Lee Harris

Případ bývalé jeptišky 04. Vražda na den Svatého Patrika

1

Byl to po dlouhé době zase jeden Den svatého Patrika, který připadl na neděli, a tak jsme spřádali plány, jak ho prožijeme od rána až do večera. Odjela jsem do New Yorku v pátek a udělala si pohodlí v Jackově bytě v Brooklyn Heights.

On a jeho nejlepší kamarád, Ray Hansen, jsou kolegové z newyorského detektivního oddělení a kroutili pravidelné pětidenní týdny; proto v neděli nesloužili.

Zbývající člen jejich trojky, Scotty McVeigh, měl sice stále uniformu, ale podařilo se mu aspoň získat nezbytné povolení, aby nemusel na pravidelnou denní obchůzku.

Přestože nebyli ve službě, všichni tři měli svorně pochodovat v průvodu. A já zírala vyjeveně jako dítě na svého oblíbeného strejdu převlečeného za Santa Clause, že se Jack navlékl do parádní uniformy, snad poprvé od chvíle, kdy jsme se loni v létě seznámili.

„Přestaň mě tak okukovat,“

napomenul mě žertem, když si s viditelnými obtížemi zapínal zlaté knoflíky u saka. „Nemyslíš, že bych měl pár kilo shodit?“

„Mně se takhle líbíš.“

„Kam se poděla tvá přísná objektivita?“

„Nikdy jsem žádnou neměla.“

Přistoupil ke mně a začal mě líbat.

Ucítila jsem svěží kolínskou v příjemné kombinaci se specifickou vůní mužské pokožky; z těsné blízkosti milovaného muže, jemných dotyků a polibků, kterými mě zasypal, se mi vzrušením rozechvěla kolena. Ráno jsme šli na mši a vrátili se domů, abychom se převlékli do průvodu; on do sváteční uniformy a já zvolila hnědé vlněné kalhoty sportovního střihu a bílou bavlněnou halenku. Kolem krku jsem si ležérně uvázala zelený hedvábný šátek a přes halenku navlékla hnědou semišovou vestu –zaplatila jsem za ni tolik peněz, že jsem si slíbila, že ji budu nosit až do smrti. Byly to vlastně první hnědé svršky, které jsem si koupila od chvíle, kdy jsem odešla z kláštera – přesněji františkánského kláštera – v němž jsem strávila patnáct let života. Hábit františkánek – povinná součást stejnokroje –je hnědý a já sama byla překvapena, že se dobrovolně vracím k barvě, které jsem se před necelým rokem vzdala. Současně ale musím dodat, že moje dnešní oblečení se vůbec nedá srovnávat s tím, které jsem nedávno odložila.

„Už jsem ti řekl, že dneska vypadáš nádherně?“

Otřela jsem se tváří o jeho, čerstvě oholenou. „Ty taky, miláčku.“

„Jen jsem trochu přibral.“

Něžně jsem ho štípla do boku.

„Pevný,“ přikývla jsem uznale a šibalsky na něho mrkla.

„Měli bychom jít.“

Vyndal ze skříně služební revolver, zasunul ho do pouzdra na opasku a přes rukojeť překlopil patku na suchý zip. Obyčejně, když má na sobě civil, nosí pouzdro v podpaždí. Pak mi pomohl do kabátu a odešli jsme zbytu.

Kvůli odvěké drtivé převaze policistů s irskými kořeny se Den svatého Patrika považuje zároveň za svátek policejního sboru města New York. Téměř každý, kdo není služebně zaneprázdněn, pochoduje v průvodu a dokonce i lidé, kteří na sobě léta uniformu neměli, si ji ten den obléknou. Při pohledu na všechny ty muže míjející mě v modrých stejnokrojích, ve tváři hrdě vznešený výraz, mě napadlo, že skutečný důvod, proč jim je doporučeno, aby si policejní uniformu při podobných příležitostech oblékli, je jediný; stále se ujišťovat, že se do ní vejdou. Kolik více než těsných sak kolem mne prošlo?

Kolik zlatých knoflíků jen s největšími obtížemi zvládalo udržet pohromadě kilogramy nasbírané za dlouhé roky policejní služby? A bůhvíkolika koblih a hamburgerů?

S potěšením jsem zaznamenala, že ženy jako skupina vypadaly mnohem upraveněji a více ve formě než jejich mužští kolegové. Alespoň se mi zdálo, že se jim snadněji dýchá.

Jack mě vysadil na západní straně Páté avenue a já vykročila východně k tomu rohu Páté, který je přímo na sever od katedrály svatého Patrika. Byl to vlastně poslední rok před tím, než díky výnosu upravujícímu zrovnoprávnění homosexuálů a lesbiček hrozil úplný zákaz průvodu, přestože mezi mužskými přihlížejícími vzbuzovala tato atraktivní podívaná pouze kladné pocity. Ačkoli mě samotná myšlenka průvodu velice přitahovala a vzrušovala, mohutná nekonečná řeka lidí, valící se v bezprostřední blízkosti kolem mě, se přece jen trochu vymykala mé představě o klidu a pohodě, nemluvě o všudypřítomném hluku a marně skrývané několikanásobně zvýšené konzumaci piva. Byla to ideální příležitost pro sběrače lahví, jak si během krátké chvíle vydělat pěkný balík. Místo jsem si ale vybrala skvěle. Přímo naproti přes ulici jsem na schodech katedrály rozpoznala pana kardinála; stál tam a se zájmem pozoroval průvod.

Měla jsem se sejít se Scottyho ženou, Jean McVeighovou, a s Petrou Mullerovou. Byly jsme tam tehdy jedna manželka a dvě přítelkyně; Ray Hansen před několika měsíci od své rodiny odešel. Obě ženy jsem znala, ale ne moc dobře. Jen jednou si celá naše šestičlenná skupina vyšla společně a strávili jsme spolu večer a při jedné nebo dvou příležitostech jsme se s Jackem domluvili s jedním nebo druhým párem. Jean McVeighovou jsem měla opravdu moc ráda. Byl to takový štíhlý zrzavý uzlíček pulzující energie, starostlivá matka dvou malých dětí a neúnavná dobrovolnice na bezpočtu dobročinných akcí.

Petru – vysokou tmavovlasou ženu s nádherně tvarovanou postavou –jsem obdivovala. Když kráčela, vyzařovala z jejích pohybů přirozená vznešenost a nenucenost vhodně zkombinovaná s elektrizující vyzývavostí a jemně a vkusně poodhalenou erotikou –jako když vidíte na molu modelku, od níž každým okamžikem očekáváte, že se elegantně otočí kolem své osy, aby všem umožnila shlédnout předváděné šaty v celé jejich kráse.

Pracovala pro jakéhosi aranžéra, jehož jméno zjevně celý svět –kromě mne – dobře znal. Dosud mi není zcela jasné, co takový aranžér vlastně dělá, ale jedno vím jistě: určitě bych si jeho služby nemohla dovolit.

Snad proto, že jsem Rayovu manželku poznala jen krátce předtím, než se rozešli, a líbila se mi, při prvním setkání s Petrou jsem se chovala velice rezervovaně.

Nutno ale přiznat, že se jednalo o ženu zcela výjimečnou a pozoruhodnou, která se zdála být pro Raye tou pravou. V její řeči stále zazníval lehký německý přízvuk, což byl logický důsledek faktu, že přišla do Států teprve před několika lety.

Ulicí zavanul ostrý poryv větru a Petra se otřásla.

Ovinula se těsně štíhlými pažemi a ruce v pestrobarevných pletených palčácích třela o rukávy kabátu.

„Nikdy si na ty vaše zimy nezvyknu,“ stěžovala si rozmrzele.

Jean McVeighová, držíc svého malého synka nad hlavou, aby lépe viděl na průvod, se zasmála. „To je pak lepší zůstat někde na východě.

Pro lidi v Minnesotě by tohle bylo léto.“

„Jak to tam můžou vydržet?“

zavrtěla Petra hlavou.

„Stanou se z nich otužilí chlapi.“

„Tak to se od Minnesoty budu držet co nejdál,“ usmála se Petra a šibalsky zvedla obočí.

Zasmála jsem se tomu a přitom lehce pohupovala Andreou McVeighovou, abych alespoň částečně odlehčila váze na svých pažích. Oči měla doslova přilepené na průvodu a hledala otce, který pochodoval s Emerald Society, což je společnost sdružující policejní důstojníky, kteří se pyšní tím, že mohou doložit své kořeny – ať už z jedné či druhé strany – k irským předkům, a hrdě se hlásí k „rodné hroudě“. Stáli jsme na západní straně Páté avenue, dost blízko na to, abychom na druhé straně ulice, asi blok jižně od nás, mohli obdivovat mohutnou stavbu katedrály svatého Patrika.

„Támhle je!“ vykřikla náhle Jean.

„Támhle je táta!“

Trvalo mi to o poznání déle, než jsem ho také zaměřila, ale děti ho našly ve vteřince a výskaly radostí.

Scotty odpověděl zdviženou paží a širokým úsměvem. Když Andrea hrdě oznámila:

„To je můj taťka,“

shlukla se kolem nás skupinka přihlížejících, nikdo nešetřil úsměvy a vlídnými slovy. Byli to stejní lidé, kteří za normálních okolností nejspíš jen projdou městem s hlavou sklopenou, úzkostlivě se vyhýbajíce jak zrakovému, tak slovnímu kontaktu.

Na svatého Patrika se ale každý Ir cítí být členem jedné velké rodiny.

Jack pochodoval se Sergeant’s Benevolent Association, a když jsem ho spatřila, křičela jsem a poskakovala jako malá holka.

Známe se už více než osm měsíců a opravdu nevím, jestli příčinou mého chování byl průvod a celá ta slavnostní nálada kolem, ale když na mě mrkl a čtverácky se zakřenil, řekla jsem si: toho chlapa miluju.

Cítila jsem se rozverně a pošetile, ale nesmírně šťastně.

Jako poslední z těch tří se objevil Ray Hansen pochodující ve skupině Viking Society. Pro město, jehož vrcholní představitelé tak často a hrdě hovoří o bublajícím hrnci, bylo etnické členění uvnitř vlastního policejního oddělení poněkud zarážející. Ale konečně tady byl i Ray, a Petra, stejně jako Jean a já před ní, odhodila veškeré zábrany a začala divoce mávat rukama, ječet a upozorňovat na sebe způsobem, který byl omluvitelný pouze v této naprosto výjimečné situaci. Za jiných okolností by byl pokládán za společensky nepřijatelný a zcela nedůstojný.

Jean se omluvila a odešla s dětmi pryč, ještě než k našemu místu dorazila Viking Society. Nabídla jsem se jí, že ji doprovodím, ale odmítla. Chtěla nechat děti u matky a vrátit se na slavnost odpoledne.

Zůstaly jsme s Petrou na místě ještě asi půlhodinku a pak jsme vykročily na nepříjemně dlouhou pěší túru na západ. Průvod bude i bez nás pokračovat ještě několik hodin.

Jako každoročně sponzorovala Emerald Society na počest dnešního svátku obrovskou oslavu na jednom molu řeky Hudson. Očekávaly se doslova tisíce lidí, mnohem větší dav, než pokládám za příjemné.

Petra měla patrně stejný pocit, protože žoviálně pronesla: „Možná bychom měly nechat chlapy jejich osudu, najít si nějaký klidný zastrčený bar a pokecat o životě.“

„Sedmnáctého března klidný bar v New Yorku?! Naprostá utopie,“

opáčila jsem.

„To je fakt. Dneska mají v hospodách žně. Dobrá.

Pojďme tedy na párty. Ale budem na sebe muset křičet.“

„Ale o životě si stejně musíme promluvit, Petro. Vsadím se, že o něm víš mnohem víc než já.“

„Proč. Protože jsi bývalá jeptiška?

Nic mi neříkej.

Určitě před námi skrýváš spoustu úžasných tajemství, o kterých se obyčejným smrtelníkům ani nezdá.“

Obdařila jsem ji úsměvem, který, jak jsem doufala, byl patřičně záhadný, ale nejspíš vyzněl jen jako spiklenecký úšklebek školou povinné puberťačky na schůzce s kamarádkami.

Vůbec to ale nevadilo, protože přesně v tom okamžiku Petra otočila hlavu do ulice a zvolala: „Podívej, taxi!

Dělej, Chris. Já to platím!“ A za pár vteřin už jsme seděly na zadních sedačkách příjemně vytopeného taxíku a uháněly na banket na molu.

Byl to jeden velký blázinec a zmatek nad zmatek oblečený v námořnické modré a zelené.

Alkohol tekl proudem, už jen jeho všudypřítomné výpary mě dokázaly přiotrávit. Trvalo nám přes půl hodiny, než jsme v tom mumraji naše muže našly, a ještě o něco déle, než přijela Jean McVeighová sama bez dětí. Scotty několikrát vyšel ven, aby se po ní podíval, ale nakonec jsme ji objevili uvnitř právě ve chvíli, kdy srdnatě odrážela očividně nepříjemné návrhy– o jejichž obsahu nebylo pochyb – zrzavého policejního nováčka, v němž přemíra alkoholu zažehla mohutný plamen vášně a milostného poblouznění.

Poté, co jsme ji vysvobodili ze spárů roztouženého mladíka, Jean málem pukla smíchy. „To bylo poprvé, kdy mě někdo dobýval coby zralou ženu,“ zajásala. „To se musí zapít.“

„Ještě jednou to zkusí a uzemním ho,“ prohlásil její muž nasupeně a vůbec nesdílel všeobecné veselí.

„No tak, Scotty,“ poplácal ho Jack po ramenou, v očích čertovské plamínky. „Myslel jsem, že ti dělá dobře mít doma ženskou, po které ostatní chlapi šílí. A co chceš, nakonec se k tobě vrátila, no ne?“

„A docela se jí divím,“ přisadila si Petra s uličnickým úsměvem na rtech.“Byl tak sladkej, co říkáš, Chris?“ Ale vzápětí se ode mne obrátila k Rayovi, jehož oči ji zcela nepokrytě hltaly a pohled plný touhy naznačoval jediné: kdybys věděla, jak tě chci.

Nebylo těžké vycítit oheň vášně, který mezi nimi plál, a mě okamžitě napadlo, jestli ostatní lidé pozorují při takových příležitostech na veřejnosti podobné záblesky a jiskření i mezi mnou a Jackem. To když se zapomenu a bezelstně odhalím momentální rozpoložení své mysli.

Ray se přitiskl těsně k Petře a položil jí paži kolem ramen. Byla vysoká, a když k němu otočila hlavu, polibek, který logicky následoval, jim nedělal žádné problémy. Odvrátila jsem se, protože jsem ucítila, jak mě Jack vzal za ruku. A vtom jsem si všimla Jean: její oči upřeně hleděly na zamilovaný pár, ve tváři spokojený výraz, jako by sledovala výsledek svého vlastního dohazovačského úsilí, což, jak jsem věděla, rozhodně nebyl tento případ.

„Nepůjdem se pozdravit se známými?“ navrhl Jack a už mě táhl pryč od naší skupinky do modrozeleného kypícího moře.

„Kde ty máš svou zelenou?“ zeptala jsem se, když jsme se s obtížemi prodírali napříč obrovským přelidněným molem.

„Vezmu si ji, až se budu převlékat.“

Pronikali jsme do středu rozjásaných hloučků a vzápětí se z nich zase vynořovali, některé skupinky neočekávaně začínaly zpívat a jiné, už ne tak neočekávaně, vybuchovaly nevázaným hurónským smíchem. Tady jsme narazili na starého kamaráda z akademie, tam zase na kolegu, který s Jackem pracoval na posledním okrsku.

Většina měla po boku své manželky, někteří si vyšli sami nebo byli doprovázeni přítelkyněmi. Všichni svorně však nechávali volný průchod svým bujarým náladám a stavu euforie nehledě na to, s kým se zrovna baví.

Zdrželi jsme se tam pár hodin a pak se vrátili, abychom našli Raye, Scottyho a jejich partnerky. Byli už také přichystáni k odchodu, a tak jsme se společně vydali k místu, kde muži zaparkovali auta. Všichni jsme měli nejdříve namířeno domů, abychom se převlékli, a pak jsme se měli sejít v bytě u Petry, která nás pozvala na večeři. Když jsme procházeli obrovským, jen pro tuto příležitost zřízeným parkovištěm, narazili jsme nejprve na Jackovo auto.

„Dobře, tak ještě jednou,“

připomínala nám Petra.

„V pět. A opozdilce neberem.“

Rozloučili jsme se a nasedli do auta. Jack se rozjel a já sledovala naše přátele, jak kráčejí před námi a pozorně zkoumají dlouhé řady vozů, jako kdyby zapomněli, kam zaparkovali ty své. Jakmile jsme se vymotali z parkoviště ven, do Jackova bytu to už byla jen otázka několika minut.

Dům, kde bydlela Petra, ležel ještě hlouběji v Brooklynu než Jackův.

Jednou se mi svěřila, že v době, kdy se přistěhovala do New Yorku, si sama byt na Manhattanu dovolit nemohla a žádnou spolubydlící nechtěla. V Brooklynu bylo bydlení mnohem levnější a později, když už měla peníze na to, aby si vybrala něco lepšího a blíž do zaměstnání, už si zase čtvrť a své okolí natolik oblíbila, že se rozhodla zůstat.

Odjeli jsme z Brooklyn Heights asi v půl páté a téměř na minutu přesně, když odbíjela celá, jsme vcházeli do dveří Petřina bytu. Jack si pro tuto příležitost oblékl flanelovou košili v nádherném odstínu lesní zeleně a Scotty měl na sobě pléd v barvách skotského královského horského pluku. Ray zvolil kombinaci žluté a hnědé, po zelené ani náznak. Byt ovšem ctil tradici a byl vyzdobený překrásnými zelenými karafiáty a fábory ze slavnosti.

„Všechno, co dnes večer budeme jíst, je zelené,“ oznámila Petra. „A až spolknete poslední sousto, nikdo už po celý příští rok nesmí vzít zelené do úst.“ Položila na stůl tác se zelenými koktejly a zelenými chipsy. Pustili jsme se do hodování.

Muži si začali vyměňovat zážitky z minulých oslav Dne svatého Patrika, dokud nezakročila Jean.

„Mluvte o politice nebo třeba o fotbale. Jen už, prosím vás, nechte té práce.“

„Sakra, o čem se máme bavit, když ne o práci. To tady budeme všichni sedět a mlčet,“ protestoval Ray.

„Ale nebudem. Jen je potřeba si přiznat, že newyorský policejní sbor není pupek světa. Existuje spousta dalších důležitých věcí.“

„Kde?“ zeptal se jí manžel a se zmateným výrazem ve tváři se rozhlížel na všechny strany.

„Však ty dobře víš, Scotty,“

odpověděla se smíchem.

Jean má pravdu,“ vložila se do debaty Petra. „Já mám zajímavou práci, Chris taky a ani jedna z nás nenosí zbraň. V podstatě je to jen čirá náhoda, že obě známe muže, co ji nosí.“

„Šťastná náhoda, že jo, děvčata?“

opravil ji Ray a sladce se usmíval.

„Šťastná pro vás, miláčku,“ vrátila mu narážku Petra stejně tak něžně.

Vstala jsem a odešla na toaletu.

Ačkoli se byt nacházel ve staré budově, Petra ho dokázala svými nápaditými zásahy a úpravami změnit k nepoznání. Stěny v obývacím pokoji byly polepeny jakousi hrubě tkanou látkou, po důkladném očištění a kompletním přelakování podlah znovu vynikl složitý vzorek dubových parket a způsob, jakým byla řešena okna, ani nedokážu dokonale popsat; všechno dohromady působilo zároveň exoticky a pohodlně. Co se mi ale líbilo nejvíc, byla sbírka košíků, řezbářských prací a malovaných talířů. Připomínala jednotlivá místa, která Petra na svých cestách po světě navštívila. Jednotlivé kusy byly strategicky a velice důmyslně umístěny kolem celé místnosti tak, aby byl každý dobře vidět a přitom prostor nepůsobil neuspořádaně a přecpaně, ale naopak vzbuzoval v člověku příjemný pocit domácí pohody.

Koupelnu jsem našla na konci krátké chodby mezi dveřmi do dvou ložnic. Ty nalevo byly lehce pootevřené a vzniklou škvírou jsem viděla neustlanou postel. Napravo měla Petra studovnu a otevřené dveře byly zapřené kamennou sochou slona, s níž by sama asi jen stěží pohnula. Dokonce i v koupelně vás hned na první pohled okouzlily dotyky Petřiny bujné fantazie a vytříbeného vkusu. Ve staré zástavbě jste ani nemohli čekat nic jiného než obligátní miniaturní okénko s matným krabatým sklem vestavěné do jedné ze zdí, a tak několik ostrůvků zeleně, tu a tam rozmístěných kolem stěn, bylo rafinovaně naaranžováno tak, aby ani v nejmenším nebránily světlu, které se sem jen s největšími obtížemi dralo. Podlaha, tvořená malými bílými dlaždicemi ve tvaru šestiúhelníků, a letité příslušenství jen potvrzovaly věk budovy. Bílá malba na stěnách a pár proutěných doplňků stejné barvy – každý z nich ozdobený ručně malovanou růží –však přece jen propůjčovaly místnosti alespoň trochu svěží vzhled. Rozhodla jsem se, že požádám Petru o radu s výzdobou svého domu, tedy za předpokladu, že se mi podaří je oba přesvědčit, aby jednou s Rayem vytáhli paty z New Yorku a navštívili mě v Oakwoodu.

Musím přiznat, že co jsem se nastěhovala – a to bylo loni na jaře – mnoho jsem nezměnila z tetiččina nahodilého zařízení bytu, kde se jen po léta kupil majetek.

Když jsem se vrátila do jídelny, Ray zrovna pomáhal Petře sklízet ze stolu, aby se mohl servírovat další chod.

Docela mě ta scénka „ze života pozorného muže“ namíchla. Jednou večer, když jsme byli u něho na návštěvě – tehdy ještě žil se svou první ženou – se během celé večeře ani nehnul a seděl jako pařez, zatímco jeho manželka jen kmitala kolem a musela se o všechno postarat sama. Trvala jsem tehdy na tom, že neodejdeme dřív, dokud jí nepomůžu alespoň umýt nádobí a zhruba uklidit. A dneska – s novou ženou v životě a v posteli – se Ray div nepřetrhl ochotou.

Dokonce i moučník byl zelený –mražený smetanový krém plný ovoce, s mátovou příchutí, ozdobený šlehačkou zbarvenou do zelena, která byla ušlehána doslova jen několik vteřin před tím, než před nás tu lahůdku Petra postavila.

„Jsi úžasná!“ Jeaniny oči obdivem zářily. „Můžeš nám prozradit, jak tohle všechno stihneš a ještě máš čas jít se podívat na průvod?“

„Seznamte se se superženou, vážení,“ pronesl Ray nabubřele. „Je skvělá ve všem.“

Proč jsem toho chlapa neměla ráda?

Jack považoval Raye za svého nejlepšího kamaráda. Neustále se škádlili a dobírali si jeden druhého, co chvíli vybuchla salva nenuceného bezstarostného smíchu.

Když jsem mluvila s Rayem já, choval se rezervovaně, odpovídal lakonicky, s kamennou tváří.

Zřídkakdy se usmál a pokud už se k tomu uvolil, připadalo mi to spíš jako posměšný úšklebek. Určitě to nebylo z toho důvodu, že by vycítil můj odmítavý názor na to, jak vyřešil svou manželskou situaci; jednal se mnou úplně stejně, i když ještě se svou ženou žil. Se Scottym jsem vycházela výborně. Přeháněla jsem to se srdečností nebo jsem se naopak snažila málo? Možná mu vadila má klášterní minulost. Prostě jsem tomu nemohla přijít na kloub, ale s Jackem jsem o tom nikdy nemluvila. Jedna věc ale byla naprosto jistá; s Rayem Hansenem jsem se cítila nepříjemně a dnešní večer nebyl výjimkou.

„Chceš už jít?“ zašeptal mi Jack do ucha.

Po kávě a moučníku jsme se přesunuli do obýváku a Jack teď seděl na pohovce vedle mne.

„Asi jo.“

Stiskl mi ruku a vstal. „Tak, přátelé, všechno jednou končí a já zítra musím do práce.“

„Já taky,“ přidal se Scotty, vstávaje ze židle. „Půjdem domů, miláčku?“

„Ne tak rychle,“ ozvala se Petra.

Vmžiku zmizela v kuchyni a vzápětí se objevila se zelenými dárkovými taštičkami a každému z nás jednu podala.

Uvnitř byly sváteční koláčky a v umělé hmotě zalitý čtyřlístek.

„Petro, ty jsi úžasná,“ poděkovala jí Jean a vykouzlila na tváři upřímný zářivý úsměv. „Zamlouvám si tě na pořádání příští narozeninové párty pro naše děti.“

„Ona ale není na prodej,“ vmísil se do rozhovoru Ray.

Stál vedle ní, a když mluvil, jemně jí odhrnoval vlasy z ramen. V tom gestu bylo cosi majetnického i vzrušujícího zároveň. Uvědomila jsem si, že vlastně každé jeho gesto nabízelo sexuální podtext. Ne že by to byla moje věc, ale zajímalo mě, jestli základ jejich vztahu spočíval ve vzájemné lásce a citové náklonnosti, anebo zda se jednalo o akt čistě fyzický.

Popřáli jsme oběma dobrou noc a já nezapomněla poděkovat Petře za skvělé pohoštění a znovu jí pochválit byt. Stáli jsme na chodbě přede dveřmi. Jack přivolal výtah, zatímco McVeighovi se ještě loučili s Rayem a Petrou. Přišli právě v okamžiku, kdy kabina výtahu poslušně zastavila a automatické zasouvací dveře se pomalu otevřely.

„Tak kam vyrazíme teď?“ prohodil vyzývavě Scotty cestou dolů.

„Domů,“ opáčil Jack.

„Ale no tak. Ještě je brzy. Znám tady jeden podnik, o kterým vy zaručeně nemáte ani tušení. A jistě uznáte, že by bylo nefér mít před kamarády takové tajemství.

Co ty na to, kámo?“

„Jak je to daleko?“

„Co bys kamenem dohodil a zbytek došel. Bez starosti, je to kousek odtud, v mým revíru, Gillens Crossroads.

Hned vedle je takový malý parkoviště, kde mužem nechat auta.

Když tam pojedeš, dostane se ti velké cti.“

Výtah zastavil v přízemí. Vystoupili jsme a kráčeli opuštěným vestibulem ke vchodovým dveřím.

„O čem to mluvíš?“

„Postřeh, kámo!“

Jack se na Scottyho tázavě otočil a reflexivně zvedl ruku, protože vzduchem k němu cosi letělo. „Co je to?“

„Klíčky od auta snů!“

„No počkej, Scotty. Co to má znamenat?“

„BMW, lehce ojetý, ale lepší než nový. Zaparkovaný tady vpravo.

Dej mi svý klíče, pojedu první.“

„Kolik jsi za tu káru dal?“

„Nikdy neprozrazuju svý zdroje.

Prostě výhodná koupě.

Jack mu hodil klíče přes naše hlavy.

Spolu s Jean jsme celou situaci ohodnotily chápavými úsměvy.

„Copak nevydržíš bez toho svýho rajónu ani o víkendu?“ snažila se Jean odmítnout manželův nápad.

„Holky, dělají tam takovou irskou kávu, jakou jste v životě neochutnaly,“ vzal nás Scotty kolem ramen.

„Uvařím si doma radši obyčejnou,“

trvala na svém Jean. „Doufám, že děti jsou v pořádku.“

„Jsou s maminkou? Jsou. A kdy se jim něco stalo, když byly u maminky? Nikdy!“

„Tak pojďte, lidi, na chvíli se tam podíváme,“ ukončil Jack počínající manželskou rozmíšku.

·

2

Když jsme šli dolů ulicí, smála jsem se na celé kolo.

„Tys přebrala, miláčku,“ podíval se na mne Jack a přivinul mě k sobě.

„Ale ne! Jen se skvěle bavím.“

„To je celý Scotty.“ Zastavil u auta, odemkl dveře a já vklouzla dovnitř.

Usadil se za volantem, a než otočil klíčkem, chvíli si se zájmem prohlížel palubní desku. „Scotty a jeho auta,“ pronesl do hluku motoru, když vjížděl na ulici. O blok dál už na nás čekalo Jackovo auto, a jak jsme se blížili, Scotty na nás zamával a vyrazil.

Cesta trvala déle, než jsme očekávali, což Jacka, jak mě ujistil, vůbec nepřekvapilo.

„Opravdu si teď připadáš jako ve snu?“ zajímalo mě.

„Je to dobrý auto.“

„Nezní to zrovna nadšeně.“

„Ten chlap je úplnej cvok. Krásnej cvok, ale cvok.“

„Tak už přiznej barvu. Chtěl bys takový k narozeninám nebo ne?“

„Asi dvacátý narozeniny ode dneška. Platí?“

„Začnu šetřit. Co to tam dělá?“

„Asi hledá brzdu. No tak, Scotty!

Nech mi ho ještě chvíli!“

Sledovali jsme Scottyho slepě, aniž bychom tušili, kam jede. Několikrát jsme čekali za ním na křižovatce, zatímco se ti dva zřejmě rozhodovali, kam zatočit, kterou cestou se dát.

„Ty nemáš Raye moc ráda, že ne?“

ozval se náhle Jack.

Ta otázka, skutečnost, že o tom ví, mě zastihly absolutně nepřipravenou. Zapomněla jsem, že čtení v lidských duších je součástí jeho práce, součástí jeho osobnosti.

„Nemám ho nerada,“ odpověděla jsem diplomaticky.

„Je těžké ho poznat, ale když se ti to podaří, je to kamarád na celý život.“

„Rozumím ti.“

„Pokusíš se o to?“

„Spolehni se. Určitě!“

„Věděl jsem to.“

Slibované parkoviště leželo pár desítek metrů pod Gillens Crossroads v bloku nízkých cihlových domů, v nichž se nalézala spousta rozmanitých malých obchůdků. Vraceli jsme se pěšky k baru a muži opět začali mluvit o autech. Uvnitř se nám dostalo uvítání, jako bychom patřili k místní smetánce, Scotty se očividně stal čestným členem Gillenovy rodiny.

Posadili nás k malému stolku kousek od baru, bohudíky dost daleko od hlučné skupinky podnapilých zpěváků. Všichni měli na sobě saka v nejrůznějších odstínech zelené.

Objednali jsme si opěvovanou irskou kávu. Všechno ze mne spadlo a byla jsem daleko uvolněnější než během celého dne. S

McVeighovými jsem se cítila jako součást společnosti, kdežto s Rayem jsem si připadala jako pod drobnohledem.

„Ježíši, už jsem se nemohl dočkat, až odtamtud vypadneme,“ začal Scotty. „Moc nechybělo a udělal by jí to před námi.“

„Scotty!“ okřikla ho Jean. Pak dodala: „Prostě jsou čerstvě zamilovaný.“

„Těm nejde o lásku, ale o sex!

Copak jste ho neviděli?

Pořád ji jen poplácává a oštipuje.“

„Je v tom něco víc,“ prohlásila jsem v téměř úzkostlivé snaze zastat se Raye kvůli Jackovi. „Zdá se mi, že spolu mají pěkný vztah. Dělají, co si na očích vidí, pomáhají si.“

„Viděli jste ho někdy, aby třeba jen pohnul prstem pro Betsy?“ Otázka byla adresována všem.

„Nech ho na pokoji, Scotty,“

uklidňoval ho Jack. „Má to teď těžký.“

„A Betsy taky.“ Jean vypadala ustaraně. „Hodně těžký.“

Nad přinesenou kávou jsme změnili téma. Všichni jsme se shodli na tom, že Scotty vůbec nepřeháněl, když tvrdil, jak je vynikající, a razili jsme si cestu vysokým nadýchaným kopcem šlehačky k lahodné černé tekutině.

Usrkávali jsme a Scotty začal vyprávět o svém rajónu. „Měl jsem fakt štěstí,“ pokýval hlavou. „Jsou tu nejpříjemnější lidi na světě. Staří Gillenovi jsou solí téhle země.

Paní, co vede prádelnu dole v ulici, má šest dětí a vychovává je sama.

Nikdy by nevzala navíc ani niklák, který by si nevydělala! Na opačném konci rajónu vlastní jedna korejská rodina smíšené zboží. Ti snad ani nespí.

Zařídili si obchod v takový ruině na spadnutí a běžte se tam podívat dneska. Co to jen muselo stát peněz a dřiny, než dali ten barák takhle do kupy.“

„Nevěřili byste, co pro ty lidi tady Scotty udělal,“ promluvila Jean.

„Doslova je vzal za ruku, dovedl na úřad a ukázal jim, jak získat různá povolení. Donutil inspektory, aby sem přišli. Tenhle rajón je jeho skutečný život. My doma jsme pro něho jen jídlo a teplá postel.“

Pronesla to ovšem s hrdostí a bylo vidět, že je na svého muže nesmírně pyšná.

„Někdo to dělat musí,“ bránil se Scotty. „Jsou to skvělí lidé.“

„Polda roku – lidumil. Hele, měli bysme vypadnout,“ uslyšela jsem Jacka jakoby zpovzdálí. „Chris už tady pochrupuje.“

Jeho hlas mě vrátil z rozhraní spánku zpět do stavu alespoň částečné bdělosti. Strčila jsem ruce do rukávů od kabátu a ovinula si ho těsně kolem těla.

„V pořádku?“ zeptal se Jack.

„Mm – hmm.“

Když jsme cestou ven míjeli skupinu rozjařených mužů v zelených sakách, jejichž neutuchající energie a vytrvalost byly v naprostém kontrastu s mým momentálním stavem, zaslechli jsme několik halasných a srdečných přání dobré noci.

„Venku pěkně mrzne,“ oznamoval nám Scotty. „Počkejte tady, holky.

My sem pro vás přijedeme.“

Neprotestovala jsem. Vyšli ze dveří a zabočili směrem k parkovišti.

Třela jsem si spánky konečky prstů v naději, že mě to snad probudí.

„Vypadáš dost unaveně, Chris,“

podotkla Jean.

„Myslím, že pořád patřím spíš k ranním ptáčatům.“

„A to si představ, že Scotty zítra dělá od čtyř do dvanácti.“

„To auto je nádherný, Jean.“

„Můj muž,“ pronesla zasněně a usmála se. „Kluci a jejich hračky.“

Současně se slovem „hračky“ se kdesi venku ozvala rána. A pak další. Zmateně jsme pohlédly jedna na druhou. Jean vystrašeně polkla.

„Vystřely,“ řekla. „Z pistole,“

dodala jsem.

„Ach bože!“ vypravila ze sebe přidušeným hlasem, jako by tušila, jaká tragédie se právě stala.

Otevřela jsem dveře a vyběhly jsme ven. Jediná myšlenka, na kterou jsem se v té chvíli dokázala soustředit, která mi pulzovala hlavou jako zběsilá, byl Jack. Jack!

Prosím, ať to není Jack! Mrazivý vítr nás šlehal do tváří.

Oči mi slzely, skoro nic jsem neviděla. Padl třetí výstřel a vzápětí se ozvalo kvílení pneumatik. Nějaké auto se zhasnutými světly vyrazilo na ulici, zabočilo směrem od nás a šílenou rychlostí uhánělo pryč. Jakmile jsme doběhly na parkoviště, Jean začala ječet: „Scotty! Scotty!“

Zatímco já svůj nářek dusila v sobě.

Uviděla jsem Jacka první a zavolala na něho. Zrovna schovával pistoli zpátky do pouzdra a v běhu zakřičel: „Leží tam Scotty! Dostal to!“ Klekl si do uličky mezi dvě auta.

Jean se naklonila dopředu a zoufale opakovala jméno svého muže.

„Odveď ji odtud, Chris!“ otočil se na mne Jack. „Vraťte se zpátky do baru a zavolej na číslo 911. Nahlas jim střelbu na ulici a zraněného policistu.“

Svlékl si kabát, rychle ho smotal a položil ho Scottymu pod hlavu.

Sundala jsem i svůj vlastní a přehodila ho přes Scottyho tělo.

„Musíš ho udržovat v teple,“

upozornila jsem ho, jako bych byla kdovíjaká odbornice v poskytování první pomoci.

Jean byla pološílená strachem a plačtivě úpěla, jako zraněné zvíře.

„Scotty! Neumírej mi, Scotty!“

„Chris, řekl jsem ti, abys ji odtud okamžitě odvedla,“ zařval Jack.

Vzala jsem ji za ruku a snažila se ji odtáhnout pryč.

Barman mi podal telefon. Vytáčela jsem číslo a druhou rukou současně držela Jean, aby nikam neutekla.

Všechna nepsaná pravidla právě teď opět potvrdila svou platnost.

Je-li na místě zločinu, kde byl zraněn policista, jeho žena, představuje to vážný problém.

Musíte ji za každou cenu držet stranou, i když je téměř jisté, že její muž právě umírá. Důsledkem toho je, že žádný policista nezemře na chodníku nebo v parku. Dokonce i když se zdá, že je mrtev, když jeho tělo neprojevuje žádné známky života, i v tomto případě je odvezen do nemocnice, kde se ho ujmou doktoři a dělají, co je v jejich silách, a snaží se o zázrak. Teprve až poté, kdy byly vyčerpány veškeré oživovací pokusy a zklamaní bojovníci se smrtí ustanou ve svém marném zápase, je vydáno oficiální prohlášení, že i přes maximální úsilí lékařského týmu policista na operačním sále zemřel.

Sama jsem Scottymu mnoho šancí nedávala. Z pouhého letmého pohledu na jeho zkrvavené tělo, bezvládně ležící na studeném asfaltu, se mi udělalo špatně. Celá jsem se roztřásla a na vině zdaleka nebyl jen mrazivý vzduch kolem.

Seděla jsem a držela Jean. Úplně ztichla, jednou rukou křečovitě svírala mou, oči měla nepřítomně upřené kamsi do prostoru. Sirény, které se ozvaly téměř okamžitě po tom, co jsem zavěsila, už nyní kvílely docela blízko.

„Odvezou ho do nemocnice,“

snažila jsem se ji utěšit.

Ani nepřikývla. V zrcadle za barem se mihnul odraz blikajícího majáčku.

Seděly jsme v tichosti několik minut. Náš večerní hostitel se snažil udržovat hlouček zvědavců v patřičné vzdálenosti od nás a pokud možno v klidu. Kdykoli k nám obrátil hlavu, jeho tvář se zdála zachmuřenější.

Konečně se otevřely dveře a do místnosti vstoupili dva mladí uniformovaní policisté.

„Paní McVeighová?“ promluvil jeden z nich, hledě směrem k nám.

Vstaly jsme a on nám vykročil naproti. Nic bych za to nedala, že to bylo poprvé, co se ocitl v tak vážné situaci, a jistě si přál, aby byl kdekoli jinde na zeměkouli, jen ne tady.

„Je v pořádku?“ zeptala se Jean téměř šeptem a prosebně na něho upřela oči, jako by on – mladý a nezkušený zajíc – byl v této chvíli jediný, kdo ještě mohl zvrátit neúprosný osud.

„Vašeho muže teď naložili do sanitky, paní. Odvezeme vás za ním do nemocnice.“ Nic neříkající neutrální odpověď. Neměl v popisu práce přinášet osudové zprávy.

Vyšly jsme ven. Modrobílé policejní auto parkovalo u obrubníku. Když jsem nastupovala, přispěchal k nám druhý z policistů a podával mi kabát. Poděkovala jsem mu a vděčně se do něho zachumlala.

Byl nesnesitelný mráz.

Když jsme míjeli parkoviště, hledala jsem očima Jacka.

Stál skoro na stejném místě, kde jsme ho opustily, kousek od řady zaparkovaných aut, a hovořil s nějakým mužem, odhadovala bych starším než on. Oba se tvářili velice vážně. V příští vteřině se mi ztratili z dohledu.

„Každý přece Scottyho miluje,“

naříkala Jean. „Každý.“

Držela jsem ji pevně za ruku a cítila jsem, jak se mi po tvářích kutálejí slzy.

·

Odvezli nás do Kings County Hospital. Je to jedno z míst-jednou mi o něm Jack vyprávěl – do jejichž péče policisté vždy svěřují své zraněné kolegy a kamarády. Na Manhattanu to je Bellevue. Personál na pohotovostních odděleních obou nemocnic má při záchranách životů policistů pozoruhodnou úspěšnost, čímž si vybudoval neochvějnou reputaci. Jeden z důvodů mimořádné snahy těchto lékařských týmů patrně tkví také v tom, že se daleko častěji než kolegové z jiných nemocnic setkávají v praxi s mnohdy otřesnými důsledky pouličního násilí. Je všeobecně známo, že zraněného policistu kolegové obyčejně co nejrychleji naloží do služebního vozu a raději ho sami dopraví do jedné z těchto nemocnic, než aby čekali na příjezd sanitky, která by ho mohla odvézt jinam.

