. Teta Meg udělala dobré rozhodnutí.

Vyšli jsme po schodech nahoru a pokračovali po chodbě směrem k Jamesovu pokoji. Virginia dohlédla na to, aby byl při této zcela mimořádné chvilce sám, nikým nerušen. Musím přiznat, že když jsme se blížili ke dveřím, měla jsem nervy napjaté k prasknutí.

Virginia zaklepala a otevřela dveře.

James seděl v křesle s očima upřenýma do prázdna. Všimla jsem si, že do místnosti bylo nastěhováno ještě jedno podobné křeslo.

„Jamesi,“ promluvila Virginia, „je tady Robert.“

Měla jsem slzy na krajíčku. James se otočil a podíval se na svého bratra. Pak vstal. Robert šel k němu a několik kroků před ním se zastavil. Napadlo mě, že se možná nepoznali, vždyť když se viděli naposled, byli oba mladí muži, a teď jsou to lidé v pokročilém věku.

Ani jeden se nezdál překvapený, ani jeden z nich nepromluvil. Jen na sebe zírali.

A pak jsem uviděla, jak se Jamesova ústa pomalu roztahují do úsměvu. Do jeho očí, které se vždy zdály úplně vyhaslé, jako by se vrátil život. Přestože Robert stál ke mně zády, nepochybovala jsem o tom, že jeho tvář odráží naprosto stejné emoce.

Jeden druhého se nedotkli. Vzala jsem Virginii za ruku. Oči se mi zalily slzami. Ustoupily jsme pár kroků dozadu, já s neodbytným pocitem nezvaného hosta.

James lehce pokýval hlavou. Pak se posadil zpět do křesla a Robert obsadil druhé. Teď už oba zářili širokým úsměvem. Během těch několika minut, co oba bratři sdíleli jeden pokoj, se z Jamese stal opět člověk.

Uvědomila jsem si, že nevím, co teď. Měla jsem velké dilema.

Chtěla jsem sledovat to pozvolné urovnávání zpřetrhaných vztahů a navracení se do opětovného souladu, který byl před mnoha lety násilně přerušen. Stejně tak jsem ovšem chápala, že bych oba muže měla nechat o samotě. Odpovědnost vyřešit tuto citlivou situaci na sebe naštěstí vzala Virginia.

Udělala pár kroků blíže k oběma dvojčatům a zeptala se: „Budete si přát, pánové, večeřet tady na pokoji?“

Robert řekl: „Večeře.“ A James dodal: „Mám hlad.“

„Dobře. Chris mi pomůže a přineseme vám něco k jídlu.“

Sestupovaly jsme společně dolů po schodech. „Budu se muset vrátit domů k rodině,“ řekla Virginia omluvně.

„Vy ale zůstanete, že?“

„Pokud vám to nebude vadit.“

„Naopak, věřila jsem vám.

Naslouchejte jen svým instinktům.

Ještě sem někoho pošlu, aby nastěhoval do pokoje druhou postel.

Myslím, že by spolu měli strávit tolik času, kolik budou chtít.“

„Souhlasím s vámi.“

Došly jsme do kuchyně, kde právě vrcholily přípravy na večeři.

Virginia požádala o tři podnosy.

Když byly naplněny jídlem, jeden z pracovníků v kuchyni šel s námi, aby nám s tím třetím pomohl do schodů. Prostřely jsme na Jamesův stůl a Virginia nás pak opustila.

Dvojčata si sedla čelem k sobě a já se posadila po straně mezi ně.

„Jsem Chris,“ řekla jsem. ,Já jsem Robert.“

Já jsem James.“

„Dopravila jsem tě sem dneska letadlem,“ obrátila jsem se na Roberta. „Pamatuješ si to?“

Usmál se na mne a zavrtěl hlavou.

„Tohle místo se jmenuje Greenwillow.“

Oba to zopakovali.

„Pamatujete si mé jméno?“

„Chris,“ řekli sborově.

„Správně. Chris Bennettová. Můj bratranec Gene tady také bydlí.

Často ho sem chodím navštěvovat. I vás teď budu chodit navštěvovat.

Ráda bych se stala vaší kamarádkou.“

K večeři byly hamburgery, hranolky, plechovka koly a vanilková zmrzlina; typické americké jídlo na oslavu státního svátku.

„Máte rádi hamburgery?“

„Já je mám radši s kečupem.“

„Tady máš kečup.“ Vzala jsem z jeho tácu uzavřený plastový sáček a na vyznačeném místě ho roztrhla.

„Můžeš si ho na to vymačkat,“

vysvětlila jsem mu a názorně předvedla.

„Kde je láhev?“

„Láhev je v kuchyni, ale tohle je snadnější.“

„Mně se to líbí,“ řekl Robert.

Podařilo se mu otevřít svůj sáček s kečupem jen s malinkým defektem.

Skvrnu od červené omáčky hned setřel ubrouskem.

„Tohle je večeře na počest čtvrtého července,“ připomněla jsem jim.

„Víte přece, že je dnes čtvrtého července, že ano?“ Adresovala jsem svou otázku oběma.

„Ne, není,“ odpověděl Robert.

Nezdálo se, že by ho má chyba nějak vyvedla z míry. Usmál se.

„Ale ano, je. Dnes je středa, čtvrtého července.“

„Dnes je devátého dubna,“

prohlásil James. Je Velikonoční neděle.“

·

23

Kéž by tu mohla být Josepha – to byla první myšlenka, která mě v tom okamžiku napadla. Muselo by to pro ni být nádherné přesvědčit se na vlastní oči, jak přesně předpověděla vývoj situace.

Čtyřicet let jejich života uplynulo v nenávratnu a jediný klad toho všeho byl, že oba zapomněli – nebo nikdy nepochopili – jak trpké roky to byly.

Vysvětlila jsem jim to jednoduše, že prostě byli dlouhý čas odloučeni.

Na zítřek jsem jim slíbila přinést kalendář, že si o tom popovídáme.

Zůstala jsem až do chvíle, kdy přinesli druhou postel. Pak jsem odešla a ponechala je v péči Greenwillow.

Ve čtvrtek ráno jsem spěchala zpět tak časně, jak jen to bylo přijatelné, s kalendářem po tetě Meg v tašce.

Dvojčata seděla jen v košilích na zahradě za budovou. Přitáhla jsem si k nim židli a popřála dobré ráno.

„Dobré ráno, Chris,“ odvětil James.

„Dobré ráno, Chris,“ opakoval Robert.

„Dnes je krásně, že ano?“

„Teplo,“ řekl James.

„Kdy ses narodil, Jamesi?“

„Devatenáctého února 1921.“

„Já se narodil jako první,“ hlásil se Robert. „On je mladší.“

„Co to bylo za den?“

„Sobota,“ zaznělo dvojhlasně.

Vytáhla jsem z kabelky list papíru s předem připravenými daty a dny opsanými ze starého almanachu tety Meg. „Vzpomínáte si na šestnáctého května 1949?“

„Já ano,“ zvolal Robert. „Bylo to pondělí.“

„Svítilo sluníčko,“ připojil se James. „Přišla Magda a šli jsme na procházku.“

„Ráno, nebo odpoledne?“

„Odpoledne. V květnu vždycky chodila odpoledne.“

To souhlasilo s tím, co už jsem věděla. Tenkrát Magda ještě navštěvovala střední školu.

Dopoledne nezačala do rodiny docházet dříve než na podzim toho roku.“

„Co bude za den pátého července 1990?“ zeptala jsem se.

Vypadali zamyšleně.

„Čtvrtek,“ odpověděl James.

„Ano,“ přisvědčila jsem. „Bude čtvrtek. Roberte.

Jamesi.“ Pohlédla jsem významně na každého zvlášť.

Jednoho dne roku 1950 přišli nějací lidé a rozdělili vás.

Jamese umístili na jedno místo a Roberta zase jinam.

Včera jste se opět sešli. Píše se rok 1990.“ Otevřela jsem kalendář tety Meg, nalistovala červenec a položila prst na pátého.

„Kde je rok 1950?“ zeptal se Robert.

Je dávno pryč,“ odpověděla jsem.

Bylo to komické, ale skoro jsem se chtěla omluvit a říci jim, jak je mi líto, že nemohu vrátit jejich čas zpět.

Jejich obličeje náhle vypadaly zadumaně, jestli se to tak dá nazvat.

Asi se snažili vstřebat pravdu, kterou jsem jim právě odhalila.

Seděla jsem tiše, abych jejich rozjímání nerušila.

Konečně se ozval James: „Tisíc devět set padesát jedna.

Za okamžik Robert: „Tisíc devět set padesát dva.“

Střídali se tak rok po roce, až Robert vyslovil 1990.

Pak zmlkli. Vkročili do současnosti.

Strávila jsem v Greenwillow většinu dne, ale s dvojčaty jsem se viděla jen krátce, tu a tam.

Navštívila jsem Gena a vzala ho na oběd, mluvila jsem s Virginií.

Kdykoli jsem se ale k nim vrátila, vítali mě jako dlouholetou přítelkyni.

Znovu jsem s nimi hrála hru s kalendářem. Ptala jsem se jich na různé dny z jejich života. Vypadalo to, že se střídají, aniž by se nějak viditelně domlouvali. Jejich odpovědi byly vždy správné.

Odpoledne jsem si s nimi vyšla na malý plácek za obytnou částí budov.

„Pamatujete si na doktora Weintrauba?“ zeptala jsem se.

„Ale jistě,“ odpověděl James.

„Hrál s námi hry.“

„Jaké hry?“

„Hry s čísly,“ řekl Robert a já si okamžitě vzpomněla na jejich schopnost sestavit neobvykle dlouhou řadu po sobě jdoucích prvočísel.

„Kdy jste ho viděli naposled?“

„V pátek,“ řekl James. Mé srdce vynechalo jeden úder.

„Třicátého prvního března. Přišel po obědě. Hráli jsme s ním rádiohru.“

„Co je to za hru?“

„Prezidentu Trumanovi se podařilo uprchnout před reportéry během své pravidelné ranní procházky, kde rozmlouval s jakousi mladou ženou na vozíku. Tato dívka, slečna Sue Ann Rogersová z Iowa City, později uvedla, že se právě chystala panu prezidentovi říci, jak je hrdá a šťastná, že si s ním mohla potřást rukou. Novináři, kteří se zastavili u slečny Rogersové, aby jí položili několik otázek, pak už nebyli schopni pana prezidenta dostihnout, a tak se vrátili k Bílému domu s prázdnou.“

Robert vyslovoval tyto věty tónem a kadencí dobového rozhlasového hlasatele a já si s úžasem uvědomila, že asi cituje nějaké hlášení, které slyšel v rádiu.

„Pěkná hra,“ řekla jsem. „Jak na to doktor Weintraub reagoval, když jsi mu to odříkal?“

„To je dobré, Roberte,“ odpověděl za něho James. „Jsi muž mnoha talentů.“

„To vy oba,“ pochválila jsem je.

Později jsem přemítala, zda vůbec tušili, co tato věta znamenala. Ale oba bratry to očividně netrápilo, byli šťastni.

Když jsem se dostala domů, našla jsem na rohožce velkou tlustou obálku. Zpáteční adresa zněla New Hope, Jamesův někdejší domov.

Otevřela jsem ji a našla úhledný svazek kancelářských papírů, sešitých ocelovými svorkami.

Všechny byly potištěné jen po jedné straně a doprovázel je stručný vzkaz, v němž se doktor Sanderson omlouval za zdržení zásilky.

Vypadalo to, že v těchto materiálech asi nenajdu mnoho informací, které by mě dovedli k vrahovi paní Talleyové. Na druhé straně jsem ale usoudila, že nebude k zahození seznámit se s tím, jaké druhy pokusů se s dvojčaty prováděly. A hlavně, velice mě zajímal dopis doktora Weintrauba, v němž veřejně vyjadřuje své přesvědčení o nevině obou dvojčat.

Kýžený dopis byl hned navrchu celé hromádky. Vytáhla jsem ho z balíku staženého gumičkou a odnesla ho do jídelny. Byl to překrásným rukopisem napsaný dokument, v němž doktor popisoval obě dvojčata, která znal po dobu téměř dvou let. Slova, výrazy a celé věty byly poskládány tak působivě, že by musely buď zcela zmařit, nebo alespoň silně zpochybnit snahy i toho nejpřísnějšího žalobce. Pan doktor oba bratry navštívil ve vězení, kde byli drženi (odděleně, jak jsem si všimla), a byl doslova šokován mírou úpadku jejich schopností, kterou oba vykazovali.

Závěr dopisu obsahoval ještě velice emotivní žádost o znovupřezkoumání všech dostupných relevantních materiálů, okamžité propuštění obou bratrů z vězení a jejich neprodlené umístění do ústavů, které sám navrhoval. A v neposlední řadě opětovné zahájení pátrání po vrahovi paní Talleyové.

Ze zamyšlení mě probral Jackův telefon. Tentokrát bylo jeho nadšení a úžas nelíčené. „Tys to nakonec opravdu dokázala,“ skoro křičel do telefonu, když jsem společně s ním ve vzpomínkách znovu prožila včerejšek a dnešek. „Ptala ses jich na Velký pátek?“

Ještě ne. Čekám na sobotu, až tam budeš ty. Opravdu bych asi nevěděla, co mám dělat, kdyby někoho označili za vraha.“

„Vezmu s sebou magneťák. Můžu tě vyzvednout, řekněme, v deset?“

„Ty můžeš kdykoli.“

Jakmile jsme zavěsili, zavolala jsem Magdě, abych se s ní podělila o novinky.

„Moji kluci jsou zase spolu,“ řekla dojatě.

„Ráda bych, abyste je také viděla.

Máte zítra čas?“

„Ano. Udělám si ho.“

„Zastavím se pro vás a pojedeme do Greenwillow spolu.“

Dohodli jsme se, že v půl desáté bude připravena.

Mne ale začala trápit jiná věc – mé auto. Během posledních dvou týdnů dostalo tolik do těla, jako za všechny ty roky, co ho mám, dohromady.

·

24

Dvojčata ji opravdu nepoznala, dokud nepromluvila.

„Kluci moji,“ oči jí přeskakovaly z jednoho na druhého. „To jsem já, Magda. Žasnu, jak báječně vypadáte.“

Na tváři se jim objevil úsměv.

Posadila jsem se na židli o kousek dál, abych nerušila jejich konverzaci.

Předem jsem Magdu upozornila, aby se před nimi o Velkém pátku zatím nezmiňovala. James a Robert popisovali ty šťastné dny, strávené společně, a ona vzpomínala na krásné sukně, svetry a šaty, které tenkrát nosila.

V jednom okamžiku se Magda pokusila zeptat se jich na nějaké datum z období jejich čtyřicetiletého odloučení. Reakce byla zvláštní. Podívali se na sebe a nic neřekli. Ani náznak úsměvu, žádné plamínky v očích, jenom ticho bez vzpomínek.

Po chvilce jsem se k nim připojila otázkou, jestli si vybavují chvíle, kdy chodili do kostela. Od roku 1950 směrem dozadu mi vyjmenovali data asi tří nebo čtyř na sobě nezávislých týdnů s různými detaily: „Mamka měla na sobě kožich,“ tu a tam se zmínili i o něčem zvláštním, co se přihodilo: „Nějaké dítě tam brečelo.“ A pak, když jsem se zeptala, jestli si pamatují, jak probíhala mše, začali, k mému naprostému úžasu, recitovat v latině.

„Dominus vobiscum.“ (James) „Et cum spiritu tuo.“ (Robert) „Sursum corda.“ (James) „Habemus ad Dominům.“ (Robert) „Gratias agamus Domino Deo nostro.“ (James) „Dignum et iustum est.“ (Robert) Nechala jsem se unášet nádherným pocitem, pronikala jsem pod příkrovy času. Sama si na mše v latině nepamatuji, protože po odchodu papeže Jana XXIII.

skončily.

Odvezla jsem Magdu domů s dostatečným předstihem, abych se na zpáteční cestě vyhnula dopravní špičce, kdy se lidé, dojíždějící do práce, vracejí domů.

Dvakrát za den do New Yorku a zpět je na mne už trochu moc.

Pustila jsem se do večeře s kopiemi od doktora Sandersona na stole vedle talíře. Kromě narůstajícího respektu k tomuto muži jsem nabyla přesvědčení, že to musel být velice srdečný a starostlivý člověk.

Upřímná náklonnost k oběma bratrům vyzařovala z každé stránky jeho písemností. To mě velice povzbudilo.

Z každodenní rutinní přípravy ke spánku mě vyrušil telefon.

„Chris Bennettová?“ zeptal se nějaký muž.

„Ano, u telefonu.“

„Tady Hany Forrest. Bydlím na Sunset Drive, na opačné straně města. Jak vám to jde s těmi dvojčaty?“

„Celkem dobře. Snažím se.“

„Už něco máte, nebo stále jen tápete?“

Z nějakého důvodu mi šel na nervy.

„Pracuji na tom, pane Forreste.“

„Dobrá, tak hodně štěstí. Jen jsem chtěl vědět, jak se věci mají.“

Tu noc, poprvé od odchodu ze Svatého Štěpána, jsem nemohla usnout. Na zítřek jsme totiž naplánovali zeptat se dvojčat na všechny klíčové otázky týkající se osudného Velkého pátku. Budou to jistě okamžiky plné emocí a nepříjemných vzpomínek.

I já budu prožívat mimořádný den.

Už je to týden, co jsem se viděla s Jackem, a cítila jsem, jak ho potřebuju. Fyzicky. Chtěla jsem být u něho. Tisknout se k němu.

Chvíli jsem se v posteli převalovala z boku na bok, neklidně sebou vrtěla a s napětím očekávala příští den.

Jack přijel chvíli před desátou, vyzbrojen malým magnetofonem a několika kazetami, v kapse nové baterie.

S úlevou jsem kvitovala, že jsme nasedli do jeho auta.

V půl jedenácté jsme dorazili do Greenwillow.

Virginia normálně o víkendech nepracuje, a protože mé plány na dnešek neznala, nebyla tam.

Dvojčata seděla za hlavní budovou u kulatého stolu se slunečníkem; je to místo, kde od 4. července vedeme všechny naše rozhovory.