Dnes večer ale bohužel vůbec nezáleželo na tom, do které nemocnice se Scotty dostane. Jean vytáhla telefon a zatímco jsme čekaly, zavolala matce. Kdosi nám ochotně přinesl horkou kávu a sestřičky nabízely Jean všechno, co je napadlo, jen aby se cítila pohodlněji. Nakonec se objevil doktor, doprovázený policejním kaplanem a kapitánem v uniformě.

Přistoupili k Jean a doktor se ujal toho nejtěžšího úkolu: „Paní McVeighová, je mi velice líto, ale musím vám oznámit, že váš manžel zemřel.“

Jack se objevil právě v okamžiku, kdy jsme se chystaly odjet domů.

Objal Jean a já se raději odvrátila.

Zdálo se, že se všude kolem zčistajasna shluklo podezřele mnoho lidí, muži a pár žen, v uniformách i civilu. Napadlo mě, že touto dobou už je celý případ jistě znovu a znovu přetřásán ve zprávách a nepochybně se zastaví Scottyho přátelé spolu s jeho kolegy, kteří možná budou nabízet svou krev.

„Musím zavolat Rayovi,“ uslyšela jsem někde blízko Jacka. Vydal se chodbou hledat telefonní automat.

Zatímco byl pryč, několik mužů postávajících před čekárnou vešlo dovnitř a dalo se do řeči s Jean.

Připadalo mi, že vůbec nechápe, co jí povídají, přesto několikrát pokývala hlavou a zašeptala: „Děkuju.“

„Chytil jsem ho,“ hlásil mi udýchaný Jack.

„Jestli chcete, můžu vás teď vzít domů, paní,“ nabídl se jeden z policistů, kteří nás do nemocnice dovezli.

„Děkuju.“

Směstnali jsme se všichni do jednoho auta, Jean seděla vzadu mezi mnou a Jackem.

„Pověz mi, co se stalo?“ promluvila dutým hlasem.

„Teď ne, Jean.“

„Byl jsi u toho, Jacku!“ trvala na svém Jean. „Chci to vědět a chci, abys mi to řekl ty. Teď!“

Zhluboka se nadechl. „Stálo tam zaparkované auto.

Úplně vzadu, předkem do ulice, právě mezi těmi dvěma řadami aut.

Nevšiml jsem si ho a pak už bylo moc pozdě. Mělo zhasnutá světla a muselo se rozjet právě v okamžiku, kdy jsem otevíral dveře.“

„Čekal tam na Scottyho.“

„Určitě. Měl jsem klíč v zámku, když jsem uslyšel první výstřel. Nic jsem neviděl, protože mý auto stálo nalevo, Scotty byl vpravo a auto toho vraha mezi náma.“

„Slyšela jsem tři výstřely,“ namítla Jean.

„Ten poslední vyšel z mé pistole, ale trefil jsem jen zadek ujíždějícího auta. První rána, kterou jsem kdy vypálil.“

Zamrazilo mě.

Jean položila ruku na Jackovu paži.

„Odeberou ti zbraň?“

„Už jsem ji odevzdal kapitánovi, co měl službu.“

·

Policejní auto zastavilo nejprve u domu Jeaniny matky, který stál jen několik bloků od bytu, kde bydlela Petra.

Doprovodila jsem ji až ke vchodovým dveřím a pár minut tam s ní čekala. Nezáviděla jsem jí ráno, až se probudí děti na snídani.

Ale zdálo se, že její matka má vše pod kontrolou, naznačila mi, že můžu odejít.

Řidič nás pak odvezl zpět na parkoviště, kde stálo Jackovo auto a kde to všechno začalo. Byl tam Ray Hansen, strnulý osamocený stín kousek od plastové pásky vymezující místo činu. Upřeně hleděl na obrys těla svého přítele vyznačený bílou barvou na asfaltu.

Výjezdová vyšetřovací skupina už odjela a spolu s ní pravděpodobně i televizní štáb. Pouze jediný strážník obcházel celý ohraničený prostor a dohlížel na to, aby nikdo nepovolaný nevnikl na místo vraždy, dokud nebude proveden nezbytný podrobný průzkum za denního světla. Bez zářivých světel se všude opět rozhostila tma. BMW

bylo pryč, stejně jako většina ostatních vozů, které tam předtím parkovaly. Jackovo auto jako jediné se vyjímalo v levé části prostranství.

„Ukaž mi, kde se to stalo,“ ozval se Ray, když jsme k němu došli.

Sledovala jsem, jak kráčejí do zadní části parkoviště, kde čekalo vrahovo auto. Za okamžik se vrátili.

Slyšela jsem Jacka, jak opakuje základní body a sled událostí; v podstatě totéž, co před chvílí vysvětloval Jean a co, jak jsem předpokládala, vypověděl i vyšetřovatelům, než jsme odjeli do nemocnice.

„Musel stát s klíčema čelem ke dveřím svého auta,“ uvažoval, „protože ani nestačil otevřít. To auto parkovalo předkem ven.“

„Dveře by ho chránily.“

„Přesně tak. Takže střelec musel vyjet směrem dolů v okamžiku, kdy Scotty mezi ta dvě auta vkročil.

Vystřelil jednou – nejspíš ho zasáhl do boku – napočítal do dvou a vypálil podruhé.“

„A trefil ho do prsou.“

„Tak se to asi stalo.“ Jack se obrátil ke mně. „Máš kabát od krve?“

„Jen trochu.“

„Kde je Jean?“

„U matky,“ odpověděl Jack.

„To nedává smysl. Před pár dny jsme spolu byli na pivě. Nezdálo se, že by ho něco trápilo, že by se něčeho bál. Tvrdil, že se mu daří skvěle a prožívá nejlepší chvíle svýho života. Kdyby to bylo na něm, snad by se do svýho rajónu odstěhoval. Bože, jak ten miloval tuhle práci.“

„A nikdy nezastřelíš policajta před očima jeho rodiny.“

„Leda bys byl všivej bastard,“

rozlítil se Ray. „A nebo tě to prostě nezajímá,“ dodal.

„Odvezu Chris domů.“

„Promluvíme si zítra.“

Nastoupili jsme do auta a Jack nastartoval. Když jsme vyjížděli na ulici, ohlédla jsem se a uviděla Raye Hansena, jak znovu nevěřícně hledí k místu, kde tělo jeho přítele již mnoho dlouhých minut neleželo.

Doma Jack ze všeho nejdřív strhl z kotníku prázdné pouzdro na pistoli a vztekle jím mrštil do kouta kuchyně.

Bylo to poprvé od chvíle, co jsme se seznámili, kdy jsem ho neviděla, aby pečlivě odložil svou zbraň, jakmile vstoupil do bytu. Stejně tak jsem během naší krátké známosti nikdy nezažila, aby se venku pohyboval neozbrojen, jak tomu bylo v posledních několika hodinách.

„Proč ti odebrali zbraň?“

„Aby ji prověřili a také proto, že v té situaci jsem neměl střílet.“

Ta věta mi doslova vyrazila dech.

Únavou se mi točila hlava, byla jsem zmatená. Že bych špatně slyšela?

„Střelec už nikoho neohrožoval. Byl to vlastně jen prchající podezřelý.

To, co jsem udělal, bylo proti předpisům.“

„Právě zastřelil policistu,“

protestovala jsem s důrazem, který nemohl přeslechnout.

„Ale už přestal útočit a odjížděl z místa činu. V tom okamžiku už nikoho neohrožoval.“

„Budeš z toho mít problémy?“

„Snad ne.“ Přinutil se k chabému úsměvu.

Než mi pověsil kabát do skříně, pozorně prohlédl skvrny na podšívce. Nebyly nijak veliké, ale představa, že je uvidím pokaždé, když se budu oblékat nebo svlékat, se mi ani trochu nezamlouvala.

„Cos myslel tím, že nikdy nenapadneš policajta, když je s rodinou?“

„Vím, že to zní šíleně, ale představ si, že existuje něco jako nepsaná pravidla o zabíjení policajtů. Jedno z nich praví, že když je s ním někdo z rodiny, akce se odloží.

Počkáš si a provedeš to, až když je ve službě nebo někde sám.“

„Protokolární vraždění policajtů.“

Nedbale jsem kolem sebe odhazovala části oblečení, s prvním ranním rozbřeskem mi rychle docházela poslední zásoba energie.

Jack se naklonil nad židli a zvedl z opěradla mé hnědé kalhoty, které se tam zachytily, obrátil je vzhůru nohama, protřepal a pak je pečlivě uhladil a složil. Když jsem si toho všimla a uvědomila si, s jakou láskou a samozřejmostí tuhle nepatrnou pozornost udělal, vehnalo mi to do očí slzy.

Přešel ke mně a něžně mě objal, a mně se v té chvíli vybavil v mysli obraz Jean McVeighové, jak stojí na chodníku se synkem na ramenou, oba pozorně sledují procházející rozjásaný průvod na Den svatého Patrika a hledají spolu tatínka.

„Pojď spát, miláčku,“ zašeptal mi Jack do ucha. „Musíme tenhle den vyhnat z hlavy.“

·

3

Byly toho plné noviny, zprávy o vraždě vysílala každá televizní stanice, každé rádio. V pondělí jsem zůstala v Brooklynu a zatelefonovala svému občasnému zaměstnavateli, advokátovi Arnoldu Goldovi, abych se omluvila, že nebudu pár dní k dosažení. Během dopoledne jsem zašla na Scottyho okrsek, abych poskytla výpověď k událostem minulého dne.

Odpoledne jsem pak odvezla Jean s dětmi zpátky do Queensu. Zastavilo se pár sousedek a manželky některých Scottyho kolegů, aby jí nabídly pomoc. Vyznaly se. Jedna z nich byla sama vdova po policistovi. Dveře si tam podávali policejní úředníci a zástupci dobročinného svazu strážníků.

Dokonce i v případě smrti existují předepsaná policejní pravidla a povinnosti, která se musí dodržet.

Než jsem odešla, objevil se také Jack.

„Tos nemusel, Jacku!“ uvítala ho Jean o poznání živěji, jakmile ho spatřila ve dveřích. „Byla to pro tebe zajížďka.“ Jeho návštěva ji ale očividně potěšila.

Posadili jsme se v kuchyni za stůl a já všem nalila do šálků kávu z konvice, kterou jsme po celý den průběžně dolévaly.

„Našlo se vrahovo auto,“ začal Jack. „V Brooklynu, pár mil odtamtud.“ Nemusel zdůrazňovat odkud. „V kufru je díra po kulce a balistici zkoumají, jestli pochází z mé zbraně.“

„Oni našli i kulku?“ zajímala se Jean.

„V polstrování zadního sedadla. To auto bylo kradené. Majitel nahlásil ztrátu dneska ráno kolem osmé.“

„Znají čas, kdy ho ukradli?“ zeptala jsem se.

„Ten muž tvrdí, že ho zaparkoval v pátek v noci na jednom odlehlém místě s tím, že ho tam nechá celý víkend. Dneska ráno tam pro něj šel, ale auto nikde. Prošel prý všechny okolní ulice křížem krážem a hledal ho, než zavolal na policii.“

„Někdo si Scottyho smrt opravdu hodně přál,“ podotkla Jean.

Jack přikývl.

„Proč, Jacku?“

„Nevím. Nikdo to neví. Žádný drby, žádná udání, žádný neoficiální dohady, nikdo nespekuluje. Prostě nic.“

„Scotty sloužil v tomhle rajónu něco přes rok,“ vzpomínala smutně Jean.

„Pohladil děcka po vlasech, často klábosil s majiteli obchůdků, zašel i na setkání sdružení rodičů a učitelů nebo na schůzi okrskové rady.

Opravdu se o ty lidi staral, záleželo mu na nich, Jacku. Jestli mezi nima došlo k nějaký levárně, určitě o tom nic nevěděl.“

„Chytíme ho, Jean! Prohlížejí to auto centimetr po centimetru, aby našli stopy. Na tom případu dělá celý město.“

„Já vím.“

Byl unavený a vyčerpaný. Kávu sotva ochutnal a odsunul ji stranou.

Řekla bych, že mu dnes nechutnalo vůbec nic. „Podívej, Jean. Možná ti přijde nějaká finanční náhrada nebo výpomoc, protože Scotty patřil mezi válečné veterány. Tahle práce počítá s podporou rodině.

Nevíš, kde měl uložené služební a propouštěcí papíry?“

„Nahoře je krabice plná lejster.

Podívám se po nich.“

„Kdybys cokoli potřebovala, stačí říct.“

„Jsi hodný.“

Vstal, ještě jednou si lokl kávy a odešel do kuchyně ke dřezu, aby tam vypláchl hrneček.

„Jeď domů, Chris,“ pobízela mě Jean. „Zatím všechno zvládám.“

Rozloučila jsem se s dětmi a také s ženami, co jí pomáhaly. Když jsem si před zrcadlem upravovala kabát, Jean mi podala papírovou tašku.

„Jen taková skromná večeře,“

usmála se. „Alespoň nebudeš muset dnes večer vařit.“

Objaly jsme se a Jean políbila Jacka na tvář. Odešli jsme spolu.

„Dneska jsem byl oficiálně řečeno na pohovoru, jinými slovy na koberečku,“ oznámil mi venku.

„Zavolali mě do kanceláře kapitána.

Choval se velice příjemně a velice přísně. ‚Chápu, proč jste to udělal, ale ať už se to nikdy neopakuje!‘ V

tomhle duchu probíhala celá debata.“

„Sám by se zachoval stejně.“

„Jeden z důvodů, proč to pro mne nebude mít žádné následky; ani v podobě služebního záznamu do osobních materiálů, ani nepříjemného výletu do Poplar street spojeného s návštěvou útvaru pro vnitřní záležitosti.“

O téhle možnosti jsem vůbec neuvažovala. Pro mne byl ten výstřel zcela na místě: naprosto pochopitelná reakce na vzniklou situaci. „Jsem ráda, že to takhle skončilo.“

„Ze Scottyho těla vyndali dvě kulky,“ změnil téma.

„Byly vypáleny ze čtyřiačtyřicítky.

První zasáhla rameno. Zabila ho až ta druhá.“

„A nikdo neví proč.“

„Ani tušení. Ani náznak. Není to můj případ, ale obvolal jsem všechny, o nichž vím, že Scottyho znali, a nezjistil jsem vůbec nic.“

„Možná se odpověď skrývá v jeho rajónu. Byl to jeho život. Mohla to být i jeho smrt.“

„Chris, poslali tam armádu lidí a ti mluví se vším, co se hýbe. Nic bych za to nedal, že se vyptávají i koček a psů na ulici.“

Napadlo mě, že Scotty ani nemusel nic špatného udělat. New York přerostl v ohromný konglomerát čtvrtí a spoustu jiných daleko menších sektorů a okrsků, každý reprezentovaný starousedlíky a nově příchozími, s úžasnou změtí ras a s nepřebernou směsicí různých jazyků.

A dokonce i ve skupině lidí mluvících stejným jazykem často docházelo k nepřátelským potyčkám založeným například na národnostní nesnášenlivosti. V některých částech města se zášť a zloba předávaly z generace na generaci; synové pokračovali v často nesmyslných bitvách svých otců.

Bublající hrnec, o němž starší lidé hovořili s takovou pýchou, zmrzl a rozpadl se na samostatné oddělené chuchvalce, které do sebe vzájemně narážely a třely se o sebe – a to tím větší silou, čím menší území vzájemně sdílely. Možná se Scotty jen více usmál na příslušníka jedné skupiny a neudělal totéž při setkání s druhou stranou. Možná se stal jen obětním beránkem jejich bratrovražedných válek.

Políbili jsme se na rozloučenou a já odjela domů, zatímco Jack spěchal na právnický kurz do večerní školy.

Příště se uvidíme až na Scottyho pohřbu.

Konal se ve čtvrtek dopoledne.

Zatímco já se posadila v kostele do jedné z lavic, Jack se připojil ke svým kolegům a ostatním členům policejního oddělení, podupávajícím venku v pochmurném deprimujícím chladu.

Pohřeb byl soukromý, pouze pro úzký okruh pozvaných přátel; jeli jsme na hřbitov v Jackově autě a zbytek smutečních hostů se vrátil na okrsek. Když jsme se vrátili zpátky do Queensu, zastavili jsme se v domě McVeighových. Ray s Petrou tam museli dorazit jen chvíli před námi a právě mluvili s Jean.

„Jean nemůže najít Scottyho propouštěcí papíry,“ hlásil Ray okamžitě, jak nás uviděl.

„Nemáte nějakou bezpečnostní schránku?“ zeptal se Jack.

„Měli jsme mít, ale nikdy jsme si žádnou nepořídili.

Všechny papíry – rodné listy dětí a ostatní dokumenty-jsme skladovali v takové kovové krabici. Prošla jsem ji tolikrát, že znám pořadí jednotlivých papírů zpaměti.

Dokonce jsem všechno vysypala na podlahu, ale po tom lejstru jako by se slehla zem.“

„Můžu zavolat na Správu vojenských veteránů,“ nabídl se Jack. „Vzpomeneš si, kdy byl asi propuštěn do civilu? Před šesti, sedmi lety?“

„Ale kdež! Daleko dřív. Dneska už to bude nejmíň jedenáct let.“

,Jedenáct?“ Ray dal najevo svou skepsi překvapivě tvrdě. „No tak, Jean. Přece oba víme, že u policie začal pracovat hned po odchodu z armády.“

„Ne, ne! Pleteš se. Nastoupil do služby v osmnácti nebo devatenácti.

Brali jsme se, když mu bylo čtyřiadvacet a tou dobou už byl nějakou dobu v civilu. Věř mi, kdyby pracoval v armádě ještě po svatbě, musela bych to vědět.“

„Dobrý, dobrý,“ vložil se do začínající rozepře Jack.

„Jen menší nedorozumění. Spojím se se Správou veteránů a uvidíme, co na to oni. Možná by pomohlo, kdybys našla jeho rodný list. Stejně ho budeš potřebovat kvůli sociálnímu pojištění.“

„Zítra tam jedu. Narodil se v Brooklynu. Mám připravený jeho řidičák, kdyby ho potřebovali.“

Po téhle poněkud kostrbaté výměně názorů jsme zcela záměrně změnili téma a další půlhodinku strávili více poslechem než vyprávěním. Už se začínalo smrákat, když jsme se my čtyři zvedli k odchodu.

Ale venku na ztichlé ulici jsme se ještě na pár minut zastavili, abychom si o nečekané nepříjemnosti znovu pohovořili.

„Myslím, že ho ztratila,“ vyslovil se Ray přímo. „Něco mi na tom nesedí.“

„Taky se mi zdá. Zítra ráno se na to mrknu.“

„Můžu odpřísáhnout, že jsem slyšel Scottyho nejmíň tisíckrát opakovat, že od okamžiku, kdy skončil v armádě, neuplynulo víc než pár měsíců a nastoupil k policii.“

„Tys to slyšel. Já jsem to slyšel.“

„Tak o co jí jde?“

„Je jenom zmatená,“ ozvala se Petra smířlivě. „Možná se stalo něco jiného, když mu bylo osmnáct, a ona si to spletla.“

V autě, o pár minut později, se k tomu Jack vrátil.

„Vůbec se mi to nelíbí.“

„Možná Scotty nastoupil k policii o trochu později, než si Jean myslí, a odešel z armády o něco dřív, než vám tvrdil. Možná byl bez práce už víc než rok, ale nechtěl si to připustit.“

„Ale potvrzení o propuštění do civilu chybí! Jestliže máš doma krabici a v ní rodný listy, pak tam propouštěcí papíry uložíš taky.

Všechny důležitý dokumenty svýho života přeci každý přechovává na jednom místě.“

Zajímalo mě, jestli možnost, která se mi právě zrodila v hlavě a začala zaměstnávat mou mysl, napadla i jeho.

„Co když ho z armády vyhodili, Jacku? Propuštění kvůli trestnému činu?“

„Doufám, že ne!“ Bylo jasné, že má po náladě, a po zbytek cesty už o celé věci nepadlo ani slovo. Po příjezdu do jeho bytu jsem si vzala tašku, políbili jsme se na rozloučenou a já se vrátila do Oakwoodu.

Bydlím v malém městečku na Long Islandu v domě, kde předtím žila má teta tak dlouho, kam až mi paměť dovolí dohlédnout. Když loni zemřela, odkázala mi dům na Pine Brook Road a také jediné drahocenné vejce ze svého hnízda, čímž mi svěřila velice zodpovědný úkol, který ale v žádném případě nepokládám za přítěž – mám na mysli tetina jediného syna, Gena. Je v mém věku a známe se prakticky celý život. Je mentálně retardovaný a byl umístěn do skupinového domova pro podobně postižené pacienty, který se nedávno přestěhoval do Oakwoodu, asi míli od mého domu. Teď, když to mám tak blízko, chodím za ním na návštěvy mnohem častěji nebo si ho beru k sobě na noc, pokud má ovšem náladu. Ačkoli maminku bezpochyby citelně postrádá, v novém domově si brzy zvykl a já cítím –jako ostatně vždycky předtím – že naše setkání obohacují život nejen jemu, ale i mně.

Lidé ve městě mě naštěstí přijali mezi sebe. Docházím na schůze městské rady, snažím se zapojovat do diskusí, řešit problémy. Taky už jsem se zúčastnila svého prvního hlasování o školském rozpočtu a podařilo se mi získat pro své názory – podle mého přesvědčení správné a odůvodněné – i skupinku zastupitelů, kteří se svým ano nerozhodně váhali. Spřátelila jsem se tu s několika lidmi; především jsou to McGuiresovi, mí nejbližší sousedé, a Grossovi, ti bydlí o blok dál přes ulici.

Některé z těchto věcí se seběhly rychle, u jiných to trvalo déle.

Přesně jsem si uvědomovala –během těch let, co jsem tetu Meg víceméně pravidelně navštěvovala – že já jsem „ta jeptiška“, která přišla za Margaret Wirthovou. Dnes si zvykám na pocit – mimochodem se mi velice zamlouvá – že jsem Chris Bennettová, kterou všichni znají pro to, jaká je, a ne pro oblečení, které nosívala.

V pátek ráno, poté co jsem se vrátila z pravidelné ranní procházky a vydatně se nasnídala, jsem se posadila k práci, kterou pro mne čas od času měl Arnold Gold; část z toho tvořily korektury článků a zbytek přepisování různých textů.

Arnold mi věnoval vysloužilý počítač s textovým editorem ze své kanceláře, protože si nedávno pořídil nový; nikdy jsem nic podobného nepoužívala a shledávala jsem, že ta mašinka je velice výkonný, užitečný a snadno ovladatelný pomocník. Naproti tomu pro ženy, které Arnold zaměstnával, to byl starý nemoderní krám a všechny do něho tak dlouho hučely, až to vzdal a koupil nový.

Právě jsem ukládala na disk krátkou zprávu, když zazvonil telefon.

„Zjistil jsem něco šílenýho,“ ozval se Jack bez okolků.

„O Scottyho propuštění?“

„On nikdy v armádě nepracoval.

Neexistuje totiž žádný záznam, že by kdy sloužil v nějakém armádním útvaru.“

„Proč by lhal?“

„To mi teda pověz! Ale je to ještě horší!“

„Co tím chceš říct?“

„Před chvílí volala Jean. Vypadá to, že se ztratily veškeré dokumenty, které by potvrzovaly Scottyho narození.“

Naskočila mi husí kůže. „Třeba si spletla rok,“ nadhodila jsem, ale současně si uvědomovala, že Jean by jistě zkusila jiné datum, kdyby s tím prvním neuspěla.

„Tvrdila, že přemluvila jednoho chlapíka, aby všechny záznamy mimořádně pečlivě prozkoumal.

Všichni ji tam znali. Jeho jméno se objevilo ve všech novinách. Musím přiznat, že z toho nemám zrovna nejlepší pocit.“

„Ani já ne,“ dala jsem mu za pravdu. „A co jeho rodiče, Jacku?

Neslyšela jsem, že by se o nich Jean někdy zmínila a na pohřbu asi taky nebyli.“

„Zemřeli už před několika lety.

Alespoň tak nám to Scotty vykládal.

Víš, začínám si znovu vybavovat vše, co kdy o sobě Scotty prozradil, a snažím se o tom přemýšlet.“

„Možná to není dobrý nápad. Byl to člověk, kterého jsi znal a vážil si ho. Pokud z nějakého důvodu lhal o svém věku, místě narození nebo službě v armádě, nemůže ho to v tvých očích od základu změnit.“

„Já se s tím dokážu vyrovnat, ale Jean ne. O té službě jsem jí ani neřekl. Už tak byla dost rozhozená, když mi volala o tom rodném listě.

Dneska odpoledne se chci kvůli tomu sejít s kapitánem. Má přístup ke Scottyho osobním materiálům.“

„Myslíš, že uvedl falešné údaje i na žádosti o místo?“

„Já nevím, co si mám myslet.

Poslouchej, jsem dost pozadu s přípravami do školy. Asi tomu budu muset obětovat víkend, ledaže bych dneska večer a zítra pěkně máknul.

Jak to vidíš v neděli? Když ti brnknu, uděláš si čas, abychom se aspoň na pár hodin sešli?“

„Blázníš?“ zvýšila jsem teatrálně hlas. „V tý době tady budu mít nejspíš nějakýho chlapa. Telefon mi doma skoro nepřestává zvonit.“

„Chápu tě. Tady to není o nic lepší.

Na chodbě stojí řada nahejch ženskejch a všechny jsou celý nedočkavý, až na ně přijde řada.“

Zasmála jsem se. „Hoď jim tam ručník.“

„Neřekl jsem, že jsou mokrý. Chtěl jsem naznačit, že jsou pěkně nažhavený. No, zkusím to do neděle nějak stihnout.“

Dokončila jsem práci a stačila ji poslat dřív, než pošta zavřela. V

sobotu jsem si doma uklidila a udělala nezbytné nákupy. Pak jsem se zastavila u Gena a vzala ho na oběd. Příjemné odpoledne jsme zakončili návštěvou obchodu s miniaturními modely aut. Nechala jsem ho, ať si jedno vybere do své sbírky. Poodstoupila jsem kousek dál a se zalíbením sledovala, jak ho nepřeberné množství značek, tvarů a barev dokonale pohltilo. Bylo úžasné pozorovat, jak se s vážnou tváří rozhoduje mezi několika modely, vzájemně je poměřuje a hodnotí podle kritérií, která pro mne byla španělskou vesnicí. Po dlouhé úvaze vybral sedm favoritů a jejich počet postupně snižoval, až mu zůstaly jen tři a nakonec dva.

Položil je vedle sebe, bok po boku, jezdil s nimi po skleněné desce na stolku, nahoru a dolů po své paži a jeho tvář prozrazovala stoprocentní soustředění a zaujetí touto navýsost důležitou činností. Mnohokrát, když jsem ho takhle viděla, mě napadlo, v jakého člověka by asi vyrostl, kdyby se narodil s normální inteligencí jako většina lidí. Jsem si skoro jista, že by byl chytrý a pohotový, důkladný a pečlivý pracant, prostě přemýšlivý, poctivý člověk.

Nakonec prohlásil: „Beru tohle.“

Usmála jsem se. „Dobrá volba, Gene.“ Sebrala jsem i to druhé a podala obě autíčka muži za pultem.

„Ne,“ upozornil mě Gene. „Jen tohleto.“

„Myslím, že dneska si zasloužíš obě.“

Jeho zářivý úsměv byl odzbrojující.

„Proč?“

Políbila jsem ho na tvář. „Protože vždycky hraješ podle pravidel a jsi ten nejmilejší kluk, co znám.“

Vrátili jsme se zpátky do Greenwillow a má přítomnost Gena už zdaleka tak nezajímala. Jediné, co teď chtěl, bylo pořádně projet nové modely. Nechala jsem ho, ať si to štěstí vychutná.

Jack zavolal v neděli před polednem. „Nechtěla bys za mnou přijet?“

„Určitě.“

„Něco sníme a pak… Však víš, co nám chybí.“

„To zní lákavě! Jacku, neptala jsem se, ale objevilo se něco nového o Scottyho vrahovi?“

„Nic. Vypadá to na práci profesionála.“

„To psali i v novinách.“

„Pokud ten chlap v tom ukradeným autě vůbec nějaké otisky nebo jinou stopu nechal, nikdo je nenašel.“

„A co staré nevyřešené vraždy policajtů? Díval se na to někdo?“

„To je vždycky první věc, kterou dělají. Do případů, jako je tenhle, okamžitě vstupuje zpravodajské a informační oddělení. A jak se to jeví, zatím neobjevili žádný spojení, ale určitě budou pokračovat, například tím, že prověří vraždy, který jsou nějakým způsobem podobný.

Jestli někdo ‚neopisoval‘.“

„Proberem to až u tebe.“

Ale když jsem k němu přijela, k povídání jsme se nedostali. Už uběhl víc jak týden, co jsme se naposled sešli, kdy nad námi ještě nevisel všudypřítomný stín vraždy.

Byl tu i dnes, ale nevšímali jsme si ho a první polibek, který jsme si nedočkavě vyměnili, působil jako roznětka dlouho potlačované vášně a touhy.

„Jak rád tě takhle držím,“ zašeptal Jack a přitiskl mě k sobě způsobem, který dodával pocit příjemného bezpečí a současně byl nevýslovně vzrušující.

Opětovala jsem jeho stisk a rozechvělým tělem se k němu co nejtěsněji přivinula. Pootevřené rty lačně hledaly svůj cíl.

„Nebude ti vadit, když otočíme pořadí; nejdřív zábava a pak jídlo?“

„Vadilo by mi, kdybys na to nepřišel.“

„To se mi nemůže stát. Přece mě znáš, ne?“ zasmál se.

Vzal mě kolem pasu a odešli jsme do ložnice.

Jack je fantastický kuchař. Utěšuje mě, že i já jednou budu, jen co se mu podaří přivést k životu mé odumřelé chuťové buňky, podle jeho názoru zakrnělé patnáctiletým jednotvárným, ale pohodlným stravováním v klášteře. Asi má pravdu. Teprve v poslední době jsem si začala více všímat jednotlivých chutí; vnímala jsem kyselou citrónovou šťávu v salátu, uvědomila jsem si příjemnou chuť skořice, kterou přidával k masu a jejíž vůně vždy prostoupila celý byt.

Posadili jsme se ke stolu asi ve čtyři hodiny, což nám oběma naprosto vyhovovalo; mně zůstalo dost času, abych se v klidu dostala domů, a Jack se zase mohl věnovat své večerní práci. Při jídle mě krátce seznámil s tím, co nového se dověděl o Scottyho vraždě.

Technikům se podařilo vydolovat kulku z Jackovy pistole, která uvízla v konstrukci zadního sedadla ukradeného auta. Krátce nato dostal svou zbraň zpět. Jinak se ve voze nic zajímavého nenašlo. A jelikož majitel auta si jen mlhavě vzpomínal, kolik měl na tachometru najeto kilometrů, bylo prakticky nemožné odhadnout, jakou vzdálenost vrah urazil. Jedna věc ovšem byla zcela jistá; po odchodu z Petřina bytu vrah Scottyho sledoval. Pak se ukryl v autě na parkovišti a počkal, až se vrátí.

„A protože nemohl tušit, že Jean zůstala s tebou pozadu a teprve k parkovišti přicházela, musí tě okamžitě napadnout, že ten člověk byl odhodlán zabít Scottyho právě v tu chvíli a vůbec by mu nevadilo, že jeho žena sedí v autě vedle něho.“

„A to by profesionál nikdy neudělal.“

„Přesně tak. Jenže tenhle chlapík profík je. Dokázal se vloupat do auta, aniž by zanechal jediný škrábanec, nastartoval zkratem v zapalování a – dál nic. Žádná stopa.“

„Takže se jedná o protřelýho zločince, který se vás snaží obalamutit, abyste uvěřili, že máte co do činění s amatérem.“

„Vypadá to tak.“

„Myslíš, že ta vražda může mít souvislost se Scottyho lží o službě v armádě nebo o tom, kde se narodil?“

„Kdo ví?“

„Prověřují to?“

„Těžko říct. Scotty o své minulosti vlastně nikdy nelhal. Ten kapitán má na stole originální soubor Scottyho dotazníků, poslali mu ho faxem z osobního oddělení.

Nikde tam nestojí, že by kdy pracoval pro armádu.“

„Chceš říct, že se nejednalo o nic víc než o siláckou báchorku pro manželku a přátele, která měla ukojit jeho ješitnost?“

„Vyloučit se to nedá.“

„To je ale hrozný,“ zdráhala jsem se uvěřit. „Tolik s Jean cítím. Jako by nebylo dost na tom, že přišla o muže. Teď dokonce ani neví, koho si vlastně vzala.“

„Já jsem ti nikdy nelhal,“ podotkl Jack.

Ta poznámka mě překvapila. „Ani mě to nenapadlo.“

„Jean taky ne.“

Dojedli jsme a společně se pustili do nádobí. Když jsem utírala příbory, zazvonil telefon. Jack zastavil vodu a zvedl sluchátko.

„Jo, ahoj,“ zareagoval poněkud zmateně. „Ne, nikdo.

Učil jsem se… Cože udělali?“

Přestala jsem cinkat příbory a snažila se naslouchat.

„Řekni to ještě jednou… jo, jasný… do hajzlu. Tomu nevěřím…

Dobrý, díky… Zavolám mu…

Dobrý. Měj se.“

„Co se stalo?“

Byl ve tváři o několik odstínů bledší, než když zvedal telefon.

Upřel na mě užaslé oči. „Právě zatkli Raye a obvinili ho ze Scottyho vraždy.“

·

4

Slovo šok ani zdaleka nevystihuje atmosféru, která se v místnosti rozhostila bezprostředně poté, co Jack zavěsil. Okamžitě vytočil Rayovo číslo, ale nikdo to nebral.

Pak nechal vyzvánět telefon u Petry, až se konečně ozvala. Ano, slyšela o tom, co se stalo, ale netuší, proč si někdo myslí, že to udělal právě Ray. Jack ji poprosil, ať na nás počká, že k ní hned vyrazíme.

Jediné, co mě v tu chvíli napadlo, bylo, že celá věc je naprosto bláhová a nesmyslná; takhle se to prostě stát nemohlo. Ray strávil večer s námi a s Petrou a pak jel domů. „Minulou neděli,“ uvažovala jsem a usilovně jsem se snažila vzpomenout si na přesný sled událostí, „jsi volal Rayovi z nemocnice a oznámil mu, že Scottyho někdo zastřelil. Když jsme se pak vrátili na parkoviště, Ray už tam byl a procházel si to tam.“

„To je pravda,“ přisvědčil. Ačkoli pozorně sledoval provoz před námi, oči prozrazovaly, že jeho myšlenky se toulají někde jinde.

„Co je?“

„To bylo podruhý, co jsem volal.“

Takže to zkoušel už chvíli před tím, ale bez úspěchu.

Nezabývala jsem se tím. Pokládala jsem za naprosto normální shodu okolností, že Ray odešel z Petřina bytu a odjel domů přibližně v době, kdy došlo ke střelbě, ale to ještě neznamenalo, že to udělal on. Tou dobou se ve stejné části New Yorku nacházely v autě tisíce lidí.

V nejhorším případě to představovalo jen malý střípek podezřelé okolnosti a potřebovala ještě zatraceně hodně tvrdé práce, aby se mohla stát něčím víc.

Jackovi se podařilo najít poněkud těsné, ale přesto dostačující místo k zaparkování přímo naproti domu, kde má Petra byt. Vyběhli jsme po schodech nahoru. Když otevřela dveře, nemohla jsem uvěřit vlastním očím, jak unaveně vypadá. Nikdy bych nečekala, že ji někdy v takovém stavu uvidím; vlasy rozcuchané a neupravené, domácí oblečení, vždy vhodně zvolené a ležérně elegantní, dnes zcela postrádalo Petřin osobitý šmrnc. Na první pohled bylo zjevné, jak ji ta zpráva sebrala a jak ráda nás vidí.

„Pojďte dál.To jste hodní, že jste se tady zastavili. Připadá mi to, jako bych jen prožívala hrozný sen, z něhož se musím každou vteřinou probudit.“

Přehodili jsme kabáty přes židli a posadili se. Petra mezitím zmizela v kuchyni a za chvilku se vrátila s šálky vonící kávy a skleněným táckem s nakrájeným, lákavě vypadajícím koláčem.

„Jacku, poraď mi, co mám dělat!“

upřela na něho prosebně nešťastné oči.

„Kde je Ray teď?“

„Nevím. Volal mi z Ústředí policejních záznamů.

Dobročinný spolek policistů sehnal advokáta. Slíbil, že se vrátí domů, jakmile s ním promluví.“

„Petro, ty i já víme, že Ray to neudělal. Musíme jen vydržet, nevzdat to a být tu pro něho.“

„Jak ale vůbec někoho mohlo napadnout, že by to mohl udělat?

Byl přece Scottyho kamarád –vždyť to víš! To je úplně šílený!“

„Máš pravdu, je to šílený. Ale všechno se vysvětlí.“

„Připadám si jako ve snu.“

Bezmocně se rozhlédla kolem. „Ve zlém snu. Tak se to nestalo. Je nevinen.“

„Dokážeme to, Petro! Pravda se ukáže, to ti slibuju.

Prostě jen řekni pravdu, až tě budou vyslýchat, a zbytek nech na nás.

Přijdem na to, co a jak se ve skutečnosti odehrálo.“

„Díky.“ Ještě se chystala něco dodat, ale vtom se rozdrnčel telefon; ten zvuk ji doslova katapultoval ze sedačky, a ještě než doznělo první zazvonění, zmizela v kuchyni.

„Petra má pravdu, je to šílený,“

otočila jsem se na Jacka. „Nemohl to udělat.“

„To ale nestačí. Rayova situace pěkně smrdí. Má manželku a ještě si našel milenku. Státní zástupce ani nemusí být kdovíjaký génius, aby mu nasadil psí hlavu. A Ray zrovna nepatří mezi lidi, co se bez uzardění před kýmkoli skloní a poníženě škemrají za prominutí.“

„Chybí motiv, Jacku. Přece si nesedneš do auta a nebudeš čekat na někoho, abys ho jen tak bezdůvodně zastřelil.“

„Něco na něj musí mít. V tak sledovaným případu si nikdo nedovolí zatknout člověka pro nic za nic. Policie i okresní návladní musí být přesvědčeni, že dopadli viníka. Strašně by mě zajímalo, co vyčmuchali.“

Petra se vrátila do obýváku. „To volal Ray. Právě dorazil domů a je úplně vyřízenej. Dnes večer už nepojede.“

„Fajn. Půjdeme, Chris.“

Opustili jsme dům beze slova, oba ponořeni do svých myšlenek. Ať se Jackovi honilo hlavou cokoli, já si musela přiznat, že jsem totálně zmatená. Mohl Ray Hansen opravdu odejít od Petry, ukrást auto a odjet s ním k baru, aby si tam počíhal na Scottyho – pokud tedy vůbec věděl, kam jdeme, což není pravděpodobné? Zdráhala jsem se tomu uvěřit tak jako Petra.

Jack odemkl dveře. Nastoupila jsem a pohodlně se usadila na sedadle spolujezdce. Než obešel auto, aby si otevřel na své straně, na okamžik se na chodníku zastavil a zadumaně se rozhlédl ulicí oběma směry. Tady se vše před týdnem odehrálo, čtveřice rozesmátých lidí odchází z domu a nezadržitelně se blíží vstříc katastrofě. Seděl někdo v jednom z mnoha aut lemujících ulici po obou stranách a sledoval nás? Přilepil se nám snad vrah nepozorovaně na paty a celý den se za námi potají kradl, aby si vyčíhal ten pravý moment? Nebo to byl opravdu Ray: pozoroval nás schovaný v autě, které během dne někde ukradl a zaparkoval na ulici před domem?

Jack nastoupil, posadil se a otočil klíčkem. „Nevím, jak to mám říct.“

Otočila jsem se k němu s nepříjemným pocitem.

Chystal se mi snad oznámit, že dokud se případ nevyřeší, nebudeme se scházet? Copak nemyslí na mé srdce?

„Jsem do tebe blázen, Chris. Miluju tě. Chtěl bych, abysme žili spolu, ale ne tak, že dneska strávíme noc u mne a zítra možná u tebe; prostě jak to vyjde.“

Položila jsem dlaň na jeho paži.

Pokud mě teď právě požádal o ruku, vybral si ten nejšílenější způsob, o jakém jsem kdy slyšela. Jacku –“

„Nech mě to dokončit. Rád bych tě požádal o dvě věci a důležité je, abys věděla, že mezi nimi neexistuje žádná spojitost. Chci, aby sis mě vzala. Teda chci, abysme byli manželé. Sakra! Nenapadá mě žádný normální způsob, jak se vyjádřit, aby to bylo takříkajíc politicky přijatelné. Chápeš? Ani jsem neplánoval, že ti něco takovýho dneska řeknu.“

Začala jsem se smát, i když jsem měla slzy v očích.