Ještě předtím jsem se zastavila u Gena, abych se s ním pozdravila a představila mu Jacka. Slíbila jsem mu, že později spolu zajdeme na oběd, a on pak odešel za svým kamarádem. Gene byl naštěstí v Greenwillow spokojený a někdy jsem při svých návštěvách měla dokonce pocit, že by raději byl s někým jiným než se mnou.

Přisedli jsme si k Jamesovi a Robertovi a já jsem jim představila Jacka. Ukázal jim magnetofon a nechal každého, ať něco řekne, a pak jim jejich hlasy přehrál.

Zvuk jejich vlastní řeči je fascinoval a nic nenamítali proti tomu, aby Jack rozhovor nahrával.

Začali jsme pozvolna demonstrací jejich oblíbené hry s kalendářem a pak jsem se jich zeptala, jestli se pamatují na 7. duben 1950.

Ani na vteřinu nezaváhali. Jako by znovu slyšeli drnčení zvonku u dveří, když přišla Magda. Přesně si vybavovali svou vycházku do parku, Magdiny otázky na den, kdy se narodila, své odpovědi. Pozorně jsem poslouchala a uvědomila si, že Magda je můj druhý nejdůležitější svědek; všechno, co řekla, dvojčata bezezbytku potvrdila.

Znovu jsme s nimi prožívali scénu, kdy se všichni tři vracejí domů, příchod jejich matky se dvěma taškami s nákupem – „Maminka dnes koupila cornflakes,“ doplnil James – a pak loučení Magdy, která odchází domů.

„Obědvali jste?“

„Sýrové sendviče,“ řekl Robert.

„Na Velký pátek se neprodává šunka.“ (Představovala jsem si jejich matku, jak jim historii tohoto zvyku vysvětluje).

Po obědě si maminka pustila rádio a sedla si ke knize. „Kluci, jděte do svého pokoje a nezlobte tam.“

James pronesl ta slova, jako by byl svá vlastní matka.

Odešli do své ložnice a prohlíželi si obrázky v nějakém časopise.

(Odhadovala jsem, že to byl Life, ale nebyla jsem si jistá).

Náhle ztichli. Představovala jsem si, jak znovu obracejí stránky čtyřicet let starého časopisu.

Jack mi naznačil, že potřebuje vyměnit kazetu. Počkala jsem, až bude zase připraven, a pokračovala jsem.

„Přišel někdo na návštěvu?“ zeptala jsem se.

„Zvonek u dveří,“ řekl Robert.

„Otevřela maminka?“

„Maminka,“ potvrdil James.

„Kdo to byl?“

„Jerry,“ řekl Robert.

„Jerry,“ opakovala jsem. „Kdo je Jerry?“

Ticho. Jedna z otázek, na kterou nedokážou odpovědět. Stále víc a víc jsem poznávala, že ti muži byli něco jako stroj, pořizující záznamy.

Otázky vyžadující samostatné myšlení je zaváděly do slepé uličky.

,Jaké je Jerryho příjmení?“

Opět ticho.

„Navštívil vás Jerry před 7.

dubnem?“

Okamžik upřeně zírali. „23.

března,“ odpověděl James.

„Pršelo.“

„Mluvili jste s ním toho dne?“

„Hráli jsme karty,“ řekl Robert.

„Jerry přinesl čokoládové bonbony.“

„Je Jerry váš kamarád?“

„Jerry je můj kamarád,“ souhlasil James.

„Měli jste ho rádi?“

„Mám ho rád,“ řekl Robert. „Jerry je můj kamarád.“

„Je Jerry malý chlapec, nebo velký muž?“

„Jerry je velký muž.“

„Bydlí Jerry ve vašem domě?“

Ticho.

„Hráli jste s Jerrym hry s čísly?“

„Ne,“ odvětil Robert.

„Hráli jste rádiové hry?“

Oba chvíli přemýšleli. „Rádiové hry jsme hráli 17. ledna,“

vzpomínal James. „Jerry měl boty od sněhu a maminka mu řekla: ‚Očisti si nohy, než půjdeš dovnitř.‘“

Zkusila jsem to tedy ještě jednou.

Jaké hry jste hráli s Jerrym?“

„Se sirkami,“ vysvětlil Robert.

„Rozdělávali jste oheň?“ zeptala jsem se.

Ticho.

„Počkej chvilku,“ ozval se Jack.

„Jsem hned zpátky.“

Odešel do budovy a já vypnula magnetofon. Rychle se ochlazovalo.

Uvažovala jsem, jestli bychom se neměli přestěhovat do pokoje, ale nechtěla jsem dvojčatům přetrhnout nit vzpomínek.

Jack se vrátil s krabičkou párátek.

„Dá se ta hra hrát také s tímhle?“

Robert uchopil krabičku a vysypal ji na stůl. Párátka se po desce rozkutálela a postupně se zastavovala. Bratři pozorně studovali navršenou hromádku a pak pohlédli na sebe.

„Sedmdesát devět,“ řekl James.

„To se mi snad zdá,“ kroutil hlavou Jack. Sbíral párátka po dvou a dával je zpátky do krabičky. Jedno liché mu zbylo. „Sedmdesát devět,“

přiznal. „Sakra!“

„To je ta hra se sirkami,“ obrátila jsem se znovu na dvojčata.

Přikývli.

Zapnula jsem magnetofon. „Takže jste s Jerrym hráli hru se sirkami a jednou rádiovou hru. A hráli jste…“

nechala jsem větu nedokončenou.

„Hru na schovku,“ pomohl mi Robert.

„Na schovávanou,“ zopakovala jsem. „To se nedivím, že byl v bytě takový rámus.“ Na moment jsem se odmlčela. „Jerry vás přišel 7.

dubna navštívit. Dveře mu otevřela maminka. Co Jerry říkal?“

„Prima den, co?“ (James) „Nádherný. Ráno jsem byla venku.“

(Robert)

„Sluší ti to. Máš hezké vlasy.“

(James)

„Ach. Děkuju. Byla jsem u kadeřníka. Jsou svátky.

Dáš si čaj, Jerry?“ (Robert) „Rád.“ (James)

„U pekaře měli výborné ořechové buchty.“ (Robert) Můj mozek začal pracovat. Přítel?

Měla Alberta Talleyová přítele?

„Kde jsou kluci?“ (James) „Prohlížejí si v pokoji časopisy.“

(Robert)

„Chtěl bych s tebou o nich mluvit.“

(James)

„Vím, že chceš. Ale já už jsem ti svou odpověď dala.

Jsme tři a pro nás je nejlepší zůstat pohromadě.“

(Robert)

„Nebylo by to na dlouho, týden, možná dva.“ (James) „Řekla jsem ne, Jerry. Kdybys mě jen poslouchal.

A svůj názor nehodlám měnit.“

(Robert) ,Je to důležité. Opravdu důležité. Bude tam o ně perfektně postaráno. Máš mé slovo.“ (James) „A ty mé poslední slovo také znáš.

A teď se buď přestaň hádat a dej si čaj, nebo odejdi.“ (Robert) „Já prostě nemůžu přijmout ‚ne‘

jako tvou definitivní odpověď.“

(James)

„Vypadá to, že budeš muset.“

(Robert)

„Cožpak nechápeš, že se bavíme o mém životě?“ řekl James zvýšeným hlasem.

„Okamžitě odsud zmiz, Jerry.“

(Robert)

„Ne, dokud neřekneš, že je můžu odvést.“ (James) „Co to tam děláš?“ (Robert) „Ale, ale, copak, paní T. Nebuďte hysterická, ano?“

(James)

„Vypadni ven, Jerry!“ Robertův hlas byl vystrašený a zděšený.

„Nedotýkej se mě!“

James vydal bolestivé zasténání.

Pak Robert řekl: „To je zase ta čarodějnice.“

„Jaká čarodějnice?“ zeptala jsem se zmateně.

„S koštětem. Ta dole pod námi.“

Ukázal palcem k podlaze.

„Selma Franklinová,“ vydechla jsem. „Určitě zase mlátila do stropu. Byla doma, Jacku.“

„Asi při rvačce převrátili nějaké židle,“ řekl Jack.

„A vy, chlapci, jste byli stále ve svém pokoji?“ obrátila jsem se k nim.

Oba přikývli.

„Co se stalo pak, když jste uslyšeli tu čarodějnici?“

Robert náhle zaječel. Byl to pronikavý, hrůzostrašný řev, při kterém vám stydne krev v žilách.

Vyděsilo mě to, až jsem vyskočila ze židle. Všimla jsem si několika lidí, ženoucích se k nám. Máváním ruky jsem se jim snažila naznačit, že se nic neděje a že mohou zůstat v klidu. Ale vůbec jsem se jim nedivila. Znělo to, jako by Roberta někdo právě vraždil.

Ale nebyl to on, to jeho matka se právě s hrůzou dívala do tváře smrti, právě tady, právě teď jako před čtyřiceti lety. Z té představy se mi udělalo špatně.

„Roberte! Jamesi! Pomozte mi! Au, pomozte.“ Robert začal plakat.

Položila jsem mu ruku na rameno.

„Mami,“ kňoural. Přemítala jsem, jestli to stále ještě hraje, nebo opravdu cítí tu strašlivou bolest znovu, nebo obojí.

„Mami,“ opakoval James.

„Ó bože, bože.“ (Robert) „Někdo zvoní,“ řekl James a napřímil hlavu, jako by ten zvuk skutečně slyšel.

„Psst.“ (Robert)

„Někdo zvoní.“ (James) „Selma Franklinová,“ zašeptala jsem.

U našeho stolu se rozhostilo ticho, protože jsme všichni napjatě čekali, až odejde. Obě dvojčata vzlykala, ale snažila se být co nejtišeji, aby nerozzlobila Jerryho.

„Roberte, jdi do maminčina pokoje a zavři za sebou dveře. Rychle.“

(Robert)

Slyšela jsem šumět otáčející se pásek. Dvojčata popotahovala.

„To je ono,“ řekl Jack. „Oddělil je od sebe.“

„Máš pravdu. Tím jsme asi se záznamem skončili.

Nebudou si pamatovat nic, dokud Robert zase nevyšel z ložnice.“

Jack vypnul magnetofon. „Dáme si chvíli pauzu. Tohle bylo dost náročné.“

Vztáhla jsem ruku a pohladila oba bratry po rameni.

„To bude dobré,“ utišovala jsem je.

Našla jsem v kabelce papírové kapesníčky a každému jsem jeden dala.

Všimla jsem si, jak skupina chovanců přechází k budově. Byl čas oběda. K místu, kde jsme seděli, se blížil Gene, vědom si mého slibu, že ho vezmu na oběd.

Ačkoli jsem litovala, že budu muset dvojčata na chvíli opustit, ani ve snu by mě nenapadlo nějak se vymluvit a Gena zklamat.

Dovedli jsme Jamese a Roberta do budovy a předali je do péče personálu. Pak jsme s Genem nasedli do Jackova auta a odjeli na oběd.

Gene měl chuť na hamburger a koktejl. Jakmile jsme se usadili, Jack se na chvíli omluvil. Za moment se vrátil a řekl Genovi, že se mnou musí něco důležitého probrat, jestli mu to nevadí. Gene byl v pohodě, ostatně jako vždycky, když jste k němu milí. Teď to dokonce vypadalo, jako by nás ani neposlouchal. Zaujal ho totiž ubrousek na tácku.

„Právě jsem volal k nám na okrsek,“ vysvětloval Jack.

„To jméno Jerry mi něco připomínalo, ale pořád jsem nevěděl co. Možná to nebude mít s případem žádnou souvislost, ale prostřední jméno Patricka Talleyho bylo Jerome.

„Jerry, Jerry,“ opakovala jsem si několikrát. „To je možné, ne? Mohla mu říkat Jerry. Možná se jmenoval po otci, a tak ho oslovovali jeho prostředním jménem.“

„Možná.“

„Ale lidé v té pojišťovací společnosti, kde pracoval, o něm mluvili jako o Patovi.“

Jack pokrčil rameny. „Poznali ho až později. Kdo ví?“

„Ten rozhovor ale vypadal spíš na přítele.“

„Jedna věc je jistá, nebyl to cizí člověk.“

„Ať to byl kdokoli, šlo mu o to, aby od ní syny odvedl.

Okamžitě je také rozdělil, jakmile se po vraždě objevili na scéně.

Vypadá to, že asi věděl, že jim tím znemožní uložit si následující události do paměti.“

„Patrick to mohl vědět. A co ten psychiatr?“

Zavrtěla jsem odmítavě hlavou.

„Četla jsem jeho práce o dvojčatech a není v nich ani náznak toho, že by něco tušil. Navíc mám dojem, že jeho křestní jméno bylo Morris. Kromě toho, bylo to v roce 1950 a ona by ho jistě oslovovala ‚pane doktore‘.“

„Poslouchej, Chris –“

„Kix,“ přerušil ho náhle Gene, „to je Kix.“

Jack se otočil a překvapeně se na mne podíval. Zřejmě to nechápal.

„Kix?“

Určitě jsem zrudla jako řepa. „To je staré rodinné jméno,“ vychrlila jsem ze sebe narychlo.

„Výborně.“ Obrátil se k Genovi.

„Díky, Gene.“

Gene zářil jako měsíc. Stačí ho trochu pochválit a je z něho ta nejsladší osoba na světě. „Ona je Kix. Už to není ta hnědá paní. Je to Kix.“

Ta ‚hnědá paní‘ jsem byla pochopitelně já ve svém františkánském hábitu. Prosím tě, gestikulovala jsem na Gena nervózně, nech mě, ať mu to můžu povědět sama.

Jack celou příhodu přešel bez mrknutí oka a dál to nekomentoval.

Dojedli jsme oběd a vrátili se do Greenwillow.

·

25

Posadili jsme se na chvíli v hale, abychom si znovu připomněli, co už víme.

„Jestli to byl Patrick,“ uvažovala jsem, „musel odejít od rodiny, ještě když byla dvojčata hodně malá, a vrátil se jen jako nějaký strýček nebo přítel.“

„To se mi nezdá,“ namítl Jack. „V té roztržce bylo spousta hořkosti.

Patrick Talley nebyl žádný kamarád.“

„Alberta mohla právě získat všechny ty peníze a on se chtěl jen ujistit, že ho nevydědí.“

„Možná.“

„Myslím, že plynaře můžeme vyloučit. A na souseda to taky nevypadá. Dejme tomu, že to byl přítel, Jacku, někdo, kdo chtěl společně s Albertou trávit čas, ale dvojčata se mu nehodila do plánu.“

„V tom případě je teď už po smrti a v nenávratnu a my nemáme zrovna moc velkou šanci zjistit, kdo to byl.“

„Víš, když to tak vezmu, vlastně jsem už dosáhla toho, co jsem zamýšlela. Dokázala jsem sama sobě, že ta dvojčata svou matku nezabila. Jestliže předáme tyhle kazety oakwoodské městské radě, nedokážu si představit, že by ještě někdo z pánů radních mohl hlasovat proti tomu povolení pro Greenwillow.“

„Pokud to vidíš takhle, můžeme všeho nechat a jít se dnes odpoledne vykoupat do průlivu.“

Byla to lákavá představa, jak strávit horký letní den, ale věděla jsem, že ten případ nemůžu ani nesmím nechat být. „Pojďme zjistit, co se dělo poté, co Robert vyšel z ložnice.“

Robert se objevil v obýváku z toho nejprostšího důvodu; chtělo se mu na záchod. Když už byl venku, snažili se oba bratři svou maminku vzkřísit. Strkali do ní, vytáhli z jejího těla nůž, mluvili na ni. Byl to opravdu žalostný příběh; dva nesvéprávní mladíci v absolutně neřešitelné situaci, bez vyhlídky, co bude dál. Srdce mě bolelo při poslechu jejich vyprávění.

Zachránila je o Velikonoční neděli svým příchodem Magda.

„Zvonek,“ řekl James.

„Otevřeli jste dveře?“ zeptala jsem se.

„Ne. Maminka mi nakázala: ‚Neotvírej dveře, Roberte.

„‚Neotvírej dveře, Jamesi.‘“

„Magda přišla,“ sdělil Robert.

Podrobně popsali těch několik málo minut a vše, co se odehrálo předtím, než je Magda rozdělila. A tím pro ně, podle všeho, prakticky skončil život, jak ho do té doby znali.

Jedinou výjimkou byla krátká chvíle, kdy se společně připravovali na odchod z bytu a převezení do vazby.

Magda podala Jamesovi jeho kabát a on si ho oblékl.

Pak: „Pane O’Connore, Robertův kabát tady není.“

(Robert)

„Cože?“ (James)

„Jeho kabát chybí. Podívejte se do skříně. Někdo ho musel vzít.“

(Robert)

„Ale, ale, zlato. Je sedm hodin.

Nenašla byste pro něho laskavě něco jiného, abychom odsud mohli vypadnout?“ (James)

„Ale možná ho někdo odnesl.“

(Robert)

„A možná ho někde nechal a vy mě kvůli tomu zdržujete. Nemám na to celou noc.“ (James)

„Tady, Roberte. Vezmi si baloňák.

To je ale šikovný kluk.“ (Robert) Dole je pak naložili do policejních aut a byl konec.

Jack vypnul magnetofon.

„Byli jste hodní kluci,“ pochválila jsem je.

„Jerry byl zlý,“ řekl James.

„Ano, myslím, že máš pravdu.“

„Ta čarodějnice byla zlá,“ řekl Robert.

Měla jsem takový divný pocit.

Poklepala jsem Roberta po rameni, ale nic jsem neříkala. Čekal na mne jeden velice nepříjemný úkol.

Odcházeli jsme až pozdě odpoledne. Na koupání už to nebylo, a stejně bych se asi necítila nejlépe. Nebyla jsem totiž zvyklá odhalovat se tolik na veřejnosti.

Naštěstí spolek obyvatel Oakwoodu vlastnil v průlivu Long Island část pláže schované v malé chráněné zátoce, a já jsem se tím, že jsem zdědila po tetě Meg dům, stala jakousi spolumajitelkou. Nebyla jsem tam od té doby, co jsem se přestěhovala, ale vím, že je to pěkný klidný kout. Jeli jsme tam, vyzuli jsme se z bot a brouzdali se bosí v písku.