S menšími obtížemi jsme se objali; ruční brzda mezi předními sedadly nám totiž nedovolila přitulit se k sobě blíž.

„Mám tě moc rád,“ zašeptal něžně.

„A já tebe.“ To bylo poprvé, co jsme ta slova oba vyslovili. Snila jsem o okamžiku, kdy to řeknem, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že se to stane v autě za chladné noci, se stínem vraždy visícím nad námi.

„Proč brečíš?“

„Já nebrečím,“ odpověděla jsem a popotahovala ucpaným nosem.

Plakala jsem a smála se současně.

Otřel mi slzy rukou. „Budeme skvělá rodina, uvidíš.“

„Ano. Myslím, že jo.“ Cítila jsem příjemnou směsici tepla, euforie a sexuálního vzrušení. Vytáhla jsem z kabelky kapesník a osušila si oči, ale nebylo to nic platné.

Vmžiku se zase zaleskly slzami.

„Takže to platí,“ ubezpečoval se.

„Chceš na to ruku?“

Obdařil mě odzbrojujícím úsměvem, který byl z padesáti procent důvodem, proč ho tolik miluju. „Tvý slovo stačí. Ještě jsem se nezeptal na tu druhou věc.“

„Druhou věc?“ Úplně jsem zapomněla, že se zmiňoval o dvou.

Tušila jsem, že přijde špatná zpráva.

„Pokud to odmítneš, chci tě ubezpečit, že mi to ani v nejmenším nebude vadit.“

„Co bych měla odmítnout?“

„Byl bych rád, kdyby ses pokusila očistit Raye. Už ses do toho vlastně pustila a to v době, kdy policie nevěděla jak dál a sehnat důkazy bylo zatraceně těžké. Pokud mu někdo může pomoct, vím s jistotou, že jsi to ty.“

„Chápu tě.“

„Vím taky, jak těžko ses s ním seznamovala a poznávala ho, jak nesmiřitelně se stavíš k tomu, že opustil Betsy a sbalil Petru. Ale nic z toho z něj nedělá viníka. Dokonce ani podezřelého. Znám toho kluka spoustu let a vím, že to není vrah.

Ať už proti němu mají cokoli, je to buď chyba, nebo to musí mít díry.

Něco je špatně, ale nikdo se už nikdy nebude zabývat tím, co, protože jakmile jednou dopadli svýho chlapa, vyšetřování končí.

Ray to neudělal, Chris. Byl to někdo jiný a my ho musíme najít.“

Během svého monologu vyjel z parkoviště a plynule se zařadil do prořídlého provozu. Právě jsem tomuto muži přislíbila, že s ním budu sdílet další život, a on po mně žádá, abych zbavila jeho přítele nařčení z vraždy; přítele, jehož nemám zrovna v oblibě, muže, s nímž bych svůj život nikdy nespojila, někoho, s nímž pro mě bude krajně nepříjemné i pouhé setkání kvůli vyjasnění otázek, které nepochybně vyvstanou.

A přesto, jak trefně poznamenal Jack, nic z toho z něj nedělá viníka.

Na to znám Arnolda Golda dost dlouho a podílela jsem se na mnoha jeho případech, abych věděla, že lidé navenek nepříjemní a budící v ostatních záporné asociace ještě nemusí být nutně zločinci. Stejně tak mi bylo víc než jasné, že Jack se toho případu ujmout nemůže, i když by samozřejmě moc rád. Stěží by mohl být považován za nezaujatého člověka a navíc, jak už se zmínil, vyšetřování bylo uzavřeno. To hlavní a jediné, na čem se teď patrně pracovalo, byla příprava případu proti Rayovi.

„O co mě prosíš, to ti slíbit nemůžu,“ pronesla jsem s vážnou tváří. „Nebudu se snažit Raye za každou cenu očistit. Udělám jen to, co vždycky. Pokusím se najít Scottyho vraha. A pokud se prokáže a důkazy potvrdí, že je v tom namočený Ray, v žádném případě to nebudu skrývat.“

„Souhlasím.“ Napětí v jeho tváři povolilo. „Máš pravdu. Chtěl jsem po tobě něco, co jsem neměl.

Musíme dopadnout vraha, ať je to kdokoli. Pomůžu ti se vším, jak jen budu moct. Můžem si o tom nezávazně popovídat, pokud budeš chtít, ale když se ti to nebude zamlouvat, okamžitě vycouvám.“

„S tím počítám! Musela bych být blázen, kdybych odmítala vyslechnout názor zkušeného poldy,“ mrkla jsem na něho.

Naklonil se ke mně a pohladil mě po rameni. Stiskla jsem mu ruku a náhle jsem prudce zatoužila vrátit se k němu do bytu a završit naše nevšední zasnoubení vášnivým milováním. Místo toho však Jack rázně zabočil dolů do jakési ulice, kterou jsem nikdy předtím neviděla, a vzápětí bravurně zacouval na jediné volné parkovací místo, jako stvořené právě pro náš vůz.

„Jdeme si promluvit s Rayem,“

oznámil mi suše.

Nikdy jsem u Raye doma nebyla, a tak jsem nevěděla, kterým směrem se mám dát. Jack mě vzal za ruku a vykročili jsme. Po obou stranách ulice se táhly řady typických newyorských patrových cihlových domů, kde každé podlaží slouží jedné rodině. Majitel obyčejně obývá přízemí, jen pár cihlových schodů nahoru ke vchodu.

Po chodníku se k nám blížili tři mladí výrostci a něčemu se hlasitě smáli. Cítila jsem, jak Jackův stisk zesílil a uvolnil se až poté, co nás bez problémů minuli. Přemítala jsem, jestli jeho reakce měla kořeny pouze v profesionální deformaci dlouholetého policisty a nebo jestli se tak chovají všichni Newyorčané.

Na protější straně přes ulici jsem uslyšela něčí kroky a zvědavě jsem se tím směrem ohlédla. Nějaká žena s kapucí na hlavě, mohla to být i šála, spěchala dolů ulicí a za chvíli se měla setkat s mladíky. Ačkoli se ta rozjařená skupina očividně o okolní svět nestarala a jejím jediným cílem pravděpodobně bylo co nejrychleji se přesunout na místo další akce, najednou jsem dostala o ženu strach. Byl večer, což není zrovna nejbezpečnější čas na to, procházet se ulicemi New Yorku sám.

„Pojď, přejdeme,“ přerušil Jack mé úvahy. „Bydlí v některém z těchhle domů, ale všechny vypadají úplně stejně. Jestli si to dobře pamatuju, mělo by to být dvě stě dvacet jedna.“

„Čísla nejdou skoro přečíst.

Všichni mají u vchodů zhasnuto.“

„Už je pozdě.“ Pustil mou ruku a vyběhl pár schodů k nejbližším dveřím. „O dva baráky níž,“ hlásil vzápětí.

Ray bydlel v suterénním bytě s vchodem přímo na příjezdovou cestu. Jack stiskl bzučák a Ray okamžitě odpověděl. „Jo, jo, už běžím.“

Dveře se otevřely a Jack se bez okolků zeptal: „Můžeme si promluvit?“

„Pojďte dál.“

Jednalo se vlastně o jeden velký pokoj s pohovkou, která, jak jsem předpokládala, nejspíš sloužila i jako postel na spaní. Lednička, sporák a linka s dřezem lemovaly jednu stěnu, jako by odjakživa tvořily přirozenou součást běžné obývací ložnice. Z místnosti vyzařovala až vojensky úzkostlivá snaha o pořádek. Jistě by bez ztráty kytičky absolvoval jakoukoli kontrolu, co se týče prachu nebo úklidu.

„Dobrá, tak povídej,“ začal Jack.

„Všechno, co víš.“

Způsob jeho mluvy opět prodělal onu obvyklou změnu, jíž jsem byla již několikrát svědkem; z milého a příjemného tónu, který jsem tak důvěrně znala, na tvrdý a nesmlouvavý hlas policejního seržanta ve službě.

Ray pokrčil rameny. „A co chceš slyšet? Ráno tady prostě zazvonil zvonek, nasadili mi želízka a přečetli má práva. Vůbec nechápu, o čem to mluvili.“

„Co teda mají?“

„To ještě nevím.“

„Řekni mi, co si o tom myslíš.“

Ray nejistě zabloudil očima ke mně a pak zpátky k Jackovi. „Nic, co by obstálo u soudu.“

„Bav se se mnou na rovinu, Rayi.“

To zase promluvil seržant.

Ray vstal a začal přecházet po místnosti. „Jak se ti líbí můj kvartýr, Chris?“

„Máš to tu pěkný. Účelně a přitom vkusně zařízený.“ Sledovala jsem ho; nervozita z jeho pohybů a chování jen čišela. Byl vysoký a hubený, mnohem vyšší než Jack.

Dnes večer nebyl oholený, ale nevypadal neupravený nebo rozcuchaný. Měl na sobě světle hnědé kalhoty a hnědý svetr navlečený přes žlutohnědou košili.

„Je to načerno,“ řekl. „Jednoduše rozdělili třípokoják na dva menší byty. Přidali jen další vanu se sprchovým koutem. Na nájmu sice vydělávají jen o málo víc, ale o polovině těch peněz nikdo neví. Je pěkný mít tři sta babek měsíčně bokem. Nezdaněných.“

„Tak co proti tobě mají, Rayi?“

ozval se znovu Jack.

„Půjčil jsem Scottymu nějaký prachy.“

„Ty jsi fakt zralý na blázinec. Jak jsi mohl udělat takovou pitomost?

Peníze protečou skrz Scottyho prsty jako voda. Copak to nevíš? Znáš ho přece léta! Koupil si za ně auto, který nepotřeboval.“

„Tvrdil mi, že je nutně potřebuje. Já měl v tý době dost, a tak jsem mu je dal. To bylo ještě před tím, než jsem se rozešel s Betsy. Slíbil, že mi je za pár měsíců vrátí. Ale nevrátil. Po tom rozchodu jsem se dostal do finančních potíží, a tak jsem mu ten dluh připomněl.“

„Jak jsi mu ho připomněl?“ naléhal Jack. Zpozorněla jsem.

„Napsal jsem mu vzkaz.“

„Kam?“

„Na stanici. Nechtěl jsem, aby to viděla Jean.“

„Nejspíš ten papírek jen tak pohodil do šuplíku a oni si ho po Scottyho vraždě přečetli. Kolik to dělá?“

„Tři tisíce babek.“

„Měli by tě dát do svěrací kazajky.

Tolik peněz si vydělal za měsíc.“

„Ale Jacku, no tak. Zabiješ maníka, co ti dluží, a můžeš se s prachama rozloučit. To ví všichni vymahači dluhů, i začátečníci. V tom je něco jinýho.“

Jack mlčel. Jen se na Raye tak zvláštně podíval, jako by se obával toho, co přijde.

„Pár dnů před Dnem svatýho Patrika jsem se u Scottyho stavil.

Hrozně nutně jsem potřeboval ty peníze vrátit, alespoň část.“

„Ani nevím, jestli chci tohle slyšet,“ přerušil ho Jack.

„Co se tam stalo?“

„Vyměňovali jsme si názory.“

„Řekni, že ses s ním nepral.“

Jen jsme se trochu strkali. Nic vážnýho.“ Rayova nervozita byla zcela zřejmá.

„Trochu jste se strkali. Trochu jste se strkali. Kde se to stalo?“

„V šatně.“

„Doufám, žes nezapomněl pozvat taky náčelníka, aby vám to pískal?

Kolik lidí vás vidělo?“

„Deset, možná patnáct. Ale já mu nic neudělal, nezranil jsem ho!

Copak jsi nás neviděl na svatýho Patrika?

Vypadali jsme snad jako dva, co se poprali?“

„Deset nebo patnáct očitých svědků rvačky, fyzického napadení.“

„Prosím tě, Jacku, to je přeci mezi chlapama na denním pořádku.

Copak to nevíš?“

„Jo, ale tentokrát chlapík, co se s tebou jen tak strkal, leží v márnici.

Když jste se prali, neřekl jsi mu něco, co by tě u soudu potopilo?“

„Nepamatuju se. Možná.“

Jack vstal a přešel k jednomu z oken. Bylo přibližně ve výši očí a nepochybně nabízelo úchvatný výhled na špinavou silnici a sklepní okna domu naproti. „Dobře,“ otočil se zpátky na Raye, „rozhodli jsme se udělat asi tohle. Chris je ochotná začít Scottyho vraždu vyšetřovat a uvidíme, jestli sejí podaří něco najít. Já jí samozřejmě budu ve všem pomáhat.“

„Tak na to zapomeň, kámo. Tohle není práce pro amatéra.“

„Hansene, uvědom si laskavě, že jsi obviněný z vraždy prvního stupně. Z

vraždy policejního důstojníka a otce rodiny, s kterým ses před několika dny popral kvůli penězům a který byl následně nato zastřelen. Je tu nejméně tucet svědků, co u soudu odpřísáhnou, žes mu vyhrožoval zabitím. Kdo si teda myslíš, že tě z toho vyseká?“

„Z toho, co mají, případ neudělají.

To se jim nepodaří.“

„Poslouchej, Rayi. Máme s Chris pár nápadů. Teď jsme ale všichni unavení, takže přijedeme znovu ráno a ještě to probereme. V osm?

Ráno moudřejší večera, budeme mít jasnější hlavu.“

„Neobtěžujte se.“

„Půjdeme, Chris.“

Vstala jsem a zapnula si kabát, který jsem ani nesvlékla. „Kdy jsi v sobotu večer odešel od Petry?“

„Nikdy se nedívám. Umyli jsme nádobí a na chvíli se natáhli. Pak jsem se oblékl a šel domů.“

„Proč jsi šel domů?“

„Vždycky chodím.“

„Viděli jste se včera večer?“

„Jo.“

„Proč ses sem zase vracel?“

Ray se lehce pousmál. „Možná tě to překvapí,“ pohlédl na mne, „ale já rád spím sám. Stačí?“

„Mně jo.“

Jack otevřel dveře, vystoupali jsme několik schodů, otevřeli domovní dveře a stanuli jsme na chodníku.

Měla jsem v hlavě obrovský zmatek. Myšlenky se rodily a vzápětí umíraly, aby uvolnily místo novým; nevěděla jsem, kde začít, jak je utřídit. Nedokázala jsem posoudit, jestli byl Ray štědrý nebo hloupý, když půjčil Scottymu peníze. Ale vyvolat kvůli nim hádku v šatně a –jak sám přiznal –dokonce se začít se Scottym prát, mi připadalo dosti nechutné. Navíc vyprovokoval takový incident před očima dalších lidí, lidí ze Scottyho okrsku, u nichž se dá téměř s jistotou počítat, že budou na straně svého kolegy. To celou věc ještě zhoršovalo.

Cestou domů jsme toho moc nenamluvili, ale jakmile jsme za sebou zavřeli dveře bytu, Jack se ke mně otočil: „Musíme si promluvit.“

„Pokračuj.“

„Vím, že to, cos slyšela, tě naštvalo.

Vím taky, jaký máš názor na násilí.

To, co Ray vyprávěl, se děje dnes a denně. Pár kluků se o něčem začne dohadovat, pak to řeší v šatně, v autě nebo na záchodě, a najednou přeskočí jiskra. Běžným životem každýho poldy protéká skrytý a na první pohled neviditelný proud násilí a čas od času prostě pojistný ventil povolí a všechno vytryskne na povrch.

Je mi jasný, že Ray nebyl nijak zvlášť odvázaný z toho, že se rozhodl vydat za Scottym pro peníze, ale určitě neplánoval, že ho kvůli nim zabije. Přece jsi je viděla v neděli na slavnosti. Dva starý kamarádi, jako vždycky.“

„A ty jsi někdy půjčil Scottymu peníze?“

„Sem tam. Nikdy víc než pět deset babek. A hned napoprvé jsem taky pochopil, že už je asi neuvidím.

Občas mi sice něco splatil a nejspíš měl za to, že mi splácel pravidelně.

To byl prostě Scotty.“

Ani po tomhle rozhovoru jsem ale Raye v lepším světle neviděla.

·

5

Nespala jsem dobře. Včerejší návštěva u Raye mi rozhodování, jak a jestli vůbec začít vyšetřování, nijak zvlášť neulehčila. Nejvíc mě zarazilo, jak ledabyle k obvinění z vraždy přistupoval; choval se tak sebejistě, že by s tím u soudu jen těžko obstál. Chtěl tím dát nejspíš každému najevo, že o jeho nevině nemůže být sebemenších pochyb –nebo že žádný další důkaz proti němu se už nenajde? A i když jsem ani náhodou neočekávala, že by mou účast na případu nadšeně přivítal a byla jsem na to vnitřně připravena, jeho reakce mě přesto zaskočila.

Spala jsem, dokud mě nevzbudil Jackův budík, ačkoli v důsledku dlouhotrvajícího zvyku obyčejně vstávám dřív. Jack nám připravil snídani a uvařil kávu, kterou mu přinesla na zkoušku sestra, zaměstnaná jako zásobovačka u jedné dodavatelské firmy. A právě její vůně mě probudila k životu daleko rychleji než protivný budík; mé čichové buňky ji totiž zaregistrovaly a začaly zpracovávat mnohem dříve, než jsem se usadila ke stolu.

„Jak ti je?“ zeptal se Jack.

„Trochu unavená.“

„Moc ses nevyspala, co?“

„Je mi fajn.“ Naklonila jsem se přes stůl a políbila ho na čerstvě oholenou tvář. „Krásně voníš.“

„Ty taky.“

„Snoubenče,“ usmála jsem se.

„Správně.“ Políbil mě na rty. „Ani jsem ti nic nedal, abych to potvrdil.“

„Ale ano, dal.“

„To se nepočítá.“

„Měli bychom si promluvit o tom, co nás čeká dneska ráno. Návštěva u Raye.“ Byla jsem kvůli tomu opravdu nervózní. Všechno, co nám k tomu řekl, pravděpodobně už věděl i státní návladní. Jestli Ray napsal Scottymu na okrsek vzkaz, v němž ho žádal o vrácení dluhu, a Scotty ho odložil do stolu, tvořil nyní ten kousek papíru nepochybně důležitou součást spisu proti Rayovi.

Svědci potyčky v šatně také už jistě poskytli výpovědi.

A pokud zde zůstal ještě nějaký kousek pravdy zahalený tajemstvím, pochybovala jsem o tom, že by ho Ray prozradil přímo mně nebo v mé přítomnosti. Došla jsem k závěru, že budu muset spíše než s ním pracovat bez jeho pomoci.

„Chtěl bych ti teď o Rayovi říct pár věcí,“ povzdechl si Jack. „Víš, on a Betsy spolu nevycházejí zrovna nejlíp. To není poprvé, co jsou od sebe, a nejspíš ani naposled. Ale ať je mezi nimi cokoli, on o tom nemluví, a já si ho za to vážím.

Muselo mu asi přeskočit, když půjčil Scottymu peníze – každý, kdo mu něco půjčí, je blázen – ale mysli si o něm, co chceš, ten chlap má srdce na pravým místě.“

„Je to spousta peněz,“ podotkla jsem.

„On je opatrný. Betsy má nějakou práci na pár hodin denně. Pokud vím, tak jim její rodiče zaplatili zálohu na dům, nebo alespoň přispěli. Já si taky dávám peníze stranou,“ zdůraznil a pohlédl na mne. „Rozumíš?“

„Ty jsi ale svobodný.“

„A nejezdím v drahý káře. A Ray taky ne.“

„Ty si fakt myslíš, že Scotty ty peníze utratil za to BMW?“

„Bojím se zeptat.“

Kluci a jejich hračky, vzpomněla jsem si na Jean na Dni svatého Patrika. Jak jen mohl Scotty věřit, že takový balík peněz sežene do dvou měsíců, když je utopil v tom autě?

„Jsou tu tři body, které musíme prověřit,“ uvažovala jsem nahlas ve snaze zhodnotit práci několika předešlých probdělých hodin.

„Zaprvé Scottyho rajón. Jean tvrdí, že to byl celý jeho život, a já věřím, že odpovědi na všechny otázky najdeme tam. Druhou věcí jsou nevyřešené vraždy policistů. Vím, že jich pár bylo, a také vím, že byly důkladně prošetřeny, ale mohly by mít s jeho vraždou něco společného.

A nakonec ty podivné řeči, co se vedou o Scottym samotném; jak lhal svým přátelům i vlastní manželce o službě v armádě, kde se narodil, a kdoví o čem ještě.“

Jack sebral list bílého papíru, na němž ležela slánka, a začal ho překládat – nejdříve napůl, pak znovu a ještě jednou – přesně podle vzoru, který používal při psaní poznámek. Pozorně mě poslouchal a tužka mu podél strany, kde byl papír přeložený, jen tancovala, jak si stručně zapisoval své myšlenky a postřehy k bodům 1 ,2 a 3.

„Vražda byla spáchána v jeho rajónu a můžu tě ubezpečit, že ho teď důkladně pročesávají. A protože se rozkládá na ploše asi deseti bloků, se spoustou obchodů a obytných domů, je přece jen dost veliký, než abys všechno obešla sama. Seženu zápisy výslechů, zaměřím se na neobvyklé poznámky a všechno ostatní, co se dostalo do spisů, a buď to znovu projdem spolu, nebo sám vyberu materiály, které by si podle mne zasloužily důkladnější prozkoumání.“

„Dobře.“

Mrkl do poznámek. „Samozřejmě obstarám i ty složky s nevyřešenými vraždami policistů. Moc jich není.

Chlapi, co na těch případech dělali, se div nepřetrhli, aby vraha dopadli, a vyplatilo se to. I když se jim zatím nepodařilo ho zašít, většinou dobře vědí, kdo to udělal, a teď už jen čekají, až se někde objeví a nebo udělá chybu, která je k němu dovede. Co se týká třetího bodu, nevím, co k tomu dodat.

Netuším, co je na tom pravdy, co to znamená. Musíme prostě pátrat dál.“ Podíval se na hodinky. „Měli bychom jít.“

V rychlosti jsme uklidili kuchyň a odešli z bytu. Trochu jsme se oproti plánu opozdili. Jack slouží od deseti do šesti a navíc ještě čtyři dny v týdnu dochází na večerní univerzitu, kde studuje práva. Vzali jsme si každý své auto, abychom pak mohli jet oba, kam potřebujeme. Sledovala jsem Jacka v závěsu až do Rayovy ulice.

Zaparkovali jsme a společně se vydali kjeho bytu.

Ray vzal ode mne kabát, ale Jack si svůj nesvlékl. Ray měl na sobě tvídové sako a bílou košili s kravatou. „Sebrali mi mé dvě osmatřicítky a taky osobní doklady, takže nemůžu odjet a koupit si jinou.

A změnili mi pracovní zařazení,“

vysypal ze sebe jako odpověď na Jackovu otázku. „Určitě vyhrabou nějaký nesmyslný papíry, abych je třídil a přerovnával, a navíc mě určitě budou nutit, abych si každý ráno píchal příchod do práce.“

„Buď rád, že alespoň budeš brát plat.“ Jack mu nastínil tři směry, kudy se bude naše vyšetřování ubírat. Ray poslouchal a přikyvoval.

„Nevím, jak si mám vysvětlit Scottyho službu v armádě a jeho rodný list,“ zamyslel se Ray.

„Minulý týden jsem o tom mluvil s několika chlapci a překvapilo je to stejně jako mne. Nedává to smysl.“

„Jak Scotty plánoval, že ti ty peníze vrátí?“

„Prostě jen řekl, že je sežene.“

„Podepsal ti o té půjčce nějaký dlužní úpis?“

„Já ho nechtěl a on sám s tím nepřišel.“

„Jean o tom věděla?“

Než odpověděl, nepatrně zaváhal.

„Jo, nejspíš to věděla.“

Zazvonil telefon. Šel ho zvednout.

„Jo,“ pokýval hlavou. Poslouchal a jeho výraz se začal měnit. Letmo na nás pohlédl. „Počkejte chvilku.“

Ale volající zřejmě zavěsil. Než sluchátko položil, zamyšleně se na ně podíval. „To jsem blázen.

Nějaký chlápek, vůbec ho neznám, mi právě oznámil, že sem jede výjezdovka s povolením k domovní prohlídce. Žádný jméno, nic.“

„Ty tu něco schováváš?“ zeptal se Jack.

„Ne, nic. Co bych tady schovával?“

vybuchl podrážděně Ray, ale bylo vidět, že není ve své kůži. „A myslím, že bys odtud měl rychle vypadnout, než sem přijdou.

A ty taky,“ obrátil se na mne.

„Uvidíme se později,“ rozloučil se Jack.

Sledovala jsem ho, jak odchází.

Když za sebou zavřel dveře, otočila jsem se k Rayovi. „Možná bychom si teď mohli promluvit.“

„Není o čem. Víš toho tolik co já.“

Svaly v obličeji měl napjaté nepříjemným očekáváním nadcházejících minut.

„Rayi,je to prostě jen omyl, že tě obvinili, nebo za tím stojí někdo, kdo má zájem tě do toho namočit?“

„Včera jsem o tom hodně přemýšlel. Nevím. Nevím, proč někdo chtěl, pro boha živýho, Scottyho zabít a nevím, proč se někdo tak vehementně snaží mi tu vraždu přišít.“

Vůbec se mi nelíbil jeho nervózní, těkavý pohled, jak bloudil očima po místnosti. Něco nebylo v pořádku, něco ho trápilo, ale má přítomnost v tom určitě roli nehrála.

Venku se ozvaly hlasy. Otočila jsem hlavu ke dveřím.

„Vypadá to, že jsou tady,“ prohodila jsem. Když jsem se ohlédla, Ray zavíral dveře od skříně.

Zvonek u dveří se rozdrnčel a Ray vykročil, aby nevítané návštěvě otevřel.

Do místnosti vstoupili tři muži.

Nejstarší z nich se představil jako kapitán Browning a podal Rayovi povolení k domovní prohlídce.

„Co hledáte, pánové?“ zeptal se Ray.

„Zbraň, kterou byl zavražděn Scotty McVeigh.“

„Nic takového tady nemám. Prosím, jistě se přesvědčíte sami.“

Kapitán se obrátil ke mně. „Kdo jste vy, slečno?“

„Christine Bennettová.“

„Vaše adresa?“

Nadiktovala jsem mu adresu do Oakwoodu a on si ji pečlivě zapsal do notesu.

„Nebude vám vadit, když se zeptám, co tady děláte?“

„Neodpovídej na to, Chris,“ zvedl Ray ruku. „To je nemusí zajímat.“

„Jsem rodinná přítelkyně,“

oznámila jsem.

Dali se do práce. Byla jsem si jistá, že zbraň nenajdou, ale povolení je opravňovalo obrátit doslova celý byt naruby a nebylo vyloučené, že se jim dostane do rukou nějaká jiná zajímavá věc, a to docela legálně.

Měla jsem kabelku přehozenou přes rameno. V duchu jsem si blahořečila, že jsem si svlékla kabát. Radiátory ústředního topení zbytečně vydatně zásobovaly teplem poměrně malý prostor a teplota v místnosti jistě překročila hranici pětadvaceti stupňů Celsia.

Muži pracovali rychle, efektivně a s rutinou. Systematicky prohlíželi všechna obvyklá místa, kde by pistole mohla být schovaná. Ray je nesledoval, ale já ano.

Pomyslela jsem si, jak ráda bych teď měla po boku někoho, kdo není ani obviněný z vraždy, ani člen téhle party čmuchalů.

Jeden z mužů, který se důkladně věnoval zásuvkám prádelníku, právě otevřel další a citlivými konečky prstů pozorně prozkoumával její obsah. Vtom narazil nehty na cosi tvrdého a vzápětí vytáhl šedivou kovovou schránku, položil ji na prádelník a otevřel.

„Nechcete mi říct, co je to za věci?“ zeptal se nepříjemným komisním hlasem a hleděl upřeně na Raye.

„Tohle je náhradní klíč od auta,“

odpovídal trpělivě Ray, když se postavil vedle něho.

„Rezervní klíče k vašim želízkům?“

„Jo.“

„A tenhle?“

„Klíč od skříňky v šatně.“

„Co je tohle?“ Držel v ruce něco, co z místa, kde jsem stála já, vypadalo jako tenká kovová tyčka.

„Hliníkový drát na čištění hlavně.

Rád udržuju své zbraně v naprostém pořádku, pánové. Měl by tam být ještě silikonový hadřík.“

„Tady je.“ Policista ho také položil na prádelník.

„A dva zásobní váčky.“ Vyzdvihl na světlo dva malé váčky z černé kůže.

Podobné jsem viděla u Jacka. Do každého z nich se vešlo šest nábojů.

Jack mi vysvětlil, že jen naprostý zelenáč nebo frajer, co si myslí,zeje nesmrtelný, vychází do akce bez nich.

Muž každý z nich otevřel a obsah si vysypal do dlaně. Pak vrátil náboje zpět. Poslední věc, kterou vyndal ze schránky, byla kartónová krabice.

Stála jsem příliš daleko, abych na ni dobře viděla, ale odhadovala jsem, že se jednalo o krabici s náhradními náboji, k doplnění těch, které už byly vystříleny. Policista významně hvízdl a nadzvedl víčko.

„Dva náboje s měděným pláštěm do čtyřiačtyřicítky,“ prohlásil významně. „Vy vlastníte revolver ráže .44 , seržante?“

Rayův obličej byl vmžiku bílý jako křída. „Ne, takovou pistoli nemám a tohle jsem nikdy předtím neviděl.“

Kapitán přešel k prádelníku, aby si neočekávaný nález prohlédl.

„Budeme je muset vzít s sebou.

Lepší bude zajistit celou krabici.“

Lepenková krabice zmizela v plastovém pytli, na nějž policista, který ji objevil, načmáral pár poznámek, a všichni se znovu pustili do prohledávání. Odsunuli pohovku od stěny, nakoukli do sporáku a lednice, nevynechali ani mřížku na kostky ledu v mrazáku.

Chvíli se zdrželi také v koupelně a na záchodě. Ze skříní vyházeli všechny věci na podlahu, hromadu textilu pak důkladně promačkali a prohrabali, a zase vrátili zpátky.

Moc toho nebylo. V pokoji mladého svobodného muže o mnoho víc než čtyři stěny a koupelnu se záchodem prostě nenajdete. A šatník rozměry bytu také ctil; nabízel jen velice skromný úložný prostor. Úhledně srovnaná saka s pečlivě vyžehlenými kalhotami visela nad několika páry Rayových bot.

Jakmile se muž, který prohlížel svršky pohupující se na dřevěných ramínkách, dostal k mému kabátu, Ray okamžitě zareagoval. „Ten patří slečně Bennettové.“ Hbitě přiskočil k otevřené skříni, vyndal kabát ven a přehodil si ho přes ruku.

Byl nejvyšší čas se z téhle společnosti vytratit, a tak jsem využila situace, kabát si od Raye vzala, oblékla se a rozloučila. K

mému nemalému překvapení mě zastavil. „Proč se ještě chvíli nezdržíš?“

Neměla jsem ale nejmenší chuť strávit tam ani minutu navíc, nehledě k tomu, že prohlídka bytu už se také chýlila ke konci. Ještě jednou jsem se rozloučila a odešla.

·

6

Pokud se někdo vloupal do Rayova bytu, téměř jistě to muselo být během včerejška. Kdyby tam totiž někdo nastražil ty náboje dřív, vystavoval by se reálnému nebezpečí, že je Ray objeví.

Předpokládáme-li, že tam skutečně byly ukryty záměrně a že k tomu došlo včera, s velkou pravděpodobností mohl pachatele někdo vidět. Počkala jsem, až od Raye všichni odejdou, a zazvonila jsem na zvonek bytu v přízemí.

Otevřela mi mladá žena s dvouletým děckem v náručí.

„Přejete si?“

„Jsem známá jednoho z vašich nájemníků a –“

„Kterého?“

„Raye Hansena.“

„Neříkejte, že je to ten, kterého jsem viděla ve zprávách.“

„Nejspíš ano.“

„Ach bože, v našem domě! Bude se muset okamžitě odstěhovat, to je bez debat. Mám tady děti. Nestrpím, aby se mi tu po schodech procházel vrah.“

Naprosto jsem chápala její strach, ale na druhé straně jsem cítila, že by si Ray zasloužil, aby se uplatnilo pravidlo presumpce neviny, jež je nám politiky neustále předkládáno jako zákonem garantovaná norma.

„Ještě ani nezačal soudní proces a ze zaměstnání ho nevyhodili. Stále pracuje na svém místě, tak jako minulý týden.“

„Vzali mu zbraň?“

„Samozřejmě.“

Nervózně se na mne usmála. „Tak co pro vás mohu udělat?“

„Zajímalo by mě, jestli jste včera neviděla někoho, kdo by se potloukal kolem jeho bytu.“

„Proč? Snad mi nechcete říct, že se tam někdo vloupal? Do našeho domu!“

„Opravdu nevím. Všimla jste si někoho?“

„Můj bože! Manžel z toho bude mít záchvat. Myslím, že jsem nikoho neviděla. Ne! Ztratilo se něco?“

„Vlastně ne. Neslyšela jste během dne v bytě pod vámi nějaké zvuky?“

„Nikdy nic neslyšíme. Zdi domu jsou bytelné, poctivě stavěné. A on je tichý a navíc nebývá často doma.“

„Kdybyste viděla nebo zaslechla něco, když nebyl doma –“

„Opravdu vám asi nepomůžu.

Ničeho jsem si nevšimla. A teď mě prosím omluvte, musím už jít. Dítě potřebuje přebalit. Jak jste říkala, že se jmenujete?“

„Chris Bennettová.“

„Těší mě. Díky.“

Zkusila jsem ještě několik dalších domů v podstatě se stejným úspěchem. Většina z Rayových sousedů ho nikdy neviděla, netušila, jak dlouho tady žije, a podivovala se nad skutečností, že byl zatčen.

Jedna starší žena si vzpomněla, že někdy před polednem viděla z okna policejní auto, ale nezajímalo ji to a nevěnovala té události žádnou zvláštní pozornost. Pár lidí strávilo odpoledne po návštěvách. Většina obyvatel bloku by snad i odpřisáhla, že tam Ray nikdy nebydlel. I takový může být New York.

Obešla jsem vlastně jen šest domů, tři na každé straně ulice, a na několik zazvonění nikdo neotevřel.

Bylo několik minut po jedenácté.

Vykročila jsem zpátky k autu a na poslední chvíli ho vysvobodila z dosahu mechanického zametače, který se pomalu sunul po nerovné pouliční dlažbě.

O pár bloků dál jsem narazila na telefonní automat a zavolala Jean McVeighové. Byla doma a ujistila mě, že potřebuje společnost a bude ráda, když k ní zajdu.

Přestože se v New Yorku stále ještě moc dobře nevyznám, obzvlášť v Brooklynu a Queensu, Jean mi popsala cestu tak dokonale, že jsem neměla nejmenší problémy se k ní dostat. V obýváku se už kouřilo z horké voňavé kávy a vedle šálků bylo připraveno i pár sendvičů.

Děti si hrály nahoře a manželky kolegů policistů už odešly. Byl to první den, který od Scottyho smrti trávila sama, velice těžký den, který musela protrpět.

„Jack volal, když přijel na okrsek,“

řekla mi tiše. „Prý ses rozhodla pustit se do pátrání a zjistit…, co se vlastně stalo.“

„Pokusím se. Jean, znáš ty chlapy daleko líp než já.

Myslíš, že by to Ray mohl udělat?“

Usmála se a zavrtěla hlavou. „To celé je nesmysl. Ti kluci byli kamarádi, chci říct opravdoví přátelé. Měli se rádi. Nevidím jediný důvod, žádný motiv.

Neudělal to, Chris. Nic mezi nimi nebylo. Dělali odlišnou práci, vzájemně si nekonkurovali.

Nechápu, co se tady děje, ale nevěřím, že by si Ray někdy o Scottym myslel něco špatného.“

„Věděla jsi, že Ray půjčil Scottymu peníze?“

„Věděla.“ Upřeně se zadívala na desku stolu. „Ale neprozradil mi to dřív, než je dostal, protože bych mu to nedovolila. To ale není motiv k vraždě. Scotty měl v úmyslu mu je co nejdřív vrátit.“

„Netušíš, proč si je vypůjčil?“

„Ach bože!“ Povzdechla si. „Nic bych za to nedala, že to bylo na to auto. Jakmile se jednalo o auta, Scotty ztrácel soudnost. Někdo to BMW prodával za docela slušný peníze a on ho prostě musel mít.

Ale co já vím; mohlo to být i na něco jiného. Scotty byl muž plný překvapení.“

„Věř, že mi je trapné se tě na to ptát,“ ošívala jsem se a hledala vhodná slova, jak otázku položit a neurazit,

„ale jak chtěl Scotty ty peníze splatit?“

„Co nevidět nám měly přijít nějaké peníze z cenných papírů, kde končila „výpovědní lhůta. To by bohatě stačilo.“ Vypadala opravdu sklesle, když o tom mluvila, oči měla zalité slzami, přiškrcený tichý hlas se co chvíli zadrhl.

Nechtěla jsem na toto téma pokračovat ani o vteřinu déle.

Každá další otázka by nebyla ničím jiným než přisypáváním soli do stále živé, bolestivé rány a ona si toho už vytrpěla dost. „Děláš vynikající sendviče,“ usmála jsem se na ni.

Jean vytryskly slzy plným proudem a stékaly po tvářích dolů, slzy úlevy a díků. Smála se a plakala současně. Vytáhla z kapsy kapesník a osušila si oči, ale nepřestávala se usmívat. „Ale Chris, vždyť já vím, jak těžké to pro tebe je.

A sama bych taky radši mluvila o sendvičích s tuňákem.

Jsem v pořádku. Jen do toho, ptej se, na co potřebuješ.

Já nevěřím, že Ray Scottyho zabil a, jako že je bůh nade mnou, chci se dovědět, kdo to udělal. A pokud to neobjasníš ty, nevidím nikoho druhého, kdo by tě zastoupil.“

„Pověz mi o těch Scottyho dokumentech, rodném listu a potvrzení o jeho službě v armádě.

Objevilo se něco nového?“

„Jen to, že Scotty vlastně nikdy pro armádu nepracoval a že se nenarodil v Brooklynu pod jménem Scotty McVeigh.“

„Znala jsi jeho rodiče?“

„Řekl mi, že jsou po smrti.“

„Mně rodiče zemřeli, když jsem byla mladá. Možná, že se pak toulal po Státech, až na své rodné město zapomněl.“

„Možná to tak bylo.“ Ale neznělo to moc přesvědčivě. Určitě tomu nevěřila o nic víc než já.

„Víš, jak se jmenovali?“

„Edward a Mary Margaret.“

„Táta se také jmenoval Edward,“

zavzpomínala jsem.

„Když jsem pak odešla do kláštera a stala se jeptiškou, přijala jsem jméno sestra Edwarda Francesca, po obou rodičích.“

„Když tě vidím spolu s Jackem, nemůžu uvěřit tomu, že jsi kdy byla v řádu. Musela jsi v sobě dlouhou dobu potlačovat spoustu různých pocitů.“

„Tak to není. Milovala jsem klášter.

Umožnili mi získat výborné vzdělání, měla jsem možnost učit skvělé studentky. Prožila jsem tam opravdu nezapomenutelné chvíle.

Stále mám k lidem z kláštera velice blízko.“

Jean se usmála, po slzách ani památky. Vstala a přinesla konvici se zbytkem kávy. Seshora se ozvala salva hurónského smíchu a Jean se znovu zvedla a udělala pár kroků ke schodišti. Položila ruku na zábradlí a chvíli poslouchala, co se děje, pak se vrátila ke mně.

„Ray je zvláštní člověk, je těžké ho poznat,“ pronesla jsem a tím jsem si připustila i svůj díl viny. „Jako by kolem sebe vystavěl bariéru, neproniknutelnou skořápku, kterou bohužel nejsem schopna překonat.“

„Je teď pod obrovským tlakem, pořád ve stresu. Petra se k němu opravdu hodí. Betsy je skvělá ženská, ale nebyla to pro něho partnerka. Živořila schovaná v jeho stínu. Ray je tvrďák, a tak potřebuje – já nevím – někoho, kdo by se mu nebál postavit, vzdorovat mu. A to Petra bezesporu dokáže. Je totiž ze stejného těsta jako on. Poslouchej mě.“ Zasmála se. „Všechny na světě jsem měla přečtené, kromě sebe a Scottyho. Jestli někdo žil ve stínu svého muže, byla jsem to já. A teď je všechno pryč. Možná proto mi byla minulý týden pořád zima.