Pláž byla, jako obvykle, téměř opuštěná. Obešli jsme malou zátoku, na chvilku se zastavili na druhém konci a pak se pomalu vraceli. Přestali jsme mluvit. Došly nám nápady. Jestli to udělal Patrick, byl už dnes mrtev. Jestli to udělal přítel, byl také mrtev. Samozřejmě už jsme museli vyřadit ze seznamu podezřelých také Paula Antonettiho i vymyšleného plynaře a stejně tak Selmu Franklinovou. Vnitřně jsem si přála, aby to byl Patrick, ale tato varianta byla stále méně a méně pravděpodobná.

Když jsme se vraceli po pláži zpět, přistoupila k nám jakási žena v plavkách. ,Jste Christine Bennettová?“

„Ano, jsem.“

„Ahoj. Jmenuju se Betsy Gorová.

Minulý týden jsem byla na té schůzi městské rady. Ráda bych, abyste věděla, že vám držím palce.“

„Moc vám děkuju.“

Jak vám to jde?“

„Musím přiznat, že lépe, než jsem čekala. Už mám i nějaké výsledky.“

„Výborně! Kdybyste něco potřebovala, paní Bennettová, najdete nás v seznamu. G-O – R-O

– V – I.“

Poděkovala jsem jí a pokračovali jsme v chůzi. „Ta je už třetí,“ řekla jsem Jackovi.

„Třetí co?“

„Třetí člověk, který mě v souvislosti s tím případem kontaktoval. Asi před týdnem mi volal starosta a včera večer někdo z města.“

„Stává se z tebe populární osobnost. Brzy budeš určitě kandidovat do nějaké veřejné funkce.“

„Ani náhodou.“

„Navrhuju dát si někde večeři, abychom přišli na jiné myšlenky.“

„To zní lákavě.“

Vrátili jsme se domů asi v půl deváté. Po večeři jsem vypila sklenku vína a cítila se uvolněně.

Opravdu se nám podařilo ani jednou se nezmínit o vraždě paní Talleyové a udělali jsme dobře.

Naše životy a vnitřní světy skrývají tolik jiných zajímavých věcí a my jsme se těšili z toho, že je můžeme prozkoumávat společně.

Jack měl žízeň. Šla jsem do kuchyně a přinesla mu led a krabici pomerančového džusu, ale on chtěl jen vodu.

Lačně vypil celou sklenici a postavil ji na odkládací pult.

„Nebudeš tomu věřit, Chris, ale minulý týden jsi mě natolik inspirovala, že jsem po letech otevřel zase sbírku básní.“

Jeho přiznání na mne opravdu zapůsobilo. „Doufám, že se ti líbila.“

„Vrátil jsem se do minulosti. Chtěl jsem zjistit, o čem tenkrát, před třemi čtyřmi sty let básníci psali.

Musím říct, že je to pořád dokola, láska, smrt, láska. Moc se toho od té doby nezměnilo.“

„Velice málo.“

Přivinul mě k sobě. Nijak mě to nepřekvapilo ani nezaskočilo.

Tušila jsem, že to přijde, když se mnou vešel do domu. Vlastně jsem na tento okamžik čekala a těšila se na něj už od rána. Celé ty hodiny strávené společně na Greenwillow, na pláži a na večeři byly v podstatě dlouhou předehrou. Začali jsme se líbat. A já si v tu chvíli uvědomila, že jsem udělala velikou chybu; zatajila jsem o sobě jednu velice důležitou informaci, něco, o čem má plné právo vědět, máme-li v našem vztahu pokračovat. A to jsem si ze srdce přála.

„Pojď za mnou,“ zašeptala jsem něžně, když se nadechoval k druhému polibku. Jeho ruce mě začaly zprvu jemně a pak stále vášnivěji hladit a dotýkat se mě na velice intimních místech. Bylo mi to příjemné, celá jsem se chvěla vzrušením. Něco podobného bych si před měsícem dokázala jen těžko představit. „Musím se ti s něčím svěřit.“

„To může počkat.“

„Ne. Prosím. Už to čekalo dost dlouho.“

Odešli jsme do obýváku a posadili se na pohodlnou pohovku po tetě Meg. Jackova silná paže mě k sobě pevně tiskla. Uchopila jsem jeho ruku a políbila ji.

„Ještě před několika týdny jsem byla jeptiška.“

Velice dlouhou dobu mlčel, zřejmě proto, že nemohl najít ta správná slova. Ale ta slova neexistovala a já chtěla, aby to věděl.

„Takže o tom dnes mluvil u oběda tvůj bratranec,“ řekl nakonec. „Ta hnědá paní.“

„Byla jsem františkánka. Nosily jsme povinně hnědé hábity. Myslím si ale, že Gene stejně nikdy nepochopil, že ta osoba pod všemi těmi záhyby jsem já.“

Pohladil mě po vlasech. „Už ti začínají dorůstat.“

„Mnoho věcí se začíná měnit. Budu se cítit líp, když ti všechno povím.“

„Poslouchám tě.“

Maminka mi zemřela, když mi bylo čtrnáct. A protože byla starostlivá a pečlivá, zařídila – úředně i neformálněabych po její smrti mohla žít s tetou Meg, strýčkem Willem a Genem. Znala jsem je celý svůj život a bylo to to nejlepší místo, které jsem si mohla přát, samozřejmě kromě rodného domu.

Snad proto, že měla maminka jisté pochybnosti nebo obavy, snažila se mi odmalička vštípit určité názory.

Barvitě mi líčila život jeptišek, a když mi bylo asi tak třináct let, navštívily jsme spolu klášter svatého Štěpána.

Cítila jsem se tam jako v jiném světě. Všechno mi připadalo tak krásné, úchvatné, mystické –jeptišky ve svých hnědých hábitech, spěchající z budovy do budovy, novicky se sklopenýma očima a sepjatýma rukama ukrytýma v širokých rukávech. V té době jsem si nedokázala představit lepší způsob, jak prožít svůj život.

Podle vnitřního řádu kláštera jsem nemohla vstoupit do řádu dříve, dokud mi nebude osmnáct let a nebudu mít ukončenou střední školu.

Všechno se ale vyvinulo trochu jinak. Ačkoli život s tetou a strýčkem byl krásný a všem vyhovoval, má přítomnost v domě se stala problematickou z jiného důvodu. Kvůli Genovi.

Jeho rodiče se už za ta léta naučili, jak zvládnout a vypořádat se s jeho retardací; daleko hůře se ale vyrovnávali s Genovým fyzickým utrpením. Na těle se mu začaly objevovat vřídky, vyskákaly mu nepříjemné boláky, měl potíže s dechem. Tyto problémy si často vyžádaly jeho několikadenní hospitalizaci a Meg pochopitelně jezdila s ním. Když ještě žili sami, bylo to jednoduché, ale nyní musela teta nechat doma úplně samotnou čtrnáctiletou dívku, jejíž matka nedávno zemřela. Často až do pozdního večera, než se vrátil strýček, a někdy, když se Will na cestách opozdil, to znamenalo strávit v opuštěném domě celou noc. Ta představa jí působila opravdová muka a cítila se hrozně provinile.

Během toho roku, co jsem u tety bydlela, jsme navštívily klášter svatého Štěpána ještě dvakrát a já se v té době pevně rozhodla, že se ze mne stane řádová sestra.

Cílevědomě jsem se snažila změnit v člověka, jehož budou jeptišky rády přijímat mezi sebe; upřímného a oddaného.

Nakonec se vše nečekaně urychlilo.

Krátce po mých patnáctých narozeninách musel Gene, opět postižený vážnými komplikacemi, znovu do nemocnice. V jedné chvíli to vypadalo, že snad umře, nebo, pokud se z toho dostane, bude nutné mu věnovat veškerou péči, kterou předtím nepotřeboval. Teta byla zoufalá a já začala mít strach, abych neskončila někde v dětském domově. Ta možnost mi naháněla skutečnou hrůzu. V den, kdy se všechno rozhodlo, lilo jako z konve.

Vrátila jsem se ze školy v domnění, že dům bude prázdný. Ale v kuchyni seděla teta a usedavě plakala.

„Chris, ty víš, jak moc tě mám ráda,“ začala, ale vyznělo to, jako by řekla opak. Pochopila jsem, že se čas naplnil a já budu muset odejít. „Gene je vážně nemocen, miláčku. Strýček je teď pryč. Co bys řekla tomu, kdyby ses na čas přestěhovala do kláštera svatého Štěpána? Než se Genovi povede lépe.“

V tom okamžiku mi spadl kámen ze srdce. Byla jsem tak šťastná, že mě nepošlou do dětského domova, až jsem se skoro začala smát. „Ale není mi ještě osmnáct.

Nevezmou mě tam.“

„Mluvila jsem se sestrami, Chris.

Chápou naše problémy s Genem a navíc vědí, že tam stejně chceš vstoupit. Ujistily mě, že to nebude problém.“

Šly jsme nahoru a sbalily všechno mé oblečení, letní i zimní. Než jsme skončily, byl čas k večeři. Sedly jsme si a jedly. Teta mě stále povzbuzovala, že se nemám čeho bát, a dodávala mi odvahy. Až později jsem si uvědomila, že vlastně uklidňovala sama sebe. Po večeři jsme odnesly zavazadla do auta. Liják venku ještě zesílil.

K mému překvapení jsem v autě našla tašky z obchodu plné věcí, které teta Meg nakoupila už dříve –mýdlo, zubní pastu a kartáček, toaletní papír, ubrousky a také menstruační vložky. Byla to zásoba všech hygienických potřeb minimálně najeden měsíc. Zbytek toho, co jsem pak během prvního roku ještě potřebovala, se pořizovalo z mého vstupního vkladu. To byl požadavek kláštera.

Ani nevím, jak se jí podařilo nás tam obě bez úhony dopravit. Počasí venku se stále zhoršovalo, nebe jako by se protrhlo a mezi provazy deště, řinoucími se po předním skle, a slzami, které si teta nepřestávala utírat z uplakaných očí, jsem uvěřila, že nás musí provázet jakási nadpozemská síla. Byla to nejtemnější noc v mém životě. I když teta zaparkovala své auto blízko domu matky představené, stěží jsme rozeznávaly osvětlená okna.

Otevřely se dveře a na prahu stála jeptiška poněkud vyšší štíhlé postavy. Představila se jako sestra Josepha.

Pravděpodobně už nikdy nepotkám člověka tak citlivého a inteligentního, jako byla ona. Byla pověřena, aby se stala mou duchovní rádkyní a průvodkyní. Po několika letech, když už jsem byla trochu starší, jsme se spřátelily.

Vzpomínám si, jak jsem tu noc byla vyděšená. Nedokázala jsem si představit, že by mohlo existovat ještě něco horšího. Ztratila jsem maminku a teď jsem ztrácela i tetu a strýčka. Klášter svatého Štěpána jsem si ve svých představách zromantizovala a těšila se na den, kdy tam budu moci vstoupit. A teď najednou jsem tam stála – sama – o několik let mladší než nejmladší novicka.

V té chvíli jsem si přála být kdekoli jinde na zemi.

A Josepha všechny tyhle mé obavy nějak vycítila.

Viděla jsem, že se teta Meg stále neměla k odjezdu.

Musela prožívat strašné chvíle, pocity rozpolcenosti, jistě nepřestávala pochybovat o správnosti svého rozhodnutí a stále si kladla tutéž otázku, jestli nemohla situaci vyřešit jinak, aby nás udržela pohromadě. Josepha jí uvařila kávu a nechala nás pár minut o samotě. Nakonec ji musela ujistit, že už není třeba se ničeho obávat a může s klidným svědomím odjet. Kdykoli si na tento večer vzpomenu, neubráním se slzám.

Zázraky se dějí, protože ono to fungovalo. Stala jsem se miláčkem všech, vyrůstala jsem a snažila se každému oplácet stejnou láskou.

Klášter jsem si nesmírně zamilovala. Nakonec jsem přijala jméno Edwarda Frances, po tatínkovi a mamince. Teta Meg, Bůh jí žehnej, mě nikdy neopustila.

Často mě navštěvovala a její dům byl naopak jediné místo, kam jsem po dlouhá léta jezdila já. Jeptišky mi umožnily vystudovat katolickou střední školu v sousedním městě a pak, v sedmnácti letech, jsem se zapsala na fakultu při klášteru svatého Štěpána. Po promocis vyznamenáním – jsem se rozhodla, že budu učit, a klášter mě tedy poslal na jinou fakultu, kde jsem získala magisterský titul. Měla jsem tam takovou malou garsonku, jen pro sebe, a tam jsem se také naučila to málo, co znám z vaření.

Ráda na ten čas vzpomínám, byl to nádherný život, po mnoho let to nejlepší, co jsem mohla mít. Před dvěma třemi lety ovšem nastala změna. Došlo mi, že to, co miluju, je má práce, učení, mí studenti, četba – a ne být jeptiškou.

Sledovala jsem studenty, jak rostou, dospívají, skládají závěrečné zkoušky, promují a pokračují ve svém životě dál. Jak já jsem jim záviděla! Jak jsem si přála být jednou z nich! Chtěla jsem se pohnout z místa někam dopředu. Na církvi jsem stále milovala její rituály, vše, s čím jsem vyrůstala, kde jsem se cítila bezpečně. Vím jistě, že navždy zůstanu katolíkem, ale na druhé straně cítím, že víra už není středem mého života.

Urputně jsem s tím vším bojovala, chtěla jsem zůstat věrná své přísaze.

Nakonec – to už jsem nevěděla, co dál – mi pomohla Josepha. Svěřila jsem se jí a vymyslely jsme to spolu. Když jsem si byla absolutně jistá, že se nejedná o chvilkový rozmar, ale pevné přesvědčení, podala jsem si žádost o zproštění svých povinností a přísahy. Protože patříme mezi pontifikální komunity, musela jsem svůj dopis adresovat papežovi. Trvalo to téměř rok, než jsem svolení dostala. Přesto jsem v klášteře zůstala až do konce školního roku, abych dokončila semestr. Během posledních několika měsíců, kdy už teta byla vážně nemocná, jsem pendlovala sem a tam, ale nechtěla jsem na fakultě chybět, abych si svůj poslední ročník co nejvíce užila.

Pak jsem se odstěhovala do Oakwoodu.

Během mého vyprávění se úplně setmělo. Jediné světlo vycházelo z kuchyně, stejné kuchyně, kde mi teta Meg před patnácti lety oznámila, že ten večer mám odejít do kláštera.

„Gene už ale vypadá mnohem lépe, ne?“ zeptal se Jack. Byla to první věta, kterou pronesl od chvíle, kdy jsem začala svůj nezvykle dlouhý monolog.

„Mnohem lépe. Od té doby, co vyrostl z puberty, se zdá, jako by z něho všechny neduhy spadly.

Sledujeme ho dál, to se rozumí, ale zdraví mu zatím opravdu slouží.“

„Vyprávěla jsi mi tohle všechno proto, abys mi vysvětlila, proč mi nechceš dovolit, abych tě odvedl do postele?“

„Ne, to nebyl ten pravý důvod.

Záleží mi na nás a přála jsem si, abys o mně věděl tolik, co vím já o tobě.

A také to, že jsi první muž v mém životě. Víš, já teď prožívám něco, co jsem ještě dlouho neočekávala a nechtěla jsem, aby se to stalo tak brzy.“

„Věci se ne vždy vyvíjejí tak, jak bychom si přáli.“

„Máš pravdu, to vím sama moc dobře. Chtěla bych se o tebe opřít.

Potřebuju, abys mě pochopil a dělal mi v lásce průvodce. Kdybych někdy udělala chybný krok, pak to bude jen proto, že jsem ji takovou ještě nikdy nepoznala.“

Políbil mě a pak řekl něco nádherného. „Chris, já možná také ne.“

Když odešel, vyběhla jsem po schodech nahoru do Meginy ložnice, kterou jsem kvůli zrcadlu dosud nepřijala za svou. Už je čas, pomyslela jsem si, teď, když jsem mu to všechno dokázala povědět.

Stála jsem před toaletním stolkem s velkým zrcadlem.

Svlékla jsem ze sebe veškeré své oblečení a studovala se zaujetím křivky svého nahého těla. Patnáct dlouhých let jsem se takhle neviděla a ani tělo nikoho jiného. Věděla jsem, že se blíží den – a na tu chvíli jsem se velice těšilakdy ho spatří i někdo jiný, já jsem ale chtěla být první.

Pozorovala jsem v zrcadle svůj odraz a musela jsem si přiznat, jak strašně po Jackovi toužím.

·

26

Mohla jsem tu záležitost sice vyřídit po telefonu, ale bylo mi jasné, že rozhovor z očí do očí nic nenahradí.

A tak jsem se v neděli ráno vydala do Brooklynu a zaparkovala co možná nejblíže ke starému domu na Ocean Avenue, kde bydlela paní Talleyová.

Zmáčkla jsem tlačítko zvonku, uslyšela „Kdo je?“ a odpověděla.

Dveře se se zabzučením uvolnily, nastoupila jsem do výtahu a vyjela do třetího poschodí. Malá kyprá dáma s buclatými tvářemi už stála na prahu; určitě otevřela hned, jak mě slyšela vystupovat.

„To mám radost, že budu mít v neděli společnost,“ řekla na uvítanou.

„Dneska nikoho nečekáte?“

„Až ve tři. Vnučka se přijde pochlubit se svým nejnovějším přítelem.“

Posadily jsme se v obýváku na svá obvyklá místa.

„Vsadím se, že ho schvalujete už teď, ještě dřív, než ho uvidíte.“

Obdařila mě příjemným úsměvem.

„Vždyť vy už mě znáte. A to nás sotva představili.“

„Paní Franklinová, to, co se vám teď chystám říci, není pro mne vůbec lehké, ale chci, abyste to slyšela. Jste velice příjemná dáma a já dnes vím, s čím posledních čtyřicet let žijete.“ Sledovala jsem její tvář, jak se mění, úsměv mizí, oči se zužují. „Vím, co se stalo toho dne, kdy paní Talleyová zemřela.