Není tu nikdo, kdo by mě objal, přikryl a zahřál. Cítím se tak obnažená, nahá, zničehonic vystrčená do mrazu za dveře.“

„Pomůžeme ti, Jean,“ položila jsem ruku na její.

„Já to vím, Chris.“ Zase měla slzy na krajíčku. „A děkuju vám za to.“

V tuhle chvíli jsem nevěděla, jak pokračovat dál. Musela jsem si nejprve promluvit s Jackem o nevyřešených vraždách policejních strážníků a o tom, jak dopadly výslechy lidí ze Scottyho rajónu.

Nechtěla jsem mu volat od Jean nebo z automatu, protože si možná budu muset dělat poznámky. A tak jsem si nechala nalít poslední šálek kávy, ještě chvíli jsem s Jean poklábosila a pak jsem odjela domů.

·

Nebyla jsem ani o píď blíž cíli –kdo zavraždil Scottyho McVeigha.

Ledaže by to skutečně udělal Ray.

Žádný ze sousedů si nevšiml ničeho podezřelého a neviděl nikoho, kdo by se včera pokoušel dostat do Rayova bytu.

A navíc ty dva náboje ráže .44 se určitě stanou pádným důkazem v jeho neprospěch. Dokonce i kdyby se vražedná zbraň nikdy nenašla, nález těch nábojů mu vůbec nepomohl.

Pro mne ovšem znamenaly paradoxně opak a přikláněla jsem se spíše k tomu, že naznačují Rayovu nevinu.

Byl přece tak úzkostlivě posedlý dokonalým pořádkem, všechno muselo ladit. Kdyby se rozhodl podstoupit celé to martyrium –ukrást auto, opatřit si vražednou zbraň, čekat na oběť schovaný na parkovišti a nakonec popravit svého kamaráda –jak by pak mohl být tak nedbalý a nechat dva usvědčující náboje v prádelníku? Je detektiv, dokonce detektiv seržant, dost dlouho na to, aby věděl, jak malá je naděje, že na ně při domovní prohlídce nikdo nenarazí. Že je prakticky nulová. Na druhé straně, pokud je tam někdo záměrně nastražil, ani na okamžik jsem nepochybovala o tom, že to muselo být včera. Kdyby to to– tiž někdo udělal dřív, Ray by na to určitě přišel, když své zbraně čistil, což byla jistě jeho pravidelná, nejspíš víkendová činnost. Zabočila jsem na příjezdovou cestu ke svému domu a zastavila naproti zavřené garáži, která stála osamoceně kousek za domem – tak se dnes už v podstatě nestavělo. Teta Meg si to tak ale přála a mně, kromě toho, že jsem v zimě musela odházet pár metrů sněhu navíc, to taky nevadilo.

Když jsem zaparkovala, přešla jsem po chodníku k poštovní schránce a vydolovala odtud horu reklam, katalogů a několik složenek.

Doma jsem svlékla kabát a oči mi zase utkvěly na krvavých skvrnách na podšívce. Viděla jsem je dnes dopoledne, když jsem ho podávala Rayovi, a znovu, když jsem se oblékala. Tolik jsem se jich chtěla zbavit, ale tohle byl bohužel jediný zimník, kterým se mohla má garderoba pochlubit, a stále ještě bylo poměrně chladno na to, abych se vydala ven bez něj. Napadlo mě, že možná má sousedka a kamarádka, Melanie Grossová, bude mít nějaký kabát, který by mi na pár dnů, než mi zimník vyčistí, mohla půjčit.

·

7

„Mám pro tebe hromadu novinek,“

hlásil Jack. „Připrav si tužku.“

„Jo, poslouchám tě.“

„Na těch výpovědích není nic, co by se vymykalo normálu. Spousta lidí se netajila tím, že ho milovala.

Někteří vzpomínali na jeho čestnost a férové jednání. Pár jich dokonce připojilo i nějaké historky, kde popisovali, jak sami měli možnost poznat Scottyho milé a příjemné vystupování. V jednom domě se k tomu nicméně odmítli vyjádřit.“

„Ale!“

„Vzpomínáš, jak nám vyprávěl o tom korejském krámku se smíšeným zbožím? Všichni jako jeden muž prý při výslechu tvrdili, že neumějí anglicky ani slovo. Detektiv, co to měl na starosti, se ale jen tak nevzdal a vrátil se tam s tlumočníkem. Ti Korejci se pořád dušovali, že Scottyho vlastně ani skoro neznali a nic o něm nevědí.

Což je dost podezřelý po tom všem, co nám řekl.“

„Asi se nechtějí do ničeho zaplést.

Koneckonců, kdo by neměl nahnáno, když mu najednou vpadne do domu policie?“

„Vidím to stejně. Ten policajt prohlásil, že dá krk na to, že jeden z té rodiny určitě mluví plynně anglicky, ale nemůže je prostě zlomit.“

„Já to zkusím. Beztak potřebuju nakoupit domů pár drobností.“

Dal mi adresu a jméno majitele obchodu, pana Ma.

„A teď k té druhé věci.“ Na moment se odmlčel a rozvážně pokračoval: „Máme tady tři nevyřešené vraždy policejních důstojníků. Žádný nebyl zastřelen čtyřiačtyřicítkou, což samozřejmě nevylučuje nějakou spojitost.

Ale nenašlo se téměř nic, čím by se nějak podobaly Scottyho případu, dokonce i když použiješ svou bujnou fantazii.“

„Nevadí. Pověz mi, co víš.“

„První byl strážník, černoch, který se vracel v noci ze služby domů.

Stalo se to asi před dvěma lety v Harlemu. Jmenoval se Roscoe Boyd, věk kolem sedmadvaceti let a byl v civilu. Říká se, že šlo o obyčejný pouliční přepadení, který se ale lupičům vymklo z ruky. Ti vagabundi nejspíš nevěděli, že narazili na poldu, dokud ho nezastřelili. Ukradli mu peněženku a pistoli a od toho okamžiku jako by se po nich slehla zem. Existuje sice pár vytipovaných podezřelých, ale zatím není dostatek důkazů na jejich zatčení.“

„Ta pistole, co mu ukradli. Byla to ráže .38?“

„Trefa. Smith &Wesson. Zastřelili ho ale dvaadvacítkou.“

„Aha.“

„Důkladně jsem prošel celý jeho i Scottyho protokol, ale neobjevil jsem nic, co by je spojovalo. Na akademii se minuli o několik let a jejich kariéry se nikdy nekřížily.“

„Co ten další?“

„Toho mohl Scotty znát. Jmenoval se Gavin Moore a byl členem party v Queensu, co naoko kupovala drogy a dealera pak okamžitě sbalila. Asi před dvěma a půl roky právě jel na sraz s překupníkem, aby převzal zásilku, a stálo ho to život. Nedostavil se na domluvený místo a chlapík, co se s ním měl sejít, měl neprůstřelné alibi.

Zadrželi ho pro nějaký běžný dopravní přestupek přibližně v čase vraždy. K tomuhle případu existuje spousta tipů a indicií – nevěřila bys, jak tlustá byla složka se spisy –ale nic z toho k úspěchu nevedlo.“

„Zmínil ses, že možná znal Scottyho.“

„Vypadá to, že pár let před tím, než Moorea zastřelili, sloužili oba asi rok ve stejném okrsku.“

„Co bylo vražednou zbraní?“

„Devítka.“

„No teda!“

„Přesně tak. A tady je třetí a ten se fakt odlišuje.

Harry Donner, starší chlap, asi padesát pět let, pravděpodobně kroutil poslední roky před důchodem. Názory na něho se různí.

Jedni ho popisují jako milého postaršího kolegu, který se nikdy do nikoho nenavážel a svou práci dělal s maximálním úsilím. Druzí v něm naopak viděli nesmlouvavého, tvrdého a přitom protřelého a inteligentního detektiva, naprosto chladnokrevného chlapa, na něhož si nikdo s žádnou kulišárnou nepřišel.“

„Ten člověk mě zajímá,“ podotkla jsem. „Jak zemřel?“

„To se ti bude líbit. Na parkovišti.“

Zamrazilo mě. „A dál?“

„Už skoro nic. Byl vdovec a žil sám. Jednou večer asi před třemi lety si jel nakoupit do obchodního domu na Long Islandu a když se vracel k autu, někdo ho zastřelil.“

„Takže ho mohl někdo stopovat jako Scottyho.“

„Může být. Pokud to ovšem nebyla náhoda. Mnoho lidí bylo zastřeleno nebo napadeno a oloupeno na parkovišti. Je tu ale ještě něco jiného. Já jsem ho znal.“

„Ty?“ vydechla jsem. „A odkud?“

„Pracoval na šest-pětce, když jsem tam nastoupil.“

Šest-pětka neboli Šedesátý pátý je číslo Jackova okrsku v Brooklynu.

„Poslyš, který popis na něho podle tebe sedí víc?“

„Nejspíš oba. O jeho charitativních aktivitách jsem toho moc nevěděl, ale rozhodně to byl Pan Detektiv.

A příjemnej chlap k tomu. Mluvil s tebou, názorně ti všechno ukázal, nenásilnou přirozenou formou tě učil, jak se krýt a chránit. Jednu věc ale nesnášel. Hloupost.“

„A co vazba na Scottyho?“ zeptala jsem se. „Kromě toho parkoviště.“

„Nemůžu nic najít. Donnerova kariéra je dlouhá léta spojena s Brooklynem a Queensem, ale nevypadá to, že by se jejich cesty někde služebně zkřížily. A navíc ho zastřelili osmatřicítkou. Takže všechny ty tři případyvlastně všechny čtyři –jsou úplně odlišné.“

„Když se nad tím ale zamyslíš,“

oponovala jsem, „existuje tady pár drobností společných jak pro ty tři, tak pro Scottyho. Ten první, Boyd, nosil uniformu.“

„To nic neznamená. Něčím být musíš a většina policistů nosí uniformu.“

„Moore, jak jsi říkal, pracoval chvíli na Scottyho okrsku. A ten poslední to dostal na parkovišti.

Jacku, já myslím, že u druhého a třetího se určitá možnost rýsuje.“

„Já taky. Ale nezapomeň, že už to prošetřovala i tajná služba.“

„To vím. Nebude vadit, když si promluvím s jejich rodinami?“

„Proč ne? U Gavina Moorea nevidím žádný problém, měl manželku a děti.“ Nadiktoval mi adresu kdesi v Brooklynu. Zapsala jsem si ji. „Ale horší to bude s Donnerem. Žena mu zemřela a děti neměli.“

„Znáš jeho poslední adresu?“

Bylo to v Queensu, ale ne zas tak blízko k McVeighovým, aby se dalo spekulovat o nějaké spojitosti.

Hlavou se mi už honila jiná myšlenka – co se asi stalo s majetkem pana Donnera? Pokud byl jeho dům prodán, utržené peníze se někam musely podít. Možná by přo mne jeden z pomocníků Arnolda Golda mohl pročíst jeho poslední vůli.

„Máš to?“ přerušil Jack mé zamyšlení.

„Mám. A dal sis opravdu záležet.

Konečně se do toho můžu pořádně zakousnout.“

„Co se dělo dneska dopoledne?

Nikde jsem Raye nemohl sehnat.“

Vylíčila jsem mu, jak se u Raye v bytě našla kovová schránka a v ní dva náboje ráže .44 s měděným opláštěním. Pozorně naslouchal a znechuceně zasyčel, z čehož jsem vyčetla rostoucí starost a pochybnosti.

„Vzali to pěkně od podlahy a obrátili celý pokoj naruby,“

pokračovala jsem. „Ray byl nervózní jako pes, když se do toho pustili, ale jak přecházeli od jednoho kusu nábytku k druhému, postupně se uklidnil. Tedy až na okamžik, kdy objevili ty náboje.“

„Dokážu si to představit. To fakt smrdí.“

„Promluvíme si zítra, až to rozjedu.

Ale mám na to jen odpoledne, takže toho asi moc nestihnu. Možná jen něco nakoupím u těch Korejců.“

„Podívej se, jestli nemají tangela.

Znáš je? Něco mezi mandarinkou a grapefruitem. Sestra se po nich může utlouct. Prý jsou skvělý.“

„Zkusím to.“

·

8

Úterý je můj pracovní den. Vyučuju skupinu studentek, které se zapsaly na seminář Poezie a současná americká žena, a od března –nedávno jsme vlastně začaly druhý semestr – mám úplně novou třídu; podle zkušeností nasbíraných během prvního semestru jsem přes vánoční prázdniny zrevidovala a radikálně přepracovala už hotový učební plán. Chvíli to dokonce vypadalo, že vedení školy je na vážkách, má-li mě znovu pověřit vedením tohoto semináře, nebo mě přeřadit k jinému. Nakonec se mi však podařilo kompetentní lidi přesvědčit, aby vše zůstalo při starém, a nechali mě pokračovat.

Navíc jsem vypozorovala, že když něco dělám podruhé, odvedu daleko hodnotnější výkon, takže by byla nevýslovná škoda, kdybych musela odejít právě v okamžiku, kdy vystupuji z šedého nevýrazného průměru a otevírám dveře fáze kvalitativně vyšší a pedagogicky dokonalejší. Naštěstí bylo odsouhlaseno, že kurz zůstane zachován.

Fakulta, kde učím, patří mezi menší a sídlí ve Westchesteru. Celo týdenní rozvrh mám směstnán do jednoho půldne – úterního dopoledne – což je na jedné straně značně vyčerpávající, ale na druhé straně mi to umožňuje věnovat se po zbytek týdne sobě a svým zálibám či, to už ne s takovou vervou, povinnostem. Musím přiznat, že je to velice pohodlné a příjemné – i když ne moc lukrativní – pracovní vytížení. Mně však naprosto vyhovuje, protože mnoho peněz nespotřebuju. Důvod je jediný: strávila jsem půl života v podmínkách, kde jsem vyžila prakticky z ničeho. Když jsem bydlela v klášteře svatého Štěpána, chodila jsem ven často jen s pár drobnými v kapse, které by stěží stačily na dva telefony. Což byla po přestěhování do Oakwoodu situace naprosto neudržitelná a vyžádala si bezodkladnou změnu.

Po vyučování jsem rychle zhltla v univerzitním bufetu náhražku oběda, mimochodem celkem obstojné chuti, a pak nasměrovala auto do Brooklynu. V kabelce jsem měla seznam ovoce a zeleniny, který mi poskytne důvod k návštěvě obchodu Šťastné časy.

Vystoupila jsem z auta a ležérním krokem jsem se vydala na obhlídku Scottyho rajónu. Cítila jsem se, jako bych procházela místy, o nichž jsem jen četla, ale ve snu by mě nenapadlo, že je někdy spatřím na vlastní oči.

Stále jsem si představovala Scottyho, jak si tudy hrdě a spokojeně vykračuje ve své uniformě, tu prohodí přátelské slovo s jedním, támhle se zastaví s druhým. Našla jsem i prádelnu, o níž vyprávěl; chvíli jsem pozorovala ženu, které celá ta živnost nejspíš patřila. Zrovna vytahovala z pračky dnes už kdovíkolikátou várku vyždímaného vlhkého prádla, házela všechno do objemného plastového koše a s námahou pak to těžké břemeno zvedla a nesla k sušičce. Napadlo mě, jestli vůbec tušila, jak ji Scotty zbožňoval.

O kus dál bylo parkoviště, kde na Scottyho čekal vrah – v denním světle vyhlíželo docela vlídně.

Prostě obyčejný volný prostor mezi dvěma budovami, který vznikl zbouráním jednoho domu. Plastová páska označující místo činu byla dávno pryč a v zadní části parkovalo několik aut. Přešla jsem ulici a po druhém chodníku vykročila zpět k autu.

Vypadalo to jako běžná nákupní zóna, jakých můžete v centru Brooklynu najít desítky. Nemohla tam samozřejmě chybět banka, vedle se krčilo malé papírnictví, pak bistro a obchůdek s asi stovkou triček nejrůznějších barev, střihů a velikostí za sklem výkladu. Hned za rohem jsem objevila autobazar a vedle autodílnu. Minula jsem ještě čínské rychlé občerstvení a pak už jsem byla na místě; stála jsem před obchodem s optimistickým nápisem Šťastné časy.

Stejně jako jiní korejští obchodníci i majitelé Šťastných časů si dali velmi záležet na dokonalém aranžmá svého lákavě vypadajícího zboží. Pomeranče a grapefruity byly navršené do pyramid, několik druhů jablek vyrovnaných v úhledných řadách, hlávkový salát, kapusta, zelí, vše pečlivě omyté a vystavené na obdiv oku potenciálního zákazníka. Tangela jsem uviděla, hned jak jsem vešla, ale nevšímala jsem si jich. Poskytnou mi šanci položit otázku a zjistit tak, jaká je v obchodě skutečná úroveň angličtiny.

U pokladny stála mladší žena atraktivního vzhledu, druhá o něco starší chodila kolem regálů a tu a tam přerovnala nějaké ovoce; jejím hlavním úkolem však nepochybně bylo ostřížím zrakem sledovat zákazníky. Dva muži se věnovali jiné práci. Jeden z nich, mladík něco málo přes dvacet, zametal širokým koštětem podlahu a ten druhý – asi třicátník – seděl u stolu v zadní části místnosti a něco psal.

Odhadla jsem, že z těch čtyř nejpravděpodobněji nebude umět dobře anglicky a je tedy pro mne nejvhodnějším objektem k navázání konverzace ona starší žena mezi regály. Předpokládala jsem, že mi nebude rozumět a dovede mě k tomu, kdo angličtinu ovládá. Ale ještě než jsem k ní vykročila s připravenou otázkou, naplnila jsem několik malých sáčků, aby ve mně opravdu viděla seriózní zákaznici.

Zastavila jsem se u ní a vykouzlila na tváři co nejpříjemnější výraz, ale snažila jsem se neusmívat.

Doslechla jsem se totiž, že Korejci v New Yorku považují úsměv za projev důvěrnosti, což je při setkání se zcela cizím člověkem nevhodné a nepochybně to vedlo k bezpočtu nedorozumění. „Promiňte prosím,“

oslovila jsem ji zdvořile, „ráda bych se zeptala, jestli dneska máte v nabídce tangela?“ Záměrně jsem použila více slov, takže to klíčové mohlo snadno v rychlém sledu zvuků zaniknout.

Zavrtěla hlavou a zmateně cosi zadrmolila – mohla to být angličtina stejně tak jako korejština. Otočila se a rychlým krokem přešla dozadu k muži sedícímu u stolu.

Vyměnili si spolu pár slov, načež se muž obrátil na mne: „Co sháníte?“

zeptal se mě bezvadnou angličtinou.

„Tangela,“ odpověděla jsem. „Jestli se nepletu, tak teď by měla být jejich sezóna, ne?“

„Ano, máme jich dost.“ Vstal a dovedl mě k místu, kde byla vystavena.

„Děkuju.“ Vzala jsem dvě a dala je do sáčku. „A sladkou cibuli?

Nemůžu ji najít.“

„Bermudská. Támhle.“

„Ach ano, už ji vidím. Jsem tu poprvé, víte? Můj přítel, policista McVeigh, mi poradil, abych sem zašla nakoupit. Bylo to těsně před tím, než zemřel.“

„Vy jste od policie?“ zpozorněl muž a upřel na mne tmavé oči.

„Ale ne,“ bránila jsem se a snažila se, aby to znělo překvapeně. „Jsem učitelka. Znám jeho rodinu. Říkal, že sem chodíval skoro každý den.“

„To je pravda. Byl to dobrý chlap.

Choval se mile k mé matce.“

Obrátil se k malé ženě, která z nás nespustila oči.

„Nechápu, proč ho někdo zavraždil,“ prohlásila jsem.

Vybrala jsem dvě menší bermudské cibule a přihodila je do sáčku.

„Byl to omyl. Někdo si myslel, že je bohatý. Měli jsme ho všichni opravdu rádi. Zeptejte se, koho chcete. Znáte jeho ženu?“

„Ano. Celou rodinu.“

„Vzkažte jí, prosím vás, ať sem přijede, že jí připravím plnou tašku, tu velkou, ovoce. Zadarmo.

Rozumíte?“

„Ano.“ Nemohla jsem se ubránit lehkému úsměvu, ale jeho tvář zůstala vážná. „Děkuju vám.“

„Ne. My děkujem jemu.“

Přikývla jsem a odnesla papírové sáčky k pokladně.

Zaplatila jsem skoro dvacet dolarů, ale určitě se to vyplatilo.

Položila jsem nákup na přední sedadlo vedle sebe a posadila jsem se za volant. Užuž jsem chtěla vyjet, když vtom mě něco napadlo. Rychle jsem se rozhlédla ulicí oběma směry, a když jsem nikde nezpozorovala číhájící policisty, otočila jsem do protisměru. Na křižovatce jsem zabočila doprava a namířila si to k autobazaru.

Asi jsem se trefila do jednoho z volnějších dnů a pokud zde vůbec byli nějací zákazníci, na parkovací ploše jsem je neviděla.

Vykročila jsem k hlavní budově, otevřela jsem křiklavě červeně natřené dveře a vešla dovnitř.

„Můžu vám nějak pomoct?“ oslovil mě obtloustlý prošedivělý muž sedící za rozpadajícím se stolem, jakmile mě uviděl.

„Jsem známá policisty McVeigha,“

začala jsem.

„Ach, Scotty. Sakra, to je průšvih!

Je ho škoda. Jste jeho sestra?“

„Kamarádka. Předtím, než ho zastřelili, jsem jela v jeho novým autě.“

„V tom BMW. Prodal jsem mu ho.

Pěknej kousek, to teda jo. Předl jako kočka. Sháníte pro sebe něco podobnýho?“

„To zrovna ne. Ale potřebovala bych se vás na něco zeptat. Týká se to toho auta. Jeho žena teď dává dohromady pozůstalost a snaží se taky srovnat veškeré papíry.

Nikde ale nemůže najít kupní smlouvu, takže neví, kolik za to auto Scotty zaplatil.“

„Nic.“

„Prosím?“

„To bylo na protiúčet. Nechal mi tady svý starý fáro a já mu přihrál tohle BMW.“

„Ale jeho starý auto se přece nemohlo ani zdaleka přiblížit ceně tohohle skvostu.“ Neměla jsem ani ponětí, jak Scottyho poslední auto vypadalo, ale jistě tak luxusní nebylo.

„Víte, splatil jsem tím Scottymu McVeighovi jeden starý dluh. Od něho bych prachy nikdy nevzal. To on zařídil, abych tady mohl žít.

Dokážete si představit, co to znamená začít v tomhle městě obchodovat? To je učiněný peklo.

Dvanáct hodin denně strávíte na zadku za stolem a jen vyplňujete všelijaké formuláře a žádosti.

Pak vám je pošlou zpátky, abyste to všechno předělal.

A on to všechno zařídil za mne. Měl dost známých, stačilo jen párkrát zavolat a cesta byla vydlážděná, chápete.

To mi zajedno ojetý BMW stálo.

Jako protiúčet.“

„Mohla bych vidět papíry od toho auta?“ zeptala jsem se.

„Tak moment, paní, o co tady jde?

Jste od finančáku nebo co?“

„Jsem jenom kamarádka Jean McVeighové. A ona žije v přesvědčení, že Scotty za to auto zaplatil hromadu peněz.“

„Tak ať si to myslí.“

„Ráda by znala pravdu.“

„Pravdou je to, co jsem vám řekl na začátku. Od teďka by to byla jen pohádka. Nebo chcete nějakou sumu slyšet? Dva tisíce dolarů? Dobrá.

Pan McVeigh zaplatil za BMW dva tisíce dolarů. Plus auto na protiúčet.“

„O jakou značku se jednalo?“

změnila jsem téma a vzdala se naděje, že z něho vymámím nějakou rozumnou částku.

„Takový malý buick, v dobrým stavu. Ale venku už nestojí, skoro hned jsem ho prodal.“

„Děkuju vám.“ Otevřela jsem dveře. „Kolik jste říkal, že vám zaplatil?“

Čtverácky se na mne zazubil a umožnil mi nevábný pohled na svůj zažloutlý chrup. „Dva tisíce babek na prkno. Chtěla byste mě ukecat na tři?“

Neměla jsem zájem.

Když jsem se uvelebila za volantem svého auta, vytáhla jsem mapu Brooklynu a vyhledala ulici, v níž bydlel Gavin Moore. Od místa, kde jsem parkovala, mě čekal sice ještě pořádný kus cesty, ale už jsem se sem nechtěla trmácet znovu a zbývalo mi dost času, tak jsem se rozhodla, že se tam podívám. Mým cílem byl menší rodinný domek v ulici, jejíž dominantu tvořil starý činžák stojící uprostřed řady jedno nebo dvougeneračních domů. V

New Yorku se starší předválečná zástavba v drtivé většině případů vyznačuje absolutním nedostatkem stylu nebo nějakého zajímavého nápadu, který byste alespoň vzdáleně mohli ohodnotit jako vkusný či dokonce nádherný.

Průčelí budov s činžovními byty téměř dokonale splývají s chodníkem a každý čtvereční metr zastavěné plochy je beze zbytku využitý k bydlení. Před domy nenajdete žádné zelené pásy svěžích trávníků nebo nadýchané okrasné keře a ke vchodům často nevedou ani schůdky nebo zvláštní vyvýšené plochy. Když se tak rozhlédnete kolem sebe, napadne vás, že nehledíte na obytné domy pro tisíce obyčejných lidí, ale na studené středověké pevnosti, nemilosrdně svírající většinu ulic, jejichž boční zdi se vzájemně dotýkají. I když se nepochybně jednalo o ekonomicky výnosné využití stavebního prostoru, nemohla jsem se zbavit pocitu, že projektanti a stavitelé těchto nevzhledných monster se nestarali o nic jiného než o výši zisku a význam zeleně či relaxačních zón – tedy míst nezalitých betonem –je nechával chladnými.

Dům, kde bydlel Moore, stál pár desítek metrů od veliké šestipatrové budovy z červených cihel. Na vchodových dveřích vítalo návštěvníky veliké EM. Úzká příjezdová cesta byla téměř neprůjezdná díky malému kombi stojícímu u obrubníku. Zaparkovala jsem hned za něj a vykročila k hlavnímu vchodu.

Otevřela mi hezká mladá žena, podle mého odhadu jen o málo starší než já. Byla vyšší a měla na sobě sportovní joggingovou soupravu v příjemném odstínu růžové. Představila jsem se a dodala, že jsem byla Scottyho kamarádka. Pozvala mě dál.

„Každý se snaží najít nějakou spojitost,“ začala, když jsme se posadily v obýváku. „Je to vlastně čtvrtá nevyřešená vražda za necelé čtyři roky.“

„Co vy si o tom myslíte?“

„Myslím si, že v tom nic není. Oni se znali, to jistě víte.

„Ano, to vím.“

„Sice ne moc důvěrně, ale sloužili asi rok na stejném okrsku. Pak Gavina přeložili do téhle skupiny a od té doby se pravděpodobně už nepotkali. Každý měl úplně jinou práci. Snad nevěříte, že ho zabil ten Hansen?“

„Ne.“

„O motivu se také mluvilo spíš v hádankách a podezřele brzy to utichlo nadobro,“ ušklíbla se paní Mooreová.

„Prý nějaké vypůjčené peníze.“

„Byli přátelé. Jean McVeighová Raye nepodezřívá.

Víte, já ani nedoufám, že bychom při našem rozhovoru přišly na něco, co by policii uniklo. Prostě mi připadalo správné se u vás zastavit.“

„Vím, co máte na mysli. V

Gavinově případu –“

Přerušil ji zvuk otevíraných vchodových dveří a hned nato zavolal mužský hlas: „Sharon?“

„Ahoj, miláčku. Tady jsem.“

Do obýváku vešel urostlý pohledný muž. Měl na sobě džíny a mikinu, ale pistole v pouzdře na opasku prozradila, že je to policista.

„To je Joe Farina,“ představila Sharon Mooreová svého přítele.

„Tohle je Chris…“

„Bennettová,“ dodala jsem a potřásla jsem si s ním rukou.

„Chris byla přítelkyní Scottyho McVeigha a chtěla by zjistit, jestli mezi ním a Gavinem existuje nějaká spojitost.“

„Rád vás poznávám,“ pohlédl na mne Farina. „Nejste jediná, která pátrá po tom, co by mohly mít oba případy společného. Kéž bych vám mohl nějak pomoct.“ Obrátil se k Sharon. „Potřebuju si schrupnout.“

Naklonil se k ní a políbil ji. Popřál mi hodně štěstí a odešel po schodech do patra.

„Jsme přátelé,“ vysvětlovala Sharon. „Žijeme spolu. Je to už skoro tři roky, co Gavin zemřel.“

„Zdá se, že je fakt moc příjemný,“

pochválila jsem její vkus.

„To on je.“ Setřásla ze sebe veškeré rozpaky. „Co jsem to říkala o Gavinovi? Myslím, že přestal být opatrný.

Kdykoli se chystali na akci, měli stálý plán. Vždy byla připravená záložní skupina a všichni věděli, kam jdou, a měli v hlavě přesný časový harmonogram. Chcete znát můj názor, jak se to stalo? Myslím, že se mu chtělo čůrat.

Zastřelili ho v takovým malým parčíku, který ležel vlastně na cestě, kudy vždycky chodíval. Asi se zastavil, protože už to nemohl vydržet. Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by chodil tak často na malou jako Gavin. Říká se, že ho přepadla parta výrostků a jeden z nich ho asi zastřelil. Nemají ale dostatek důkazů, aby někoho obvinili, a všichni mlčí. Dříve nebo později ale někdo z té bandy udělá chybu a pak rád prozradí vrahovo jméno, aby získal alespoň nějaké polehčující okolnosti na svou obhajobu. Gavin mi tolik chybí. Byl to zlatej chlap. A jakou jsme si užili legraci. Když děláte tuhle práci, musíte mít smysl pro humor, jinak se z toho zblázníte. Co jen jsme se spolu nasmáli. Kdyby mu matka příroda nadělila lepší ledviny, pravděpodobně by žil dodnes.“

Zastihla jsem Jacka ještě před odchodem do školy a barvitě mu vylíčila průběh svých dnešních setkání. Potěšilo ho, že majitelé smíšeného zboží na Jean nezapomněli a nabídli jí něco na přilepšenou. Ale kladl mi na srdce, že slovům toho chlapa z autobazaru nemám vůbec věřit. S popisem událostí, jak došlo k vraždě Gavina Moorea, také souhlasil a přikláněl se i k tipu Sharon Mooreové, jak by pachatel mohl být nakonec dopaden.

Když jsem pak zmínila jméno Joe Farina, bylo mu povědomé.

Odněkud se určitě znali, ale nemohl si vzpomenout odkud.

„Musím už běžet,“ usekl nakonec náš rozhovor, „ale abys věděla, ani já jsem dneska nezahálel a sehnal jsem pár zajímavých zpráviček.

Mám známého, který se zná s někým na oddělení vnitřních záležitostí, kde prý kolují zvěsti, že v tom případu se jedná o daleko víc než jen dluh a rvačku – a stejný názor zastává i státní návladní.“

„Opravdu?“

„Prodávám tak, jak jsem koupil.

Budu pátrat dál.“

Půl svého prvního tangela jsem si dala k večeři a byla to opravdu lahůdka. Povrch zelenožlutý a jaksi neforemný, ale bledě oranžová dužina s množstvím osvěžující šťávy chutnala výtečně. Jistě by mi nečinilo nejmenší problémy, aby se ze mne stal v tomto oboru labužník.

Kdybych si to ovšem mohla se svými skromnými příjmy dovolit.

·

9

Ve středu dopoledne jsem vyrazila do Queensu, abych zjistila, co nového můžu dohledat k případu Harryho Donnera. Jeho dům se nacházel jen pár bloků od hranice s Nassau County, což je jakási vstupní brána na Long Island, takže mě ani nepřekvapilo, že jezdil nakupovat právě tam. Nákupní centra na Long Islandu mají rozlehlá pohodlná parkoviště a nižší ceny než na Manhattanu.

Byl to skromný malý dům s pečlivě udržovaným trávníkem tu a tam posázeným okrasnými keři. Jeho dominantu tvořila svída, která jako by ve spánku elegantně rozprostírala své nehybné větve.

Zdálo se velice nepravděpodobné, že by lidé, kteří odkoupili Donnerův dům od realitní kanceláře, jež prodej zprostředkovávala, o něm něco věděli, a tak jsem se rozhodla nejdříve vyzkoušet sousedy napravo. Nikdo nebyl doma. Za dveřmi dalšího domu směrem z kopce na mne překvapeně zírala mladá matka, která se sem přistěhovala teprve před dvěma lety a Donnera vůbec neznala. Vrátila jsem se tedy nahoru a zazvonila na první dům vlevo.

Otevřela mi kyprá žena v letech a zeptala se, co chci.

Představila jsem se a ve stručnosti jsem jí vysvětlila, proč přicházím.

„Harry Donner?“ zvolala.

„Samozřejmě, že jsem ho znala.

Přátelili jsme se s ním a Dottie mnoho let. Je to hanebnost, jak zemřel. Nevěřím, že policie někdy odhalí, kdo to udělal.“

„V tom s vámi musím bohužel souhlasit. Pokouším se najít lidi, kteří ho znali, nebo nějaké příbuzné.“

Na moment zaváhala a pak mě pozvala dál. „Žádné příbuzné neměl, pokud vím. Dottie zemřela už dávno, ještě pár let před Harrym.

Na rakovinu. Ona byla drahoušek.

Trávil s ní každou volnou minutu, když byla nemocná. Opravdu se velmi milovali. Dětí se ale nikdy nedočkali.“

„A co sourozenci?“

Pokrčila rameny. „Nikdy o nich nemluvili. Teď mě ale napadá, když se o tom bavíme, že Dottie možná měla sestru. Ale její jméno neznám.

A kdo ví, jestli je ještě naživu.“

„Kde trávili dovolené?“ nadhodila jsem.

„No, někdy s námi. A nebo jen tak nasedli do auta a vyrazili, kam je napadlo. Občas také navštěvovali Harryho tetu.“

„On měl tetu?“

„No ano. Začíná se mi to vybavovat. Mluvíval o ní.

Měla takové zvláštní jméno. Spíš mužské. Jak jen to bylo?“ ptala se sama sebe a konečky prstů pravé ruky si hladila spánek.

Seděla jsem bez hnutí, abych ji nevyrušovala v soustředění, a doufala v její dobrou paměť. „Teta Jo?“ nadhodila jsem s nadějí.

„Ne, nic takového.“

Lámala jsem si hlavu a vzpomínala na další jména. Lou bylo podobné Jo, a tak jsem ho ani nenavrhla.

Dannyjako Danielle? Gabe jako Gabrielle? Pozorovala jsem její svraštělé čelo, pevně stisknuté rty.

Snažila se, seč mohla.

„Jak se jmenoval ten komik, co zemřel, už je to dávno?“ pronesla zamyšleně, ale nebylo jasné, jestli otázku adresovala mně nebo jen nahlas uvažuje.

„To nevím,“ odpověděla jsem pro jistotu. A jak bych také mohla, když to bylo tak dávno, dodala jsem v duchu bezmocně.

„Dělal hlavně pro rádio. Musela jste ho znát.“

„Fred Allen?“ zkusila jsem. Teta Margaret na něj občas zavedla řeč.

„Ten druhý. Jack Benny!“ zajásala triumfálně. „Teta Benny. Tak se jmenovala. Harry vždycky mluvil o své tetě Benny. Myslím si ale, že už asi nebude naživu, co vy na to?

Harrymu by dnes bylo kolem šedesáti a kolik lidí dneska má ještě tetu, když je jim šedesát?“

Byla to opravdu jen slabá stopa, a tak jsem se zeptala z pouhé setrvačnosti; vůbec jsem si totiž nedokázala představit, jak bych mohla najít někoho, u něhož neznám ani příjmení. „Bydlela někde poblíž?“

„Ne. Vždycky za ní jezdili na návštěvy autem. A Harry jí občas vozil různé věci do domácnosti, chápete? Asi už byla stará a nemocná a potřebovala, aby o ni pečoval.“

V tom případě by jí jistě odkázal alespoň část svých peněz.

Poděkovala jsem jí a vrátila se do auta. Bylo načase poradit se s Arnoldem Goldem.

„Vzpomínám si na to střílení,“

slyšela jsem ve sluchátku jeho chraplavý hlas. Zavolal mi zpátky do automatu, prvního, na který jsem narazila, a určitě si dělal poznámky.

„Ten případ je stále otevřený.“

„Snažím se objevit nějaké styčné body s vraždou McVeigha. Jack nevěří, že by ji spáchal Ray Hansen, a musím přiznat, že je tu velká šance, že má pravdu.“

„Zasloužila by sis nominaci na ochránce všech beznadějných případů,“ popíchl mě Arnold.

„Učím se od tebe. Nezapomeň! A navíc, to místo je už obsazené.

Specialistou v tomto oboru je svatý Juda.“

„Katolická církev prostě myslí na všechno.“

„Někdo holt musí.“

Arnold slíbil, že pověří některého ze svých spolupracovníků, aby důkladně prostudoval Donnerovu závěť. Doufala jsem, že to nebude finančně ani časově moc náročné; Arnold totiž po mně nikdy nechce peníze za drobné služby, které pro mne jeho kancelář čas od času udělá, i když jsem mu nabídla, že si svůj dluh ráda odpracuju v přesčasech. On sice tvrdí, že ve třináctém dodatku zákona se zakazuje zneužívat práci pomocného personálu, ale já bych to brala jen jako výhodný směnný obchod.

Když už jsem byla v Queensu, rozhodla jsem se zaskočit i k Jean McVeighové. Rozhodně jsem neměla v úmyslu vpadnout k ní do bytu neohlášená, ale protože jsem už neměla žádné drobné a v New Yorku je někdy těžké je sehnat, jela jsem prostě k ní a zazvonila.

„Ahoj, Chris! Jsem tak ráda, že ses tady zastavila,“ přivítala mě Jean, když mě uviděla ve dveřích.

Vypadala unaveně, oči měla zarudlé. „Jen pojď dál. Zrovna jsem se pustila do práce, do který se mi vůbec nechce, ale stejně sejí nevyhnu. A ty jsi skvělá výmluva, jak to odložit.“

„Já vím. Měla jsem nejdřív zavolat, ale –“

„To vůbec nevadí. Posaď se tady a udělej si pohodlí.

Dáš si kávu?“

„Jen s tebou.“

„Měla bych to opravdu probrat.“

Namáhavě se sesunula do křesla v obýváku. „Snažím se vytřídit Scottyho oblečení.“ Vytáhla papírový kapesník a vysmrkala se.

„Není na to trochu brzo, Jean?“

„Jasně, že je to brzo. A taky bylo příliš brzo, aby umřel, a brzo, abych tady zůstala sama. Mamka si ráno přijela pro děti, a tak mě napadlo, že je příhodná doba s tím začít.

Pověz mi, co se děje?“

„Víš ty co? Mám výborný nápad,“

vzpomněla jsem si náhle. Několika krátkými větami jsem jí vylíčila svou návštěvu v prodejně Šťastné časy a nakonec jsem jí řekla o nabídce, kterou pro ni mají. „Rychle na sebe něco hoď a hned tam zajedeme. Počkám na tebe v autě a ty půjdeš dovnitř a vybereš si tam ovoce pro děti.“

„To si nechám líbit! Trochu se opláchnu a vyrazíme.“

Znovu jsem si oblékla kabát a vyndala z kabelky klíče. Za chvilku se Jean vrátila z koupelny; o poznání svěžejší, tváře růžovější, rty obtažené rtěnkou. Otevřela skříň a vytáhla odtud huňatý černý šál a omotala ho kolem krku a ramen.

„Líbí?“ usmála se. „Objevili jsme ho v jednom obchodě se skotským vlněným zbožím. Strašně ráda ho nosím. Když je venku opravdu zima, zabalím si do něj i hlavu. Takhle.“

Nacvičeným pohybem ho zvedla výš, takže zakrýval i její zrzavé vlasy. Vtom se mi srdce na okamžik zastavilo. Ona je ta žena, kterou jsem viděla v neděli večer, jak spěchá ulicí z bytu Raye Hansena, když jsme s Jackem k němu šli, abychom si popovídali o jeho zatčení. Byli jsme zrovna u Petry, když volal a oznámil jí, že je na cestě domů a dnes se spolu už nesejdou.

„Stalo se něco?“ zadívala se na mne Jean tázavě. „Vypadáš, jako by ses právě setkala s duchem.“

„Tys byla v neděli večer u Raye v bytě.“

„Ne. Co tě to napadlo?“ Jean se krátce nervózně usmála.

„Viděla jsem tě odtamtud odcházet.

A měla jsi hlavu zabalenou právě v téhle šále.“

Několik nekonečných vteřin jsme hleděly jedna na druhou bez jediného slova. Došlo jí, že byla přistižena, a z mého pohledu zcela jistě vyčetla, že nemám zájem to nějak zamlouvat nebo přehlédnout.