Vím, že jste byla doma, vím, že jste z její kuchyně slyšela strašný rámus a bouchala koštětem na strop, abyste zjednala klid.“ Podívala jsem se skrz prosklené dvoukřídlé dveře do její kuchyně. „A vím také, že jste vyšla nahoru a zvonila u jejich dveří. Ale nikdo vám neotevřel.“ To jsem přirozeně nevěděla jistě, ale zdálo se to nejpravděpodobnější. Ona sama se mi přece svěřila, že její kamarádka, která bydlela vedle, z bytu Talleyových žádný hluk slyšet nemohla. Zdi byly tlusté. Ale nezaměnitelný zvuk dupajících nohou a věcí padajících na podlahu mohla paní Franklinová slyšet skrz strop zcela zřetelně.

Když paní Franklinové došlo, co jsem jí právě řekla, její kulaťoučká tvář jako by povadla a propadla se do sebe.

„Neobviňuji vás. Ten rámus musel být ukrutný a vypadalo to, že se ani nesnažili s tím přestat. Určitě jste byla hodně rozzlobená, když jste vyběhla po schodech nahoru, a pak tím víc, když předstírali, že nejsou doma nebo že vás neslyšeli zvonit.“

Sledovala jsem její oči. Už se nedívaly na mne, ale někam daleko, možná čtyřicet let do minulosti.

„Anebo jste možná,“ pokračovala jsem, „začala tušit, když se po vašem zazvonění rozhostilo v bytě hrobové ticho, že se tam děje něco neobvyklého. Ten zvuk mohl být jiný.

Možná jste věděla, že je někdo uvnitř a provádí tam něco tak strašného, a že pro vás bude lepší raději se nestarat, co tam dělá.“

Cítila jsem příležitost, jen malou šanci, ale musela jsem se pokusit a doufat, že to vyjde.

Zabořila se hluboko do svého křesla, jako by se scvrkla. Vypadala tak zoufale, až jsem ji začala litovat. Nakonec promluvila.

„Nebudu se vás ptát, jak jste se to dozvěděla. Když se to stalo, riskla jsem, že nikdo nebude předpokládat, že jsem něco slyšela, a nechají mě na pokoji. Samozřejmě jsem poznala, že se v tom bytě děje něco zlého. Když jsem zazvonila, hluk okamžitě ustal.

Věděla jsem, že bych měla zavolat policii, ale pak jsem si uvědomila, že ať už je uvnitř kdokoli, snadno si odvodí, že musel zvonit někdo z bytu pod nimi, protože před chvílí mlátil do stropu. Jestliže zalarmuju policii a jemu se podaří utéci, kdo mu pak zabrání, aby se k nám později nevrátil? Aby nezranil mé děti? To, že někoho zabil, mě v tu chvíli nenapadlo. Musíte mi věřit, Chris.“

„To vám věřím, opravdu, paní Franklinová. Jediné, co chci od vás slyšet, je, jestli jste ho viděla.“

„Za celý svůj život bych nikdy nevěřila, že budu lhát policii. Přišli za mnou až v pondělí, tři dny po vraždě.

Jaký to mělo smysl v pondělí?

Nechtěla jsem, aby se má fotka vyjímala na titulní straně novin s komentářem, že jsem slyšela vraha a nic neudělala.“

Cítila jsem, jak prahne po odpuštění, a já se pokusila jí nějak pomoci, ale poznala jsem, že potřebuje víc.

Odpuštění je patrně něco, po čem každý touží v neomezeném množství.

„Tisk dokáže být velice nemilosrdný,“ podpořila jsem ji.

„Chápu, jak jste se asi cítila.“

„Byla jsem zticha. Má matka, ať odpočívá v pokoji, vždycky říkávala: ‚Když nemáš co říct, nic neříkej.‘

Dokonce ani manželovi jsem se s tím nikdy nesvěřila.“

Ta poslední poznámka ji asi dojala víc než cokoli jiného.

Vytáhla z kapsy šatů kapesník a osušila si oči.

Vstala jsem a přistoupila k jejímu křeslu. Byla tak droboučká, že se v něm skoro ztrácela. Klekla jsem si vedle ní a kolena se mi zabořila do tlustého koberce.

Vzala jsem ji za ruku. „Prosím vás, paní Franklinová, pomozte mi.

Zahlédla jste ho?“

Přikývla a já pocítila vlnu rostoucího vzrušení. „Na chodbě je vedle výtahu místnost na popel. Na všech poschodích je to stejné.

Řekla jsem si, že jestli ten chlap, nebo ať je to kdokoli, vyjde ven, musím ho vidět. Možná ho znám.

Možná je to někdo z našeho domu.

Schovala jsem se tedy do té místnosti a čekala. Uběhlo asi dvacet minut, možná víc. Uslyšela jsem, jak se dveře od bytu Talleyových opatrně otevřely a zavřely. Škvírou mezi dveřmi jsem uviděla postavu, jak jde chodbou k výtahu.

Otevřela jsem dveře od svého úkrytu, vyšla ven a opatrně za sebou zavřela. Má nejlepší přítelkyně, Harriet Cohenová, jak jsem vám o ní vyprávěla, bydlela vedle Talleyových. Mohla jsem jít jako k ní, kdyby ještě čekal na výtah, ale to nebylo třeba. Už byl na schodišti a chvatně scházel dolů.“

„A vy jste ho viděla.“

„Ano. Byl to muž, mladý muž v dlouhém černém kabátě, který mu byl příliš velký. Přes své mládí už měl dost vysoké čelo a kouty. S

rukama zabořenýma v kapsách spěchal pryč a vypadal dost rozzlobeně, ale kdo tak v New Yorku nevypadá, že? Já si toho raději nevšímám.“

„Co jste udělala?“

„Vrátila jsem se zpátky k jejich dveřím a znovu zazvonila. Možná jsem slyšela nějaký zvuk, možná ne.

Nikdo ale neotevřel, a tak jsem sešla po schodech dolů do svého poschodí. Pak už byl klid.“

„Viděla jste ho někdy předtím?“

Ušklíbla se a pokrčila rameny.

„Snad. Kdo ví? Byl to prostě jen nějaký obličej. To je všechno.“ ,Jak byl podle vás starý? Dvacet?

Třicet?“

„Něco mezi, asi pětadvacet.“

„Takže by mohl být ještě naživu.“

Vstala jsem a došla k oknu.

„Bože, odpusť.“

„Děkuju vám, paní Franklinová.

Vím, jak to pro vás muselo být těžké.“ ,Jste velice bystré děvče.

Určitě to vyřešíte.“

„Mám zdatné pomocníky,“ přiznala jsem čestně.

„Přeju vám příjemnou zábavu s vaší vnučkou. A nevstávejte. Trefím ven sama.“

Ale ona se stejně zvedla a doprovodila mě ke dveřím.

„Musím zamknout na dva západy,“

řekla. „Člověk dneska nemůže být dost opatrný.“

·

Jela jsem přímo do Greenwillow.

Chtěla jsem zkontrolovat dvojčata a ujistit se, že svou včerejší zkouškou prošla bez úhony. Hned při vstupu jsem ale zažila šok.

Otevřela mi jedna žena z ošetřujícího personálu a na mou otázku, kde jsou bratři, odpověděla, „Robert je tady, ale Jamese odvezli do nemocnice.“

Srdce se mi zastavilo. „Co se stalo?“

„Prý nějaká žaludeční nevolnost.

Nechají si ho tam do zítřka.“

„Nemohla bych za ním s Robertem zajít?“

„Myslím, že by to nebylo moudré,“

řekla.

„Naopak. Je to naprosto nezbytné.“

Snažila jsem se o autoritativní tón.

„Ta dvojčata jsou jeden bez druhého ztracena. Kde je Robert?“

„Ve svém pokoji.“

Vyběhla jsem nahoru, našla Roberta a vzala ho do nemocnice, která byla napojena na křídlo Greenwillow.

Když se oba muži zase uviděli, jejich pohledy jako by se pevně spojily; stejně jako ten večer čtvrtého. Rázem z nich veškeré napětí spadlo, jejich životy opět tvořily celek.

„Jak je ti, Jamesi?“ zeptala jsem se.

„Bolí mě břicho.“

Už už jsem měla na jazyku otázku, jestli ho vyšetřoval lékař, ale pak jsem si uvědomila, že to, co prožil sám, mi nedokáže říci. „Zůstaňte tady,“ řekla jsem. „Chci si promluvit s doktorem.“

Byla neděle, takže sestra byla jediná osoba, kterou jsem našla.

Byla ale velice ochotná.

„Pan doktor má podezření na otravu jídlem,“ prozradila mi, když jsem jí vysvětlila, kdo jsem. „Zprávu z laboratoře bychom měli dostat zítra.“

„Projevilo se to ještě u někoho jiného?“

„Zřejmě ne. Ale nejspíš to nebylo z oběda. Když začal zvracet, držel v ruce obal od čokoládové tyčinky.“

„Nechám vám tu na chvíli i jeho bratra. Musím si okamžitě něco zařídit.“

Protestovala, že oba nezvládne, ale ujistila jsem ji, že se nemusí bát žádných problémů, a běžela jsem.

Chtěla jsem se v kuchyni zeptat na původ tyčinek, které se v Greenwillow předcházející den vydávaly.“

„Nic takového jsme nevydávali,“

prohlásila kuchařka.

James Talley někde dostal čokoládovou tyčinku,“ trvala jsem na svém. „Jestli jste mu ji nedali vy, tak odkud potom pochází?“

„Mne se neptejte. Já akorát vím, že na seznamu nebyla.“ Podávala mi včerejší jídelní lístek. „V půl čtvrté se podávala zmrzlina. Žádné tyčinky.“ Vypadala dost nevrle.

„A nemohl tady být někdo jiný –nějaký host například – kdo by mu ji dal? Jestli se stala nějaká chyba, mělo by se to oznámit. Hrozí tu nebezpečí dalších onemocnění.“

„Zeptejte se Jonesy. Včera měla službu ona.“ Otočila se ke mně zády.

Jonesy otevřela knihu návštěv a našla tam, že dva pacienty si odvezly na víkend jejich rodiny, ale žádný návštěvník nezůstal na svačinu. Nikdo jiný si na bolesti břicha nestěžoval.

Začal mě obcházet nepříjemný pocit. „Vadilo by vám, kdybych si promluvila s ubytovanými?“

Zatvářila se nerozhodně.

„Zavolejte Virginii, potřebujete-li to schválit.“

Zabralo to. Očividně si nechtěla podkopávat vlastní autoritu. „Tak jděte. Ale spoléhám na vás, že budete zdvořilá a taktní.“

Zdvořilá a taktní. Poděkovala jsem jí a odešla dříve, než začne o svém rozhodnutí pochybovat. Začala jsem s Genem. Vůbec nevěděl, o čem mluvím. Pak jsem se vyptávala dalších, jednoho po druhém, podle doporučení zdvořile a taktně.

Zabralo to spoustu času a vyslechla jsem si mnoho příběhů, které ani zdaleka nesouvisely s mými dotazy.

Nakonec se na mne ale přece jen usmálo štěstí.

Taková rozkošná blonďatá dívčina, která byla často ve skupině s Genem, přiznala, že ty tyčinky dala Jamesovi a Robertovi ona.

„Dostala jsi je od nějaké paní?“

zeptala jsem se záměrně, snažíc se posoudit její spolehlivost.

„Ne.“

„Takže od muže?“

„Ano.“

„Co ti řekl?“

„Dej to těm dvojčatům.“

„A tys jim ty tyčinky dala.“

„Ano.“

„Měl ten muž jednu i pro tebe?“

„Ano.“

„Snědla jsi ji?“

„Ano.“

„Byla dobrá?“

„Ano.“ Zasmála se. „Mám ráda čokoládu.“

Já také. Znala jsi toho pána, Jenny?“

„Uhm – hm.“

„Kde jsi ho uviděla?“

Zvedla ruku a ukázala směrem dozadu k rampě, kam obvykle přijíždějí zásobovací auta, aby vyložila svůj náklad. Poděkovala jsem jí a poslala ji zpátky za kamarády. Vrátila jsem se do nemocnice.

Chvíli jsem ještě pobyla s dvojčaty a nakonec se mi podařilo sehnat lékaře, který schválil, aby Jamese propustili zpět do Greenwillow.

Byla jsem přesvědčena, že to je bezpečné; vždyť Greenwillow je pár kroků od nemocnice, kdyby něco potřeboval. Nepochybně mu také více prospěje, bude-li v blízkosti svého bratra než se sestrou v nemocnici.

Zavolala jsem z ústavu Virginii, abych ji informovala o tom, co se stalo a co jsem doposud zjistila. O

Jamesově nevolnosti už věděla, ale příčinu neznala. Ubezpečila mě, že ani jeden z bratrů nevytáhne paty z budovy, dokud neobjasníme, co se děje.

Z domu jsem se snažila dovolat Jackovi, ale nebral to.

Byla jsem jak na trní a nic mě nedokázalo uklidnit, ani čtení, ani televize. Z momentálního popudu, jen tak, jsem sedla do auta a jela do nejbližšího města do kina.

Během dvouhodinového filmu jsem přece jen přišla na trochu jiné myšlenky. Po cestě domů jsem se zastavila v pizzerii a koupila si nevábný rozbředlý sendvič s párkem a zelenými paprikami.

Snědla jsem ho doma. Znovu jsem zkusila Jackovo číslo, ale byl pořád někde pryč.

Vzpomněla jsem si na Mel.

Jestlipak je doma? Dala jsem se do hledání jejího čísla. V malých městech, jakým je Oakwood, místní organizace obvykle vydávají roční telefonní seznam; takovou útlou brožurku, dvacet až třicet stránek.

Sjížděla jsem po jménech prstem dolů a hledala Grossovy, když v tom jsem se zastavila u jména Gore.

Ano, Betsy Gorová, ta paní, co mě včera odpoledne oslovila na pláži.

Všimla jsem si, že její muž se jmenuje Daniel.

Na chvíli jsem se zamyslela a pokoušela si vybavit jméno toho muže, co volal v pátek večer, aby se zeptal, jak pokračuji v pátrání. Ale měla jsem v hlavě prázdno.

Prohledala jsem důkladně celou poličku vedle telefonu. Často si totiž píšu poznámky na rub obálek a pak váhám, co s nimi. Mám je vyhodit, nebo ne? Co kdybych tu informaci ještě někdy potřebovala?

Není to sice moc efektivní ani pořádné, ale vypadá to, že mít po ruce blok vždy, když ho potřebuji, se nikdy nenaučím.

Páteční obálka tam pořád byla.

Harry Forrest ze Sunset Drive.

Otočila jsem od Gorových dvě stránky zpátky a prošla sloupec F.

Žádný Forrest ani Forest.

Žádný Forster ani Foster. Pocítila jsem mrazení v zádech.

Uprostřed sešitého telefonního seznamu byla mapa Oakwoodu se jmény všech ulic v abecedním pořádku po obou okrajích stránek.

Nenašla jsem žádný Sunset, žádný Sunrise, žádný Sunshine, žádné Sun.

Nic.

Srdce mi nyní tlouklo jak o závod.

Otevřela jsem seznam a vytočila informace.

„Číslo Harryho Forresta z Oakwoodu, prosím,“ zaprosila jsem úpěnlivě.

Z délky pauzy jsem vytušila, že operátorka jméno na první pokus nenašla.

„Harryho Forresta v seznamu nemáme.“

„Nemohl by mít tajné číslo?“

navrhla jsem.

„Lituji, ale v Oakwoodu žádný Forrest není.“

„Děkuji vám.“

Zavěsila jsem a opřela se o futro dveří. Muž, který mi volal, znal mé jméno a telefonní číslo. Zaručeně si tedy zjistil i mou adresu. Den poté, co jsem s ním mluvila, je jedno z dvojčat převezeno do nemocnice s podezřením na otravu z jídla.

Čokoládovou tyčinku dostali oba bratři, ale jen jeden onemocněl. Je možné, že Jerry stále žije a vehementně se snaží chránit své zájmy?

·

27

V pondělí ráno jsem konečně zastihla Jacka na telefonu a všechno mu řekla. I když se snažil nedat na sobě nic znát, poznala jsem z jeho hlasu, že klidný rozhodně není.

Trval na tom, abych okamžitě přijela do Brooklynu a zůstala v jeho bytě. Já jsem však byla také neústupná a odmítla jsem.

„Teď nejde o sex, Chris, ale o tvé bezpečí.“

„Nemyslela jsem na sex.“ I když možná ano. „Chci být Jamesovi a Robertovi nablízku. Mají mě rádi a důvěřují mi.“

„Sakra, ten chlap je vrah.“

„Jemu by přece vůbec nepomohlo, kdyby mě zabil.

Jestli je tu někdo v nebezpečí, pak jsou to dvojčata.“

„Proč očekáváš od vraha, že bude jednat racionálně?“

„Jacku, já odsud neodejdu.

Poprosím sousedy, aby na můj dům dohlédli, a jestli uvidí někoho potloukat se kolem nebo nějaké podezřelé auto, ať zavolají policii.“

„No to je výborné!“ Ani se nesnažil zakrýt ve svém hlase sarkasmus. „Já tě půjdu navštívit a tvůj soused mi to bez varování našije loveckou puškou do zad. A když ne on, tak nějaký venkovský polda, kterého poprvé poslali střežit ohrožený objekt.“

„Zařídím ti zvláštní výjimku, miláčku,“ řekla jsem něžně.

„Chris, tady končí veškerá legrace.“

„Já vím. Ještě se ti ozvu. Musím dneska vyřídit pár telefonátů a chci se také spojit s nemocnicí kvůli výsledkům z laboratoře.“

Nebyl z toho dvakrát nadšený, ale protože poznal, že neustoupím, nechal to na mně. To, co jsem slíbila, jsem splnila; promluvila jsem se sousedy. Všichni mě ujistili, že z mého domu nespustí oči.

Krátce po deváté jsem uskutečnila první plánovaný dálkový hovor.

Cílová stanice New Hope –instituce, kde James strávil čtyřicet neutěšených let toho, co se někteří lidé nestydí nazývat životem.

Zeptala jsem se operátorky, jak se obvykle vyřizují dotazy, požadující informace o pacientech.

„Mám tady jedno číslo, kam je přepojím,“ poučila mě.

„A můžete to pro mne udělat?“

„Zajisté.“

Za moment se ozvala nějaká žena.

Vysvětlila jsem jí, že bych ráda zjistila, jestli někdo jako příbuzný Jamese Talleyho, toho, co byl před několika měsíci propuštěn, o něm nesháněl informace.

„Ano, jeho bratranec,“ odpověděla bez váhání.