Nepochybovala jsem o tom, co se stalo. Ray jí zavolal, buď ze stanice, nebo až když přijel domů, a ona nelenila a hned se za ním vydala. Současně měl ale domluveno s Petrou, že přijde k ní, takže musel jednu z těch dvou schůzek zrušit. Kdybychom s Jackem přijeli o pár minut dřív, stali bychom se patrně svědky velice překvapivé situace.

„O nic nešlo, Chris. Jen jsem ho chtěla podpořit a ujistit, že věřím v jeho nevinu. Potřeboval to vědět.

Zatkli ho zničehonic, bez varování.

Nechtěla jsem, aby si myslel –“

Nechala větu nedokončenou –patrně doufala, že jí pomůžu – ale ani já jsem náhlé tíživé ticho nepřerušila. „Prostě jsem chtěla, aby věděl, že mu věřím.“

„Dobře, dobře. Snad abychom dojely pro to ovoce, ne?

V autě jsem jí vyprávěla, jak se ve svém pátrání nořím do minulosti, která se bezprostředně týká životů Gavina Moorea a Harryho Donnera.

O těch případech slyšela, ale tvrdila, že o nich nic bližšího neví.

Pokoušely jsme se vytvořit nějaký vzorec, nějaké schéma a Scottyho do něho dosadit, aby se podobal jednomu z těch dvou, ale neuspěly jsme.

„Scotty nikdy nesvlékal uniformu,“

prohlásila. „Nikdy nesloužil v Donnerově okrsku. Nedokážu si představit, jak by se ti dva mohli třeba jen náhodou potkat.“

„A Moore?“

„Scotty v tajných službách nikdy nepracoval. A pokud se někdy služebně ocitl ve stejném okrsku, dobrá, může být, ale to se asi dá říct o stovkách dalších policajtů. Potkat se s někým přece ještě neznamená, že s ním udržuješ kontakt, Chris.

Nevím, proč se to stalo, ale dala bych krk za to, že s Rayem to nemá nic společného.“

„Kromě těch tří tisícovek,“

pohlédla jsem jí zkoumavě do očí, „bylo tam ještě něco jiného?“

Záměrně jsem volila otázku dostatečně širokou, aby se do ní nechalo zahrnout vše, s čím by se mi ještě chtěla případně svěřit.

„Nic, o čem bych věděla.“ Jean měla pohled upřenýzdálo se mi, že přehnaně soustředěně – ven z okna.

Zaparkovala jsem vedle hydrantu, který stál na protější straně ulice a o pár desítek metrů dál od obchodu s ovocem. Jean vešla dovnitř a zmizela mi z dohledu.

Rozhlédla jsem se kolem sebe a poznávala obchody, které jsem míjela během včerejší procházky.

Co když v jednom z nich někdo zahořel nenávistí…

Ale to určitě bylo něco vážnějšího.

Jen proto, že cítíte k někomu zášť, přece ještě nemusíte umět ukrást auto tak profesionálně, že po sobě nezanecháte nejmenší stopu.

Když vám někdo nesedí, neznamená to automaticky, že doma přechováváte pistoli. Scottyho někdo sledoval a to vyžaduje dokonalý plán, spoustu času a jistou míru odborných znalostí. Podívala jsem se na břichatého majitele videopůjčovny, jak si na lavičce před výkladní skříní vychutnává svůj každodenní doutníček. Jaká byla pravděpodobnost, že Scottyho sprovodil ze světa zrovna tenhle pantáta? Prakticky nulová.

Jean se vynořila z obchodu, ve tváři široký úsměv. Pozorovala jsem ji, jak se sklání k drobné ženě a objímá ji, pak tu mladou ženu od pokladny a nakonec i mladíka, kterého jsem viděla v obchodě zametat. Oči se mi zalily slzami.

Určitě se o Scottym vyjadřovali jen v dobrém a snažili se jí dodat sílu.

A současně se tím zbavovali vlastního strachu a zábran. Poslední vyšel ven pan Ma. Prohýbal se pod tíhou dvou nákupních tašek vrchovatě nacpaných nejrůznějšími produkty z obchodu. Jean ho nasměrovala k mému autu a on se ani nezastavil a už přecházel ulici.

Ještě poslala všem vzdušné polibky a následovala ho.-

Vystoupila jsem z auta a otevřela zadní dveře, abychom mohli tašky s ovocem pohodlně naložit.

„Děkuju, že jste paní McVeighovou přivezla,“ obrátil se na mne pan Ma. „Je to velice příjemná dáma.

Matka byla šťastná, že se s ní mohla setkat.“

Jean k nám došla, ještě než jsem stihla odpovědět.

Tvář měla mokrou od slzí. „Děkuju, pane Ma. Mockrát vám děkuju.“

Vděčně ho objala a dostalo sejí za to chápavého úsměvu. „Jste tak hodný.“

Nasedla do auta, a když jsem se odlepila od chodníku, Jean si otírala uplakané tváře kapesníkem.

„Takoví srdeční a milí lidé,“

pronesla s hlavou položenou na opěrce a s očima zavřenýma.

„Nemůžu uvěřit, že by je někdo mohl považovat za chladné a nepřístupné. Mluvili o Scottym tak pěkně. Byl to takový dobrák, Chris… Hele, mám nápad, co takhle zajít někam na oběd? Zvu tě, platím já.

Támhle zahni doleva. Ukážu ti, kam máš jet dál.“

Svírala jsem volant a zaprášeným předním sklem jsem zírala ven, aniž bych byla schopna se na jízdu soustředit.

Hlavou mi totiž vířilo nespočet zcela odlišných myšlenek a protichůdných kombinací. Situace se zdála ještě zapeklitější než předtím. Korejci rozdávali úsměvy na všechny strany, Jean navštívila Raye v bytě po jeho zatčení a Jack se doslechl, že o Rayovi kolují nějaké podivné zvěsti. Nic nedávalo smysl, a přestože jsem o tom tou dobou neměla ani tušení, všechno se mělo ještě zhoršit.

·

10

Jack volal chvíli potom, co jsem přišla domů. „Kde jsi?

Snažím se tě chytit a nic.“

„Byla jsem v Queensu a pokoušela se něco zjistit o Harrym Donnerovi.

Co se děje?“

„Děje se to, že jsem si dal trochu práci, prohodil pár slov s několika lidmi a narazil na něco, co jiným uniklo.

Vzpomínáš na ten korejskej krámek jaks tam šla? Sťastne časy?

„Jo. Dneska dopoledne jsem tam byla znovu s Jean.

Chovali se k ní úžasně. A kdybys slyšel, jak hezky mluvili o Scottym.“

„Asi tam půjde o víc než jen o klanění a zdvořilé úsměvy. Chlapci, co na tom případu dělají, prověřují Scottyho rajón, jestli některý z vlastníků obchodů náhodou nemá doma registrovanou pistoli. Pan Ma, který je vedený jako majitel, je z toho venku. Ale je tam ještě jeden muž, co u něho pracuje, nějaký Joo.

Věk mezi pětadvaceti a třiceti.“

„Viděla jsem ho.“

„Je to asi bratranec nebo někdo takový. A představ si, že na jeho jméno je registrovaná automatická čtyřiačtyřicítka. Hned jsem tu informaci zavolal šéfovi skupiny.“

Nevěděla jsem, jak mám reagovat.

Policie se nám při odjezdu pravděpodobně pověsila na paty a všechno zaranžovala tak, aby to vypadalo, že jsem je oklamala.

„Máš výčitky svědomí?“ zeptal se mě konejšivě.

„Ano.“

„Chris, miláčku, někdo to udělal.

Pokud se prokáže, že to byl ten kluk, není to tvá chyba. Pamatuj si to.“

„Já vím. Jen tomu prostě nemůžu uvěřit. Když vejdeš dovnitř, z každého jejich pohybu cítíš poctivost, jak se svému obchodu věnují, jak tvrdě dřou. A co teprve jejich milé a srdečné chování vůči Jean. To nebyla přetvářka, Jacku.

Čišela z nich opravdová nelíčená radost, že ji vidí, protože Scottyho skutečně měli rádi.“

„Jestli je to tak, jak říkáš, ta pistole to prokáže. Ten mladík musí udělat jedinou věc, předat zbraň na balistickou expertizu, a chlapci z laborky vyloučí veškeré pochybnosti.“

Měl pravdu, to se nedalo popřít.

Ale mým smíšeným pocitům to nijak neulehčilo. Nakonec jsem se ale rozhodla, že se pokusím nahlížet na věc z té světlejší stránky –policie má teď v rukou další útržek informace, díky které může případ úspěšně uzavřít, pokud bude skutečně chtít.

K večeři jsem si udělala salát a posadila se ke stolu s Timesy rozloženými před sebou. Stránka týkající se lokálních událostí ve městě byla téměř zrcadlovým odrazem zpráv ze světa; všude plno násilí a etnické nesnášenlivosti.

Mohli jste se začíst do článků o třenicích mezi Dominikánci a Kolumbijci, mezi černochy a Korejci, mezi skupinou židů a černochů, mezi dvěma středoškolskými basketbalovými týmy, jedním tvořeným katolíky a druhým převážně protestantským.

Dost na to, aby se chudák starý Thomas Jefferson v hrobě obracel.

Loni v létě se skupina obyvatel Oakwoodu zuby nehty snažila zabránit přestěhování ústavu pro mentálně postižené pacienty– kde mimochodem tráví život i můj bratranec Gene – do svého města.

Důvodem nebylo nic jiného než čirý strach z neznámého, strach ze soužití s duševně retardovanými muži a ženami, kteří v životě nikdy nikomu neublížili, ale kteří by, podle vyjádření našich ctnostných a bezúhonných spoluobčanů, mohli být pro obyčejné lidi nebezpeční. A na základě tohoto nesmyslu se jim málem podařilo Greenwillow do Oakwoodu nepustit. Naštěstí to nevyšlo. Jsou tu od ledna a nejenže mezi nimi a starousedlíky k žádným incidentům nedošlo, tito noví obyvatelé se navíc podílejí na každodenním chodu života ve městě způsobem, kterým by ve svém starém domově nikdy nemohli.

Několik z nich je zaměstnáno u města a vykonává spoustu na první pohled neviditelných, přesto velice užitečných a často nezbytných úkolů. A světe, div se: nespokojené reptání věčných kverulantů z loňského roku najednou zmizelo.

Napadlo mě, že musí existovat možnost, jak tento problém řešit i ve větším měřítku. A stálo by za to ji hledat.

Obrátila jsem list a z nepříjemného ovzduší rozhádaných etnických skupin jsem se rázem ocitla uprostřed pohodového oddílu domácího koutku. Tentokrát se zabýval tématem, jak si člověk může – všem to vřele doporučuju –v klidu vychutnat dobré jídlo nebo nápoj. Užuž jsem se nořila do lahodných vůní čajů, když se rozdrnčel telefon a nemilosrdně mě vrátil zpět do reality. Uslyšela jsem Jean a hned z první věty a vystrašeného hlasu bylo jasné, že nevolá proto, aby se mnou poklábosila o svých dnešních zážitcích.

„Právě jsem měla dost zvláštní telefon,“ vyhrkla nervózně tlumeným hlasem, jako by se bála, že ji někdo uslyší. „Nějakej chlap.

Nevšimla sis, jestli nás někdo dneska sledoval?“

Do zad se mi zabodly miliony ledových jehel. „Myslím, že ne. Co se stalo?“

„Teď jsem to položila. Žádné jméno, nic, co by ho mohlo identifikovat. Sháněl se po tobě, prý chce s tebou mluvit.“

„Znal mé jméno?“

„Ne. Chtěl mou kamarádku, co dělá na Scottyho vraždě.“

Opravdu to vypadalo, jako by mě někdo špehoval. Jak jinak si vysvětlit, že ví o mém přátelství s Jean a vlastně s celou rodinou?

Ledaže… „Řekl to přesně tak, ‚na Scottyho vraždě‘?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že jo. Vlastně ne, řekl ‚na vraždě vašeho muže‘ nebo možná ‚vyšetřuje vraždu vašeho manžela‘.

Popadla jsem kus papíru hned, jakmile jsem si uvědomila, o co se jedná, ale v tom chvatu jsem si nestačila poznamenat víc než pár slov.“

„Proč chce mluvit se mnou?“

„Tvrdil, že pro tebe má důležitou informaci. Něco o Scottym a Rayovi.“

„Proč jsi ho rovnou neposlala na policii?“

„To jsem taky udělala. A přesvědčovala jsem ho, aby tam šel okamžitě. Odmítl. Že nemůže. Pořád se jen zajímal o tvé jméno, ale ujistila jsem ho, že ho ze mne nedostane ani náhodou. A co prý aspoň telefonní číslo? Ani tady neuspěl. Neustále opakoval, že s tebou musí nutně mluvit, a jestli tedy nemůže volat, chce se s tebou sejít.

Navrhl dokonce místo a čas.“

Zvedla jsem obálku, v níž přišel účet na zaplacení vodného, a obrátila ji čistou stranou nahoru.

„Poslouchám tě.“

„V pátek o půlnoci v Damrosch Parku. Víš, kde to je?“

„Popravdě, nevím.“

„Taky to tam neznám, ale poradil mi, že to je na Šedesáté druhé ulici, kousek od Lincolnova centra. Hned vedle je nájezdná rampa do podzemních garáží. Na zdi prý uvidíš ceduli s názvem parku. A pro případ, že jsi v poslední době neviděla televizi, mi kladl na srdce, aby ses nebála a přišla sama, že ti žádné nebezpečí nehrozí.

Počítám, že sám zprávy neviděl už sto let.“

Stanovený den byl Velký pátek.

„Jean, to je šílenství.“

Zavrtěla jsem odmítavě hlavou.

„Jestli ti ještě zavolá, vzkaz mu, že jsem ochotná se s ním setkat jedině ve dne.

Rozumíš? Vzpomeneš si ještě na něco? Zvuky v pozadí nebo něco takového?“

„Bylo ticho. Připadalo mi, že mluví nápadně potichu, aby ho nikdo neslyšel. Víc si opravdu nevybavuju.“

„Něco nového se Scottyho rodným listem?“ zeptala jsem se ještě.

Chvíli mlčela. Pak odpověděla.

„Nic.“

Poděkovala jsem jí a zavěsila. V

pondělí dopoledne jsem odešla z Rayova bytu před koncem oficiální domovní prohlídky a počkala chvíli v autě, dokud celá akce opravdu neskončila. Pak jsem se vrátila, abych si promluvila s paní domácí a několika sousedy, jestli si den předtím nevšimli někoho, kdo by obcházel kolem Rayova bytu. Pokud mě tou dobou někdo sledoval, musel zjistit, že jsem nejen ve spojení s Rayem, ale navíc na vlastní pěst čmuchám kolem.

Vytáhla jsem z kabelky zápisník a otočila pár stránek dozadu. Toho dne jsem byla s Jean na obědě, což by jistě pro potencionálního špeha byla příhodná chvíle se na nás přilepit, vlastně hlavně na mne. Ale já jsem se spíš přikláněla k tomu, že domů jsem se dostala bez nežádoucího doprovodu, jinak by přece ten člověk musel vědět, jak mě v Oakwoodu najít. Ledaže…

Bylo to tady znovu. Prozradila jsem svou adresu Sharon Mooreové a Joeovi Farinovi. Ačkoli se Scottyho spojení s Gavinem Moorem jevilo na první pohled velice nepravděpodobně, něco mezi nimi koneckonců vzniknout mohlo – a Joe Farina se možná snažil zabránit, abych na to přišla. Pro policistu není žádný problém zjistit si poznávací značku auta a já jsem parkovala na příjezdové cestě, když se tehdy vrátil domů.

Proč mi tedy nezavolal sám nebo za mnou nezajel do Oakwoodu? Vstala jsem a zatáhla v obýváku závěsy.

Myšlenka, že mě někdo pozoruje, mě docela vyděsila. Mé auto, řidičák, adresa. A pak mi to došlo.

Ještě neuplynul ani rok od chvíle, kdy jsem si naposled nechala zaregistrovat auto. A v papírech byla uvedena ještě stará adresa do kláštera svatého Štěpána, pěkný kus cesty proti proudu Hudsonu.

Protože vlastně stále bydlím ve státě New York, nebylo zapotřebí nechat se přeregistrovat, když jsem se sem loni na jaře přestěhovala.

Pustila jsem to tenkrát z hlavy a změnu bydliště jsem samozřejmě zapomněla nahlásit i na oddělení motorových vozidel. Přičetla bych to na vrub své nedbalosti, která by se asi dala klasifikovat i jako přestupek či přečin, ale tím jsem se v této chvíli rozhodně nehodlala trápit.

I když jsem se v duchu stále zdráhala to přiznat, nejlepší způsob, jak zjistit, jestli se za volajícím opravdu skrývá Joe Farina, bylo dostavit se na schůzku v pátek v noci do Damrosch Parku.

Ale co když to Farina nebyl? Kdo může být ten záhadný a neviditelný člověk? Snadno si na mne mohl počíhat v pondělí a špehovat mě od Rayova bytu. Ale jak by mě našel v úterý? Hned ze školy jsem totiž vyrazila do Brooklynu do Šťastných časů a pak k Sharon Mooreové. A dnes jsem se rozhodla pro Queens, abych promluvila s lidmi ze sousedství Harryho Donnera, a potom jsem odjela k Jean. Možná to byla Jean, koho sledoval. Proč by ale pak nepromluvil přímo s ní?

Ta podezřelá schůzka s neznámým člověkem v parku na západním Manhattanu v pátek o půlnoci vůbec nepřicházela v úvahu. O Scottyho případu jsem sice chtěla získat maximum informací, ale ne za cenu, že bych při tom riskovala vlastní život. Rozhodla jsem se, že Jackovi s tímto nečekaným vývojem situace prozatím hlavu zatěžovat nebudu, i když on by jistě můj názor nesdílel.

Klidně to může počkat do zítřka.

Beztak to nevypadá, že by se přes noc mělo něco podstatného změnit.

·

11

S Jackem jsem nakonec mluvila daleko dřív, než jsem očekávala.

Volal ve čtvrtek ráno krátce po osmé, v době, kdy jsem slastně usrkávala z šálku voňavé kávy.

„Nechtěl jsem tě včera večer budit,“ začal bez okolků.

„Docela zajímavě se to vyvíjí kolem pistole pana Jooa.“

„Nechystáš se mi doufám oznámit, že se jedná o vražednou zbraň?“

„To ne. Ale mám něco jiného. Ta pistole zmizela.“

„Krádež?“

„Tak to alespoň Joo tvrdí. Někdo se mu prý vloupal do bytu.

Osmnáctého března, tedy čirou náhodou den po svatém Patrikovi.

Říká, že ji každý den nenosil – a to pondělí měl školu, proto ji nechal doma. Když se vrátil, byla pryč spolu s několika dalšími věcmi.“

„Nahlásil odcizení?“

„Ne.“

„Předpokládám, že mu byt důkladně prohledali.“

„To si piš. Jakmile prohlásil, že ji nemá, okamžitě na něj vyrukovali s domovní prohlídkou.“

„Tohle všechno ale ještě neznamená, že je v tom zapletený,“

nadhodila jsem, ale cítila jsem, že něco není v pořádku.

„Máš jistě pravdu. Neznamená. Ale jedná se o hrubé porušení zákona, na jehož základě povolení k držení zbraně získal. Každá taková krádež se musí okamžitě nahlásit.“

„Může to nějak pomoct Rayovi?“

„Myslím, že ne, ale nepochybně to s sebou nese další zajímavé otázky.

Pokud má Ray šikovného advokáta, mohl by je využít v jeho prospěch.“

„A co Joo? Jaké potíže z toho vznikají jemu?“

„Popravdě řečeno, dost veliké. V

první řadě policie obrátí ten krámek vzhůru nohama.“

Věděla jsem, co musím udělat, ale ještě bylo příliš brzy. „A teď chvíli poslouchej ty mě, co se stalo včera večer.“ Stručně jsem mu popsala rozhovor s Jean.

„Řeknu ti, jak se na to dívám já,“

zareagoval okamžitě, když jsem skončila. „Podle mne bys měla z toho případu urychleně vycouvat.

Chtěl jsem ti to už navrhnout, ale teď to začíná opravdu smrdět. Ten chlapík se na tebe asi pověsil před Rayovým bytem. Vůbec se mi nelíbí představa, že tě někdo šmíruje, a myslím si, že celá ta věc se začíná vymykat kontrole.“

„Něco mě napadlo,“ pokračovala jsem, aniž bych vyjádřila souhlas či nesouhlas. „Ten, co volal Jean, by mohl být Farina. Jestli nebude souhlasit se schůzkou ve dne, navrhuju, abychom šli do Damrosch Parku v noci spolu. Uvidíme, jestli se ukáže.“

„Počítám, že se na Farinu v pátek trochu zaměřím.

Jestli se vypraví domů nebo jestli zůstane.“

„Počítám, že ti pomůžu.“

Jenom divně zahučel. „Přijedu k tobě. Zatím nikam nechoď.“

Poskytla jsem Arnoldovi dostatek času, aby se dostal do své kanceláře, ačkoli vždycky přichází do práce mezi prvními, a vytočila jeho číslo. Když se ozval na druhém konci drátu, s úsměvem jsem zaregistrovala i jemné tóny pro mne neznámé skladby vážné hudby, která příjemně podbarvovala pozadí.

Arnold totiž totálně propadl stanici WQXR a vypíná ji, jen když je to nutné. Informovala jsem ho o Joovi a jeho ukradené čtyřiačtyřicítce.

„Arnolde, je mi trapně, protože vím, co tě stojím peněz, ale ten mládenec asi bude potřebovat advokáta.“

„Mluví anglicky?“

„To si nejsem jistá. Jeden člověk v tom obchodě ale určitě mluví. A jestli Joo chodí do školy, tak by taky něco znát měl.“

„Můžu sehnat tlumočníka. Podíváme se na to.“

„Díky, Arnolde.“

„A už se mi, prosím tě, neomlouvej za nějaké peníze. Pokud je to v mých silách a možnostech, neváhej mě dál zneužívat, Chris. Mám tu pro tebe pár poznámek, týkajících se závěti Harryho Donnera. Terry je vystopoval zrovna včera. Pan Donner odkázal veškerý svůj majetek katolické církvi.“

„Bůh mu žehnej,“ pochválila jsem ho. „Tak to vypadá, že tady jsme v koncích. Co přesně udělal? Předal to kostelu ve své farnosti?“

„Ano, poukázal jim jednorázovou, mimochodem velice slušnou sumu peněz. Ale převážná část majetku, včetně domu, byla přepsána na jistou nemocnici. Napadá mě třeba ta, kde zemřela jeho žena.“

„To je možné.“ Vzala jsem si tužku.

„Můžeš mi prosím tě nadiktovat jméno toho kostela a nemocnice?“

„Vydrž.“ Chvilku se ozývalo jen šustění papírů a polohlasné nesrozumitelné mručení. „Svatého Jana Křtitele.“ Přečetl mi adresu.

Bylo to někde v Queensu a zdálo se, že poměrně blízko od Donnerova domu. „A nemocnice Panny Marie Milosrdné, ale vypadá to, že ta není ve městě.“ Adresa udávala oblast kdesi na severu státu. „Nechápu, proč by jeho manželka jezdila do nějaké venkovské nemocnice, když v New Yorku je na každém rohu jedna.“

„Možná nejezdila,“ pronesla jsem zamyšleně. Jedna věc konečně zapadla na své místo. „Jsi drahoušek, Arnolde. Tisíceré díky.“

To, co mě během našeho rozhovoru napadlo, bylo zcela prosté.

Katolická nemocnice obyčejně bývá v úzkém spojení s nějakým klášterem. V klášteře žijí jeptišky.

Jestliže Harry Donner odkázal svůj majetek katolické nemocnici, dala bych krk za to, že tetička Benny byla jednou ze sester.

Rozhodla jsem se využít své kontakty se Svatým Štěpánem, abych se vyhnula reálnému nebezpečí, že mě budou posílat od čerta k ďáblu a všude uslyším jen snůšku výmluv. Zavolala jsem svou dlouholetou přítelkyni, sestru Josephu, dříve také duchovní rádkyni a pomocnici při mých prvních krocích života řeholnice, dnes abatyši celého kláštera.

„Chris, jak ráda zase slyším tvůj hlas,“ přivítala mě srdečně.

„Nebudeš mít cestu kolem?“

„Snad brzy. Znáš mě, zase jsem to nevydržela a zapojila se do vyšetřování vraždy policisty.“

„Té, co se stala na Den svatého Patrika?“

„Přesně tak. Byl to Jackův kolega a přítel.“ Nedlouho předtím jsem se jí přiznala, že s Jackem chodím.

„Mám dojem, že jsem v novinách četla, že vraha už zatkli.“

„Ano, ale to není on. Udělali chybu.

Právě teď prověřuju možné souvislosti mezi tímhle případem a jinými nevyřešenými vraždami policistů. A narazila jsem na jednu věc. Abych si byla jistá, potřebovala bych si promluvit s jednou jeptiškou.“ Vysvětlila jsem jí podrobněji podstatu problému a zaměřila se na pár důležitých detailů.

„Ano, tu nemocnici znám.

Provozuje ji řád dominikánských sester a není to odtud dál než dvacet mil. Zavolám tam a dám ti vědět, co a jak.“

Musím přiznat, že jakmile jsem uslyšela o dominikánských sestrách, píchlo mě u srdce. Jediné jeptišky, kterých jsem se vždy jako dítě bála, byly právě ony, sestry z kláštera, s nímž ten náš soutěžil v atletice.

Byly vždy oblečené do klasického bílého hábitu a jediné jinobarevné doplňky tvořily černý pás a plachetka na pokrytí hlavy. Jedna ze soupeřek se mi zdála nejméně deset stop vysoká a před jejím hrůzu nahánějícím pohledem jsem se vždy rozklepala jako list ve větru. Ale ten strach vznikl jen jako důsledek mé přebujelé, ničím nepodložené fantazie a jeho kořeny sahaly do celkově šťastného a spokojeného dětství. A tak jsem si dodávala kuráž a sama sebe přesvědčovala, že žena, která se nechá oslovovat teta Benny, přece nemůže být zlá.

Zatímco jsem čekala, až mi Josepha zavolá zpátky, snažila jsem se v domě trochu poklidit. V Oakwoodu se stalo populární recyklování všeho druhu a já jsem zjistila, že se mi doma povaluje spousta plastových tašek, sáčků a plechovek, které bych měla – v souladu s časovým harmonogramem nesrovnatelně složitějším než ten, podle něhož plyne můj život –vyskládat na ulici k obrubníku.

Protože jsem tento týden samozřejmě prošvihla

„papírový den“, zásoba nashromážděných novin a časopisů značně převyšovala kapacitu objemné nákupní tašky. A navíc kontejner na použité lahve a skleničky od kompotů byl plný až po okraj. Měla jsem právě všechno úhledně srovnáno a připraveno k transportu, když konečně zazvonil telefon.

„Myslím, že jsi asi na správné stopě,“ hlásila mi Josepha.

„Mluvila jsem s matkou představenou a ta mě ubezpečila, že tam mají příjemné prostředí a daří se jim dobře, včetně vily.“ Vila je místo, kde bydlí a odpočívají starší jeptišky poté, co se už neúčastní aktivního života.

„Jedna ze sester, je jí už přes osmdesát, se jmenuje Benedicta.“

„Opravdu?“ vydechla jsem horlivě.

„Můžu ji navštívit?“

„Nevidím jediný důvod, proč ne.“

„Moc ti děkuju, Josepho.“

„Jen se nezapomeň zastavit také u nás.“

„Dřív než se naděješ.“

Nechtěla jsem se tam ukázat s prázdnýma rukama. Vzpomněla jsem si na slova sousedky Harryho Donnera, jak tetu navštěvoval a staral se o ni. Vydala jsem se tedy do banky, abych vybrala nějaké peníze. Život bez kreditní karty mě naučil, že musím s předstihem myslet na to, kolik hodlám ten který den utratit. Má další zastávka byla v sousedním městě v obchodě s potřebami do koupelny, kde je vždy všechno levnější; dnes tam navíc ještě měli mimořádný výprodej.

Koupila jsem dvě tlusté bílé froté osušky, župan a krabičku se třemi velkými mýdly.

Rozhlížela jsem se po obchodě, jestli mě ještě něco zajímavého nenapadne. Majitelka neustále každý kousek vychvalovala jako „prvotřídní artikl“ a já ji za to vždy obdařila rozpačitým úsměvem a odmítavě jsem vrtěla hlavou.

„Máme tu také nádherné malé zrcátko, padne přesně do ruky. A můžete ho mít jen za čtyři devadesát pět,“ nevzdávala se a nabízela dál.

„Obávám se, že by to nebyl nejvhodnější dárek.“ Sestra Benedicta se pravděpodobně neviděla v zrcadle dobrých šedesát let. Nakonec jsem vybrala ještě příruční taštičku na hygienické potřeby.

Prodavačka se omlouvala, že nemůže věci zabalit, ale mně to nevadilo. Nákupní taška mi stačila a navíc se dala znovu použít.

Zaplatila jsem a odešla.

Samotná jízda trvala slabé půldruhé hodiny a další čtvrthodinu mi zabralo, než jsem našla nemocnici Panny Marie Milosrdné. Klášter stál hned vedle. Sídlem matky představené byla mohutná stará budova z červených cihel, která kdysi možná poskytovala domov zámožné rodině. Dveře mi otevřela mladičká jeptiška a pozvala mě dál.

„Vila je přímo za domem,“ radila mi. „Když odtud vyjdete zadním vchodem, ušetříte si cestu.“

Slyšela jsem zřetelně charakteristické nezaměnitelné zvuky – bouchání a narážení hrnců, pánví a dalšího nádobí – neklamný to znak, že někde poblíž se nachází kuchyně. Touhle dobou by už mělo být po obědě. Já sama zhltla v autě sendvič jen o chvíli dřív.

Zadní dvůr s trávníkem ještě pokrytým zbytky sněhu byl po celém obvodu obehnán vysokým živým plotem, zřejmě z důvodů soukromí, což ovšem byla pouhá iluze.

Budova nemocnice v těsném sousedství byla o několik poschodí vyšší a pacienti, vyklánějící se z oken, měli dokonalý výhled na jeptišky odpočívající na sluníčku.

„Přímo tudy,“ ukázala nataženou rukou má průvodkyně.

„Děkuju.“ Zamířila jsem k průchodu v živém plotě a po několika krocích jsem stála před menším pavilonem, taktéž postaveným z červených cihel.

Přišla mi otevřít starší jeptiška s tlustými brýlemi na nose. Byla oblečená do bílého hábitu – oné noční můry mého dětství. Usmála se a já s povděkem kvitovala, že vypadá docela přátelsky.

„Hledám sestru Benedictu.“

„Pojďte se mnou. Myslím, že se právě vrátila z nemocnice.“

„Je nemocná?“

„Ale ne. Chodí tam předčítat pacientům. Já už to dělat nemůžu.

Oči už mi skoro neslouží.“

Nejen oči, pomyslela jsem si.

Namáhavě se opírala o hůl a velice opatrně a pomalu vykročila.

„Támhle je.“ Stály jsme u dveří do společenské místnosti. „Asi usnula v křesle.“

„Na dálku ale vidíte dost dobře,“

obrátila jsem se na ni.

„Není to špatné. Jen malá písmenka už nepřečtu, v knihách a novinách.

Kéž by se tak vydávaly knihy nebo časopisy s písmeny velikými, jako čtou děti v první třídě.“

„Když mi prozradíte své jméno, něco vám pošlu.“

„Ale to nemusíte.“ Zasmála se.

„Jsem sestra Domenica.“

„A já Christine Bennettová,“

představila jsem se také a přešla k velkému křeslu, v němž spokojeně oddechovala spící jeptiška.

Nechtěla jsem ji budit. Posadila jsem se na pohovku kousek od ní a nákupní tašku opatrně položila na podlahu. Svlékla jsem si kabát a složila ho tak, aby skvrny od krve na podšívce nebylo vidět. Když jsem ho rovnala vedle sebe, ozval se hlas: „Co pro vás mohu udělat?“

Sestra Benedicta už byla vzhůru a zvědavě si mě prohlížela.

„Jmenuju se Christine Bennettová,“

usmála jsem se na ni. „Vy jste sestra Benedicta?“

„Ano.“ Odpověděla s lehkým náznakem otázky nebo dokonce obavy.

„Harry Donner byl váš synovec?“

„Harry byl opravdu můj synovec.

Ale je už mrtvý.

Skoro tři roky.“

„Sestro, nedávno byl zavražděn další policista. Jeden z mých blízkých přátel. Já se pokouším zjistit, jestli ty dva případy nemají něco společného.“

„Jak bych to mohla vědět?“ Seděla vzpřímeně, takže jsem mohla vidět, že je poměrně vysoké postavy.

Kdyby vstala, asi by mě o pár centimetrů převyšovala, což pro ženy v jejím věku není zcela obvyklé. Byla to náhoda či osud, že jsem měla možnost znovu nahlédnout za dávno spuštěnou oponu svého dětství?

„Jste Harryho jediná žijící příbuzná, přesně řečeno jediná, kterou se mi podařilo najít. Vím, že vás navštěvoval. Mluvil s vámi o své práci?“

Měla protáhlý obličej se strnulým, jakoby nepřístupným výrazem. „On byl všechno, co jsem na světě měla,“ svěřila se mi. „Syn mé sestry. Nikdy by mě nenapadlo, že svého jediného synovce přežiju.“

Uvědomila jsem si, že na ni asi moc chvátám. Určitě toužila se s někým o své vzpomínky podělit, v klidu si popovídat a postupně se tak vyrovnat s tou nečekanou a krutou ztrátou. Bydlela tady a užívala si –pokud to tak lze nazvat –zaslouženého důchodu. Přitom se stále snažila pomáhat a věnovala se pacientům v katolické nemocnici, a její jediný příbuzný, jediná útěcha na sklonku života, jí byl bezcitným vrahem násilně odebrán.

„Slyšela jsem, že to byl moc hodný člověk, se srdcem na pravém místě.“

„Opravdu měl dobré srdce.“

„Říkal vám teta Benny, že ano?“

„Jak to víte?“ zeptala se zostra.

„Mluvila jsem s jeho sousedkou.

Často na vás vzpomínal. Ona ale nevěděla, že jste jeptiška.“

„To byla jistě paní Keppelová. Obě rodiny udržovaly velmi úzké přátelské vztahy.“

Dokázala jsem si živě představit průběh návštěv Harryho Donnera u jeho tety. Ona se nejspíš většinou rozpovídala o práci v klášteře a o jeptiškách. On jí naopak vyprávěl o svých přátelích tak často, že je v podstatě všechny znala, aniž by je kdy potkala. A možná se někdy zmínil i o práci.

„Doslechla jsem se, že chodíte do nemocnice číst pacientům.“

„To je taky všechno, co mě nechají dělat,“ durdila se trochu podrážděně. „Starala jsem se o knihy, ale teď mají počítače. Jako kdybych se s ním nedokázala naučit pracovat. Když ale dosáhnete určitého věku, patříte podle názoru dravého mládí do starého železa.“

Nechtěla jsem, aby to znělo nějak blahosklonně. Působila na mne dojmem člověka s přesným a jasným úsudkem a dokonale utříděnými názory, což jsou vlastnosti, které mnoha mladším lidem, na něž narazíte například za přepážkou v bance, bohužel chybí.

A to ani nemluvím o životní moudrosti a bohatých zkušenostech.

„Už chápu, proč se Harry na návštěvy u vás tak těšil.“

„Opravdu se mu tady líbilo.

Vždycky jsme si měli o čem povídat.“ Náhle přimhouřila oči a pozorně se na mne zadívala, jako krejčová, co se chystá vzít míru na šaty. „Vstaňte,“ přikázala rázně.

Poslechla jsem.

„Otočte se.“

Pomalu jsem se otočila kolem dokola. Měla jsem na sobě černou sukni, bílou halenku a boty na nízkém podpatku. Dnes – ostatně jako vždy – jsem si udělala jen lehký make-up a použila rtěnku, která byla sotva viditelná. Když jsem dokončila otočku a opět jsme stály tváří v tvář, ani by mě moc nepřekvapilo, naopak, skoro jsem to očekávala, že vstane a začne mi přišpendlovat sukni.

„Vy jste bývala sestrou ve Svatém Štěpánu, nemám pravdu?“

„Ano, je to tak.“

„Matka představená sem dnes ráno volala. Jinak bych na to nepřišla.

Vlasy máte sice pořád krátké, ale už dorůstají. Kdy jste odešla? Loni?“

„Na konci jarního semestru.“ Cítila jsem se jako dítě školou povinné, které zavolali do ředitelny a plísnili ho za to, že provedlo něco špatného.

Považovala mě za zběha. Odmítla jsem způsob života, kterého si ona vážila a láskyplně obhajovala.

„Já opustila řád jednou. Skoro před čtyřiceti lety. Bylo po válce, padesátá léta před námi. Pak se něco přihodilo, věc, kterou jsem prostě nemohla tolerovat, a tak jsem požádala o uvolnění do civilu.

Tehdy jsem byla přesvědčena, že už se nikdy nevrátím. Přestěhovala jsem se k Harryho rodině. On byl tenkrát ještě kluk, něco málo přes dvacet. U policie ještě nepracoval.“

Posadila jsem se na pohovku.

Příběh, který přede mnou ta žena poodhalila, mě šokoval. Jeptišky její generace přece z klášterů neodcházely pro nic za nic, snad s jedinou výjimkou – když se beznadějně, vášnivě zamilovaly. A ona sotva překročila čtyřicítku a rozhodla se pro život se svou rodinou.

„To jistě bylo velice neobvyklé,“

nadhodila jsem.

„To ano. V té době rozhodně ano.“

Koutky úst jí zacukaly v náznaku úsměvu. „Říká se, že ke zplození dítěte je třeba devět měsíců. Mně trvalo o jeden víc, abych se stala zase jeptiškou. Hlavní zásluhu na tom, abych se vrátila – mnohem větší než kdokoli jiný – měl Harry.

Hluboce si mé práce vážil a díky jeho přesvědčení a vlivu, který na mne měl, jsem si jí postupně znovu začala vážit i já.“

„Myslím, že to, co děláte nyní, je čestné a záslužné,“ podpořila jsem ji. „Je to lepší než co jiného.“

„O dvacet let později za mnou přišel naopak Harry s tím, že chce odejít od policie. Sestra už byla v té době mrtvá, a stejně tak můj švagr.

Jeho žena se nikdy nesmířila s tím, že se dal k policii. Ale já ano.

Harry byl chlap, jak se patří, statečný a poctivý. Tak si představuju lidi, kteří nás mají chránit.“

„V tom s vámi souhlasím.“

„Probírali jsme to horem dolem a on nakonec zůstal.

Myslíte, že ho zavraždili kvůli jeho práci?“

„To nevím.“

„Ani já ne.Tolik se snažím odpustit člověku, který ho připravil o život.“

„Chápu,“ pokývala jsem hlavou.

Odpuštění je vždy velice složité a smrt synovce musela tížit svědomí té nešťastné ženy jako obrovský balvan, obzvlášť při pomyšlení, že to byla ona, kdo ho přesvědčil, aby ze zaměstnání neodcházel. Napadlo mě, že nejhůř se jí možná daří odpustit sobě.

„Nevím, jak vám můžu pomoct,“

pohlédla na mne.

„Mluvil s vámi o své práci?“

„Pořád. Ale všechny příběhy se vzájemně prolínaly.“

„Nezmínil se někdy o Scottym McVeighovi?“

„Nevzpomínám si.“

Polkla jsem neexistující sliny a odhodlala se k výstřelu naslepo. „A o Jacku Brooksovi?“

Zahleděla se do dálky. „V tom si nejsem jista.“

·

12

Cestou domů jsem se v autě vůbec nemohla zahřát. Topení bylo puštěné naplno a hučící ventilátory nepřetržitě zásobovaly kabinu horkým vzduchem, ale já se stále třásla. Jestliže jsem hledala nějaké spojení, jedno jsem s určitostí našla, a se Scottym nemělo nic společného.

Sestra Benedicta měla mlhavý dojem, že jí Jackovo jméno někoho připomíná. Jack znal Harryho Donneraa měl ho rád. Na Den svatého Patrika si Scotty a Jack na cestu do baru vyměnili auta a není vyloučeno, že ve tmě se vrah spletl a v domnění, že oba muži řídí své vozy, vystřelil po značce, kterou bezpečně identifikoval. Existovala tedy možnost, že v nějakém případu, na němž pracoval Jack, se objevila souvislost s Donnerem a člověk, který zavraždil Donnera, se nyní snažil umlčet i Jacka.

A omylem zastřelil Scottyho.

Šlápla jsem na plyn a povážlivě se přiblížila svému rychlostnímu maximu, což hraničilo – v souvislosti s ostatními nic netušícími účastníky silničního provozu – téměř s bezohledností.

Musela jsem zastihnout Jacka ještě na stanici, než odejde do večerní školy. Náhle jsem zcela změnila názor na setkání s neznámým mužem v Damrosch Parku. Už to nebyl vrah Scottyho, po němž jsem pátrala, ale někdo, kdo usiloval o život Jackovi.

Vše ostatní byl omyl nebo shoda okolností. Ray se stal náhodnou a snadnou obětí, a to ze dvou důvodů – nejdřív byl neuvěřitelně důvěřivý a pak hloupě agresivní.

Vřítila jsem se na příjezdovou cestu a nechala auto tam; na otevření a zavření garážových vrat nebyl čas.

Sebrala jsem ze země poštu, aniž bych se zdržovala jediným pohledem na ni. Okamžitě jsem zavolala na Šedesátý pátý okrsek.

Chvíli museli Jacka hledat, ale pak se konečně ozval.

„Co se děje?“ zeptal se obvyklým ležérním tónem, který jsem tak důvěrně znala.

„Navštívila jsem tetu Harryho Donnera.“

„Myslel jsem, žes ten případ pustila.“

„Poslouchej mě, Jacku. Nemám čas se teď s tebou dohadovat. Patří do řádu dominikánských sester, které vedou jednu nemocnici kousek proti proudu Hudsonu.

Donner se s ní neustále bavil o své práci. Když jsem se jí nakonec zeptala na jméno Scotty McVeigh, tvrdila, že si na nikoho takového nepamatuje. Při zmínce o tobě ale připustila, že si není jista. Vypadalo to, jako bys jí něco připomínal.“

„To je jasný. Mám běžný jméno.

Polovina chlapů tady se jmenuje John nebo Jack.“

„Ty mě vůbec neposloucháš!“ trvala jsem na svém.

„Prohodili jste si se Scottym auta, když jsme jeli do baru.

A vrah šel po autě, ne po řidiči.“

„Chris, nezdá se ti to trochu přitažený za vlasy?“

„To tedy ne. Mohli jste si s Donnerem něco říct nebo je tu možná nějaký případ, na kterém teď děláš a na kterém se dřív podílel i on.“

Rozhostilo se ticho. „To se vyloučit nedá,“ připustil po chvíli váhání.

„Nevím, miláčku. Na žádným případu jsme společně nedělali, ale ve stole mám pár starších a zatím neuzavřených věcí.“

„Zkontroluješ je, prosím?“

„Dobrá. Podívám se na to, fajn?“

„Musíš prověřit všechno, i zdánlivě nepodstatné drobnosti, které by mohly znamenat spojitost mezi tebou a Donnerem. Ta myšlenka se záměnou aut mě napadla krátce potom, co se to stalo, ale teď jsem si jistá.“

„Ale přece sama víš, že já a Scotty jsme si nebyli vůbec podobní.

Kdybys nás dva viděla jít spolu, nemůžeš si nás nikdy splést.“

„To je pravda. Ale parkoviště nebylo osvětlené. Vrah sedí připravený v autě zaparkovaném vzadu a čeká na tebe. Když vás zpozoruje, pro jistotu se přikrčí a skloní hlavu pod palubní desku.

Proto ani nemůže vidět, kdo z vás ke kterému autu jde; opravdu nehodlá riskovat, že si všimnete podezřelého muže sedícího v autě na místě řidiče. Opatrně vyhlédne ven až ve chvíli, kdy jste oba víceméně schovaní za kabinami nebo otevřenými dveřmi svých vozů. Vše, co ví a podle čeho se orientuje, je, že se musí zbavit muže, který ten večer přijel v BMW. Nastartuje, zvolna a nepozorován se k vám přiblíží a vystřelí na temnou postavu, která otevírá dveře u bavoráka. Pak bleskově zmizí. Do rána se dokonce ani nedoví, že zastřelil jiného muže.“ Zaobírala jsem se tím cestou domů a došla jsem k přesvědčení, že události té strašné noci se odehrály přesně tak, jak jsem mu je teď popsala.

„Jo, to je možné,“ připustil neochotně Jack.

„To ale znamená, že teď půjde po tobě. Bude tě chtít odstranit stůj co stůj a důvod, který ho k tomu vedei když bych ho moc ráda znala – je v tuto chvíli vedlejší.

Ať počítám jak počítám, asi mi nezbude nic jiného než zítra v noci jet do Damrosch Parku a zjistit, co pro mne náš informátor má.“

„Na to zapomeň!“

„Tak dobře, ale někdo tam jet musí.“

„Ty to ale rozhodně nebudeš.“

„Dávej na sebe, prosím tě, pozor,“

připomínala jsem mu – nejspíš zbytečně, ale alespoň pro klid duše, a můj hlas zdaleka nebyl tak pevný, jak jsem si přála. „Je pořád někde venku – číhá na tebe v záloze a čeká jen na příhodnou chvíli, aby tě dostal.“

„Slibuju, že budu opatrný,“

uklidňoval mě.

„Damrosch Park,“ připomněla jsem mu.

„Ještě ti zavolám, až se vrátím ze školy.“

Arnold volal právě ve chvíli, kdy jsem se vidličkou šťourala v talíři s večeří a uvědomila si, že vlastně nemám vůbec hlad. Setkal se s Jooem a domluvili se, že ho bude zastupovat. Ale současně ho upozornil na reálné nebezpečí, že povolení k držení zbraně už nikdy zpátky nedostane. Policejní oddělení totiž pokládá neoznámení ztráty střelné zbraně za velice vážný přestupek.

O pár minut později se ozvala Jean.

„Právě jsem s ním mluvila,“

vystřelila bez přípravy.

„Souhlasí se schůzkou ve dne?“

„To prý nepřipadá v úvahu, protože nechce riskovat, že ho někdo pozná.

A navíc pracuje večer, takže nejdřív se tam může dostat kolem půlnoci.

Ještě prý zavolá.“

„Vzkaž mu, že tam budu.“

„Ty ses snad dočista zbláznila,“

nevěřila vlastním uším Jean.

„Netvrdím, že tam pojedu. Chci se jen ujistit, že tam bude on.“

„Máš něco nového?“

„Nic moc. Setkala jsem se se starou tetou jednoho policisty, kterého před pár lety taky zastřelili.

Scottyho jméno jí nic neříká.“

„Nejezdi tam zítra, Chris,“ naléhala Jean starostlivě.

„Ono se to nějak vyřeší samo.

Nestojí za to riskovat zranění jen proto, abys zjistila, co se stalo.“

„Uvidím, až s čím přijde Jack,“

odpověděla jsem jí neurčitě.

Volal hned, jak se dostal domů.

Stále prý považuje můj názor na to, jak se všechno seběhlo, za přinejmenším divoký, ale na zítřejší noc něco vymyslel. Jeden z jeho přátel, co mu dluží protislužbu, se uvolil sledovat Farinu od chvíle, kdy odejde z práce, až do půlnoci.

Pokud by se pohyboval někde v oblasti západního Manhattanu, budeme vědět, jestli ho v tom parku můžeme očekávat nebo ne. Ten kamarád bude mít u sebe mobil, takže odpadá problém, jak ho kdykoli během večera kontaktovat a zjistit, co přesně Farina dělá.

„A co ta schůzka?“ zajímalo mě.

„Zítra, až půjdeš z kostela, přijeď do Brooklynu. Dáme si někde večeři a pojedem si ten park omrknout. Už jsem tam nějakou dobu nebyl a rád bych si tam vytipoval nějaký úkryt, odkud bych mohl v klidu pozorovat místo setkání.“

„A co já?“

„Ty můžeš prostě zůstat sedět v autě… a jsi z toho venku.“

„Tak to ne. Ještě si o tom promluvíme.“

„Chris, proč to prostě nenecháš všechno plavat?“

„Protože se to týká tebe. A tím pádem i mě!“

„Víš, zdá se mi, že se začínáš stále víc a víc chovat jako ty staré zkostnatělé jeptišky, které mě strašily v dětství, a postupně se vzdaluješ té sladké a svůdné mladé ženě, co mě okouzlila loni v létě.“

„Chceš tím naznačit, že bereš zpátky svou nabídku?“

„Matka by mi to nedovolila.“

„Tak ahoj zítra.“

·

Když jsem se zeptala sestry Benedicty, jestli zná Jackovo jméno, už mi toho o mnoho víc neprozradila. Nepřestávalo mi vrtat hlavou, proč v padesátých letech odešla z řádu, přestože to se smrtí Harryho Donnera a tím méně s vraždou Scottyho vůbec nesouviselo. Cítila jsem ale, že kdyby měla potřebu, podělila by se o to tajemství se mnou sama. Stejně tak mi nedala spát otázka, z jakého důvodu uvažoval o odchodu od policie Harry Donner, i když to bylo aktuální před nějakým časem a patrně to s jeho vraždou nemělo co do činění.

Co jsem chtěla udělat nyní, nebo spíš co jsem si myslela, že bych měla udělat, bylo promluvit s Rayem Hansenem. Chytila jsem ho doma v pátek dopoledne, ještě než odešel do práce.

„Tady Chris, Rayi,“ představila jsem se pro případ, že by mě nepoznal.

„Ach, Chris, hmm, ahoj.“

„Ráda bych se s tebou sešla.

Mužem se domluvit třeba na oběd?“

Následovala poměrně dlouhá pauza vyplněná mlčením, z čehož jsem usoudila, že přemýšlí nad nejpřijatelnějším způsobem, jak mě poslat do háje. „Abych pravdu řekl, já vlastně většinou neobědvám, Chris.“

Tenhle chlap měl opravdu schopnost probudit ve mně ty nejčernější pocity. „Udělej dneska výjimku. Urči si čas a místo, kam mám přijít.“

„Tak dobře. Znám jednu indickou restauraci. Hodí se ti to v půl jedný?“

„Super.“

Vysvětlil mi, kde to je a jak se tam dostanu. Až skončíme, půjdu do kostela. Dneska je Velký pátek.

Před odchodem jsem ještě zavolala Melanie Grossové a předem jsem ji upozornila, aby se nelekala, ale že mám na ni takovou zvláštní prosbu.

„Chceš si na den nebo dva půjčit dítě?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Kdykoli a bez problémů.“

Zasmála jsem se. „Kdybys tak měla nějaký starý kabát a mohla mi ho půjčit, než si nechám ten svůj vyčistit.“ Nechtěla jsem se zmiňovat o skvrnách od krve, ale už mě to začalo otravovat.

„Přijď si vybrat. Všechny budou asi tak o číslo větší, ale třeba tady něco najdeš. Prostě se u mne zastav.“

„Za čtvrt hodinky jsem tam.“

Vytáhla jsem zimník ze skříně a vyprázdnila obsah kapes. Rukavice budu potřebovat, ale ostatní věci skončí v koši, tedy až na spínací špendlík, který jsem uklidila do šuplíku. Byl tam špinavý papírový kapesník, pár stvrzenek z obchodu a jakási přeložená obálka, jejíž původ mi byl nejasný; nemohla jsem se upamatovat, že bych ji tam dávala.

Urovnávala jsem ji dlaní a doufala, že to není upomínka o nezaplacení účtu.

Nemýlila jsem se. Obálka neměla zpáteční adresu a byla nadepsána inkoustem pro Raye Hansena, s adresou na okrsek. To byla opravdu záhada. Jak se mohl dopis adresovaný Rayovi ocitnout v kapse mého kabátu?

Neměla jsem právo ho číst, ale měla jsem právo se dovědět, jak se tam dostal. Naposled jsem se viděla s Rayem v pondělí dopoledne během domovní prohlídky. Svlékla jsem si kabát a Ray mi ho pověsil do šatníku. Pak přišla policie a… A co? Když se dostali až ke skříni, Ray je upozornil, že ten kabát patří mně. A hned mi ho podal.

Mořila jsem si paměť a pokusila se vrátit ve sledu událostí ještě o kus dál. Když se u dveří ozval zvonek, on stál u skříně…

Musela jsem si sednout. Ray schoval dopis do mé kapsy, aby se vyhnul nebezpečí, že na něj policie narazí. Kdybych tenkrát u něho zůstala, dokud prohlídka neskončí, vzal by si ho zase nepozorovaně zpátky, než bych si kabát oblékla.

Ale já nezůstala a on nemohl nic dělat. Neslíbila jsem Jackovi, že se pokusím očistit Raye, ale že se budu snažit najít Scottyho vraha. A nyní jsem držela v rukou potenciální důkaz. Rozlepila jsem obálku, vytáhla z ní jednou přeložený list papíru a rozevřela ho.

Obsahoval velmi stručný vzkaz tohoto znění:

Drahý Rayi, bylo to úžasné.

Musíme to zopakovat. S láskou Jean.

V okamžiku, kdy jsem se zastavila před vchodem do restaurace, Ray právě přicházel ulicí z opačného směru.

Vypadal jako obvykle, žádná známka nervozity nebo napětí, žádná známka ničeho jiného. Jack –ať už byl šťastný, naštvaný nebo podrážděný – své pocity nikdy nedokázal skrýt a třeba i nepatrnou změnou chování je dal najevo.

Pozdravili jsme se a vešli dovnitř.

Ray mě zavedl ke stolu pro dva v zadní části místnosti. Číšník, který se s Rayem očividně znal, se u nás objevil ještě dřív, než jsme se stačili pohodlně usadit, a hbitě si zapsal naše objednávky.

„Tak jak to jde?“ obrátil se na mne Ray s nepříliš nápaditou otázkou.

„Teď se zabývám nevyřešenými vraždami policistů:

Roscoa Boyda, Gavina Moorea a Harryho Donnera.“

„Pamatuju si na ně.“

„Znal ses s některým z nich?“

Zamítavě našpulil rty. „To bych neřekl. Boyd byl ten z Harlemu.

Moorea našli v parku v Brooklynu.

Ale v té době měl být úplně jinde.

Co když šel za přítelkyní?“

Mooreova žena mi nabídla zcela odlišné vysvětlení.

„Myslíš, že ho zabila milenka?“

„Spíš parta místních pankáčů, co se tam kolem potloukají. Dostanou je.“

„Na Donnera si vzpomínáš?“

„Byl to už starší chlapík. Jack říkal, že ho znal.“

„Včera jsem se sešla s jeho tetou.

Je jeptiškou a dneska je jí přes osmdesát.“

Tváří mu probleskl téměř neznatelný náznak úsměvu.

„Takže jste měly něco společného.“

„Trochu,“ přikývla jsem. „Ale velmi málo.“

„Zjistila jsi něco nového o tom, kde se Scotty narodil?“ změnil Ray neočekávaně téma.

„Když jsem se naposled ptala Jean, nic nevěděla.“

„To je klíč ke všemu, Chris. Scotty zřejmě vedl dvojí život. Někdo překročil cestu z jednoho do druhého a oddělal ho.“

„Proč?“

„Vidím to tak, že kdysi natrefil na něco, co se zrovna se zákonem nesnášelo, někomu šlápl na prsty a poštval ho proti sobě. Ten člověk ho nenáviděl, a tak ho začal hledat.

Našel ho a zastřelil.“

„Muselo by se to přihodit už hodně dávno. Ženil se asi v pětadvaceti a skoro stejnou dobu byl ve službě.“

„Některé křivdy nikdy nepřebolí.“

Pronesl to hlasem, jako by mluvil o sobě.

„Co by se tak mohlo stát, když dospíval? Nebo pár let potom, co překročil dvacítku?“ zeptala jsem se zamyšleně. Vlastně to ani nebylo míněno jako otázka, ale spíš první zmínka o dalším problému, jímž se budu muset zabývat.

„Možná to bylo tak vážné, že mu to znemožnilo sloužit v armádě. Ať se jedná o cokoli, nemohl se s tím asi vyrovnat. Vymyslel si proto celou pohádku o tom, jak do roztrhání těla pracoval pro armádu, jednak aby zamaskoval pro něho jistě nepříjemnou pravdu, a také aby navenek vypadal jako obyčejný chlap. Každý měl záznamy z armády, a tak i on měl svůj. Když kolem sebe slyšíš stovky různých příběhů, není „pro tebe žádný problém vzít z každého něco a vykonstruovat si svůj vlastní.“

Na člověka, který sotvakdy zaregistroval mou existenci, jsem se stala svědkem pozoruhodně dlouhého monologu. Nepřerušovala jsem ho, protože z toho vyplývala jedna důležitá skutečnost – Ray přemýšlel o Scottyho případu velice intenzivně, daleko víc než já.

„Pojďme se posunout o pár kroků dopředu. Ty náboje do čtyřiačtyřicítky, co se našly u tebe v bytě, nebyly tvoje, že ne?“

„To si piš, že ne! Někdo je tam narafičil. Celou neděli jsem byl pryč. Kdokoli se ke mně mohl dostat a schovat je tam.“

„V tom se shodnem. Poptala jsem se sousedů kolem, jestli v neděli někoho neviděli.“

Zvedl tázavě obočí. „A?“

„Nikdo nic neviděl. Většina z nich prý tou dobou nebyla doma.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Rayi, jestli někdo zavraždil Scottyho kvůli něčemu, co se stalo před mnoha lety, proč by se to pak snažili přišít tobě?“

„Existují tlaky na to, aby se taková delikátní věc vyřešila co nejrychleji.“

„Ale hodit to na kolegu policistu?“

„Dovol, abych tě trochu zasvětil do situace. Pokud sis toho nevšimla, nejsem jedním z armády příjemných irských poldů a ani členem Emerald Society. Mé chování není tak bezúhonné, jak by podle názoru mnoha lidí mělo být. Nežiju se svou ženou a mám milenku. To všechno se spojí a vyústí v jediný možný výsledek-jsem velice vhodný obětní beránek. ‚Brácha polda‘ prostě jde přes mrtvoly.“

Otřásla jsem se při tom pomyšlení.

„Co myslíš, že na tebe mají?“

„Jestli někdo sledoval Scottyho, pak zjistil, že jsme kamarádi.“

„Ale o penězích, cos mu půjčil, přece nic neví.“

„Jestli je taky polda, tak jo. Poprali jsme se, o tom se dneska mluví všude, a Scotty navíc určitě nechal můj dopis ve skříňce. Další důkaz.“

„Ale policajt to být nemůže, pokud se jedná o někoho ze Scottyho dávné minulosti,“ uvažovala jsem.

„To nesedí.“

„Možná to není předem připravený.

Možná to ráno po vraždě prostě obrátili naruby Scottyho skříňku a našli tam dopis, v němž ho upozorňuju, že mi má vrátit tři tisíce dolarů.

A pak si někdo vzpomněl na tu potyčku a vykonstruoval z toho něco, co na první pohled vypadá věrohodně, ale přitom je to jen snůška dohadů, domněnek a náhod, žádná fakta. Chlapi, co na té vraždě dělají, se toho chytli a začínají kombinovat. Pak mi jeden z nich –nějaký příliš horlivý člen vyšetřovacího týmu – nastraží v době, kdy nejsem doma, do šuplíku náboje. Jakmile jsou přesvědčeni, že jim padl do rukou ten pravý, přestanou hledat dál a už jen pracují na tom, aby případ rychle uzavřeli.

Elegantní a pohodlné.“

„Kromě té půjčky, co jiného by ještě mohlo vést k tomu, žes to udělal ty?“

„Jsou přesvědčeni, že jsem měl příležitost. Po svatém Patriku mě vyslýchali – a pak i Petru – a vytvořili časový rámec, který nabízí možnost, že jsem mohl čekat na tom parkovišti. Podle mých propočtů jsem sice nemohl, ale to je přesně to, co čekají, že budu namítat.“

„Pojďme si promluvit o motivu,“

navrhla jsem.

„Motiv najdeš vždycky, když budeš chtít. Zjistil jsem, že než mě zatkli, vyslýchali Betsy. Nemusím ti jistě zdůrazňovat, jak jí asi po našem rozchodu je. Proto jsem jí ani neřekl o Petře, nechtěl jsem ji ještě víc trápit. Ale ti chlapi, co s ní mluvili, to udělali za mne. Prostě to na ni vybalili a čekali, jak bude reagovat. Kdo ví, co jim v tom šoku řekla.“

O čem? Měla jsem sto chutí se zeptat, ale neudělala jsem to. Ray se záměrně samotné podstatě otázek obratně vyhýbal, ale zároveň se ve mně snažil vzbudit dojem, že jeho odpovědi ani nemohou být víc vyčerpávající. Samozřejmě, Betsy mohla použít nevybíravá a sprostá slova na adresu svého muže, když se dověděla, že žije s jinou ženou.

A ačkoli ve mně nebudila dojem pomstychtivého člověka, jeden nikdy nedokáže s jistotou odhadnout, jak se v takové situaci zachová. Tady však záleželo jen na tom, jestli mluvila pravdu, a ne jestli motivem byla pomsta. Ale Ray si prostě usmyslel, že o závažných věcech se zmiňovat nehodlá.

„Už jsi s Betsy od svého zatčení mluvil?“

„Jednou.“

Neměl co dodat. „Co ti vybrali za práci?“

„Samý papírování. Nepotřebuješ k tomu znát víc než abecedu. Když umíš navíc počítat, jsi král.“

„Je to zas lepší než sedět doma, ne?“

„Jo, to určitě.“

„Napadá tě ještě něco?“ Zvedla jsem oči od jídla, abych ho vybídla k odpovědi bez přípravy. Tou dobou jsme už měli oběd skoro snědený.

Posměšně se ušklíbl. „Myslel jsem, že na nápady jsi tady ty.“

Kdyby se na mě Ray pozorněji zadíval, musel by poznat, že mé myšlenky se teď soustředily k jinému cíli.

Když jsme vstoupili do restaurace a já si svlékala kabát, nemohlo mi uniknout, že z něj Ray nespustil oči.

Dopis od Jean visel mezi námi ve vzduchu jako návnada na neviditelném háčku – lákavá a svůdná: jen skočit a zakousnout se.

Ale Ray odolal. Znal jeho obsah, ale nemohl si být jist, jestli ho znám já, a dokonce ani nevěděl, jestli vůbec tuším, že existuje.

„Přišla jsem na ten dopis dneska dopoledne.“ Ne že bych nevydržela válku nervů, ale chtěla jsem mít výhodu prvního tahu. „Hned potom, jak jsem ti volala.“

„Kde je teď?“ zeptal se rychle.

„Doma.“ Podívala jsem se mu zpříma do očí a zhluboka se nadechla. „Četla jsem ho, Rayi.“

Výraz jeho tváře nic neprozrazoval.

„Nic ti do toho není,“ pronesl zvolna a vyrovnaně. „Nikomu do toho nic není.

„Vyšetřuju vraždu. A žádám tě proto o vysvětlení.“

„Podívej se na razítko. Napsala to už strašně dávno.

Nic to nebylo. Prostě věc, která se stala za oboustranného souhlasu dvou dospělých lidí. Tečka.“

„Kdo ještě o tom ví?“

„Nikdo. Nikomu jsme se nechlubili, jestli se ptáš na tohle.“

Ten nafoukanec mě opravdu dráždil.

„Rayi, jestli ti to nedošlo, snažíme se objevit motiv k vraždě. Kdyby se o tom dověděl ještě někdo jiný –“

„Ty jsi ta další osoba, Chris.Ten dopis ti nepatří. Dostal se do tvé kapsy jen shodou okolností a měla bys ho zničit.“

Bylo zcela bezpředmětné se dál snažit a naléhat. Koneckonců jsem z něho dostala víc, než jsem zprvu očekávala. „Víš, ke spokojenosti mi toho ještě dost chybí,“ zvedla jsem se k odchodu. „Ale nepředpokládám, že bys zrovna ty toužil nějaká bílá místa na mapě zaplnit. Nebo dokonce přímo ukázat na vraha.“

„Chris, nemám nejmenší tušení, kdo to udělal. Neznám nikoho, kdo by Scottyho mohl zabít.“ Nepříjemně se zasmál. „Snad kromě mne. Ale já to nebyl.“

·

13

Vydala jsem se k nedalekému kostelu a dostala se tam právě včas, abych svým příchodem nerušila právě začínající sváteční mši.

Jakmile obřad skončil, spěchala jsem k Jackovi, osprchovala se a převlékla do čistých voňavých domácích šatů.

Pokaždé, když takhle na Jacka čekám a mimoděk počítám dny, co jsme se neviděli – mně to spíš připadá jako týdny, měsíce, roky a doufám, věřím, že on to cítí stejně –přepadne mě neodolatelná, všechny ostatní vjemy potlačující touha po sexu.Ten, kdo poprvé v tomto kontextu použil slovo hlad, aby popsal onen zvláštní chvějivý pocit plný očekávání, tak ten člověk se trefil přímo do černého; přesně tím totiž vystihl stav dvou nedílných částí lidské bytosti – duše a těla –strádajících nedostatkem fyzické lásky. A v našich životech byly ty dvě činnosti – sex a strava, milostný akt a jídlo – tak těsně k sobě svázány a vzájemně propleteny, že se často ukázalo velmi složité, ne-li nemožné je osamostatnit.

Jacka jsem viděla téměř vždy v době, kdy byl čas na jídlo, a téměř vždy jsme požitek z plných žaludků obětovali po vzájemné dohodě, jež nepotřebovala slov, na oltář lásky.

Pochopitelně že v závislosti na délce a intenzitě uspokojování jednoho hladu ten druhý úměrně rychle narůstal. Já měla nejraději směs obojího. Vůně dobrého jídla nebo pikantní chuť nějaké lahůdky ve mně často vzedmula vlnu touhy po vášnivém sexu.

„Ty jsi fakt cvok, Kix!“ pokárala jsem nahlas sama sebe a rozesmála se.

Jack přišel domů a bez dlouhého váhání jsme se rozhodli podle tradice – uspokojili jsme hlad, který nás sužoval víc. Ačkoli od jarní rovnodennosti uplynul už týden, ložnice se ponořila do příjemného pološera, když jsme zhasli lampičku. Čerstvě povlečená postel příjemně voněla a já jsem podvědomě to charakteristické aroma vstřebávala a současně vnímala na nahé kůži příjemnou drsnost tuhé naškrobené tkaniny.

Vyměnila jsem ložní prádlo i proto, že v sobotu chodil Jack pravidelně do prádelny a čistírny. V pokoji bylo skoro až příliš horko a syčení teplého vzduchu proudícího z radiátoru se mísilo se zvuky doprovázejícími naše milování; s šeptáním, tlumeným mumláním, náhlým zasténáním i hlasitějšími výkřiky ne nepodobnými pláči, a se všemi vášnivými slovy vyřčenými z lásky, která jsem poprvé slyšela teprve nedávno. Jsem si ale jista, že se jich nikdy nenasytím. Naše těla se už dokonale znala a nyní se pohybovala, přitisknutá k sobě a lesknoucí se tisíci perličkami potu, v dokonalém harmonickém rytmu.

Nemohla jsem být šťastnější.

·

Seděli jsme za stolem a pochutnávali si na dalším z nepřeberné řady Jackových výtvorů, inspirovaných většinou pouze jeho bezmeznou fantazií.

Dnes se jednalo o rybu s výtečnou tomatovou omáčkou, ochucenou olivami a dalšími delikátními přísadami, a to všechno bylo posypané strouhaným sýrem.

Nejenže celý pokrm neodolatelně provoněl celý byt, ale už jen pohled na jídlo, servírované na podlouhlé porcelánové míse, poskytoval dokonalý estetický zážitek.

Naklonila jsem se k němu, a ještě než si stačil nabrat první sousto, jsem ho uchopila za zápěstí. „Chtěla bych ti něco říct.“

„Poslouchám tě.“

„Miluju tě.“

Naprázdno polkl. „Ještě před rybou?“

„Žár vášně už pominul, miláčku.

Jsem naprosto klidná a vyrovnaná.“

Nikdy předtím jsem to nevyslovila a věnovala jsem spoustu času tomu, abych zvolila ten správný čas a místo. Nevybrala jsem si zrovna okamžik „před rybou“, ale podle mne byl stejně vhodný jako kterýkoli jiný.

Pohladil mě po vlasech a po tváři.

Pak vzal do dlaní mou ruku a políbil ji. „Beru na vědomí,“

prohlásil naoko komisně. Znovu mi políbil ruku. „A vyznání opětuju.“

„Dobrou chuť.“

„Není to sice nejvhodnější téma k romantické večeři,“ začal Jack rozvážně, jakmile jsme se vrhli na své talíře, „ale nevydržím ti neříct, co jsem dneska slyšel. Pamatuješ na ty zvěsti, co se vedly kolem oddělení vnitřních záležitostí?“

„Je to zlý, že jo?“ Od oběda s Rayem jsem tušila, co bude následovat.

„Hodně zlý. Zpočátku se nejednalo o nic víc než o nepodloženou informaci z ‚doslechu‘. To je prosím zažitý a běžně používaný výraz pro situaci, kdy někdo vyštrachá na policistu nějakou fámu a pustí ji do světa. Nakonec si ta zprávička ale našla cestu do formuláře, do něhož se na detektivním zaznamenávají výslechy, rozhovory, informace, prostě všechno, co se daného případu týká.“

„Informace z doslechu? Není to odporný?“

„Možná, ale oddělení vnitřních záležitostí tyhle materiály nikdy neodmítá, naopak je sbírá. Někdo přišel s tím, že Ray obšťastňuje Scottyho starou.“

Nebylo třeba překladu. „To je pravda, Jacku.“ Popsala jsem mu příběh s dopisem, který jsem raději nechala doma a vyhnula se tak nepříjemnému handrkování. Ray by se mě určitě snažil přemluvit, abych mu ho vrátila.

„Myslíš, že se Ray někde chlubil?“

„Jak ho znám, řekl bych, že ne.“

„A já bych dala krk za to, že Jean taky ne. Jak se tedy taková delikátní informace dostala do složek na vnitřních záležitostech?“

„To zatím nevím.“

„Ještě jedna věc mi vrtá hlavou.

Proč si Ray ten dopis nechával?

Přece mu muselo být jasný, že z toho může mít jedině

nepříjemnosti.“

Jack položil vidličku na stůl, ve tváři ustaraný výraz. „Dovol, abych tě zasvětil do další kapitoly ze života řadového poldy. Kdybys teď namátkou otevřela nějakou skříňku, například spokojeného otce rodiny s ženou a kupou dětí, téměř jistě bys uvnitř našla něco, co by tě překvapilo. Třeba takzvané pánské časopisy s fotografiemi, které mnohdy hraničí s pornografií. Asi by tam nechyběly ani dopisy od žen, s nimiž se setkal a jimž možná pomohl při výkonu služby, a ony mu v nich – ať už je k tomu vede cokoli – lichotí a obdivují ho. Můžou tam být také fotky žen, mnohdy společně s policisty. Chlápek, který chodí každou neděli s rodinou spořádaně do kostela, který nahlas a otevřeně protestuje proti nevěře a do práce nepřijde v ničem jiném než džínech, tričku a s keckama na nohou, tak ten samý muž má ve skříňce pověšený parádní oblek, čistou bílou košili, hedvábnou kravatu a pár stodolarových černých lakovek, vše připravené na plánovaný večírek, když předtím manželce namluvil, že má ‚sakra zase noční‘.“

Seděla jsem jako přikovaná, oči upřené na Jacka, a hltala každé jeho slovo. V hlavě se mi zákonitě rodily otázky, kterým se nedalo vyhnout.

„A když policista zemře, jako Scotty, někdo na stanici otevře jeho skříňku – v takovém případě mimochodem nepotřebují žádné zvláštní povolení, protože vnitřní zařízení je majetkem policejního oddělení – a veškerý obsah skrz naskrz důkladně prosmýčí, než ho pošlou domů vdově.“ Na okamžik zmlkl a zahleděl se mi do očí. „A tak, když se ptáš, proč si Ray nechal tak kompromitující dopis, odpověď je zřejmá; to prostě poldové dělají, Chris. Byl jen trochu chytřejší než většina a odnesl ho domů, kde byl v bezpečí. Protože by ho ani ve snu nenapadlo, že mu někdy budou prohledávat byt, protože by nikdy neudělal nic, co by k tomu zavdalo příčinu.“

„Chápu,“ pokývala jsem vážně hlavou, ačkoli jsem všechno nechápala; vlastně jsem nerozuměla většině toho.

„Ty neznáš poldy, Chris. Spousta z nich svým ženám nic neříká. Znáš mě, trochu Raye a znala jsi Scottyho.

Netvrdím, že jsme jiní, a je ti určitě jasný proč. Patříme do skupiny lidí s drsnými chlapskými zákony a vazbami.

Šlapeme stejnou cestou.“

„To je v pohodě, Jacku.“

„Chápu, že máš na jazyku jednu otázku. Taky bych to rád věděl, kdybych byl na tvém místě. Je třeba si to vysvětlit.“

Položila jsem ruku na jeho, abych ho zastavila, ale pokračoval.

„Týden potom, co jsme se seznámili, jsem udělal ve své skříňce důkladnou čistku. A týden před nástupem na večerní školu jsem to zopakoval.“

Políbila jsem ho na tvář. Právě vyřčených slov jsem si nesmírně vážila.

Po večeři si šel Jack zavolat.

Okamžitě jsem poznala, že mluví s kolegou, co sleduje Joea Farinu.

„Sále, tady Jack. Děje se něco?“

Krátce naslouchal chraplavému hlasu ze sluchátka. „Dobrý. Zůstanu na telefonu.“ Zavěsil. „Farina šel po šichtě domů.“

„Domů k Sharon Mooreové?“

„Myslím, že teď ani jiný domov nemá. Tak jako tak je pořád tam. V

bytě se svítí. Nikdo nepřišel ani neodešel.“

Padal na mě stísněný pocit, začínala jsem být nervózní. Bylo osm, čtyři hodiny do půlnoci. Ještě jsme se ani nedomlouvali, co bude dál. „Možná to není on.“

„A možná, že čeká na jedenáctou, a pak se vypraví na Manhattan.“

„Co budem dělat, Jacku?“ Sklidila jsem ze stolu a Jack se chystal, že se pustí do nádobí. Stála jsem vedle něho s utěrkou v ruce.

„Pojedem tam. Je spousta času. Ať je to kdokoli, pochybuju, že by tam čekal několik hodin předem. Je pěkná zima, a jestli to místo vybral sám, můžeš vzít jed na to, že to tam zná jak svý boty.“

Domyli jsme nádobí, aniž by padlo jediné slovo, ale já nebyla schopna přemýšlet o ničem jiném. Hlavou se mi honily šílené nápady. Opravdu ten muž věděl něco důležitého?

Nebo to byl jen pečlivě připravený plán, jak se se mnou sejít o samotě, a to z důvodů na hony vzdálených od Scottyho smrti? Byl to-někdo, kdo zná vraha – nebo o něm něco ví? A pokud ano, jak se to dověděl?

Jack si je stoprocentně jistý, že v autě, na které té noci vystřelil, seděl jediný člověk. A co když je to sám vrah? Nenarazila jsem při svém dosavadním vyšetřování náhodou na něco, v čemž jsem doposud nerozpoznala stopu – a on se snažil zabránit tomu, že dříve nebo později prohlédnu, poskládám mozaiku dohromady a vynoří se přede mnou důkaz, ukazující přímo na něho?

Jack zastavil vodu a řekl: „Ten zbytek už nech.“

Příbory už jsem měla hotové, ale v dřezu ještě zůstaly obě porcelánové mísy. Pověsila jsem utěrku na sušák.

Jack mě vzal za ruku a posadili jsme se na pohovku.

„Mám následující plán. Odejdeme odtud asi v deset.

Dostat se tam nám nezabere víc jak půl hodiny. Nechám auto blok dva za parkem a vrátím se tam pěšky.

Chci si tam najít nějaký úkryt, kde bych mohl počkat. Ale musí odtamtud být dobře vidět na domluvené místo.“

„A CO já?“

„Rozhodnu se až podle toho, jak uspěju s hledáním úkrytu pro sebe.

Já tam ale chci být v každém případě: musím se přesvědčit, jestli ten chlapík přijde.“

„Bude lepší, když pojedeme mým autem,“ navrhla jsem. „Nejspíš už ho viděl a bylo by zbytečné riskovat, že si zapamatuje tvou poznávací značku.“

„Dobrá. Jsi nervózní?“

„K smrti vyděšená. Jsem strašně zvědavá, co mi řekne.

Jestli jsi to opravdu ty, po kom jdou.“

„O tom, co ti chce, raději vůbec nepřemýšlej. Možná se nakonec ani neukáže. Třeba s tou vraždou nemá vůbec nic společnýho. Možná je ujetej a vzrušuje ho, když vyláká samotnou ženskou v noci do parku.“

Neměla jsem chuť probírat teď všechny eventuality. Beztak se půlnoc kvapem blíží a já budu nepříjemně brzy stát holé realitě tváří v tvář. Místo toho jsem Jackovi dopověděla zbytek rozhovoru, který jsem vedla při obědě s Rayem.

„Stojí si za svým, že klíč ke všemu vězí ve Scottyho tajuplné minulosti.

Jak mám ale zjistit, kde se narodil a kdo vlastně byl?“

„Jean by to už touhle dobou měla vědět. Scotty přece musel předložit rodný list před nástupem na akademii.

Určitě už zažádala o kopii.“

„Každý slovo z ní musím páčit.“

„Je to pro ni hodně těžký.“

Ale já se to musela dovědět. Jestli byl zamýšleným cílem opravdu Scotty, pak může mít Ray pravdu v tom, kde hledat motiv. „Zastavím se u ní,“ rozhodla jsem se. „Tenhle případ, Jacku, to nebude žádná legrace. Je v něm spousta žalu a lidského neštěstí. Skoro každý, s kým jsem mluvila, utrpěl nějakou bolestnou ztrátu –Jean, Sharon Mooreová, sestra Benedicta. To je něco jiného než vyslýchat sousedy, jejichž nejsilnějším pocitem je zvědavost.

Každý z těch lidí hraje v tomhle představení svou důležitou roli.“

Jack mě pozorně sledoval. „To ale jistě víš nejlíp sám, ne?“

„Jo.“

„Samozřejmě že jo.“ Ale pro mne to bylo něco nového. Od té doby, co jsem odešla ze Svatého Štěpána, jsem vyšetřovala tři vraždy, ale dohromady jsem se v nich setkala jen s několika málo blízkými pozůstalými. Tíha utrpení těchto žen na mě začala doléhat plnou vahou.

Dokonce ani usvědčení Scottyho vraha by ji nezmenšilo.

Neustále jsem si musela opakovat, že mou prací je odhalit pravdu, odkrýt fakta, poskytnout přijatelné vysvětlení motivu – šíleného motivu, protože racionální neexistuje – který vás dožene k vraždě. Do výčtu mých úkolů nepatří utěšování truchlících.

„Vyprávěj mi o té jeptišce,“

požádal mě Jack.

„Je to dominikánka a těch já se od dětství strašně bojím.“ Usmála jsem se na něho.

„Ale no tak.“

„To je pravda. A ona jako by z oka vypadla té, která mě nejvíc děsila.

Věříš na převtělení?“

„Ale mluvila jsi s ní, ne? Něco ti přece řekla.“

„Je čestná a upřímná. Své pocity neschovává za žádný hábit. Čiší z ní opravdová lidskost. Musela zažívat strašná muka, než se s tou osudovou ztrátou vyrovnala. Vysvětlovala mi, jak moc se snaží odpustit člověku, který Harryho zastřelil, ale z toho, co mi řekla, jsem vycítila, že se jí to zatím nepodařilo. Navíc jsem přesvědčená, že si spoustu věcí nechala pro sebe.“

„Jako co?“

Pověděla jsem mu o tom, jak sestra Benedicta požádala o propuštění z kláštera.

„V té době to musel být pěkný skandál.“

„A přesto se toho odvážila. Je tvrdá k sobě i k druhým a netají se svými vyhraněnými názory. Ale konkrétní příčinu, proč odešla, mi neprozradila. Stejně tak se zdráhala mluvit o důvodech, které dohnaly Harryho k tomu, aby uvažoval o změně zaměstnání.“

„Donner chtěl odejít od policie?“

„Už je to dávno. Dvacet let, možná víc. To on ji přemluvil, aby se vrátila k životu jeptišky, a ona naopak přesvědčila jeho, že by měl zůstat. A to je všechno, žádné další podrobnosti. Budu to muset zkusit znovu.“

Políbil mě a vstal. „Jdeme se připravit.“

Jack se převlékl do černých manšestráků a černého roláku. Já měla na sobě obyčejné džíny a svetr; na schůzku s informátorem jsem se nehodlala nijak strojit. Jack ale vytáhl cosi ze skříně a hodil to na postel.

„Obleč si to pod svetr.“

Přeběhl mi mráz po zádech. „Co je to?“ zeptala jsem se zbytečně; nebylo pochyb, k čemu ta věc slouží.