„Bratranec?“

„Vždycky se tak ohlásil: Tady je Jamesův bratranec

„Joe.“

„Jak často volal?“

„Asi jednou měsíčně. Před Vánocemi. Znáte to.“

„Takže věděl, kdy byl James přestěhován do Greenwillow?“

„Sama jsem mu to řekla.“

Zavolala jsem také do Buffala, kam byl umístěn Robert, a odpověď byla podobná.

„Ano, myslím, že se o Roberta párkrát někdo zajímal,“ potvrdil mi ženský hlas.

„Jeho bratranec?“

„Možná to byl bratranec.“

„Vzpomenete si, kdy volal naposled?“

„Ano. Bylo to před 4. červencem.

Řekla jsem mu, že se Robert stěhuje do Greenwillow a možná tam zůstane natrvalo.“

„Děkuju vám.“

Do Greenwillow jsem vlastně ani volat nemusela, ale přesto jsem to udělala, jen tak pro klid duše, abych se ujistila, že kruh je uzavřen. Podle mého předpokladu se „bratranec Joe“ v Greenwillow dotazoval na Jamese asi týden po jeho příchodu. A minulý čtvrtek, 5.

července, se dokonce zajímal, jak se vede oběma jeho „bratrancům“.

„Víte, řekla jsem mu, že tou hnací silou, která se snaží dostat dvojčata zase k sobě, jste hlavně vy,“ slyšela jsem spiklenecký hlas ošetřující sestry na druhém konci drátu. „A zdálo se mi, že ho to opravdu potěšilo.“

Tomu se nedivím, pomyslela jsem si. „Děkuju vám.“

Jen co jsem zavěsila, volala Virginia. „Mám pro vás úděsnou novinku,“ začala. „Právě se ke mně dostaly zprávy z laboratoře.

Představte si, že v té čokoládové tyčince byl prudký jed. Takže to nebyl žádný kanadský žertík. Je jisté, že někdo chtěl Jamese zabít.“

„Já si myslím totéž,“ dala jsem jí za pravdu. Vzpomněla jsem si, o čem se jeden z bratrů zmiňoval, když jsme je v sobotu nahrávali. Jerry byl hodný. Přinesl jim čokoládové bonbony.

Vyplývalo z toho jediné. Jerry se chystal vražditznovu.

Neměla jsem nic lepšího na práci, než se vrátit k materiálům, které mi poslal doktor Sanderson. Během několika následujících hodin jsem prostudovala všechny práce, které jsem dosud neviděla. O Jamesovi a Robertovi byla zmínka v každé z nich, někdy ovšem napsaná dosti nevybíravým jazykem – „párek geniálních idiotů s mentální kapacitou pětiletého dítěte“ – s detailními výsledky her. Jen málo z toho bylo pro mne novinkou, ale upoutala mě jiná věc. Všimla jsem si, že studie, zpracované více autory, jako by postrádaly uvolněný přemýšlivý styl doktora Weintrauba. Pojala jsem podezření, že takzvaní „mladí spoluautoři“

těchto článků byli ve skutečnosti ti pěšáci, kteří nashromáždili většinu dat a sami je také sepsali. Byli to mladí lidé na vzestupu své kariéry a jedním z nich mohl být právě Jerry, stále unikající odhalení; ačkoli podle jména se to nezdálo pravděpodobné.

Pouze jeden jediný článek sliboval poskytnout pár nových střípků do vznikající mozaiky; pojednání od MUDr. Henryho Courtlanda, v němž se autor zaměřuje na délku časových intervalů, které dvojčatům zabraly odpovědi na rozličné otázky (například prvočísla, data nebo dny v týdnu). Měřil je stopkami a zapisoval. Mimo jiné se také zmiňoval o tom, jak se během toho procesu James a Robert jeden na druhého dívali. Napadlo mě, jestli doktor Courtland nebyl něčemu na stopě. Texty byly hojně opatřeny dodatky a často doplňovány a většina odkazů se vztahovala ke starším pracím stejného zaměření, některé z nich dokonce z devatenáctého století. V pasáži popisující, jak si dvojčata vzájemně hledí do očí, doktor Courtland do poznámek pod čarou napsal: Prostudujte také můj článek v Psychological Review, s datem a číslem výtisku.

Obvolala jsem celý Westchester, dokud jsem nenašla knihovnu s kompletní sbírkou Psychological Review.

Ukrojila jsem si kus švýcarského sýra, vypila sklenici džusu, složila papír s článkem do kabelky a vyjela.

Celý ročník časopisů byl svázán do úhledné knihy, v níž se mi s menšími obtížemi podařilo Courtlandovu stať najít. Dočetla jsem se v ní, že zvyk dvojčat záměrně se dívat jeden druhému do očí, když přemýšleli o odpovědi, byl sice důležitou součástí procesu, ale představoval podle něho pouze jakousi vzájemnou morální podporu. Zbytek textu se z valné části věnoval vypočítávání dalších postižených lidí, kteří vykazovali podobné pozoruhodné schopnosti. V

části, kde se zmiňoval o dvojčatech, připsal poznámku: Přečtěte si také dílo Vliv vizuálního kontaktu na výkonnost dvojčat – geniálních idiotů, G. K. Spanner, katedra psychologie, nepublikováno.

Naskočila mi husí kůže. Možná jsme měli Gerryho místo Jerryho!

Uháněla jsem domů a zavolala na lékařskou fakultu newyorské univerzity. Bez problémů vyhledali adresu doktora Henryho Courtlanda.

Odešel prý před několika lety do důchodu a odstěhoval se na Floridu.

Přesvědčila jsem mladou ženu, která se mnou mluvila, aby mi prozradila jeho telefon. O dvě minuty později už jsem měla doktora Courtlanda na drátě.

S rutinou zkušeného harcovníka jsem mu ve zkratce vysvětlila, po čem pátrám, a trochu osvěžila jeho paměť.

I když, podle jeho slov, dvojčata moc často nevídal, upamatoval se na ně velice dobře. Doktora Weintrauba sice při několika příležitostech doprovázel, ale jejich zájmy se lišily. Doktor Courtland se v té době podílel na výzkumu, který se snažil řešit otázky, jako jsou vzpomínky, zpětné vybavování si minulých událostí nebo myšlenkové pochody v mozku člověka při řešení různých problémů. Když se doktor Weintraub zmínil o tom, že se mu zdá, že vygenerovat rostoucí řadu prvočísel zabírá dvojčatům stále delší čas, reagoval na to doktor Courtland návrhem na důkladnější vyšetření obou bratrů.

„Četla jsem váš článek v Psychological Review,“ řekla jsem mu. ‚Je tam jedna poznámka, která mě upoutala.

Něco o jakési nepublikované práci Vliv vizuálního kontaktu na výkonnost dvojčat – geniálních idiotů od G. K.

Spannera.“

„A, Gerry Spanner. Už roky jsem si na něho nevzpomněl.“

„Můžete mi o něm něco říct, pane doktore?“

„Víte, chcete-li slyšet mé osobní nevědecké hodnocení, myslím, že to byl cvok.“ Zasmál se svému vlastnímu vtipu.

Pousmála jsem se. „V jakém směru?“ ,Jako člověk byl velice nepříjemný a protivný. I ta nejnicotnější věc ho dokázala vytočit. Bylo dost těžké s ním pracovat. Co se týká jeho názorů na dvojčata, Gerry byl přesvědčený, že mezi oběma bratry existuje určitý druh mimosmyslového vnímání, které ovšem nemohou uplatnit, nejsou-li v jedné místnosti. Nebo něco na ten způsob. Mám-li být upřímný, já jsem vždycky řadil mimosmyslové vnímání do stejné kategorie s čarodějnictvím, ale on byl velice neústupný.“

„Studoval medicínu?“

„Proboha, ne. Pracoval na katedře psychologie a někoho tam asi znal, možná jednoho z asistentů doktora Weintrauba, a tak se mu podařilo se s dvojčaty setkat.“

„Publikoval své objevy?“

„Já bych to nenazýval ‚objevy.

Souhlasil bych maximálně s termínem ‚dohady‘ či ‚domněnky‘.

A navíc, on ani nemohl nic vydat.

Chtěl tu svou myšlenku použít jako základ pro svou disertační práci a dříve publikovaná díla, jak sama jistě víte, jsou nepřípustná.“

Opravdu jsem to věděla, vždyť svou diplomovou práci jsem psala před několika lety. „Co byla ta ‚nezveřejněná práce‘, kterou jste zmiňoval ve svém článku?“

„Jednalo se o přednášku, kterou měl v psychologickém klubu. Když se doslechl o mé studii, požádal mě, abych si jeho práci přečetl a posoudil, máte-li na mysli tohle.

Věřil, že mu to pomůže zvýšit reputaci. Souhlasil jsem prostě proto, abych se ho zbavil. Byl totiž hrozně dotěrný.“

„Pane doktore, nevíte náhodou, jestli Spanner neplánoval v rámci svých výzkumů odvést dvojčata od jejich matky?“

„No víte, on měl skutečně grandiózní představy.

Chtěl je umístit do monitorovaného prostředí a pozorovat jejich chování, společně i odděleně.

Chystal se také zjistit, jak budou reagovat, když je oddělí zeď, budou-li k sobě otočeni zády nebo v různých vzdálenostech od sebe.

Věřil, že pokud se mu podaří něco dokázat, získá tím skvělé téma pro svou disertační práci.“

Nebylo pochyb, že jsem si špatně vyložila Robertovu

„hru na schovku“ jako schovávanou.

„Své plány nikdy nerealizoval, že ne?“

„Ne. A vypadá to, že nikdo ani neví, co s ním je. Podle mého názoru po té vraždě ze všeho vypadl. Dvojčata byla ve vězení, a to mu zhatilo všechny plány. Pokud mě paměť neklame, byl každý z těch bratrů umístěn v jiném ústavu.“

„To je pravda. Takže on nikdy nezískal doktorský titul?“

„Pokud vím, tak ne. Ale já opravdu nemám s katedrou psychologie žádné kontakty. Můžete si tam ale zavolat, určitě vám poradí. Teď si vzpomínám; někdo mi řekl, že všeho nechal a začal se věnovat rodinnému obchodu nebo tak něco.“

„Jaké bylo jeho křestní jméno, pane doktore?“

„Gerard, myslím.“

Poděkovala jsem mu za ochotu a zavěsila jsem.

Obratem jsem zkusila Jacka, ale na okrsku to nezvedal.

Vytáhla jsem z police starý otrhaný telefonní seznam Manhattanu po tetě Meg a začala hledat jméno Spanner.

Nebyl tam žádný G., G. K. ani Gerry. Zavolala jsem na informace, a tam mi potvrdili, že jsem se nemýlila. Stejně se mi vedlo i ve Westchesteru. Napadlo mě, že možná žije jinde. Telefonáty do New Hope a Greenwillow mohly přijít odkudkoli. Ale jestliže tady nebydlí a přijel sem jen proto, aby se zbavil nepohodlných svědků, nikdo teď neví, kde se zdržuje, pokud je někde na blízku. Může přespávat v nějakém tranzitu nebo dodávce.

Bylo již pozdní odpoledne a naděje, že na lékařské fakultě teď seženu někoho, kdo by mi mohl poskytnout nějaké bližší informace, byla mizivá. Vyšla jsem proto ven, nasedla do auta a odjela do Greenwillow.

James s Robertem seděli ve svém pokoji a přehrávali si nějakou scénu ze čtyřicátých let, což byl v jejich paměti prakticky včerejšek. Stála jsem ve dveřích a pozorovala je, dokud se James neotočil.

„Podívej, Chris je tady,“ zvolal šťastně.

Vešla jsem a chvilku jsme si povídali. James už se cítil mnohem lépe. Z nedopitého čaje v hrnečku a zbytků silné hovězí polévky na podnose jsem poznala, co obědval.

Jeho uvolněné veselé chování mi prozradilo o jeho stavu ještě více.

Hodinku jsem s nimi pobyla a pak se vrátila domů a znovu volala Jacka. Stále byl někde venku nebo si možná vzal den volna a odjel domů. Ale ani na tomto čísle jsem neuspěla.

Ačkoli do setmění zbývalo ještě pár hodin, obešla jsem v přízemí všechna okna a zatáhla žaluzie i závěsy.

S poněkud pošetilým pocitem jsem sestoupila také do sklepa, abych to tam prozkoumala. Na policích ve zdech, byly vyrovnány tetiny zásoby kompotů a hromada mých krabic, dosud neotevřených, stála opodál.

V rohu odpočíval složený nábytek do salonku. Nesmím zapomenout také na kotel a ohřívač vody, který sepnul právě ve chvíli, kdy jsem kolem něj procházela, což mě téměř poslalo do kolen. Jinak byl suterén vcelku prázdný.

Čtyři malá sklápěcí okna, po dvou vepředu a vzadu, se zdála být bezpečně zavřená a zajištěná západkou.

Neměla jsem velký hlad, ale přesto jsem šla nahoru, připravila si v kuchyni salát a pustila se do něj při čtení novin.

Po této večeři jsem se přesunula do jídelny a sepsala jména všech mužů uvedených jako spoluautoři článků, které mi poslal doktor Sanderson.

Většina jmen se stále opakovala, takže výsledný sloupec čítal méně než deset lidí. Zítra se je všechny pokusím kontaktovat a zjistit, jestli si některý z nich pamatuje, nebo ještě lépe, jestli stále udržuje styky s Gerardem Spannerem.

Všechno, co se teď dalo udělat, bylo hotovo, a tak jsem si vzala rozečtenou knihu a pohodlně se natáhla na pohovku. Ráda bych si pustila nějakou hudbu nebo se dívala na televizi. Jackova nedosažitelnost mě ale tak vynervovala, že jsem se rozhodla raději zůstat potichu, abych případně zaznamenala přijíždějící auto nebo někoho, kdo se snaží vniknout dovnitř.

Dopadlo to tak, že jsem neslyšela vůbec nic až do chvíle, kdy se ozval zvonek u dveří. Jeho pronikavý zvuk mě na okamžik úplně zmrazil.

Náhle jsem se cítila strašně sama a velice zranitelná. Vstala jsem a udělala pár kroků blíž ke dveřím, přičemž jsem měla na paměti, že nesmím stát přímo proti nim.

„Kdo je to?“ Doufala jsem, že v mém hlase není patrný šílený strach, který mě přepadl.

„Jack.“ Pocítila jsem takovou úlevu, jako bych právě na poslední chvíli dostala milost od popravy na šibenici.

Otevřela jsem, on vstoupil a objal mě. Slyšela jsem, jak se dveře s bouchnutím zavřely; asi do nich kopl. Pak jsme se políbili.

„Jsi v pohodě?“

„Teď už úplně.“

„Co kdyby sis takhle vzala do tašky pár nejnutnějších věcí a šli jsme přespat ke mně.“

Zvažovala jsem tu nabídku. „Museli bychom jet dvěma auty. Nemůžu strávit zítřek v New Yorku.“

„Do háje,“ utrousil šeptem. „Chris, já nevěřím, že jsi tady v bezpečí.“

Telefon. Zneklidnilo mě to. Šla jsem ho zvednout.

„Chris?“ uslyšela jsem ženský hlas.

„Ano?“

„Jste v pořádku?“

„Je mi fajn. Kdo volá?“

„Midge McGuiresová, vaše sousedka odvedle. Byla jsem vyvenčit psa a viděla na vaší příjezdové cestě auto.

Říkala jste, abych dávala pozor –“

„Ah, děkuju, Midge. Cením si toho.

Zastavil se tady jeden kamarád.“

„Doufám, že vám nevadí –“

„Vůbec ne. Jste báječná.“

Slíbila, že bude v pozorování pokračovat, a pak jsme se rozloučily.

Ten rozhovor sice trochu změnil Jackův názor na můj odchod, ale i kdyby ne, byla jsem odhodlaná neodjet.

„Dobře, vzdávám to,“ řekl nakonec.

„Tak tady aspoň zůstanu do rána.“

„Dojdu připravit pokoj pro hosty.“

„Ustel mi tady dole.“

„Ale nahoře bys měl větší pohodlí.“

„Tady budu platnější, kdyby něco.“

Ještě jsme si chvilku povídali. Pak jsem mu přinesla čistý ručník a polštář a připravila pohovku ke spaní. Jack vytáhl z pouzdra připevněného ke kotníku pistoli a položil ji na stůl. Musela jsem zřejmě vypadat dost překvapeně.

„V létě nenosím sako,“ vysvětloval, „takže ji jinde ukrýt nemůžu.“

„Určitě se s tím špatně plave,“

poznamenala jsem.

„Spousta věcí se s tím dělá špatně.“

Dal mi pusu. Jdi spát a neměj strach.“

Nemohla jsem usnout. Převalovala jsem se z boku na bok, stále jsem něco slyšela, v mé rozjitřené fantazii se promítaly různé představy. Také jsem si dělala starosti, jak se Jackovi na úzké pohovce leží.

Asi ve tři ráno jsem si oblékla župan a po špičkách sešla po schodech dolů. Ještě jsem ani nestála na posledním schodě, když jsem ze ztemnělého obývacího pokoje uslyšela jeho klidný hlas.

„Běž zpátky, Chris, a spi. Všechno je OK.“

Znovu jsem mu popřála dobrou noc a vrátila se do svého pokoje.

Usnula jsem okamžitě.

·

28

Podstatnou část dalšího dne jsem strávila telefonáty, které nepřinesly žádný větší užitek. Na katedře psychologie newyorské univerzity si o mně asi mysleli, že musím být blázen, když se ptám na někoho z doby před čtyřiceti lety. Sekretářka řekla, že by mi snad mohla pomoci, ale bude to trvat déle. Tak staré záznamy se skladovaly jinde a ona se k nim nemohla hned dostat.

Archivář sice vyhledal Gerarda K.

Spannera, ale jediné, co zjistil, bylo, že jeho záznamy končí po letním semestru roku 1950.

Poslední jeho známá adresa byla Newark, New Jersey, ale pravděpodobně už tam nebydlel.

Newark, jak mě ujistili, se dost změnil. Oddělení pro bývalé studenty také nemělo žádnou aktuální adresu, ba naopak mě ještě požádali, abych jim ji poskytla, až ji zjistím. Ovšem, proč ne?