„Neprůstřelná vesta. Myslíš, že ti nebude slušet? Neboj se, pod svetrem nebude ani vidět.“

„A co ty?“

„Já jsem schovaný v záloze, nezapomeň. Ty ale budeš snadný cíl a půjdeš sama na určené místo –pokud se k tomu rozhodneme. Jen si ji vezmi.“

Výrobce zjevně nepředpokládal, že si ji může obléct i žena, ale nakonec mi více méně padla a zakryla jistě větší část mého těla, než když ji má na sobě Jack. Celý ten nepohodlný, leč užitečný módní doplněk nakonec zmizel pod tlustým bavlněným svetrem, ale moji známí, nezasvěcení do situace, by se jistě podivovali nad tím, jak rychle jsem od pasu k ramenům přibrala dobrých pět kilo.

„Nevypadáš špatně,“ mrkl na mě šibalsky Jack. Sám se rozhodl, že se ještě přezuje; zvolil –jistě ne náhodoutěžké kotníčkové boty s tvrdou houževnatou podrážkou, která budila dojem, že se dokáže zakousnout do každého povrchu.

Těsně před desátou jsme byli připraveni. Přehodila jsem přes sebe kabát z velbloudí srsti, který mi půjčila Melanie, a vzala si kabelku. Zčásti jsem ji vyprázdnilavyndala jsem peníze a osobní průkaz. Peníze jsem nechala doma; řidičský průkaz a technické osvědčení jsem schovala do kapsy u kabátu. Pokud ten člověk ještě nevěděl, kdo jsem, mé osobní věci mu nic neprozradí.

Užuž jsme byli na odchodu, když se ozval telefon.

Jack se vrátil a zvedl ho. Slyšela jsem, jak říká: „Drž se ho, Sale,“ a zavěsil.

Vrátil se ke mně a ledabyle, jakoby mimochodem mi oznámil: „Farina vyšel z domu. Vypadá to, že směřuje na Manhattan.“

·

14

Damrosch Park leží v jižním cípu Lincolnova centra, což je v podstatě skupina budov sloužících jako výstavní prostory pro různé druhy umění. Jsou vystavěny kolem centrálního prostranství s vodotryskem a překrásným osvětlením. Když je večer na programu opera, přijíždějí sem nablýskané limuzíny, aby zde vysadily své pohádkově bohaté pasažéry, kteří se pak odeberou do předem rezervovaných lóží v útrobách Metropolitní opery.

Kromě Met jsou zde ještě divadla, koncertní sály, restaurace a obchody. Pod nohama vám duní vlaky západní trasy metra na své nekonečné cestě nahoru a dolů Broadwayí.

Vcelku pochopitelně se Juilliardova hudební akademie přestěhovala na severní konec Lincolnova centra, zatímco Fordhamská univerzita se stavěla na jihu.

Přesně tam se Jack chtěl v jedné z rozestavěných budov ukrýt.

Na místo jsme dorazili kolem půl jedenácté, přesně v okamžiku, kdy se otevřely dveře jednoho z divadel a davy nadšených lidí se začaly hrnout ven. Všude kolem na mnoha prostranstvích, na ulicích a v restauracích se tísnily, překřikovaly a vzájemně do sebe narážely stovky lidí.

Do půlnoci bude ale většina z nich pryč a celý prostor ztichne a osiří.

Jack zvolna projížděl Šedesátou druhou ulicí, z Amsterodam avenue na Columbus avenue, aby mi ukázal, kde přesně se domluvené místo schůzky nachází.

Nikde poblíž žádná stavba nebyla.

Ale od parku napříč přes Šedesátou druhou stála malá strážní budka s uniformovanou ostrahou uvnitř.

Zdálo se, že to Jacka potěšilo.

Poté, co jsme celé prostranství zvolna obkroužili, zastavil Jack u řady telefonních budek a vystoupil, aby zavolal Sala. Vzápětí byl zpátky.

„Právě přejíždějí most na Manhattan. Zkusím mu zavolat ještě před půlnocí. Teď bych si rád promluvil s tím hlídačem na Šedesáté druhé.“

Zaparkoval na Amsterodam avenue nedaleko Fordhamu. Chodník a stavba na druhé straně byly odděleny plotem. Viděla jsem, že za okny domů je tma, ulice byla téměř liduprázdná. Centrem nočního života, který končí až nad ránem, se nyní stala Columbus avenue a Broadway, jeden až dva bloky východněji, kde o přízeň hostů a z nich plynoucí nemalé zisky soupeřily vyhlášené noční podniky.

Jediným rušivým elementem, který tu a tam oživil jednotvárné noční ticho, se tak stal pouze náhodný noční chodec nebo starostlivý páníček venčící svého čtyřnohého miláčka.

„Brzy se uvidíme,“ zašeptal Jack povzbudivě. „A zamkni si dveře.“

„Vypadáš jak hrdina z levný detektivky.“ Z jedné kapsy mu vykukovala baterka, jinak dokonale splýval s půlnoční temnotou.

Jakmile odešel, raději jsem hned zmáčkla tlačítko ovládající zamykání dveří. Sledovala jsem ho, dokud nezmizel za rohem. Čekání bylo delší, než jsem

předpokládalanebo mi to alespoň tak připadalo. Patřím pravděpodobně mezi několik posledních jedinců, kteří vlastní auto s klasickými analogovými hodinami. Ty mají ovšem jednu nespornou výhodu; můžete na nich přečíst čas kdykoli, tedy i když motor neběží, což je u novějších digitálních typů nemožné. Dnes ale i tato drobná přednost vzala za své; venku byla totiž taková tma, že jsem nemohla číslice na ciferníku vůbec rozeznat, a tak jsem musela čas pouze odhadovat. Nechtěla jsem rozsvěcovat stropní světlo, abych k autu nepřilákala nežádoucí pozornost. Joe Farina směřoval k Manhattanu a já nechtěla riskovat, že mě – kdyby náhodou projížděl kolem – pozná, jak sedím sama v zaparkovaném autě na sedadle vedle řidiče.

A tak jsem dál zírala do tmy a nekonečně dlouhé minuty líně odkrajovaly čas zbývající do půlnoci.

Kolem prošel párek milenců a zjevně se oba dobře bavili, protože neustále vtipkovali, pošťuchovali se a otáčeli. Na protějším chodníku si právě ulevoval roztomilý malý voříšek a k tomuto účelu si místo obligátního sloupu či hydrantu tentokrát vybral pneumatiku stojícího auta, zatímco jeho pán trpělivě čekal opodál. Ve zpětném zrcátku jsem si všimla, že se ze tmy vynořil jakýsi muž v obnošeném, na svou postavu příliš dlouhém kabátě a po chodníku pomalu prošel kolem mého auta. Ani se na mě nepodíval a já, po očku ho pozorujíc, jsem ho odhadla na jednoho z početného zástupu bezdomovců, které v těchto dnech můžete potkat ve městě téměř všude. Posadil se k plotu, vytáhl deku a ledabyle se do ní zachumlal; ale nelehl si. Zpod kabátu vyčaroval láhev s kořalkou, dopřál si pár vydatných doušků na zahřátí a ústa si otřel hřbetem ruky v ušmudlané rukavici. Asi po dvou minutách láhev opět schoval, s nemalými obtížemi vstal a těžkým krokem se belhal dál nahoru ulicí, směrem k Lincolnovu centru. Noc byla příliš chladná na to, aby se dalo spát venku, ale ten muž vypadal, že je na drkotání zubů a třas zimnice za nocí strávených na ulici zvyklý.

Napětí ve mně narůstalo. Jak dlouho může trvat přesvědčit hlídače, aby mu dovolil schovat se na pár minut ve strážní budce? Možná, že změnil plán a našel si k tomu účelu nějaký jiný objekt. Nebo někde spadl do neoznačeného výkopu, kterého si ve tmě nevšiml a který já v životě nenajdu, a zranil se.

Zpoza vzdáleného rohu náhle někdo vyšel. Když procházel pod lampou pouličního osvětlení, soustředila jsem se na tvar postavy a styl chůze.

Jack to určitě nebyl. Znovu jsem zaměřila zrak na nároží a přesvědčovala jsem sama sebe, že je přece zkušený a opatrný, ví, co dělá, a až všechno připraví, určitě se objeví. Auto minula žena venčící psa neuvěřitelných rozměrů. Ten musí zabrat dobrou polovičku kuchyně, pomyslela jsem si a představovala jsem si, jak se taková potvora rozvaluje v malém bytě, jaký má třeba Jack. No tak, chlape, kde jsi, sakra?

Další osamělý chodec přešel přes ulici a blížil se k mému autu. Spíš se šoural, než šel, a pohyboval se se zjevnými obtížemi. Když vstoupil do prostoru osvětleného lampou, okamžitě jsem v něm poznala bezdomovce, který se tu před pár minutami zastavil, aby se napil.

Tentokrát si to šněroval přímo ke mně a já neměla nejmenší potřebu, aby mě zpozoroval. Co nejvíc jsem se na sedadle přikrčila a poskytla mu dostatek času, aby kolem auta bez otálení prošel. Když jsem po chvíli opatrně zvedla hlavu, nebylo po něm ani stopy. Ve zpětném zrcátku jsem o pár aut dolů ulicí zachytila rychle se ztrácející obraz něčeho, co klidně mohla být jeho záda.

Otevřely se dveře a Jack vklouzl dovnitř. „Jak to jde?“

„No to je dost. Ani nevíš, jak ráda tě vidím. Začínala jsem mít halucinace.“

„Buď v klidu, není třeba se stresovat. Jenom jsem si připravoval útočiště a slyšel jen samé ‚Ano, seržante‘, ,Rozumím, seržante‘,.Cokoli budete chtít, seržante‘.“

„Jacku, trochu jsem přemýšlela.“

„Hmm, to nevěští nic dobrého.“

„Ať je to kdokoli, shodli jsme se na tom, že mě mohl sledovat v pondělí, když jsem vyšla z Rayova bytu.

Souhlasí?“

„Souhlasí. A to je asi taky způsob, jak zjistil, že se znáš s Jean.“

„Co když nás to dopoledne viděl oba, třeba když jsme přijeli k Rayovi? Poznal by tak, že patříme k sobě. Takže dnešní večerní setkání se mnou je jen zástěrka, ale ten, po kom ve skutečnosti jde, jsi ty, protože na Den svatého Patrika ses měl stát obětí ty, Jacku.“

„Nepřeháněj to, Chris. Ta tvá teorie je na můj vkus až moc založená na předpokladech a nepodložených úvahách.“

Jestli mám ale pravdu, nevypravil se sem dnes večer proto, aby se tu vybavoval se mnou, ale aby tě dostal.“

„Mě neuvidí, a když se neukážeš, neuvidí ani tebe.“

„Třeba se sám neobjeví, dokud nevyjdu já. Může klidně někde tady poblíž prostě jen sedět za volantem a vyčkávat. Nebo už si mohl všimnout auta, které zná, a je mu jasné, že jsem tady. Teď už mu nezbývá než počkat, až se vrátíš na Šedesátou druhou.“

„Prošel tady někdo, když jsem byl pryč?“

„Jen pár pejskařů.“ Vzpomínala jsem. „Pak jedna zamilovaná dvojice.“ Celá ta věc se mi čím dál víc přestávala líbit. „Jacku, nějaký bezdomovec,“ vyhrkla jsem rychle.

„Zůstaň tady.“ Vystoupil z auta a chvatně vykročil dolů ulicí.

Zamkla jsem dveře u řidiče, vystoupila také a následovala ho.

Udržovala jsem mezi námi určitou vzdálenost, jako bychom k sobě nepatřili. Šel rychle, chvílemi se dal do klusu, takže i já musela běžet, abych mu stačila. Minuli jsme Šedesátou ulici, kde v jedné z budov sídlila katedra kriminálního práva právnické fakulty; Jack mě na to upozornil už dříve, když jsme obhlíželi terén.

Krátce jsem se zastavila na chodníku. Jack už byl skoro na Padesáté deváté ulici a právě s někým vzrušeně diskutoval. Pomalu jsem se tím směrem vydala.

Slyšela jsem Jacka, jak toho muže nabádá: „Fajn, ale dávej pozor.“ A pak se otočil, došel ke mně a vzal mě kolem ramen. „Je čistej. Což jinými slovy znamená, že je špinavěj jak čuně a páchne alkoholem. Pokud se ten chlap snažil předstírat, že je bezdomovec, tak to silně přehnal. To není náš člověk.“

„Dobře.“

„Nedáme si někde kafe? Potřebuješ se zahřát.“

Vybrali jsme si jednu z kaváren a objednali horkou čokoládu. Mé tělo lačně vstřebávalo blahodárné teplo; jak zvnějšku pokožkou z okolního vzduchu, tak zevnitř z lahodného nápoje. Hodinky ukazovaly pár minut po jedenácté.

Jack šel naposled zavolat Salovi.

Vrátil se za chvíli a usadil se do křesla. Měl v očích ustaraný výraz.

„Nebere to.“

„Copak není v autě?“

„Možná. A nebo si vypnul telefon, aby nebyl slyšet.

Nelíbí se mi to.“

Ani mně se to nelíbilo. Bylo přece domluveno, že Farinu až do půlnoci nespustí z očí.

„Cítil bych se daleko klidnější, kdybys zůstala v autě přesně tam, kde teď stojí.“

„A když nezůstanu?“

„Jestli nechceš, budem muset udělat tohle. Několik minut před dvanáctou pojedeš do Šedesáté druhé, zahneš za roh a vystoupíš. Musíš zaparkovat třeba i vedle už stojících aut, když to bude potřeba. Přejdeš přes ulici a stoupneš si kousek od místa, kde se máte sejít. Nesmíš se dívat mým směrem. Budu tě mít na očích. Jestli se tam objeví, promluv si s ním, pak rychle nastup do auta a vyjeď na roh ke Columbus avenue a dál na Šedesátou. Tam se dáš první ulicí doprava a zastavíš. Přijdu za tebou.“

„O. K.“

„Nikam s ním nechoď, nenastupuj do jiného auta kromě svého. Když vycítíš cokoli podezřelého, přejeď si rukou po tváři. Takhle.“ Dotkl se své. „To je domluvený signál policistů pro kolegu v záloze, aby zvýšil ostražitost, že se něco děje.

Takové nenápadné přirozené gesto.

Je ti to jasný?“

„Spolehni se. Nemusíš mít strach.“

„Zahřála ses trochu?“

„Je mi líp. Díky.“

„Není kam chvátat. Až půjdem zpátky k autu, přejdu na druhou stranu ulice. A budu sledovat každý tvůj krok.“

„Pořád mi vrtá hlavou ten bezdomovec. Víš jistě, že to nebyla bouda?“

„Stoprocentně.“

Odešla jsem z kavárny první a vykročila na sever snažíc se udržovat rytmus chůze v mezích běžné rychlosti chodců v New Yorku, abych nevzbudila pozornost.

Stále jsem si v duchu opakovala všechna nepsaná pravidla při setkání s neznámým člověkem: vyhýbat se zrakovému kontaktu, peněženku mít na bezpečném místě těsně u těla, zbytečně rozhovor neprotahovat. Klíčky od auta jsem měla v kapse, takže nebylo třeba otevírat kabelku a hledat je tam.

Aniž bych se musela byť jen letmo rozhlížet, věděla jsem, že Jackje nablízku a nespustí ze mne oči.

Dodávalo mi to tolik potřebný pocit bezpečí, který přetrval až do chvíle, kdy jsem se usadila za volantem.

Soustředila jsem veškerou pozornost na nároží domu blok přede mnou v přesvědčení, že se odtud co nevidět vynoří a namíří si to do Šedesáté druhé. Ale marně.

Udělalo se mi špatně od žaludku.

Co když jsem ho v té tmě propásla a nebo se přihodilo něco nepředpokládaného? „Možná to není život pro tebe, Kix,“ propadala jsem hlasité samomluvě. Kde je?

Nepokračoval náhodou o blok dál na sever, aby to obešel ke Columbus avenue?

Nebo se poté, když jsem se bezpečně usadila v autě, otočil a zkrátil si to přes Šedesátou ulici?

Zkontrolovala jsem zpětné zrcátko a mrkla také do obou bočních.

Pozorně jsem prozkoumala protější chodník a pak znovu nároží přede mnou. Po Jackovi ani stopy.

Zasunula jsem klíček do zapalování a pootočila ho tak, aby se zapnulo rádio. Na CBS hlásili přesný čas poměrně často, ale přesto jsem musela několik minut vydržet, abych se tu důležitou informaci dověděla – bylo 23 .36. Rádio jsem zase vypnula, uvelebila se na sedačce co nejpohodlněji, jak mi jen stísněný prostor v autě dovoloval, a čekala.

Venku za okny se odvíjel stále stejný film jako v kterémkoli jiném nočním velkoměstě po celém světě, pouze s odlišnými kulisami a hereckým obsazením – kolem auta se přehnali dva psi, chňapali po sobě vyceněnými zuby a s hlasitým štěkotem zmizeli ve tmě. O několik bloků dál náhle prořízl noční ticho pronikavý zvuk sirény a aniž by se přiblížil, postupně opět zanikl.

Kdesi nedaleko se s usilovným funěním kodrcal do kopce starý rozvrzaný náklaďák. Dvě ženy, zavěšené do sebe a spěchající nejspíš domů za svými blízkými, se mihly kolem a klapot jejich střevíčků se hlasitě rozléhal po liduprázdné ulici. Nikdy jsem nepřemýšlela o ženách, které jsou nuceny se v tuto pozdní hodinu samy zdržovat v nebezpečných ulicích centra New Yorku, ale pokud pracujete dlouho do noci, nemáte asi na vybranou, chcete-li se dostat ke své rodině.

Vtom se objevil náš bezdomovec a vracel se zpět.

Tentokrát jsem měla opravdu nahnáno. Zamířil neomylně k místu, kde seděl naposled, a nemotorně sebou žuchl na chodník. Vytáhl láhev a dopřál si další mohutný lok – nutno dodat, že se vůbec nešetřil –vzápětí doprovázený nechutným hlasitým říhnutím. Seděl několik metrů před autem a stranou přes chodník, takže nebylo možné ve tmě rozeznat, jestli se dívá mým směrem. Ještě jednou se důkladně napil whisky a pak začal pozvolna měnit polohu, až nakonec ulehl na zem a přetáhl přes sebe rozdrbanou deku.

Znovu jsem otočila klíčkem a zapnula rádio. Hádala bych, že uplynulo pět, maximálně deset minut, ale k mému překvapení hlasatel oznámil pouhých pět minut do půlnoci, načež okamžitě následovalo obchodní

zpravodajství.

Byl nejvyšší čas se připravit.

Napočítala jsem do šedesáti. Jack mi zdůrazňoval několik minut před půlnocí. Přepadla mě hříšná myšlenka, jestli by nebylo lepší přijít raději pozdě než dřív. Muž pod dekou se přestal vrtět a rázem se proměnil v neforemnou hromádku hadrů pohozených u plotu. Ještě několik dlouhých vteřin jsem nehybně seděla a naposled pustila rádio. Na CBS se právě chystali zahájit vysílání těsně předpůlnočního stručného přehledu hlavních zpráv. Nastartovala jsem a vyjela.

Směřovala jsem přímo do Šedesáté druhé, tam zabočila doprava a současně se začátkem půlnoční zpravodajské relace jsem zastavila.

Vypnula jsem rádio, podle Jackovy rady zaparkovala vedle řady stojících aut a s nervy vybičovanými k prasknutí se rozhlédla kolem. Ulice byla prázdná. Schovala jsem klíčky od auta do kapsy u kabátu, vzala kabelku a vystoupila. Se zvláštní směsicí protichůdných pocitů jsem se téměř radovala z toho, že doba nicnedělání a čekání, byť relativně bezpečná, je pryč a nastala hodina H. Čas se naplnil a konečně se začne něco dít. Aniž bych musela pohnout hlavou, koutkem oka jsem neomylně lokalizovala budku hlídače s tlumeným světlem za zataženou žaluzií. Uvnitř se pohybovala temná postava, ale uvědomovala jsem si, že periferní pohled mě mohl klamat – asi bych se neodvážila zodpovědně tvrdit, že tam nebyly dvě.

Přešla jsem ulici a po chodníku podél bloku budov se kradla dál směrem ke Columbus avenue.

Zastavila jsem se až u měděné tabulky výrazně zářící na bílé mramoro– vé zdi na rohu parku.

DAMROSCH PARK. Elegantní způsob, jak se zviditelnit a vrýt se do povědomí lidí, napadlo mě, park na okraji komplexu hudbě zasvěcených budov. Ohlédla jsem se zpět směrem, odkud jsem přišla, ale nikoho jsem neviděla. Snažila jsem se pozorně celý prostor zmapovat; pomalu jsem otáčela hlavou zprava doleva, oči jen na zlomek vteřiny spočinuly na strážní budce. Kromě osamělé dvojice kráčející dolů ulicí po protějším chodníku bylo všude pusto a prázdno.

Samým vzrušením jsem ani nezaregistrovala, jak citelně se ochladilo. Upravila jsem si šálu, aby mi co nejvíc chránila a zakrývala krk, a dotkla jsem se přitom neprůstřelné vesty pod svetrem. Znovu jsem si uvědomila, jak je těžká a nepohodlná. Konečně jsem chápala policisty, proč je tak neradi nosí. A což teprve v létě! To musí být doslova utrpení. Otřásla jsem se.

Tak co je, začala jsem být v duchu netrpělivá, adresujíc pobídku svému doposud nepřítomnému anonymnímu informátorovi.Tys vybral místo a čas. Tak kde vězíš?

Buď aspoň dochvilný! Podle mého názoru se za neznámým mužem skrýval Joe Farina. Představila jsem si vysokého pohledného policistu, kterak sdílí byt s vdovou po Gavinu Mooreovi. Jsem přesvědčena, že bych ho poznala podle postavy i při osvětlení, respektive polotmě, která mě obklopovala, a zcela jistě bych se nezmýlila, co se týče jeho hlasu, i když jsme si vyměnili pouze několik vět.

On ale nepřišel. Využila jsem záplavu světla rozlévajícího se z pouliční lampy o pár kroků dál a pohlédla na hodinky. Deset po dvanácté. Vrátila jsem se na místo domluvené s Jackem, aby na mě dobře viděl. Pročesávala jsem očima také vnitřek parku pro případ, že by mi Jean předala špatné instrukce, ale ani tam nikdo nebyl.

Třela jsem rukama o sebe a pohybovala pažemi. Zmocnil se mě smíšený pocit úlevy a zklamání.

Všechno bylo nanic – plánování, nejistota, starost a nedočkavost.

Nějaké auto projelo ulicí dolů a zabočilo doprava do Amsterodam avenue. Čtvrt na jednu. Měla jsem vztek. Nebuď srab, Joe. To mi nemůžeš udělat. Přece jsi mi chtěl něco říct. Tak se neboj. Teď jsem se mohla ve vyhřáté posteli tisknout ke svému muži a umilovaná mu spokojeně usínat na hrudi. A místo toho tady mrznu a klepu se jak ratlík.

Kolem mne prošel další pár mladých lidí. Když mě míjeli, zaslechla jsem ženu, jak cosi –patrně ne moc lichotivého –prohodila na mou adresu. Téměř jsem vyprskla smíchy při představě, že mě v Melině o číslo větším zimníku, modrých obnošených džínech a barevném pleteném svetru s neprůstřelnou vestou místo krajkového prádla považuje za šlapku.

Musela jsem začít chodit sem a tam, abych se zahřála.

Jack mě upozorňoval, že mu mám dát maximálně dvacet minut a pak se vrátit do auta. Tenhle limit právě vypršel, ale přestože jsem se už vzdala veškerých nadějí, čekala jsem dál. Možná píchnul. Možná ho Sal uviděl, jak někde stojí, a přispěchal mu na pomoc. Mohl předstírat, že jede náhodou kolem.

Možná to nebyl Farina.

Mohl to být někdo, kdo jel metrem, a vlak musel na patnáct minut zastavit v tunelu z toho nejnepravděpodobnějšího důvodu, jak se to někdy podle zákona schválnosti stává. Dám mu ještě čas. Do půl a končím. A jestli pak zítra zavolá Jean a bude se snažit, s nějakou hloupou výmluvou, dojednat s ní jiný termín, tak na to ať zapomene. Mám toho dost.

Ozval se zvuk ne nepodobný výstřelu z pistole; zatajila jsem dech a otočila se ke Columbus avenue. Jakási tmavá postava náhle přeběhla přes ulici a utíkala ke mně.

„Je to dobrý,“ poznala jsem s nesmírnou úlevou Jackův klidný hlas. Zapůsobil jako balzám na rozbolavělou ránu.

Objal mě kolem ramen.

Celá jsem se roztřásla, víc strachem než zimou.

„To jenom nějakýmu autu střílelo z výfuku. Nic se neděje. Náš neznámý nepřišel. Tak co tady? Půjdem domů, co ty na to, miláčku? Je po všem.“

Styděla jsem se za svůj strach a byla na sebe naštvaná, že jsem nedokázala zůstat v klidu. Kráčeli jsme k autu a Jack mě držel kolem pasu.

„Ten bezdomovec,“ vzpomněla jsem si. „Vrátil se.

A posadil se na stejné místo jako předtím.“ Třásla jsem se jako osika.

„Podíváme se tam.“

Nasedli jsme do auta. Jack vykroužil téměř dokonalý půlkruh a vyrazil k místu, kde jsem původně parkovala.

Bylo už obsazené jiným vozem, na jehož oknech byly přilepené cedulky v angličtině a španělštině upozorňující potencionálního lupiče, že případné vynaložené úsilí se nesetká s odpovídající odezvou, neboť majitel vozu žádné autorádio – častou kořist nočního řádění pouličních gangů – bohužel nevlastní. U plotu ležela podezřelá halda hadrů. Vystoupili jsme, ačkoli mi Jack naznačil, abych se raději držela vzadu.

Přes hromadu byly naházeny přikrývky. Jack nejprve celé místo důkladně zrentgenoval paprsky baterky. Ani náznak pohybu. Pak namířil kužel světla na chodník.

Vedle spícího muže ležela prázdná půllitrová láhev.

„Půjdeme,“ pronesl lakonicky.

Odjeli jsme domů.

Nikdy mi nepřišlo na mysl, že strach může působit jako afrodiziakum. A možná to ani nebyl strach. Možná to naopak způsobil pocit bezpečí, že už není proč se bát, pocit obrovské úlevy, vědomí, že ležíte v zahřáté posteli miliony světelných let vzdáleni od nebezpečí číhajícího za okny ložnice; ale tu noc se v nás cosi převrátilo.

Namísto očekávané únavy a vyčerpání z nočního výletu jsem se cítila naprosto svěží, jako znovuzrozená, plná života a probouzející se vášně. Neprůstřelná vesta letěla do kouta spolu s ostatními částmi oblečení a Jack nezůstal v ničem pozadu. Strhal ze sebe vše, až jsme nakonec stáli proti sobě úplně nazí. V příští vteřině už jsme ale leželi na posteli – u sebe – vedle sebe – na soběpod sebou – v sobě, pohlceni jeden druhým, strop pokoje a s ním celý vesmír se roztočil a v bleskové spirále se řítil k divokému vyvrcholení. Absolutně jsem ztratila pojem o čase. Připadalo mi, jako by se vše, co se stalo od prvního žhavého doteku až k poslednímu něžnému polibku, vměstnalo do zlomku vteřiny; a náhle už jsme jen uvolněně bok po boku odpočívali, naše zpocená těla byla přilepená ke zmuchlanému prostěradlu, byli jsme zesláblí a zároveň nesmírně posilnění milováním, sotva jsme popadali dech a supěli jsme, ale byli jsme navýsost šťastní. Drželi jsme se za ruce s úsměvem, který vyjadřoval současně uspokojení i potěšení ze sdílené lásky.

Cítil to stejně. Políbil mě a přivinul těsně k sobě.

„Možná přehodnotím svůj názor, miláčku,“ mrkl na mne šibalskýma očima. „Co jsem o tobě prohlásil, jak jsme si volali. O tom, že mi připomínáš ty starý zapšklý a děsně důležitý jeptišky.“

„A co když taková jsem,“ škádlila jsem ho. „Co když jsme všechny stejné?“

„Ach bože, kam jsi oči dalo, mé promarněné mládí!“ zvolal a těsně před tím, než propukl v nakažlivý bezstarostný smích, si teatrálně dlaněmi zakryl obličej.

·

15

Telefon se rozdrnčel, jakmile jsem usnula. Jack zvedl sluchátko na druhé zazvonění.

„Sale! Kde –? To vím. Zkoušel jsem ti volat asi v půl dvanáctý… On co?

Jo. Jo… Tomu nevěřím… Jo, poslouchám.“ Chvíli jen mlčky přikyvoval, pak poděkoval a zavěsil. „Nesnáším náhody,“

zamračil se.

„Co se stalo?“

„Farina jel na Manhattan a bez sebemenšího zdržování zamířil přímo na severní okrsek. Sal šel dovnitř za ním. Bylo tam plno lidí, a tak se zeptal, co se děje. Právě prý zadrželi dva mladíky za nějaký běžný přestupek a jeden z nich měl u sebe policejní osmatřicítku. Ten později vypověděl, že byl členem gangu, který zastřelil Gavina Moorea. Jedním dechem prý pořád zdůrazňoval, že on nestřílel a chce se dohodnout.“

„Nějaká šance, že by to byl Scottyho vrah?“

„Sal tvrdí, že to tak nevypadá.“

„Co tam dělal Farina?“

„Někdo z okrsku volal paní Mooreové a oznámil jí, že zadrželi podezřelého. A Farina se tam zastavil, aby zjistil co a jak. To není náš člověk, Chris, a mezi Mooreovou a Scottyho smrtí neexistuje žádná spojitost. Běž spát.“

„Ta jeptiška musí něco vědět,“

nadhodila jsem.

„Asi toho ví moc, ale určitě si uvědomuje, že by hodně riskovala, kdyby nám chtěla pomoct.“

Jediný čas, který si může Jack vyčlenit na studium, jsou víkendy a časná rána. Snažíme se sladit ty vzácné chvíle, kdy se můžeme věnovat jeden druhému, do malých bloků před prací a studiem a nebo po nich. Někdy jen tak bloumám po bytě a pročítám noviny nebo listuju v knize, zatímco on se ve vedlejší místnosti učí, ale je mi jasné, že ho svou přítomností rozptyluju a on se nesoustředí. Cítí se provinile, že mě zanedbává, protože si myslí, že když jsem u něho, měli bychom dělat něco spolu. Dalo mi hodně práce, abych ho přesvědčila, že jsem šťastná a skutečně si vychutnávám jeho blízkost, že mnohem raději a s větší chutí dělám všechny ty obyčejné běžné věci u něho v bytě, než když jsem sama ve svém prázdném domě.

Nejvíc mě vždy ale potěší, když za mnou přijede do Oakwoodu, což se pohříchu během semestru stává velice zřídka. V současné době už se mi podařilo vymanit se z železné košile zvyků a předsudků a překonala jsem nerozhodnost v otázce, má-li u mne Jack zůstat přes noc, ačkoli – věřte nevěřte – se mi doneslo, že jedna z mých sousedek prý velice nelibě snáší, když vidí ráno jeho auto zaparkované před domem. Nezlobila jsem se kvůli tomu na ni ani jsem se o tom před ní nezmiňovala.

Jen mě mrzí, že jí tolik vadí má snaha žít normální život mladé ženy, aniž bych při tom zapomínala nebo nějak špinila svou minulost.

V sobotu ráno po nevydařené akci v Damrosch Parku jsme spolu posnídali, než se Jack vypravil ven, aby vyřídil obvyklé víkendové povinnosti. Já hned nato zavolala Jean, abych jí sdělila novinky.

Zvedla to téměř okamžitě. „Chris?

Sháněla jsem tě doma. Co se stalo?“

Stručně jsem jí o všem poreferovala a nemohla jsem nepostřehnout zklamání, které jí zabarvilo hlas.

„Ozval se ti?“

„Naposled ve čtvrtek večer, aby se ujistil, že tam přijedeš.“

„Slyšela jsi to o Gavinu Mooreovi?“

„Před chvílí volal jeden Scottyho kamarád. Ty dvě vraždy prý spolu nemají nic společného.“

„Jack o tom taky mluvil.“ Odmlčela jsem se ve snaze najít přijatelný způsob, jak jí položit otázku, která visela ve vzduchu, ale o níž by se ona sama jistě raději nezmiňovala.

„Jean, už jsi sehnala Scottyho rodný list?“

Zaváhala. „Víš, teď se mi o tom nechce mluvit.“

„Možná, kdybychom si spolu sedly…“

Rozplakala se. „Já nevím.“

„Můžu se u tebe zastavit?“

„Ale jistě,“ přisvědčila sevřeným hlasem. „Co kdybychom se sešly u mé matky? Ona je teď tady s dětmi a tam bychom na sebe měly klid.“

S Jackem jsme se domluvili, že se vrátí později a pak půjdeme někam na večeři. A protože do setkání s Jean mi zbýval ještě nějaký čas, nasedla jsem do auta a zamířila do Scottyho rajónu.

Postupně jsem projela všech deset bloků, zastavovala na semaforech a očima bloudila po ulicích, které byly v poslední březnovou sobotu plné lidí. Do této chvíle jsem si stále nebyla jistá, jestli byl Scotty opravdu zamýšleným cílem vrahova smrtícího projektilu, nebo jestli střelec udělal osudovou chybu. Na cestě k pravdě leží ještě spousta otázek, k nimž chybí odpovědi, ale možná, že nejlepší místo, kde je hledat, je právě tady.

Vrátila jsem se k autobazaru a zaparkovala na asfaltovém koberci ve dvoře. Muž, s nímž jsem hovořila začátkem týdne, vyšel před kancelář, jakmile jsem vystoupila z auta. Dnes měl na plášti připíchnutý plastový odznak s nápisem CAPPY.

„To jste vy?“ zakřenil se na mne familiárně.

„Dobrý den.“

„Tak jste se přece jen pro nějaké autíčko rozhodla?“

Snažil se – marně – nasadit bodrý přátelský tón.

Láskyplně jsem pohladila své. Ještě ne. Chtěla bych jen slyšet pravdu o tom, kolik Scotty McVeigh zaplatil za to BMW.“

„Co je to s vámi?“ začal se rozčilovat. „Na takový věci se mě neptají ani policajti.“

Možná by měli, pomyslela jsem si.

„Tak kolik?“

„Už jsem vám to řekl. Bylo to na protiúčet a přidal mi k tomu tisíc babek.“

Podívala jsem se na něho.

„Teda dva tisíce,“ opravil se rychle, vyhýbaje se mému pohledu.

„Na tom jsme se naposled domluvili. Dva tisíce.“

„To ale není pravda,“ trvala jsem na svém.

„To je váš názor, paní. Já vám víc nepomůžu.“

Obrátil se ke mně zády a já nasedla do auta. Ještě nedozrála doba, aby mi prozradil skutečnou sumu.

Spílala jsem sobě, ne jemu. Šla jsem na něho moc zhurta, příliš sebevědomá a přesvědčená, že ho zpracuju a nakonec mi všechno vyklopí. Na rohu jsem zabočila doprava s tím, že se na chvíli zastavím u pana Jooa a poptám se, jak se mu daří, ale nebylo kde zaparkovat. A musela jsem pokračovat v jízdě ještě několik bloků, než jsem objevila v řadě vozů skulinu vhodnou právě pro mne.

Vydala jsem se zpátky a cestou pokukovala po výkladech. Věděla jsem, že celá ulice, dům po domu, měla tu čest nebo spíš nepříjemnou povinnost mluvit s policií, ale přesto mi to nedalo a zastavila jsem se v jedné lékárně a zeptala se na Scottyho. Byl to skvělý muž, dušoval se majitel, čestný a ochotný. Když tady pracoval, člověk měl pocit bezpečí. Vedle v čistírně také slovy chvály nešetřili, stejně jako prodavačka za pultem obchodu se smíšeným zbožím.

Další zastávka byla v klenotnictví.

Se zájmem jsem si prohlédla zboží vystavené ve výloze. Na černých polštářcích s citem naaranžovaných do nařaseného bílého saténu leželo několik elegantních zlatých šperků.

V dolním rohu na skle výkladní skříně jsem si přečetla název Bedrosian. Vešla jsem dovnitř.

U prosklených vitrín stáli dva muži a za stolem s pokladnou seděla žena; všichni očividně členové jedné rodiny. Představila jsem se a dodala, že jsem bývala kamarádkou strážníka McVeigha. V tom okamžiku se ze všech třech úst spustil vodopád slov, ale důrazné „pst“ ženy – sestry obou mužů? –doprovázené výmluvným gestem oba bratry rázně umlčelo. „Znáte tu rodinu?“ obrátila se na mne.

„Jsem jejich přítelkyně.“

„Poraďte nám, prosím, co máme dělat. Pan McVeigh si u nás objednal jen pár dnů před smrtí dárek k narozeninám pro svou ženu.

Ještě sice není hotový, ale nevíme, jestli ho máme dokončit a poslat nebo paní McVeighové vrátit peníze.“

„On ho zaplatil?“

„Do posledního centu. Dělalo to skoro tisíc dolarů.

Počkejte, ukážu vám ho.“

Odešla dozadu a za okamžik se vrátila s dřevěným podnosem, na němž se třpytilo několik složitě vypadajících dílčích článků budoucího šperku. Uspořádala je do výsledné sestavy, abych si dokázala představit, jak by vypadal, pokud by byl dokončen.

„Jedním slovem nádhera,“

pochválila jsem upřímně zlatnický skvost, zhotovený nepochybně s notnou dávkou umělecké zručnosti a samozřejmě s nezbytnou láskou a hrdostí k řemeslu.

„Osmnáct karátů. Každý kus originál, poctivá ruční práce.“

„Myslím, že by si ho přála,“

vyslovila jsem názor, na který všichni čekali, a jen jsem doufala, že jsem se právě nedopustila velké chyby. Jean teď určitě potřebuje peníze, ale nic tak krásného už by asi nikdy nedostala.

Zdálo se, že jim mé rozhodnutí udělalo radost, a hned mě požádali o Jeaninu adresu. Scotty totiž plánoval, že dárek osobně vyzvedne a odnese domů sám. Napsala jsem jim, co potřebovali, a potřesením rukou se s nimi rozloučila. K autu jsem se dostala právě včas, protože zaplacená parkovací doba zrovna vypršela a navíc se přiblížila hodina, na níž jsme se s Jean domluvily. Joo bude muset počkat na příště.

Dům její matky byl tichý a prázdný, žádné děti, žádná buchta v troubě, žádná všudypřítomná nesnesitelně starostlivá matka, snad jen pár příjemných starých vzpomínek. Jean si přehodila kabát přes židli a posadila se na pohovku. Jako by byla studentka, která se vrátila unavená ze školy. Vypadala ale daleko starší než sedmnáctileté děvče, tvář měla ustaranou, kolem očí a na čele se začínaly předčasně objevovat vějířky prohlubujících se vrásek.

„To ovoce je fakt vynikající,“

promluvila zničehonic, zatímco já musela vteřinku přemýšlet, než jsem si vybavila naši společnou návštěvu v korejském obchodě.

„Měli ho opravdu rádi.“

„Povídej mi o něm.“ Naše oči se střetly.

„On se dokonce ani nejmenoval McVeigh.“ Otevřela kabelku, vytáhla z ní přeložený list papíru a podala mi ho.

Byl to rodný list vystavený na tři a půl kilového chlapečka jménem Scott Allan. V kolonce Jméno matky stálo Carol Hanrahan, v kolonce Jméno otce bylo napsáno Neznámý.

Místo narození jakási nemocnice v Brooklynu; v tomhle mluvil pravdu.

„Možná se ho musela vzdát,“

nabídla jsem vysvětlení.

„Vůbec mě nezajímá, co se stalo.

Bylo by mi jedno, kdyby ho vychovala třeba lvice. Ale proč mi to proboha neřekl?“ Hlas se jí třásl a do očí se nahrnuly slzy.

„Protože nemohl,“ snažila jsem se ji uklidnit. „Protože nevěděl jak.

Protože se bál, jak budeš reagovat.

Protože sám trpěl a nechtěl tě tím zatěžovat.“ Uvedla jsem mnoho důvodů, ale zároveň si uvědomovala, že ani jeden z nich vyřčenou otázku neřeší, že žádná odpověď nemůže být uspokojivá.

„Byla jsem jeho žena.“ Pronesla to slovo s takovou horlivostí a důrazem, že jeho význam byl naprosto jasný. Nebyla jen ženou, s níž spal a bydlel nebo která mu porodila děti a vařila pro něho.

Zaujímala v jeho životě zcela výsadní postavení. A on ji zklamal v nejzákladnější věci: nedokázal jí říct, kdo je.

„Podívej, Jean, já ho tak dobře neznala, ale mám pocit –“

„Teď ani nevím, kdo jsem já sama.

Stále McVeighová? Nebo se snad mám podepisovat Hanrahanová?