Podařilo se mi získat bydliště a společenská postavení dalších spoluautorů ze seznamu, který jsem sestavila.

Dva byli po smrti, tři žili v New Yorku, jeden v Los Angeles, jeden v Chicagu a ten poslední v Bostonu.

Začala jsem na východním pobřeží a postupovala na západ. Byl to nevděčný úkol. Většina z nich se starala o své pacienty nebo byla momentálně nedosažitelná.

V podstatě jsem zastihla jen dva.

Oba si na Jamese a Roberta vzpomněli, ale ani jeden nikdy neslyšel o Gerrym Spannerovi. Z

odpovědí jednoho z nich jsem navíc získala pocit, že do okruhu jeho přátel psychologové rozhodně nepatřili.

Jack slíbil, že se pokusí vyhledat Spannera v registru motorových vozidel, ale neozval se, takže jsem z toho vyvodila, že asi neuspěl.

Nechala jsem mu na záznamníku vzkaz, že Spanner žil v roce 1950 v Newarku, takže by mohl být registrován v seznamu pro New Jersey.

Nakonec jsem sedla do auta a odjela do Greenwillow.

Dvojčatům se dařilo dobře, stejně tak Genovi a Virginii. Doktor, který se byl podívat na Jamese, konstatoval, že se rychle zotavuje.

Nikdo kromě mne se po dvojčatech neptal ani je nechtěl navštívit.

Chvíli jsem se tam ještě zdržela a pak, spokojena, že jsou všichni v bezpečí, jsem se vrátila domů.

Jak jsem projížděla ulicí Pine Brook Road, jedna ze sousedek na mne zamávala. Zastavila jsem u krajnice a daly jsme se do řeči.

Znovu jsem ji upozornila, aby zůstala ostražitá. Kolem nás projelo nějaké auto. Rozloučily jsme se a já najela na příjezdovou cestu k domu.

Protože už jsem neplánovala, že bych se ten večer někam vydala, zajela jsem s autem do garáže a zavřela vrata.

Odpadky byly shromážděné a připravené k odvozu.

Jen víka popelnic byla nějak nakřivo. Srovnala jsem je a vešla do domu.

Život každého člověka se skládá z téměř neměnného sledu zaběhlých stereotypů. Já, jakmile překročím práh, jdu do kuchyně a položím kabelku a klíče na poličku.

Potom přemýšlím, co chci udělat.

Ani dnešní odpoledne nebylo žádnou výjimkou; kuchyně, kabelka a klíče, polička. Otočila jsem se k lednici, abych si nalila trochu džusu. Vtom jsem zpozorovala, jak se něco leskne na podlaze, jako by tam někdo rozlil vodu. Nechápala jsem to, protože nikde kolem žádná voda nebyla a strop také vypadal suchý. Šla jsem blíž – bylo to u okna směrem do zadní části zahradya pak jsem si uvědomila, že to není voda, ale skleněné střepy.

Okenní tabulka byla rozbitá.

Během zlomku vteřiny mi všechno došlo. Někdo mi rozbil okno do kuchyně. Někdo byl v domě.

Otočila jsem se na patě a běžela k telefonu. Teta Meg měla krátký seznam všech důležitých čísel napsaný hned vedle.

Věděla jsem, že policie v Oakwoodu je velice odpovědná.

Zvedla jsem sluchátko a přiložila ho k uchu. Bylo hluché. Když jsem se podívala dolů, věděla jsem, kolik uhodilo. Někdo vytrhl dráty spojující aparát s malou krabičkou na zdi.

Nepotřebovala jsem žádnou další pobídku k tomu, abych se co nejrychleji pakovala z domu. Ve spěchu jsem popadla kabelku a klíče a utíkala ke dveřím. Už jsem to ale nestihla.

Musel být schovaný ve skříni u schodů, protože najednou stál přede mnou – muž, něco přes šedesát.

Mohl by klidně být mým otcem, až na to, že tenhle držel v ruce zbraň.

Byla jsem polomrtvá strachem.

„Tak to jste vy,“ řekl, nespouštěje ze mne oči.

„Co chcete?“

„Vy víte, co chci.“

„Nevím.“ Opravdu jsem netušila.

Snažila jsem se v hlavě rychle vyhodnotit situaci. Mám přiznat, co všechno jsem zjistila, nebo mám zatloukat? Když zjistí, že nic nevím, bude mít nějaký důvod mě zabít?

Vyřešil to za mne. „Vedete si skutečně pečlivé poznámky, slečno Bennettová. Mám rád pořádkumilovné ženy.“

Stůl v jídelně! Prakticky vše důležité, co jsem měla, tam bylo zapsáno a ještě srovnáno v časové posloupnosti, kdy jsem tu kterou věc objevila. „Je toho víc,“ řekla jsem, snažíc se o klidný tón. „Mám něco, co na tom stole není.“

„Ovšem.“

„Existují magnetofonové kazety.“

„Jaké?“

„Nahrávky obou dvojčat, jak vzpomínají na ten Velký pátek.

Předala jsem je policii v New York City.“

„Ovšem,“ řekl znovu.

„Je to pravda.“

„To nevadí. Při soudním procesu jsou beztak bezcenné.“

Nevěděla jsem, jestli mluví pravdu, ale je všeobecně známo, že magnetofonové záznamy se opravdu dají lehce zfalšovat. „Policie zná vaše jméno. Doktor Henry Courtland mi ho řekl.“

„Ten starej parchant pořád žije?“

„A daří se mu skvěle. Dobře si na vás pamatuje.“

„Kdyby mi tenkrát dal alespoň malou šanci. Mohl jsem dělat to, co jsem chtěl. Dokončil bych své dílo.

Můj objev by představoval dokonalý průlom ve studiu lidského vědomí v tomto století.“

„O tom vím. A skutečně vaši práci obdivuji.“

„Nepotřebuji váš obdiv, slečno Bennettová. Potřebuji vaši pomoc.“

„Já vám ale nemohu pomoci.“

„Nemáte na vybranou.“ Významně zvedl pistoli.

„Pane Spannere, jsem přesvědčena o tom, že jste zabil paní Talleyovou nešťastnou náhodou.“ Od dvojčat vím, že to tak nebylo, ale snažila jsem se ho uklidnit. Doktor Courtland zdůrazňoval, že měl nebezpečně vznětlivou povahu, a oba bratři mi to svým vyprávěním jen potvrdili.

Několik sekund mě chladně sledoval. „Nesnažte se mě obalamutit těmihle řečičkami, vážená. Sama dobře víte, že jsem se prostě zbavil někoho, kdo mi stál v cestě. To bylo to hlavní.“

Co se mne týká, já jsem to tedy za nejpodstatnější nepovažovala.

Úplně jsem zapomněla na své předsevzetí, že ho nebudu rozčilovat, a bez obalu mu vyčetla: „To vám vůbec nevadí, že jste odsoudil dva nevinné muže na čtyřicet let do vězení?“

„Oni si ani nevšimli žádného rozdílu. A když jsem je nemohl mít já, chtěl jsem se zatraceně dobře pojistit, že je nebude mít nikdo.“

„Stalo se to už dávno. Nikdo by vás teď nestíhal a vy to víte. Proč jste se nepřiznal a neulehčil tak svému svědomí?“ Věděla jsem, že je to pošetilý nápad navrhovat něco takového člověku, který pravděpodobně zradil veškeré morální zásady před desítkami let, pokud někdy nějaké měl.

„Můj plán je mnohem snadnější a také rychlejší.

Půjdeme spolu do Greenwillow a vy mi jednoho z bratrů seženete.

Nezáleží na tom, kterého. To nechám na vás. Přivedete mi ho a já se vrátím do svého anonymního světa, ve kterém žiju už čtyřicet let.

Abyste věděla, na celé věci to moc nemění, jestli znáte mé jméno, nebo ne.

Gerry Spanner je už dlouhá léta mrtev a řádně pochován. Tak jdeme.“ Mávnul pistolí směrem k postranním dveřím.

Zírala jsem na něho bez hnutí a nevěřila vlastním uším. Měla jsem mu vybrat jedno z dvojčat, aby ho mohl zabít. Ozvěny zvěrstev z druhé světové války mi začaly rezonovat v hlavě. Ten muž po mně s klidným svědomím chtěl, abych určila, kdo bude žít a kdo zemře. Stala bych se jeho komplicem. A co pak? Pak by odstranil mne.

Můj mozek začal horečně pracovat, stovky nápadů se míhaly, jeden vytlačoval druhý. Kdybych ho tu zdržela dostatečně dlouho, mohl by se tu ukázat Jack. Podle mého odhadu by teď někdy měl volat.

Vypadalo to, že nejlepší řešení bude asi zůstat v domě co nejdéle.

Dlouho obsazený tón v odpojeném telefonu by Jacka určitě zneklidnil a odvodil by si z toho, že mám problémy.

„Během dne to ale bude nemožné,“

pronesla jsem konečně pevným hlasem. „Od té doby, co jste se v sobotu pokusil Jamese otrávit, drží obě dvojčata stále v budově.“

„Nemám v úmyslu je dostat ve dne.

Ale teď chci hlavně co nejdřív vypadnout z tohohle domu, dřív, než přijede ten váš přítel, aby tu zase přespal.“

Pozoroval můj dům. Cítila jsem, že se mé možnosti rapidně zužují. Kéž bych tak mohla nechat Jackovi nějakou zprávu; kéž bych mohla…

Byla to bezvýchodná situace.

Otočila jsem se k předním dveřím a v hlavě se mi začal rýsovat skromný, zatím dosti nejasný nápad.

„Tudy ne,“ zavelel Spanner.

„Zadními dveřmi.“

Skvělé! Nebylo to mnoho, ale podařilo se mi vyjít ven a nechat zadní dveře nezamčené. Kdyby je Jack zkusila proč by nemohl? –určitě by se mu to zdálo divné.

Mohl by vejít dovnitř a všimnout si rozbitého okna.

Určitá šance to byla.

„Pojedeme vaším autem.“

Vycouvala jsem na příjezdovou cestu a nechala vrata od garáže otevřené, tedy něco, na co se snažím nikdy nezapomenout. Ale kdo o tom ví? Kdybych aspoň mohla něco malého upustit – peněženku, propisku – ale kabelka teď ležela na podlaze auta vedle Spannerových nohou a já jsem neměla nic vhodného po ruce.

„Cestu znám, tak nedělejte žádné hlouposti. Jeďte opatrně. Až budeme na místě, řeknu vám, kde máte zaparkovat.“

Cestou do Greenwillow musíte projet několika menšími městy, z nichž každé má svou vlastní školu, policejní stanici a dobrovolný hasičský sbor. Podél ulic stála zaparkovaná aut, a dokonce jsme míjeli i jednu policejní hlídku.

Toužebně jsem je hypnotizovala očima. Neodvážila jsem se ale pokusit se na nás upozornit bliknutím dálkovými světly; Spannerovi by to určitě neuniklo.

Začaly se objevovat značky navádějící k nemocnici.

Zpozorněla jsem.

„Pokračujte dál kolem nemocnice a nezastavujte.“

„Kam jedeme?“

„Uvidíte, až tam budem.“

K mému překvapení byl naším cílem místní stánek s hamburgery.

Gerry Spanner měl hlad a zřejmě předpokládal, že má před sebou dlouhou noc. Měl se stát policajtem, pomyslela jsem si a skoro se tomu zasmála.

Objednali jsme si jídlo u okénka přímo z auta a odjeli na přilehlé parkoviště, kde jsme se najedli.

Neměla jsem velký hlad, ale aspoň jsem něco vypila. Do Spannera naopak jeho porce padala, jako by nejedl celý den.

Pohrávala jsem si s kacířskou myšlenkou rychle otevřít dveře u auta a dát se na útěk. Spanner ale držel v ruce pistoli a neodložil ji ani při jídle. Asi bych se daleko nedostala.

Když jsme dojedli, odhodil zmačkaný papír na zadní sedačku a nařídil mi, abych jela k nemocnici.

Zaparkovali jsme kousek stranou a vystoupili. Nemocnice a s ní spojené křídlo Greenwillow směřovaly dozadu k lesíku, za nímž vyrůstaly nové moderní domy.

Vzpomněla jsem si, jak mi teta Meg vyprávěla, že les patří městu, takže majitelé domů mají na věky zajištěné soukromí. Spannerovi ty vzrostlé stromy zase umožnily v tomto horkém letním odpoledni posadit se do stínu, aniž si ho někdo všiml.

Čekání bylo nekonečné. Většina ubytovaných si po večeři vyšla ven na procházku, ale svítilo se i v klubovně, kde pár jedinců pravděpodobně sledovalo televizi.

„Jak se chcete dostat dovnitř?“

zeptala jsem se po chvíli. „Všechny dveře bývají zamčené.“

„To nechte na mně.“

„Nechápu, na co mě tady potřebujete.“

To mě opravdu mátlo. On mi pochopitelně neodpověděl a já o tom nepřestávala přemýšlet. V

sobotu zneužil jednoho obyvatele Greenwillow, aby dovnitř propašoval otrávenou tyčinku, ale tento způsob už podruhé zkusit nemohl. Dvojčata byla stále pod dohledem uvnitř budovy a Spanner by přece jistě chtěl mít svého kurýra pod kontrolou. (Neriskoval by, že pošle otrávenou čokoládu po někom, kdo zmizí v budově a tam ji sám spořádá).

Mně také nemohl důvěřovat, aby mě jen tak samotnou poslal dovnitř pro jedno z dvojčat. Bylo mu jasné, že bych to neudělala a z nejbližšího telefonu zavolala policii.

Jestliže měl tedy svůj plán, jak se dostane dovnitř, na co mě tady potřeboval? Na hádankách je legrační to, že jakmile najdete řešení, nechápete, jak jste jej předtím mohli přehlédnout.

Gerry Spanner totiž nevěděl, ve kterém pokoji bratři bydlí, a potřeboval mě k tomu, abych mu to ukázala.

Nemohl si dovolit chodit od pokoje k pokoji. Vzbudil by jistě ostatní obyvatele a způsobil nežádoucí rozruch.

Jakmile mi to došlo, věděla jsem přesně, co musím udělat. Byl to riskantní plán a mohl vystavit nebezpečí nevinného člověka.

Neměla jsem ale jinou volbu.

Sledovali jsme, jak se na sídlo ústavu pomalu snáší soumrak a pacienti se postupně sami nebo ve skupinkách vracejí zpátky. Okna jejich pokojů se jedno po druhém začala rozsvěcovat. Minula další hodina. Jak ráda bych vstala, narovnala se a utíkala pryč, ale jakmile můj pohyb způsobil sebemenší zapraskání, Spanner se ke mně otočil a jeho pohled plný hněvu mě přišpendlil zpět k zemi.

Několikrát jsem se snažila navázat s ním konverzaci.

V hlavě jsem spřádala odvážné plány, jak rozptýlím jeho pozornost, odzbrojím ho a celou akci tím znemožním.

Přestože jsem věděla, že mé šance realizovat alespoň jeden z těchto bodů jsou mizivé, musela jsem to zkoušet. Ale Spanner nejevil o rozhovor žádný zájem. Seděl kousek vlevo za mnou, takže mohl pohodlně registrovat každý můj pohyb, a kdykoli jsem se snažila promluvit, zlověstným syknutím mě rázně umlčel.

Světla v pokojích začínala postupně mizet. Obloha byla teď temná a nebylo už vidět na hodinky, ale kdyby Jack přijel z New Yorku, musel by tady už dávno být.

Namáhala jsem oči a sledovala okolí, ale nikde jsem žádný pohyb neviděla.

Neměla jsem ponětí, kolik ošetřovatelů zůstává na Greenwillow přes noc, ale dvě světla vytrvale zářila do tmy.

Všechna ostatní už zhasla.

Představovala jsem si, jak někdo leží ve své posteli a čte dobrou knihu – jak ráda bych byla ve své vlastní! – než ho přemůže spánek.

Byla jsem tak unavená, že jsem nakonec zády opřená o strom usnula. Vzbudilo mě hrubé Spannerovo šťouchnutí.

„Vstávat!“ rozkázal.

Chvíli mi trvalo, než jsem se zorientovala. Pak jsem vstala, nahmatala na zemi svou kabelku a následovala ho k budově.

Spanner mi jednou rukou pevně svíral paži a co chvíli se mnou škubal, aby mě zastavil, postrčil mě dopředu nebo naopak zpomalil.

Orientoval se bez problémů, takže se dalo předpokládat, že si to tu předem obhlédl.

Vyšli jsme z lesa přímo za nemocnicí a obezřetně postupovali ke Greenwillow těsně podél stěny domu.

Dveřmi vedoucími do suterénu jsme vstoupili do nemocnice. Na jedné straně chodby byla prádelna a nějaké dveře s výplněmi z drátěných skel, za nimiž byla tma.

Nemám nemocnice ráda, asi proto, že téměř každý, koho jsem v nich navštívila, zemřel. Ačkoli jsme se nacházeli od pacientů dost daleko, matně osvětlená chodba mi naháněla hrůzu a můj odpor byl téměř hmatatelný.

Spanner mě vedl ke dveřím, které se otevřely do tmy.

„Tudy,“ řekl.

Došli jsme ke schodišti, na jehož konci na nás čekaly další dveře a těmi jsme prošli přímo do kuchyně v Greenwillow. V matném světle měsíce jsem rozeznávala hrnce visící na hácích, velkou ledničku a obrovský sporák.

Spannerovy prsty se mi zarývaly do masa; bolelo mě to a rozčilovalo.

Vymotali jsme se z kuchyně a ocitli se ve vstupní hale.

Byla temná a prázdná.

„Vy víte, kde je jejich pokoj,“

ujišťoval se.

„Ano.“

„Tak jdeme.“

Vystoupili jsme po schodech nahoru a pokračovali dál po chodbě.

Záměrně jsem pokoj dvojčat minula a zastavila se až u dveří mého bratrance Gena.

„To je ono?“

„Ano.“

Bála jsem se, aby neucítil, jak se chvěju.

„Zůstanu tady na chodbě. Vy jděte a jednoho mi přiveďte.“ Ustoupil dozadu směrem ke schodišti.

Vešla jsem dovnitř a opatrně vzbudila Gena. „Gene,“ promluvila jsem na něho měkce, „to jsem já, Kix.“

„Kix?“

„Ano. Poslouchej, víš, v kterém pokoji spí Jonesy?“

Přikývl.

„Uměl bys napočítat do dvaceti?“

„Ano. Jedna, dva, tři –“

„Pst.To je fajn. Teď mě pozorně poslouchej. Až vyjdu ven, napočítáš do dvaceti. Pak půjdeš za Jonesy do pokoje a řekneš jí, že jí Chris vzkazuje, aby okamžitě volala policii. Zvládneš to?“

„Kix řekla, abyste zavolala policii.“

To musí klapnout. „Dobře. Jsi pašák. Teď počkej, až budu venku, a pak počítej do dvaceti. A potom utíkej pro Jonesy.“

„OK.“

Odešla jsem a pevně doufala, že to vyjde.

Hned jak jsem vyšla z pokoje, Spanner ke mně rychle přiskočil.

„Hergot, kde je?“ zasyčel.

„Nevím. Museli je asi přestěhovat.

Tady bydlí někdo jiný. Ne ta dvojčata.“ Mluvila jsem potichu, ale zřetelně.

Vykročila jsem chodbou pryč od jejich pokoje, pryč od schodů.

Otevřela jsem další dveře a nahlédla dovnitř.

„Tady také nejsou.“ Pokračovala jsem dál.

Spanner mě prudce chytil za ruku.

„Nemluvte tak nahlas. A přestaňte to na mě hrát. Vy moc dobře víte, kde jsou. Okamžitě mě doveďte k jejich pokoji!“ Byl vzteklý, hlas se mu třásl a s rostoucí nervozitou se zvyšoval.

„Tady vzadu je pár větších pokojů,“

snažila jsem se ho přesvědčit a táhla ho směrem k zadní části budovy. „Počkejte, podívám se tam.“ Otevřela jsem další dveře.

Nahlédla jsem dovnitř a čekala, dokud neuslyším Gena, jak za námi vyběhl z pokoje. „Tady také nejsou.“ Pacient bydlící na pokoji se při zvuku mého hlasu převalil z boku na bok.

Spanner ke mně skočil a začal mnou cloumat. Byl tak rozzuřený, až jsem se bála, že by mě mohl zastřelit jen proto, aby ukojil svůj hněv. Musela jsem ho ale udržet na oddělení, dokud nedorazí policie, což mohlo být pět minut, možná déle.

„Ty děvko,“ vyštěkl, kolem úst měl téměř pěnu. Smýkl se mnou k dalším dveřím, sám je otevřel a pokoj zkontroloval. Žena spící na posteli u zdi se posadila, podívala se na něho a začala ječet. Práskl dveřmi a už chvátal k sousedním, které byly za rohem.

Kolem dokola se začaly v pokojích ozývat neklidné zvuky svědčící o tom, že téměř celé poschodí je na nohou. Co když Gene nedoručil můj vzkaz správně? Co když se Jonesy rozhodla pustit se do vyšetřování sama na vlastní pěst a vystoupala v noční košili po schodech nahoru, aby se tu porozhlédla? Spanner by tak získal dvě rukojmí místo jednoho a výhodou by pro něho jistě byla i panika mezi pacienty.

Náhle se na chodbě rozsvítila světla. Spanner mě strhnul před sebe, obě ruce mi přitiskl k tělu svou paží.

V druhé ruce držel pistoli.

„Spannere,“ ozval se známý hlas, „mluví k vám seržant Brooks z oddělení newyorské policie.

Položte zbraň na podlahu a jděte pomalu směrem ke schodišti.“

„Jacku,“ zakřičela jsem, abych ho upozornila, že jsem tady. Pak ze mne rázem všechno spadlo.

Někdy bývám opravdu směšně naivní. Když jsem uslyšela Jacka, skutečně jsem na okamžik uvěřila, že je po všem, že mě Spanner nechá v klidu odejít, spořádaně odloží svou pistoli a vzdá se. Myslím, že to o mně vypovídá mnohem víc než cokoli jiného. Spanner ale očividně vůbec neměl v úmyslu se vzdát bez boje a já mu měla posloužit jako štít i zbraň.

Předtím než jsme uslyšeli Jackův hlas, jsme uhnuli za roh. V chodbě, pár kroků od nás, červeně zářil do tmy na zdi připevněný ukazatel VÝCHOD. Během svých návštěv v Greenwillow jsem minimálně jednou zažila požární poplach a nácvik evakuace, takže všichni obyvatelé budovy přesně věděli, co nápis VYCHOĎ znamená a jak se co nejrychleji dostat ven.

Nepochybně to věděl i Spanner.

Hnal mě před sebou k požárnímu schodišti. Slyšela jsem za zády dupání, jak k nám někdo běžel.

Spanner prudce otevřel dveře, za nimiž vedly schody nahoru i dolů.

Chvíli to vypadalo, že se rozhodne pro útěk na střechu, ale pak si to rozmyslel a vyrazili jsme opačným směrem. Strkal do mne tak hrubě, až jsem měla strach, abych nespadla dolů a nezabila nás oba, ale nakonec se mi, ani nevím jak, podařilo dostat se do přízemí bez úrazu.

Jak jsme běželi, otevřely se dveře v prvním poschodí a mužský hlas za námi zakřičel: „Pusťte ji, Spannere.

Nemáte nejmenší šanci utéct.“

Kroky za námi se rozeběhly po schodech dolů. Ten hlas nepatřil Jackovi; dorazila místní policie, uvědomila jsem si.

„Zabiju ji,“ zařval Spanner ajá si byla jistá, že to myslí vážně. Byl zoufalý.

Pistoli mi tiskl k pasu, hlaveň směřovala dopředu. Jen lehkým pohybem zápěstí by ji mohl snadno otočit proti mně.

Dole pod schody byly nezamčené dveře na terasu za budovou Greenwillow. Spanner na ně zatlačil, aby je otevřel. Všude byla rozsvícená světla a my jsme prakticky vpadli Jackovi do náruče.

„Klid, Chris. Všechno bude dobré,“

dodával mi odvahy a já mu věřila.

„Jděte mi z cesty!“ zavrčel Spanner a Jack pomalu ustoupil.

Jako navždy zachycená momentka mi zůstane tato Jackova tvář vrytá do paměti. Její charakteristické rysy zůstaly, změnil se ale zcela její výraz – takový jsem u něj ještě neviděla. Žádný úsměv na rtech, žádné teplo v očích, ani památky po tom nekonfliktním pohodovém muži, kterého jsem začínala stále více milovat.

Náhle Jack zařval „Ne!“ na někoho za námi a Spanner se mnou prudce smýkl dozadu, ve snaze opřít se o zeď. Dva policisté stáli čelem k nám po naší levici, zatímco Jack byl vpravo. Zaslechla jsem typické kovové cvaknutí, jak jeden z místních policistů natáhl pistoli.

„Odhoďte ty zbraně,“ zakřičel Spanner hlasem plným hysterie.

Nic se nestalo. Vypadalo to jako filmová scéna, snímek zasazený v šíleném rámu.

„Hned!“ zaječel a jeho sevření na mé paži bolestivě zesílilo. „Zabiju ji. Odhoďte je!“ Zamával ve vzduchu pistolí a pak ji znovu přitiskl k mému boku.

Všichni tři muži se groteskně zpomalenými pohyby postupně skláněli a pokládali své pistole na podlahu, nespouštějíce z útočníka ani na sekundu oči. Pak se narovnali. Spanner mě tlačil před sebou, aby mohl všechny tři zbraně zvednout a strčit si je za košili.

Z jediného pohledu jsem odhadovala, že musí vážit nejméně deset liber. Jak mě k sobě tiskl, cítila jsem jejich obrysy na svých zádech.

„Zpátky,“ rozkázal oběma místním policistům, a ti se velice pomalu přesunuli k místu, kde stál Jack. Pak do mne strčil a opět jsme se rozběhli.

Směřovali jsme ke dveřím do suterénu nemocnice.

Věděla jsem, že nikdo nebude riskovat střelbu – i kdyby kulka Spannera zasáhla, bylo zde nebezpečí, že by prošla jeho tělem a zasáhla i mne. Proto také Jack křičel na své kolegy, aby nestříleli.

Když jsme se dostali za dveře, Spanner se na okamžik zastavil, aby je zamkl. Pokračovali jsme dál dlouhou tmavou chodbou pryč od Greenwillow.

„Buď zticha a možná to přežiješ,“

řekl Spanner udýchaným hlasem.

Bezpečně znal cestu. Opět jsme minuli jedno schodiště a zabočili na druhé. Na zdi u jeho paty svítila velká jednička. Opřel se o dveře a otevřel je. Ocitli jsme se na chodbě, která se oběma směry táhla donekonečna.

Spanner se otočil vpravo a nevybíravým postrčením mi připomněl, abych se znovu rozeběhla.

Těžce funěl a jeho horký přerývaný dech jsem cítila zezadu na krku. V

duchu jsem kalkulovala, že mu musí být přinejmenším pětašedesát let a do dobré formy mu hodně chybělo.

Aspoň se mi to tak zdálo. Jistě bych ještě pár mil uběhla, než by se přihlásilo opravdové vyčerpání, ale první známky únavy jsem začala pociťovat už nyní. Slyšela jsem, jak s námahou dýchá, cítila jsem odporný zápach jeho potu. Jak dlouho to ještě může vydržet, ptala jsem se sama sebe?

Odpověď přišla vzápětí. Vyběhli jsme z nemocnice požárními dveřmi v průčelí hlavní budovy. Spanner se zastavil, opřel se o zeď a snažil se popadnout dech. Na parkovišti blízko hlavního vchodu jsem viděla policejní auto se zapnutým otáčejícím se majákem na střeše.

Blesklo mi hlavou, že by to mohl být dopravní prostředek, který Spanner plánuje použít k úniku.

Nechtěla jsem ale, aby se to stalo zároveň mým transportem smrti.

Jestliže do toho auta nastoupíš, bude to tvůj konec, řekla jsem si.

Nebyl čas přemýšlet, dumat, zvažovat, počítat. Musím buď jednat, nebo zemřít. Pohnula jsem se.

Zmobilizovala jsem poslední zbytky sil, které mi ještě zůstaly, a odrazila se od něho. Překvapeně vykřikl: „Hej!“ a vrhl se za mnou. Zachytil mě zezadu za halenku. Ztratila jsem rovnováhu, zapotácela jsem se a upadla na něho.

V té chvíli jsem uslyšela explozi.

Bylo to tak hlasité a tak strašně blízko, že jsem leknutím zaječela a snažila se rychle dostat pryč.

Spanner mě už nesvíral. Seděla jsem na betonovém chodníčku.

Ohlédla jsem se, abych se na něho podívala. Převalil se bezvládně na zem a mne v té chvíli nenapadlo nic jiného, než že jeho srdce neuneslo to obrovské vyčerpání a puklo.

Vmžiku se k nám přihnali policisté, někteří zleva od Greenwillow a zbytek zprava, kde byl hlavní vchod do nemocnice. Dva z nich namířili své zbraně na nehybné tělo Gerryho Spannera.

Náhle se vedle mne objevil Jack a svým tělem mi zastínil ten smutný výhled.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se.

Jeden z policistů, stojících za mnou, odpověděl:

„Vypadá to, že ho dostal ten ukradený arzenál.“

Byla jsem zmatená. „To nechápu.“

Jack se ohlédl, ovinul mi ruku kolem pasu a přitiskl mě k sobě.

Oba jsme seděli na zemi jako dvě děti. „Jedna z pistolí, co měl za košilí, vystřelila.“

„To ne,“ zhrozila jsem se a začala se třást po celém těle.

Někdo mi přinesl přikrývku –koneckonců, seděli jsme před nemocnicí – a Spannera položili na nosítka, když mu nejdříve zpod košile odebrali všechny zbraně.

Skláněl se nad ním doktor se sestrou a prohlíželi zranění, které utrpěl.

Pozvolna jsem začínala zase racionálně uvažovat.

Jacku, moje klíče. Spanner si je dal do kapsy.“

Jack kolem mne pevně omotal přikrývku a vstal.

U nosítek se mezitím vytvořil jakýsi debatní kroužek.

Jack se vrátil s mými klíči v ruce.

Kabelka asi ležela někde v Greenwillow, nejspíš na požárním schodišti.

S myšlenkou na Greenwillow se mi plně vrátilo vědomí. „Musím se dostat do Greenwillow,“ řekla jsem.

„Na to je čas.“

„Ne. Ted hned.“

Promluvil krátce s jedním z přítomných policistů, kterého jsem odhadovala na šéfa místní stanice, a pak se ke mně vrátil a pomohl mi na nohy. Nasedli jsme do služebního auta, které nás ten kousek cesty do ústavu odvezlo. Hlavní dveře nám otevřela Jonesy. Byla k smrti vyděšená.

„Kde je můj bratranec?“ zeptala jsem se, když jsem vešla dovnitř.

„Kde je Gene?“

„U mne.“

Následovali jsme ji do malého pokojíku v přízemí, kde bydlela.

Gene seděl v pyžamu na posteli a vypadal sklesle.

„Gene,“ zavolala jsem. Jsi v pořádku?“

Zavrtěl hlavou.

„Co se děje?“

„Osmnáct.“

„Nerozumím ti.“ Sedla jsem si vedle něho a objala ho kolem ramen.

„Osmnáct,“ opakoval a neměl daleko k pláči.

„Chtěla jste na něm, aby počítal nebo něco podobného?“ zeptala se Jonesy.

„Ano. Do dvaceti – a pak aby vás našel.“

„Víte, on zapomněl na osmnáctku a já si myslela, že to je důvod, proč za mnou přišel a vzbudil mě.“

„Gene,“ řekla jsem povzbudivě a pohladila ho po vlasech, „byl jsi obdivuhodný. Opravdu skvělý.“

Rozzářil se. „Jedna, dvě, tři –“

„To nevadí. Osmnáctku pusť z hlavy. Zachoval ses jako hrdina.“

Teď už se usmíval na celý svět.

„Půjdeme,“ řekla jsem, „musíš do postele.“

Ukázalo se, že James s Robertem celou tuto nebezpečnou akci prospali, takže události této noci se nestanou součástí jejich repertoáru.

Jack mě odvezl domů a za stolem v kuchyni nad hrnkem horkého čaje mi řekl vše, co jsem doposud nevěděla.

„Začal jsem mít o tebe strach, když jsi celé odpoledne nebrala telefon.

Zavolal jsem klukům na oakwoodskou stanici, aby omrkli tvůj dům. Našli rozbité okno, nezamčené dveře a telefon vytržený ze zdi. Na nic jsem nečekal a co nejrychleji se k tobě snažil dostat.

Nikdo tě ale neviděl od chvíle, kdy ses rozloučila s tou sousedkou.“

„To bylo těsně před tím, než jsem vešla do bytu.

Čekal na mne uvnitř.“

„Napadlo mě to. Přesto jsme prohledali Greenwillow, ale nic jsme nenašli. Dvojčata byla v pořádku, na nikoho podezřelého jsme tam nenarazili a po tvém autu jako by se zem slehla.“

„Mé auto.“ Zítra si ho budu muset vyzvednout. „Je zaparkované u silnice asi půl míle od nemocnice.“

„Já vím. Objevil ho jeden místní polda, zatímco jsme vyčkávali, co bude dál. Nevěřil jsem totiž tomu, že se Spanner odváží dovnitř. Spíš jsem počítal s tím, že zavolá a nabídne nám obchod. Tebe zajedno z dvojčat. Když tě pak vlekl do nemocnice, začínal jsem chápat, o co mu asi jde. Řekl ti něco?“

„Jenom to, že Gerry Spanner leží mrtev někde v hrobě, a on žije celých čtyřicet let se změněnou totožností.“

„To bude asi pravda. Trochu jsem na tom dělal. Přihlásil se k armádě v době korejské války, která vypukla brzy po vraždě paní Talleyové. V záznamech jsem vyčetl, že vojín Gerry Spanner padl v boji. Začal jsem pátrat po mužích z jeho oddílu, kteří přežili, abych zjistil všechna fakta a dal dohromady pár těch.zabitých v boji‘. To znamená chlapů, s nimiž si mohl zaměnit totožnost. Dva z nich byli sirotci.“

„Chceš tím říct, že někdo z jeho oddílu padl, on mu sundal z krku identifikační známku a stal se někým jiným?

„Buď tak, nebo někoho sám zabil a pak ho nechal roztrhat granátem, aby znemožnil ověření totožnosti.

Mohl se dokonce na nějakou dobu ztratit a pak se nahlásit jako někdo jiný k jednotce, kde ho nikdo neznal. Během velkých akcí byla za války spousta zmatků.“

„Musel žít strašný život,“ otřásla jsem se, „když věděl, že každá jeho vteřina, strávená na tomto světě, je lež.“

„Sám si to vybral. A také si to utrpení trochu zasloužil. Jen se podívej, co udělal té ženě. A jejím synům.

Sprovodil ze světa nejdůležitější osobu v jejich životě a ukradl jim následujících čtyřicet let.“

Souhlasně jsem přikývla. Neměla jsem už sílu něco říct. Bylo pozdě, vlastně už blíž hodině, kdy obvykle vstávám, než kdy chodím spát. Jack mě dovedl nahoru, dal mi pusu a vrátil se zpět do přízemí. Ani jsem se nezeptala, jestli zůstane přes noc, nenabídla jsem mu ani polštář.

Jediné, na co jsem v té chvíli dokázala myslet, bylo, jak zavřu oči.

·

29

Vzbudila jsem se asi v deset a vůně čerstvě uvařené kávy byl jeden z prvních vjemů, který mé smysly zaregistrovaly.

Když jsem scházela ze schodů, Jack prostíral k snídani.

„Dostal jsem na dnešek volno.

Pomůžu ti tady uklidit tu spoušť.

Budeš taky muset zajít na místní policii, aby s tebou sepsali výpověď, a s největší pravděpodobností i k okresnímu státnímu zástupci.“

„Dneska už zvládnu všechno.“

Jack koupil nový kabel a znovu připojil telefon k síti.

Pak jsme se vydali na policejní stanici a já tam vyprávěla celý příběh. Zabralo to celkem dost času a připadalo mi, že jsem odpovídala snad na milion otázek. Nakonec proč ne, hovořili jsme o období celých čtyřiceti let. Když jsem skončila, jeli jsme na oběd.

„Prověřil jsem i tvého favorita mezi podezřelými, Patricka Talleyho,“

prohodil Jack jakoby nic, když jsme čekali na sendviče.

Se smíchem jsem se zeptala, „A co jsi zjistil?“

„Mimo jiné také to, že ho hledali i lidé z FBI.“

„Takže byl zapletený do pojišťovacích podvodů?“

„O tom není pochyb. Ale než odjel na Bahamy, bylo to naposled, kdy ho viděli. A mimochodem, paní Talleyová, pokud stále žije, nebyla ve Státech víc než patnáct let.“

„A užívá si pohodlného života za manželovy podvodně získané peníze.“

„Vypadá to tak.“

Pořád jsem nemohla strávit, že jsem Patricka tak špatně odhadla.

„Vypadalo to tak jasně a logicky,“

přemítala jsem.

„Nikdo jiný by tím nezískal víc než on.“

„Kromě Spannera. Pro něho bylo zabití paní Talleyové prostě nezbytné.“

Po obědě jsme jeli do Greenwillow.

Virginia nás musela vyhlížet z okna, protože nám přišla naproti až k autu.

„Mám špatnou zprávu, Chris.“

Zamrazilo mě. „Co se stalo?“

„James musel být převezen do nemocnice. Je tu podezření na infarkt.“

Mám jeden, dá se říct, dětinský zvyk. Objeví-li se problém a já ho neumím vyřešit, uslyším-li zprávu, s níž se nedokážu vypořádat, snažím se tomu čelit poukazováním na.

všechna možná fakta, která by mohla snížit věrohodnost a otupit ostří těch nepříjemností. „Oba ale celou včerejší noc prospali,“

namítla jsem s nadějí, že mi to Virginia potvrdí, a tím vlastně odvolá to, co před malou chvílí řekla.

„Doktor tvrdí, že to může být i reakce na tu otravu nebo nervové vypětí posledních dnů. Pravdou je, že muži mívají infarkty i na golfových hřištích a nikdo neví proč.“

„Je tam s ním i Robert?“

„Lékaři rozhodli, že prý bude lepší, aby zůstal tady.“

„To je přece naprostý nesmysl!“

Vystoupila jsem z auta s pocitem silného rozladění. „Doktoři nevědí všechno. Kde je?“

Virginia nás vedla dovnitř do haly.

Po cestě jsem jí představila Jacka.

Robert seděl sám na židli, ve tváři opět ten prázdný pohled. „Pojď se mnou,“ řekla jsem mu. On vstal a poslušně, jako dříve, mě následoval.

Šli jsme na oddělení kardiologie.

Umluvila jsem sestru, která měla službu, aby mne a Roberta pustila dál.

James ležel na lůžku napojený na změť drátů a hadiček a vypadalo to, že spí. Držela jsem Roberta za ruku a společně jsme mlčky stáli po straně postele. Uplynula asi minuta, když James náhle otevřel oči a oba bratři na sebe pohlédli. Na jejich tvářích se objevily náznaky lehkých úsměvů.

Vzpomněla jsem si na slova doktora Courtlanda o pokusech, které navrhoval Gerry Spanner. Usiloval o to, aby dostal možnost prověřit chování a schopnosti obou dvojčat, když jsou k sobě zády, stojí-li v určité vzdálenosti od sebe nebo jeli mezi nimi zeď. Byla jsem přesvědčena, že James nějakým způsobem ve spánku vycítil bratrovu přítomnost a otevřel oči, aby si to ověřil.

Robert se posadil na židli u postele.

Já jsem potichu odešla z pokoje, abych jim poskytla soukromí. Sestra byla naprosto neoblomná a trvala na tom, že Robert nemůže zůstat déle než deset minut. Pokusila jsem se jí navrhnout, jestli by nemohl zůstat v pokoji přes noc a přespat na volném lůžku, ale nechtěla o tom ani slyšet.

Odvedla jsem ho tedy zpátky do čekárny, kde seděl Jack, a vrátili jsme se do Greenwillow.

Jeden z mých sousedů byl tak ochotný, že zůstal v mém domě, aby počkal na sklenáře, takže když jsme dorazili domů, okno do zahrady bylo čerstvě zasklené. Vešla jsem do jídelny a našla všechny své papíry rozházené.

Co mi to dalo práce a teď bylo všechno pryč.

„Podívej se na tu hrůzu. Už nemám sílu,“ řekla jsem.

„Nehledáš si náhodou výmluvu, aby ses nemusela pustit do příprav na svůj kurz poezie?“

„To nejsou žádné výmluvy,“

otráveně jsem se sehnula k zemi a začala sbírat papíry.

„Chris.“

Otočila jsem se a on mě objal.

„Doufám, že teď, když už nemáme tu vraždu, si najdeme něco jiného, co bychom spolu mohli vyřešit.“

„Taky si to myslím,“ bylo mi nevýslovně dobře. „Ne, vím to!“

„Tak to jsme dva.“

Ten večer, sama a v bezpečí, jsem si začala číst básně.

Jack měl pravdu, když mluvil o těch starých; všechno se točilo jenom kolem lásky a smrti. Ale ty o lásce byly nejlepší a já jsem cítila, že dnes jejich krásu vnímám v naprosto nové, dosud nepoznané dimenzi. Řádky, které vždy pouze popisovaly cosi univerzálně krásného, ale mimo hranice mého tehdejšího světa, ke mně nyní něžně promlouvaly a zpívaly mi a všichni ti dokonale šťastní básníci z časů dávno minulých otevírali svá srdce nesmělým milenkám a plachým láskám: Dotek tvých rukou necítím již více Ni bezpečí tvého života. . Vábí jak plamen čarodějné svíce A činí ze mne otroka!

Pohleď, jak trpělivá žena může Při všech těch strastech s tebou být.

Přijď, lásko drahocenná, dej mi růže, Bez tebe nemohu už žít!

Jacku, má lásko drahocenná!

Usnula jsem a zdálo se mi o nadšení a elánu současné americké ženy.

Tou ženou jsem byla já sama.

·

30

Telefon přetrhl mé sny ve čtvrtek v půl osmé ráno.

„Chris, tady Virginia.“

„Ano?“

„Myslím, že byste sem měla přijet.“

„Budu tam hned.“

Zhltla jsem zbytek snídaně a pospíchala k autu. Před Greenwillow již parkovala policie.

Vyděšená jsem vběhla do vstupní haly.

Virginia stála u recepce a hovořila se dvěma policisty.

Jakmile mě spatřila, spěchala ke mně.

„Pojďte se mnou, prosím, do kanceláře,“ řekla vlastně už za chůze.

Posadily jsme se na židle vedle jejího pracovního stolu.

„Dnes časně ráno mi volali z nemocnice,“ začala.

„James v noci zemřel.“

„Ach, ne.“

„Netrápil se,“ dodala s náznakem úsměvu. „Oblékla jsem se a co nejrychleji přijela sem. Věděla jsem, že tu smutnou událost někdo musí oznámit Robertovi, a nemohla jsem to nechat na někom jiném.“

Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Zemřel ve spánku.“

„Robert?“ Nemohla jsem tomu uvěřit. „Robert zemřel?“

„Ano. Hned jsme k němu zavolali záchranný lékařský tým – právě před chvilkou odjeli – ale prý byl mrtev už několik hodin.“

Zavřela jsem oči, otevřela je a prudce zatřásla hlavou ve snaze ji pročistit a zahnat ty chmurné představy.

Jeden zemřel a druhý nebyl schopen sám dál žít. Nedívali se jeden druhému do očí, neseděli v jedné místnosti, a dokonce je oddělovalo daleko víc než jedna zeď, a přesto se to stalo. A byli pryč.

„Zavolali jste kněze?“ zeptalo se mé praktické já.

„Jonesy volala na faru kostela svatého Marka. Pan farář už je na cestě.“

„Věřila jsem, že spolu prožijí ještě spoustu let.“

„Zbýval jim jen týden. A ten jste jim dala vy. Jednou si na to vzpomenete a bude vás to těšit.“

Nenacházela jsem vhodná slova.

Utřela jsem si slzy a vykročila po schodech nahoru k Robertovu pokoji.

Chtěla jsem tam počkat na faráře.

Mám tu smůlu, že často bývám nositelkou špatných zpráv. Musela jsem uvědomit rodiče jedné studentky, která se zranila při automobilové nehodě, musela jsem volat jiné rodině, že zemřela jejich milovaná teta, jeptiška v klášteře svatého Štěpána. Dnes mě čekal další takový telefonát. Musela jsem zavolat Magdě a říci jí, že její chlapci nás opustili.

„Tady je Christina,“ řekla jsem prázdným hlasem, když zvedla sluchátko.

„Christino!“ Byla tak šťastná, že slyší můj hlas. „Jakpak se daří našim dvěma starším pánům?“

Ano, pomyslela jsem si, jak příhodné, že už o nich nemluvila jako o chlapcích. „Mám pro vás hroznou zprávu, Magdo,“ vypravila jsem ze sebe a pak jsem pokračovala.

Pohřeb se konal hned druhý den v kostele svatého Marka. S Virginií jsme se dohodly, že kvůli lidem bude pro Greenwillow nejlepší pohřbít je co nejdříve.

Seděla jsem mezi Genem a Magdou, pro niž jsem zajela do Queensu.

Gene mě po většinu obřadu držel za ruku nebo možná já držela jeho. S

tímto dnem se budu asi vyrovnávat hůře než on.

Smuteční obřady samy svou neměnností poskytují jistou útěchu.

Kdykoli cítím vůni kadidla, vyvolává to ve mně představu věků, plynoucího času a pokračování.

Bratři Talleyovi si nemohli přát na svém pohřbu oddanější skupinu věřících. Můj bratranec Gene a jeho přátelé kromě lásky snad ani jiné city – nenávidět, nemít rád ani být pouze nezúčastněný – neznali.

Seděla jsem v lavici, intenzivně jsem vnímala tu lásku kolem sebe a byla jsem šťastná, že obě dvojčata, alespoň během posledního týdne svého života, určitě zažila totéž.

Jen jeden jediný týden po čtyřiceti letech.

·

31

V sobotu jsem se vydala do kláštera svatého Štěpána.

Od mého rozhovoru s abatyší Josephou uplynuly již téměř dva týdny a teď nastal čas, abych jí potvrdila, že měla ve všem pravdu.

Bohužel jsem jí ale také musela oznámit, že James i Robert zemřeli.

Nedávno jsem dokonce zvažovala možnost, jestli bych neměla zorganizovat setkání Josephy a obou bratrů. Vždyť to byla právě ona, která se tak významně zasloužila o to, že se po čtyřiceti letech opět sešli. Ale neuplynul ani týden a už bylo pozdě.

Dorazila jsem ve dvě. Bylo klidné letní odpoledne.

Nějaká novicka spěchala přes trávník blízko místa, kde jsem zaparkovala, hlavu skloněnou, sepnuté ruce schované v rukávech.

Před sebou měla celý život v klášteře.

Já jsem dnes naopak věděla, že mé dny tady jsou uzavřenou kapitolou.

Vešla jsem do domu matky představené a pozdravila se s Grace, která „seděla na zvonku“.

Zavolala nahoru a upozornila Josephu, že k ní jdu.

Od mé poslední návštěvy se její kancelář vůbec nezměnila. Dokonce bych se vsadila, že stohy papírů, pokrývající dlouhý stůl, mají navrchu stále stejné listy.

Tato místnost pro mne byla ztělesněním stability a neměnnosti církve. Někdy vám ten stereotyp vadí, ale můžete se na něj vždy spolehnout.

V konvici měla připravenou kávu.

Nalila ji do dvou překrásných porcelánových šálků. Pak jsem jí začala vyprávět události posledních dnů.

Občas se mi zdálo, že celý příběh moc protahuju a zacházím do zbytečných detailů, ale kdykoli jsem se snažila nějakou pasáž jen tak povrchně prolétnout, zpomalila mě.

Znovu jsem se musela ve vzpomínkách vrátit ke všemu, co se odehrálo. Když jsem skončila, měla jsem v očích slzy. Josepha vstala, přistoupila ke mně a poklepala mě soucitně po zádech.

„Už se ti někdy podařilo spatřit náš výhled na řeku?“ zeptala se, ruku stále na mém rameni.

„Mluvíš o té legendě zdejšího kláštera?“ ujišťovala jsem se, utírajíc si kapesníkem oči. „Jen ve svých představách.“

Otevřela dveře své skříně a odsunula na stranu plášť do deště a pár prázdných ramínek. Pak řekla: „Pojď za mnou,“ a vkročila přímo dovnitř.

Prostor za dveřmi byl překvapivě hluboký, stěny za tyčí, na níž visela ramínka, byly lemovány policemi.

Na nich ležely balíky papírů, kovové svorky, inkoust a další kancelářské potřeby. Na zadní stěně skříně se objevily další dveře.

Josepha je otevřela a prošla jimi.

Postupujíce těsně za sebou jsme došly až k úzkému kamennému schodišti, přilepenému k obvodové stěně budovy. Schod za schodem jsme šplhaly vzhůru – její kancelář měla dost vysoký strop, takže jsem se předtím mylně domnívala, že je přímo pod střechou – a nahoře jsme musely zdolat ještě poslední dveře.

Ústily do malého prostoru v podkroví s letitou dřevěnou podlahou, zhotovenou z neopracovaných borových fošen, a kamennými zdmi. Do kamenů byly vytesány dva hluboké žlábky, které vypadaly jako opora pro zbraně ve starých pevnostech.

Šla jsem k jednomu z nich, podívala se skrz – a konečně jsem spatřila výjev, v nějž jsem už ani nedoufala: mohutnou řeku Hudson v celé její majestátní kráse.

„Ach, bože,“ zašeptala jsem, něco, co jsem před šesti měsíci nemohla.

„Tak přece je to pravda.“

Josepha se usmívala. „Velké pravdy se někdy stávají velkými mýty.

Mnoho lidí se sem nedostalo. Ty jsi pravděpodobně jedna z mála, která není představenou kláštera ani řádovou sestrou a mohla to vidět.

Ale protože jsi potvrdila pravdivost jednoho mýtu, rozhodla jsem se, že si zasloužíš poodhalit i další.“

„Díky.“

„Opravdu sis to zasloužila,“ řekla Josepha.

·

32

Ten večer jsem se přestěhovala do ložnice. Zrcadlo už nebylo mým nepřítelem a žádný jiný důvod, proč nežít pohodlněji, neexistoval.

Neděli jsem strávila s Jackem.

Koupali jsme se v moři, opalovali se na soukromé pláži a pak spolu doma vařili večeři. Shodli jsme se na tom, že si oba opravdu skvěle rozumíme a cítíme k sobě vzájemnou náklonnost. Zároveň jsem mu ovšem řekla, že je to pro mne zatím příliš brzo, abych se vázala výhradně jen na něho. Chci ještě počkat. Všechno je pro mne ještě nové a já potřebuju čas poznat obyčejný život – roztáhnout křídla.

Starosta Oakwoodu ode mne samozřejmě žádnou zprávu nepotřeboval, protože na vyřešeném případu vraždy Alberty Talleyové si novináři smlsli a v místních plátcích obsadil titulní strany.

Oznámil mi ale potěšující zprávu, že prozatím se neoficiální názor převládající v městské radě přiklání k tomu, aby Greenwillow dostal výjimku. Dalo se tedy očekávat, že se ústav přestěhuje do Oakwoodu začátkem příštího roku.

Gerry Spanner pravděpodobně své zranění přežije, ale zbytek života nejspíš stráví ve vězení. Ačkoli už nebude souzen za vraždu paní Talleyové, určitě bude obžalován z únosu, neoprávněného vniknutí a vloupání, nelegálního držení zbraně, napadení veřejného činitele a stovky dalších věcí, které se s tím svezou. Budu muset svědčit u soudu, na což se vůbec netěším, ale chápu, že je to nutné. Jsem přesvědčena, že Spanner je přímo odpovědný za smrt Jamese a potažmo i Roberta. Abych nezapomněla, Jackův předpoklad o tom, jak si Spanner opatřil novou totožnost, se do puntíku potvrdil.

Identifikační známka, kterou nosil, původně patřila jednomu muži z jeho oddílu v Koreji. Nic bych za to nedala, že tělo toho ubožáka je zakopáno někde na pozemku Spannerovy rodiny.

Několik dnů jsem strávila psaním dopisů lidem, kteří si podle mého názoru zasloužili dozvědět se, co se stalo – doktor Sanderson; Arnold Gold, Jamesův obhájce; ústav v Buffalu. Odpověď, kterou jsem dostala od Arnolda Golda, byla velice taktní a plná citu. Dodala mi odvahu, abych tohoto skvělého člověka požádala, jestli bych nemohla jezdit pár dnů v týdnu do New Yorku a pracovat s ním na případech, které obhajoval. To byla vlastně jedna z těch věcí, kterou jsem měla na mysli, když jsem opouštěla klášter, a věřím, že advokátní kancelář pana Golda je to pravé místo, kde začít.

Ukázalo se, že James s Robertem vlastnili dědictví pozoruhodné výše, spravované státem určeným zmocněncem, který o obou bratrech nevěděl téměř nic.

Všechny peníze – kromě ročního poplatku za jeho správcovství –byly po celá ta léta úročeny a výsledná suma se vyšplhala k ohromující cifře. Většina nejspíš připadne Greenwillow a domovu v Buffalu. Pro Greenwillow to jistě bude nečekaný, ale o to vítanější příspěvek na nákladnou rekonstrukci domu v Oakwoodu.

Na konci července jsem uspořádala pro celý blok neformální večírek, kde jsem se chtěla přivítat se všemi sousedy. Když jsem se rozhodovala, co si obleču, otevřela jsem skříň a uviděla žluté hedvábné šaty, kterým jsem se celé léto vyhýbala. Teď byla pro ně ta pravá příležitost.

Jacka jsem nepozvala, protože zatím ještě není členem rodiny, ale sousedé přišli do jednoho, včetně dětí, a všichni společně jsme se náramně pobavili.

Celou párty jsem záměrně naplánovala na odpoledne, kvůli dětem a také proto, aby se včas skončilo. Do sedmi odešli poslední hosté. Do devíti jsem měla uklizeno. Do deseti jsem byla v posteli.

Stále se probouzím v pět ráno.