Nebo ještě lépe Neznámá po muži, který přivedl jeho matku do jiného stavu? A co mám říct dětem o jejich otci?“

Vstala a začala přecházet po pokoji sem a tam jako smyslů zbavená, zrzavé vlasy za ní vlály, jak s ní cloumala bezmocná zlost.

„Ty jsi ty Jean. Jsi Jean McVeighová.Je to jméno, které si Scotty zvolil a nebo ho získal adopcí. Jsi jeho žena a matka dětí, které jste spolu zplodili. A ty jsi stále sama sebou, jsi člověk, který žil a zrál v tomto domě, který životu v něm vtiskl určitý osobitý ráz.“

„Já jsem tenhle život nestvořila.

Nejsem na něj připravena. Nejsem připravena žít jako vdova nebo samoživitelka. Jsem vděčná za každou pomoc, co mi lidé nabízejí, ale nesnáším lítost. Já prostě chci, aby se Scotty vrátil. A myslím, že si to budu přát až do konce života, i když vím, že se mi to nikdy nesplní.

A chceš vědět, co ještě chci?“

Plakala, ale začala se smát. „Chtěla bych ho nakopat do zadku za to, co mi udělal, že mi nic neřekl, že mi nevěřil, že to pochopím. Všechno bych pochopila. Cokoli!“

„Nepochybuju o tom, že to věděl, Jean. Jenom ten těžký balvan vláčel životem sám a tebe toho ušetřil.“

„Tak to se mu opravdu povedlo!“

Otřela si dlaní tváře. „Chci dostat toho bastarda, co ho zabil. V životě mu neodpustím. Ani mě to nenapadne. Odpuštění se hodí leda tak do poslední scény ve filmu, kde kladný hrdina má zločince na mušce a ten – málem se slzami v očích –uzná svou prohru, odhodí zbraň a nechá si bez boje nasadit želízka. Já tedy rozhodně mezi takové dobráky nepatřím. Neváhala bych ani vteřinu a sama bych s chutí zmáčkla spoušť, kdybych k tomu dostala šanci.“

Vzpomněla jsem si na sestru Benedictu, která se o odpuštění marně snaží už tři roky. „Jean, nenapadá tě nějaká – ať už jakkoli šílená – možnost, proč by to udělal Ray?“ Byly tady ty dva náboje v jeho zásuvce a v den, kdy ho zatkli, nikdo nic neviděl. Pokud je někdo záměrně nastražil, musel to udělat profesionál. Ale co když je tam uklidil Ray sám a spoléhal se na to, že je tam nikdy nikdo nenajde, protože jeho nikdy nikdo nebude podezřívat.

„Chris, to je prostě směšný. Ray byl náš kamarád a vycházeli jsme s ním skvěle. Jaký by měl proboha důvod Scottyho zabít?“

Drahý Rayi. Bylo to úžasné…

Nepřišla jsem na nic, co bych se odvážila vyslovit nahlas. „Říkala jsi, že Scottymu měly přijít nějaké peníze.

Můžeš mi prozradit odkud?“

„Z dluhopisu, který nám věnoval táta, když jsme se brali. Peníze mu totiž nikdy nedaly spát a v souvislosti s nimi ho napadaly naprosto šílený myšlenky. Máte sice oba dobrou práci a nic nepotřebujete, tvrdil, ale za sedm let může být všechno jinak. A tak nám obstaral obligace ministerstva financí. Dvakrát ročně nám z nich chodil úrok a po sedmileté lhůtě byla částka splatná. A to se právě stalo. Ray dostane svý peníze nazpátek, jak Scotty slíbil.“

Rodný list mi stále ležel na klíně.

Podala jsem jí ho; smutně na něj pohlédla, než ho schovala zpátky do kabelky. „Včera jsem začala obvolávat všechny Hanrahanovy z telefonního seznamu. Dokonce jsem našla i jednu Carol, ale bylo jí sedmnáct. Té, co ji hledám, musí být přinejmenším kolem padesátky, viď?“

Přikývla jsem. Přemýšlela jsem, jestli vůbec dokážu nějaké informace o ní sehnat. Kromě křestního jména jsem z rodného listu vyčetla už jen nemocnici, kde porodila.

„Pojď, vypadneme ven,“ navrhla Jean. „Dáme si někde oběd. Znám tady jeden podnik, pár bloků odtud.

Mužem tam dojít pěšky.“

Vstala jsem a oblékla si kabát.

„Nenávidím tenhle dům,“ zamračila se Jean.

Její poznámka mě překvapila. „Mně se tu docela líbí,“ opáčila jsem mírně. Popravdě řečeno, trochu mi připomínal můj vlastní dům, zděděný po tetě.

„Je to tu hrozný. Máma tady nikdy nic nezmění. Sporák v kuchyni je starší než já. Koupelna vypadá jak z doby kamenný. Mohla by si dovolit – tolik by to zas nestálo – trochu to tady zkulturnit, aby se tu člověk cítil pohodlně, ale to ona ne. Vsadila bych se, že se tady nemalovalo alespoň dvacet let. Ve starým pokojíku, kde jsem bydlela s bráchou, jsou na zdech pořád fleky od věcí, který jsme po sobě házeli.“

„Možná jí to tak vyhovuje, Jean.

Nechce si prostě přidělávat problémy se stěhováním nábytku a opravou odpadlé omítky.“ ,Jdeme pryč. Tenhle dům mi nahání husí kůži.“

Strávily jsme spolu skoro celé odpoledne. Jean chvílemi zápasila se vztekem, hned nato na ni zase padl žal a deprese a nutno dodat, že ani jeden psychický stav jí na pohodě rozhodně nepřidal. A co se mne týká, taky jsem toho moc nevymyslela, abych ulehčila jejímu smutku a bolesti.Tak či onak to vyšlo nastejno; neposlouchala nic, kromě svého vlastního hlasu.

Ale přestože jsem už všechno slyšela a žádné velké pobavení z toho nekoukalo, přinutila jsem se pozorně poslouchat vše, o čem mluvila. Doufala jsem totiž, že v záplavě slov objevím malý nepatrný útržek dobrovolného doznání, které by pomohlo vysvětlit dopis napsaný Rayovi Hansenovi.

Nedočkala jsem se a nakonec, po ospalém obědě a mnoha šálcích kávy, upadla – nejspíš vlivem únavy – do letargie a přestala mluvit úplně.

Seděla zahleděna kamsi do dálky, krásná rusovláska, matka dvou malých dětí, nyní absolutně vyčerpaná, bez kapky energie.

„Vzal mi mládí,“ zašeptala sotva slyšitelným bezbarvým hlasem.

„Nic takového neudělal, Jean. Jsi úžasná mladá ženská a budeš normálně žít, pracovat a vychovávat děti.“

„Díky, Chris.“ Přinutila se k chabému úsměvu. „Jsi první člověk, který mě nechal mluvit bez toho, aby mi skákal do řeči. Všichni ostatní mě vždycky přerušili, rychle měnili téma a poplácávali mě po ramenou. Tys poslouchala. Musela jsem to ze sebe dostat, říct to nahlas. Nechtěla jsem být jak ten strom v lese, který hevydá ani hlásku, když padá, protože tam není nikdo, kdo by poslouchal. Konečně mě někdo vyslyšel.“

„Jak se cítíš?“

„Prázdná, vyčerpaná.“ Náhle se zasmála. „Nebyla jsem strašná, no řekni?“

„Vůbec ne.“

„Půjdeme se projít, co ty na to?

Dnes je venku mnohem tepleji a poslední, po čem toužím, je vrátit se domů – teda jestli někam nechvátáš.“

„Ještě mám čas.“

Učet jsme zaplatily už před hodinou, a tak jsme si oblékly kabáty a odešly. Jean se mě ptala na Jacka a na náš vztah. Nechtěla jsem se zmiňovat o tom, že jsme se zasnoubili – připadalo mi naprosto nevhodné rozplývat se nad vlastním štěstím právě v tuto dobu – ale z její řeči bylo vidět, že by ji naše svatba nepřekvapila. Znala Jacka už dlouho a samozřejmě i některé ženy, s kterými chodil; žádná sejí ale nelíbila tak jako já a žádná se k němu, jak se mě snažila ubezpečit, tak nehodila. Dobře se to poslouchalo. Byl to naprosto odlišný monolog od toho, který vedla v restauraci nad kávou.

„Bude z něho skvělý právník,“

ujišťovala mě. „Je přemýšlivý a pečlivý. Ray je moc hrr, se vším hned hotov a Scotty naopak, to byla citlivka. Kdykoli slyšel nějaký smutný příběh, hned byl naměkko.“

Bylo zajímavé poslouchat, jak o nich vždycky mluvila jako o trojici, jak je neustále srovnávala. „Tady bydlí Petra.“

„Opravdu?“ Ve dne bych to tady nepoznala. „Je to kousek od tvé matky.“

„To jo. Proto jsme se taky všichni vrátili po průvodu sem.“ Náhle znovu umlkla. Průvod a vše, co následovalo po něm, se opět připomněl a narušil klid a pohodu naší procházky. Zastavily jsme se před vchodem.

„Zazvonila bych, ale oni nejspíš budou právě v posteli. Je sobota odpoledne, ne?“

„Máš pravdu.“ Nechtělo se mi o tom mluvit. „Teď jsem ale totálně zmatená. Jak se dostaneme zpátky k domu tvé matky?“

„Stejnou cestou, kterou jsme sem přišly.“

Otočily jsme se a vykročily zpátky k nároží, zpoza něhož jsme se před pár okamžiky vynořily. Za pět minut jsme stály u mého auta.

·

16

„Takže ona to všechno nechala plavat,“ zhodnotil Jack lakonicky průběh našeho setkání, které jsem mu v několika větách nastínila, když jsme se usadili k volnému stolu v restauraci.

„Myslím, žes to vystihl docela přesně. Cítila se potom mnohem líp, ale musím přiznat, že jsem se nedověděla nic užitečného. Znám sice jméno Scottyho biologické matky, ale nevím, k čemu mi to může být dobré.“

V očích se mu uličnicky zablesklo.

„Možná se z ní stala jeptiška.“

„Na legrácky tě užije.“

„Tebe ale beru smrtelně vážně. Na kdy plánuješ naši svatbu?“

„Nevím. Ještě jsem nepřemýšlela ani o termínu ani o místě. Prostě o ničem.“

„Tak přemýšlej.“

„Ráda bych měla svatbu ve Svatém Štěpánovi.“

„Matka bude mít jistě radost.“ Tón jeho hlasu ovšem prozrazoval, že jeho maminka zřejmě

předpokládala, že žena, která nemá svou vlastní rodinu, by se raději vdávala v kostele svého snoubence.

„Ptal ses jí?“

„Jo.“

„Je to krásné místo.“

„Zítra si o tom promluvíme.“

Druhý den jsme o tom ale nemluvili, protože jsem po večeři odjela domů. Ještě před tím, než jsem se zasnoubila, jsem totiž svému bratranci Genovi slíbila, že ho vezmu na velikonoční mši, a sliby dané Genovi se snažím nikdy neporušit.

Zastavila jsem se pro něho v domově, pochválila mu oblek a novou kravatu a společně jsme odjeli do kostela. Po mši jsme šli na oběd a pak jsem ho odvezla zpátky do Greenwillow.

Byl poslední březnový den a já si vzpomněla na oblíbené rčení, že starý měsíc pozvolna odchází a nový se rodí jako jehňátko. Cosi tajemného a nepostižitelného bylo ve vzduchu, neklamné signály, že jaro je tady.

Byla jsem tak unesená, tak lačná všemi póry vstřebávat a z plných plic dýchat ten svěží omamný vzduch, že jsem si musela dávat velký pozor, abych se jím nezalkla.

Když jsem zabočila do Pine Brook road, hned jsem si všimla Melanie Grossové, jak ošetřuje trávník a keře před domem. Zhasla jsem motor na příjezdové cestě a zavolala na ni, abych ji pozdravila.

„Co je to tu za cizinku?“ vykřikla se smíchem a tleskala rukama v bavlněných rukavicích, aby se zbavila zaschlé hlíny. „Ráda tě vidím. Užila sis to v New Yorku?“

„Víš, Mel, je to na dlouhý povídání.“

„To je s tebou vždycky. Poslouchej, mám v troubě báječnou roštěnou.

Nechceš přijít na večeři?“

„Moc ráda. Ale nejdřív musím udělat něco kolem domu. Alespoň budu mít větší chuť.“

A bez většího otálení jsem se do toho pustila. Sousedka mi posekala rotační sekačkou – předpotopní babičkou na ruční pohon, kterou musíte před sebou tlačit, takže práce s ní vám dá pěkně zabrat –obdélníkový trávník za domem a já se tak mohla věnovat několika sáčkům se semeny, které jsem si připravila k vysetí. Během dvaceti minut jsem měla na sobě pracovní oblečení a vyjela na zahradu s kolečkem naloženým nářadím –starými hráběmi po tetě Meg, lopatou a rýčem – a samozřejmě nezbytným pytlem hnojiva, který jsem koupila nedávno. Byl čas setí ranné zeleniny – hrachu, salátu a brokolice – a já s tím strávila velice příjemné a osvěžující odpoledne, navíc jsem si pročistila hlavu a protáhla tělo. Když jsem na záhonech skončila, odešla jsem dovnitř, abych ještě vysela rostliny, které potřebují teplo a v poměrně chladném a zatím nestálém počasí venku by’nevzešly – rajčata, lilky a zelené papriky. Poradili mi, že to musím udělat nejpozději do patnáctého března, a teď už bylo dva týdny po termínu, ale slíbila jsem si, že budu u semínek každý den sedět, vlídně k nim promlouvat a úpěnlivě je prosit, aby vzešla.

Snad se mé úsilí nakonec vyplatí a čtrnáctidenní rest vymažu.

V mém domě je okno, vlastně několik oken, kam většinu dne svítí slunce. K nim jsem umístila speciální stavebnice – po smontování vypadají jako miniaturní skleníky – vyvinuté pro předpěstování zeleniny. Použila jsem kvalitní půdu, kterou jsem provzdušnila smícháním s drtí z izolačních cihel a s rašelinou, vzniklou směs důkladně provlhčila a nasypala do malých hranatých plastových nádobek. Ořezanou tužkou jsem pak do středu každé vyhloubila díru a vložila do ní semínka.

Když jsem dokončila poslední, zmocnil se mě takový pocit uspokojení, až by nezúčastněný pozorovatel nabyl dojmu, že právě stojí tváří v tvář zkušenému pěstiteli, který rok co rok sklízí ze svých plantáží tuny kvalitní zeleniny, zatímco já zasela jen pár nicotných uncí semínek. Než jsem se té noci uložila ke spánku, alespoň desetkrát jsem se u „skleníků“ zastavila, abych zkontrolovala, je-li vše v pořádku.

Ačkoli musím přiznat, že naději, že v nich jednoho dne uvidím rašit zelené výhonky, jsem posunula spíš do říše snů. Ale bylo to pro mne další poprvé. Stejně jako osadníci v minulém století i já jsem věřila, že půda se nestane vaším majetkem v okamžiku, kdy ji koupíte či zdědíte, ale teprve až když se o ni denně staráte, pohnojíte ji a zúrodníte, když ji přimějete, aby vám dávala obživu. Do konce léta možná budu mít nového manžela a první vlastní sklizeň. A v tom podle mého názoru spočívá veškeré tajemství šťastného života.

Hal Gross vzal děti na časnou podvečerní vycházku spojenou s návštěvou nedalekého fastfoodu, což byl jediný způsob, jak zachránit večeři pro dospělé. Úžasná vůně linoucí se celým domem mě málem donutila, abych všeho nechala a rozběhla se k prvnímu knihkupectví, skoupila tam veškeré knihy týkající se vaření a zbytek svého života zasvětila bohulibé práci v kuchyni.

Ačkoli byla Mel přibližně stejně stará jako já, zvládla vstřebat takové množství kulinářských triků a tajemství, že by to spíš odpovídalo ženě dvojnásobného věku, což byl pravděpodobně další z řady omylů, v nichž jsem doposud žila.

Čerstvě upečený ořechový koláč v hranatém plechovém pekáči na kuchyňském stole vydechoval tak intenzivní nasládlé aroma, že jsem se měla co držet, abych tam nešla a jako malé dítě neškemrala o kousek na ochutnání. Ani fastfood očividně u jejích dvou dětí nezpůsobil byť jen dočasnou ztrátu paměti. Dva z šestnácti čtverců nakrájené dobroty nenávratně zmizely a mě mimoděk napadlo, že všechny děti disponují jednou vrozenou vlastností, mající patrně základ v pudu sebezáchovy.

Díky ní vždy neomylně sáhnou po kousku, který je o pár mikrogramů těžší než ostatní.

Jedli jsme a povídali, až se mě nakonec Grossovi zeptali, čím se zrovna zabývám, a já se nenechala dvakrát pobízet.

„Vypadá to, že bojuješ na několika frontách současně,“ pokýval hlavou Hal uznale. „Vražda, o které si policie myslí, že je vyřešená, anonymní informátor, který se nedostaví na půlnoční schůzku, ztracená pistole a jeptiška, co nechce kápnout božskou.“

Musela jsem se jeho stručnému, ale trefnému souhrnu událostí od srdce zasmát. „Když ti řeknu, že je toho ještě víc, ani mi neuvěříš. Scotty McVeigh se nenarodil jako Scotty McVeigh, lhal o své službě u armády a jeho žena o tom neměla až do jeho smrti ani tušení.“

„To musí být pro ni strašný,“

podotkla Mel.

‚ „Určitě se bude chtít o jeho rodině dovědět víc. Když se jí konečně dostal do ruky jeho rodný list, okamžitě začala obvolávat lidi z telefonního seznamu, kteří mají stejné příjmení jako jeho matka.“

„Kde se narodil?“ zajímal se Hal.

„V Brooklynu. Kings County Hospital.“ Ironií osudu Scotty ve stejné nemocnici, alespoň podle oficiálního protokolu, také zemřel.

„Mám dojednáno s jedním advokátním koncipientem, že zítra zajede do centrální kartotéky v Brooklynu, aby mi tam něco zjistil.

Vyhledat adresu tý ženský by mu nezabralo víc než pár minut navíc.“

„Hale, to by mi strašně pomohlo. Já dokonce neměla ani tušení, že takový úřad existuje.“

„To si piš, že jo. Je to starý ošuntělý barák na odbočce na Flatbush avenue. V New Yorku se uchovávají záznamy poměrně dlouho, a když něco potřebuješ, může se to hodit. Tu adresu ti seženu do zítřka do večera.“

Napsala jsem mu jméno a Scottyho datum narození.

S adresou v ruce budu moct zajít za sousedy, jestli si pamatují na Hanrahanovy, dokonce i když už tam nebydlí. Obyvatelé newyorských bytů obvykle žijí na stejném místě po dlouhá léta, obzvláště v těch případech, mají-

-li regulované nebo stabilizované nájemné. Na děvče, které přišlo do jiného stavu na počátku šedesátých let, by si lidé jistě upamatovali snáze, než kdyby se to stalo v dnešní době.

V devět jsem se zvedla k odchodu.

Jako ostřílená zahradnice – kterou, jak jsem pevně věřila, jsem se už stala – jsem Mel slíbila, že ji celé léto budu zásobovat rajčaty vlastní produkce. Nabídka, kterou jsem právě učinila, mi dodala takový pocit velkorysé štědrosti, že mé druhé já nenechalo nic náhodě, zatáhlo za záchrannou brzdu a mou přehnanou blahosklonnost okamžitě kompenzovalo zažehnutím jiskřičky pochybnosti, jestli náhodou pýcha vždy nepředchází pád. Ale kromě toho, a to už nemělo s hříchem namyšlenosti vůbec co dělat, jsem si opět uvědomila radost z využití půdy. Dům na Pine Brook road vždycky býval domovem mé tety, strýčka a bratrance, ještě když jsem byla malé dítě. Nikdy jsem nezpochybňovala jejich právo ten dům vlastnit a nikdy mě ani nenapadlo přemýšlet o svém nároku na něj poté, co jsem ho loni na jaře zdědila. Vlastnictví ale není nic víc než strohé právní ustanovení. To, co propůjčuje slovu vlastnictví skutečný význam pro lidi, kteří v domech žijí, co mu vdechuje duši, jsou keře a stromy, tráva a květiny kolem, které vlastníma rukama zasadili a vypěstovali. Šla jsem po ulici ponořené do tmy, s chutí jsem vdechovala rozličné vůně probouzejícího se jara, dokonce i pach hnoje – který mě ale donutil pokrčit znechuceně nos – a upřímně se radovala z pocitu, že už patřím mezi ně, mezi vlastníky domů, kteří se stali mými sousedy.

Uvnitř svého malého útulného domečku jsem ještě naposled zkontrolovala hnědé čtverce půdy, pod jejímž povrchem tráví má semínka svou první noc na cestě ke vzklíčení, a odešla do ložnice.

·

Hned jak jsem se v pondělí ráno vzbudila, věděla jsem, že musím navštívit svou kamarádku, sestru Josephu. Kromě toho, že je pro mne nejdražší přítelkyní na světě, je to žena elegantní, chytrá, pohotová, inteligentní, logicky uvažující, s notnou dávkou fantazie a s potřebným nadhledem. A zkombinuj eme-li tyto mimořádné vlastnosti, vychází nám pozoruhodná osobnost a skutečný vůdce.

Známe se od té noci, kdy jsem coby patnáctiletá vystrašená holka stanula jednoho deštivého večera na prahu kláštera svatého Štěpána. Náš vztah se pochopitelně během těch mnoha let vyvíjel a měnil. Před tím, než jsem se odhodlala podniknout nezbytné kroky, abych mohla řád opustit, jsem dlouhé hodiny prodiskutovala s Josephou a mluvily jsme o všech problémech naprosto upřímně a na rovinu.

Po odchodu z řádu jsem své dlouholeté přítelkyně, a hlavně Josephu, několikrát v klášteře navštívila, ale nikdy jsem žádnou z nich nepozvala k sobě. Ne že bych o tom nepřemýšlela. Už několikrát jsem to plánovala, ale vždycky do toho něco vlezlo. Teď jsem se rozhodla svůj dluh vyrovnat.

Telefonovala jsem poměrně brzy ráno, a tak zvedla sluchátko.

„Čekám, že mi zavoláš,“ uvítala mě hlasem, prozrazujícím dobrou náladu. „Jak jsi dopadla v tom dominikánském klášteře?“

„Skvěle – odešla jsem odtamtud s ještě více otázkami v hlavě, než když jsem se tam chystala. Ale proto ti nevolám. Napadlo mě, jestli bys mě nechtěla navštívit.“

„To zní lákavě! Máš na mysli nějaké konkrétní datum?“

„Vyber si sama a já se přizpůsobím.

Nemám nic kromě úterků dopoledne, kdy učím, a s tím se nedá hnout.“

„Popravdě řečeno, má drahá, tohle je prostě nabídka, kterou nemůžu odmítnout. Čirou náhodou se chystám do New Yorku zrovna zítra.

Původně jsem chtěla jet vlakem, ale kdybych si vzala auto, mohla bych se v Oakwoodu zastavit.“

„Můžeš u mne přespat, Josepho.

Udělala bys mi opravdu radost.“

„Hm. Báječný nápad. Alespoň se nebudu bát, že usnu za volantem.“

„Vezmi si tužku a papír, nadiktuju ti, jak se ke mně dostaneš.“

Byla jsem radostí rozechvělá jako malé dítě. Nejdřív jsem zavolala Mel, aby mi poradila, co mám uvařit k večeři. Ukázala se jako opravdová kamarádka; nabídla se, že něco připraví sama, nenápadně mi to přinese domů a vůbec prý jí nebude vadit, když to budu vydávat za svůj vlastní výtvor.

Můj upřímný smích ji přerušil ještě dřív, než stačila rozpracovat všechny detaily a dovést svůj záměr k dokonalosti. „Přijede ke mně kamarádka,“ upozorňovala jsem ji, „ne budoucí tchyně.“

„No, však ono to nebude dlouho trvat a přijede i ona.

A má nabídka platí, nezapomeň.“

„Navíc je to upřímný a čestný člověk, jehož si velice vážím.“

„Chris, ty jsi tak rozkošně staromódní. Takže všechno, co ode mne potřebuješ, je nějaký recept?“

„Ale něco takového, abych nestrávila u sporáku celý den. Až do oběda jsem ve škole.“

„Dobře. Tak se na něco podíváme.“

Přestala mě vnímat a uchýlila se k monologu mručení a mumlání se spoustou „ne, to není dobrý“ nebo „to zabere moc času“.

Nakonec prohlásila: „Myslím, že nejlepší pro tebe bude, když připravíš něco na pánvi. Můžeš si většinu věcí připravit předem a všechno dodělat až na poslední chvíli. Dobře to vypadá a nedá se na tom nic zkazit. A když tam přidáš mražený hrášek a červenou papriku, bude to mít navíc úžasnou barvičku.“

„Mel, ty jsi prostě neskutečná ženská. Ale mám-li být upřímná, nejvíc mě zaujalo to, že se na tom nedá nic zkazit.

To přesně potřebuju.Tužku mám.

Tak honem diktuj.“

Všechno jsme vymyslely, včetně moučníku – jablečného koláče –který, jak mě ujistila, bude tou nejlepší třešničkou na dortu a nedá žádnou práci. Znělo to báječně. Co půjde, nakoupím dneska, většinu si připravím po vyučování a celé to dokončím až během rozhovoru s Josephou. Příliš dokonalé, než aby to byla pravda? Možná, ale za zkoušku to stojí.

Když jsme konečně všechno vyladily k plné spokojenosti nás obou, Mel mě ještě požádala: „Víš, Chris, někdy bych se s ní taky ráda seznámila. Ty už ses viděla s mou matkou, tchyní, ale já nikoho z tvé temné, tajemné minulosti neznám.

Samozřejmě kromě Margaret Wirthové.“

„Zavolám ti, až přijde.“

„Super! Neměla bych utřít prach?“

„Dělej, jak myslíš, jen jí nic nevykládej o Jackovi. Ještě jsem se jí nesvěřila.“

„Spolehni se.“

Se seznamem v ruce jsem se vypravila do jednoho obchodu, o němž vím, že je vždy plný čerstvého a kvalitního zboží, abych nakoupila veškeré suroviny: libové steaky, červenou papriku, hrášek, žampiony, pórek, jeden zázvorový kořen, který připomínal spíš plastiku od sochaře, vyznávajícího současný nekonformní směr, a plechovku kaštanů. Měla jsem tolik surovin, jako bych vařila pro regiment vojáků, ale já jsem zvyklá si druhý den ohřát a dojíst to, co zůstane. Nevadí mi to a navíc je to pohodlné.

Doma jsem znovu pročetla instrukce od Mel, což nebylo v podstatě nic jiného než sled kroků, které by mě měly neomylně dovést k zářivému úspěchu – umýt, očistit, nakrájet na plátky, přikrýt plastovou fólií a uložit do ledničky až do Josephina příchodu – vše hravě zvládnu po návratu ze školy a zabere mi to maximálně hodinu.

Plně si vědoma vpravdě historického okamžiku – faktického začátku mé kulinářské kariéry-jsem se rozhodla o tom neprodleně informovat Jacka.

„To je zase den!“ zabručel mrzutě, když zvedl sluchátko. „Jerry McMahon dneska ráno nepřišel do práce. Ten ty-víš-co už tady udělal kravál jednou, protože se ho někdo snažil krýt.“

„Co se stalo?“

„Kdo ví? Loni asi touhle dobou prostě jednoho rána zavolal a oznámil, že se asi trochu opozdí.

‚Jsem na Bermudách a zrušili mi let.‘“

„Bermudy! To muselo být o víkendu.“

„Přesně tak. Ukázalo se, že v pátek sbalil nějakou holku a v sobotu ráno už seděli v letadle. Celý dva dny lilo jako z konve, ale pochybuju, že to Jerry vůbec zaregistroval, dokud se nevypravil na cestu na letiště.“

Pocítila jsem upřímný záchvěv obdivu k člověku s duší ještě dobrodružnější, než je ta má.

„Odkud volal dneska?“

„Odnikud. Vůbec se neozval.

Nejspíš chrápe ani sám neví kde, a až se vrátí, pěkně se při placení prohne. Jak se máš ty?“

„Zítra mě přijede navštívit Josepha.“

Pár okamžiků mlčel a pak se naprosto zbytečně zeptal: „Sestra Josepha?“ Čímž nechtěně prozradil letmý záblesk žárlivosti. Nebudu zapírat, že mě to docela potěšilo; nepřekročí-li určitou hranici, nemůže uškodit.

„Ano. Zůstane u mne přes noc, a teď se podrž – vařím pro ni večeři.“

„Hm. To bude zážitek, viď? Jak dlouho to vaše přátelství vlastně trvá?“

„Už hodně dlouho a doufám, že nám ještě spoustu let vydrží. Mel mi ušila recept na tělo, přesně odpovídající mým kuchařským schopnostem – rychlý a bez rizika propadáku.“

„To známe. Kuře na tři sta pětašedesát způsobů.“

„Jsi na omylu, miláčku. Budu připravovat hovězí.“

„Cože? Nezdá se ti, že si nějak troufáš? Já sám jsem se roky neodvážil koupit jiné maso než kuřecí.“

Poděkovala jsem mu za diplomaticky vyslovený kompliment. „Jacku, můžu jí říct o nás?“

„Klidně. Je to přece hotová věc.

Nebo ne?“

„O tom nepochybuj.“

„Pověz to, komu chceš. Miluju tě, lásko.“

„Tak tohle si nechám líbit každý den.“

Hal Gross volal zrovna ve chvíli, kdy jsem s chutí dojídala svou včerejší večeři a přitom naposled revidovala a ukládala do paměti Meliny dobře míněné rady a neocenitelné zkušenosti. Měl pro mne adresu Carol Hanrahanové, jak byla zanesena do dokumentů v době, kdy porodila Scottyho.To ale musí počkat do středy.

·

17

Cestou domů jsem si vyzvedla v čistírně kabát. Josepha se trochu opozdila, což mi nečekaně poskytlo čas navíc, abych přichystala vše, jak jsem si představovala.

Františkánky musí povinně nosit řádový stejnokroj, a tak mě ani nepřekvapil hlouček malých dětí postávajících na chodníku přes ulici – všechny udiveně zíraly a nesměle ukazovaly prstem na podivně oblečenou starou paní, která právě stanula na prahu mého domu. Když vešla do chodby, srdečně jsme se objaly, což jsme v klášteře tak často nedělaly.

„Je to krásný dům.“ Vyslovila tu větu s takovým zápalem, až mě to překvapilo. „Máš tu všechno, jak má býttrávník, stromy, keře a uvnitř všechny ty pokoje. Určitě to tady miluješ.“

„To je pravda.“

„Přinesla jsem ti dárek. Doufám, že se sem bude hodit.“ Otevřela velkou černou kabelu a vytáhla podlouhlou krabičku, zabalenou v ozdobném papíře.

„Josepho, proč jsi to –“

„Kupovala?“ dokončila otázku za mne. „Prostě mi to padlo do oka, je to sice jen taková maličkost, možná zbytečnost, ale řekla jsem si, že právě takové věci dokážou vdechnout domácnosti teplo domova.“

„Děkuju.“ Opatrně jsem balíček otevřela. Krabička byla několik palců dlouhá a o něco méně široká a vysoká. Uvnitř ve flanelovém váčku leželo sítko na čaj a šálek; oba kousky zjevně patřily k sobě a tvořily dokonalý pár. I bez podrobného zkoumání mi bylo jasné, že je ze stříbra. „Josepho,“

vydechla jsem a do očí se mi draly slzy dojetí, „to je prostě nádhera.“

„Zasloužíš si to. Užívej ho ve zdraví. S tím starým jsi dělávala tak skvělý čaj, že bych velice nerada, abys musela přejít na porcovaný.“

„Budu ho používat,“ slíbila jsem a cítila se zahanbeně, téměř provinile.

Byla jsem tu doma, vlastnila dům a půdu, měla naprostou volnost k rozletu, to nemluvím o milování, a Josepha neváhala utratit své úspory, aby mi udělala radost krásnou, ale ne nezbytnou věcí.

„Žádné slzy,“ pronesla přísně, ale vzápětí se na mne šelmovsky usmála. Přikývla jsem. Chvatně jsem uklízela vzácný dárek zpátky do váčku a přemýšlela, v jaké zásuvce mu najdu místo.

Usadily jsme v obýváku a chvilku si povídaly. Pak jsem se zeptala, jestli by nechtěla navštívit Melanii „Proč ne? Moc ráda. Aspoň si prohlédnu kousek tvého městečka.“

„Tak to tě bohužel zklamu,“ ohlédla jsem se na m přes rameno se sluchátkem v ruce. „Bydlí totiž v ulici jen o pár domů dál.“

Melanie – podle hlasu jak na trní –potvrdila, že nás čeká a káva už se vaří. Obešly jsme s Josephou dum a vykročily dolů ulicí ke Grossovým.

Mel, která doma obyčejně nosí teplákovou soupravu nebo plátěné kalhoty, si pro tuto vzácnou příležitost oblékla džínovou sukni a elegantní bílou halenku, „tohle je pro mne premiéra,“ ubezpečovala nás, když uz naše kabáty visely v předsíni v šatníku a my jsme pohodlně seděly na pohovce.

„Občas jsem Chris vídávala, když chodila navštěvovat tetu, ale práh tohoto domu překročila jeptiška poprvé.“

„Ani já jsem, myslím, nikdy nebyla na návštěvě v dome u židovské ženy,“ odpověděla Josepha s očima upřenýma na ozdobný devítiramenný svícen. Jednou, když mě Mel pozvala, abych ochutnala její bramborové placky, jsem se stala svědkem rituálu, jak svíčky jednu po druhé zleva doprava, přesně podle prastaré tradice, zapalovala.

„To je úžasný,“ rozplývala se Mel.

„Většina domů, co jsem měla možnost navštívit, patřila příbuzným.“ Obrátila se na mne. „A přátelům. Většina mých přátel jsou katolíci.“

Tohle město je velice různorodé, víte? vysvětlovala a nalévala čaj do překrásných šálků, určených pravděpodobně jen pro mimořádné příležitosti; nikdy předtím jsem je totiž neviděla. „Nemohli bychom tu žít, kdyby tomu tak nebylo. Ale pod povrchem – o tom není pochyb –existuje pospolitost a soudržnost s cleny stejné ho klanu. My s Halem se ale přátelíme skoro s každým.

Zveme lidi k nám, oni zas na oplátku pozvou nás, ať už tady nebo v New Yorku.“

Josepha se otočila ke mně. „A co ty, Chris?“

„U mne je to stejné,“ potvrdila jsem nevyřčenou otázku a vzpomněla si na vyšetřování vraždy jednoho starého muže na Den smíření, asi o šest měsíců dříve. „Líbí se mi tady.

Dokonce jsem se seznámila s jedním advokátem, Arnold Gold se jmenuje. Chová se ke mně skoro jako táta a já mu jsem poslušnou dcerou.“

„Jo, jo, vzpomínám si. Už jsi o něm vyprávěla.“ Josepha jen zářila, vypadala spokojeně. „Tvá teta si vybírala místo k životu podle vlastního vkusu a citu, a vidíš, nakonec se tady líbí i tobě.“

„Prostě klika,“ odtušila jsem suše.

„Když se nad tím zamyslím, tolik věcí v mém životě je dílem náhody a štěstí. Tak třeba tady Mel; seznámila jsem se s ní jen díky tomu, že obě chodíme brzy ráno na procházky. Jinak bychom se možná dodnes neznaly.“

„Nemůžu si odpustit poznámku,“

vmísila se do hovoru Mel, „Chris chodí, zatímco já běhám. Musely jsme se vzájemně přizpůsobit.“

„Ale o tom přeci přátelství je. Nebo dokonce celý život. Chris o tom, co znamená přizpůsobit se, ví své.

Mimochodem, Melanie, ten koláč je výtečný. Jistě jste ho pekla sama, že mám pravdu?“

„To je můj oblíbený. Koláč ze zakysané smetany. Recept mojí babičky. Ale kila po něm jen naskakujou, vidíte tady a tady?“ Se smíchem píchala prstem do obzvláště kyprých partií svého těla.

Josepha se také rozesmála. „Mohu poprosit ještě ojeden kousek? Jen doufám, že přiberu všude rovnoměrně. Jistě chápete, že v mém věku a postavení si nemohu dovolit nějak zásadně měnit proporce,“ dodala s naoko vážnou tváří.

Melanie zářila.

·

Abychom alespoň trochu vykompenzovaly kalorickou smršť, která se přehnala Meliným obývákem, obešly jsme celý blok, což představuje celkem slušnou vzdálenost.

„Už chápu, proč jsi tak šťastná,“

nadhodila Josepha.

„Máš spoustu práce a hodně přátel, kteří tě mají rádi.“

„Je tu ještě jeden důvod.“ Jakmile jsem tu větu vyslovila, znejistěla jsem. Uvědomila jsem si totiž, jak moc mi záleží na Josephině reakci.

„Budu se vdávat.“

„Chris!“ Obrátila ke mně rozzářený obličej. „Chris, to je úžasná novina.“

Upřímnost těch slov a vroucnost jejího hlasu mě zbavily veškerých obav a mou mysl zaplavila nesmírná úleva jako obrovská uklidňující vlna. „Prostě se to stalo.

Ze začátku to na vážný vztah vůbec nevypadalo. Pokoušela jsem se –“

„Přestaň se omlouvat,“ přerušila mě Josepha rázně.

„Stalo se to a je to kouzelné. Jsi člověk, který se hodně snažil svůj život pečlivě naplánovat, abys měla čas na tohle a na tamto, a stejně se pak nic podle nalinkovaného scénáře neodehrálo. Smrt tvé matky, příchod do Svatého Štěpána.

Dokonce i rozhodnutí odejít tě tak trochu zaskočilo a zastihlo nepřipravenou. Ale všechno se nakonec vyvinulo správně. Jak trefně poznamenala tvá přítelkyně, jsi přizpůsobivá. Děláš mi opravdu radost.“

Po zbytek cesty jsem jí vyprávěla o Jackovi, jak jsme se seznámili, co dělá, jak se rozhodl studovat právnickou fakultu, o jeho smyslu pro humor.

„Už ses setkala s jeho rodinou?“

„Jen jednou na Vánoce.“

„Nepochybuju o tom, že ses jim hned zalíbila.“

„Rozuměli jsme si dobře.“

Kolem nás projíždělo auto a já poznala za volantem sousedku od vedle, Midge. Zamávaly jsme na sebe. Ona a její muž mi loni v létě darovali mladou broskvoň a já jí i sobě držela palce, aby už měla letos měla nějakou úrodu.

„Je to opravdu krásné místo pro život,“ pokývala hlavou Josepha.

Měla jsem stejný názor.

Večeře proběhla bez nejmenších nesnází, ačkoli jsem při vaření pociťovala nervozitu a rozechvění.

S použitím podrobného návodu sestaveného Mel jsem upekla jablečný koláč a ještě teplý jsem ho mohla přinést ke stolu přesně v okamžiku, když nadešel čas na moučník.

Dohodly jsme se, že místo kávy tentokrát dáme přednost čaji, čímž se mi naskytla vítaná příležitost, jak provést první zkušební test nového sítka. Našemu posezení to dodalo jakýsi punc nevšednosti.

„Ještě ses ani slovem nezmínila o té vraždě,“ otevřela konečně Josepha téma, které mi leželo na srdci.

Právě jsem nalévala do šálků horký čaj. „Neznamená to snad, žes to vzdala?“

„Znamená to, že držím v rukou několik volných konců nití, ale nevím, jestli k sobě patří nebo ne.“

„Dobrá. Tak si to pojďme probrat.“

Podala jsem Josephě list papíru a tužku, pak jsem otevřela svůj blok a v rychlosti prolétla očima poznámky, abych si osvěžila paměť a připomněla všechny důležité detaily. Začala jsem Dnem svatého Patrika, pokračovala večeří u Petry Mullerové, pak neočekávanou výměnou aut a skončila irskou kávou v podniku Gillens Crossroads. Vylíčila jsem jí noční výstřely – ten strašný zvuk, to suché prasknutí mi nepřestane znít v hlavě snad do konce života – následované mým a Jeaniným šíleným úprkem na parkoviště, kde jsme našly naše muže. Josepha poslouchala bez jediné otázky. Nezapomněla jsem ani na Scottyho ztracený rodný list, a jak se celý případ nakonec vyvinul, ani na jeho historku, že sloužil v armádě, která nebyla ničím jiným než snůškou výmyslů a lží.

A zmínila jsem také zatčení Raye Hansena.

„To je ten, co ho nemáš zrovna v lásce.“

„To není tak, že bych ho neměla ráda. Prostě se mi zdá, že do něj nevidím, nedokážu proniknout pod povrch, a to mi vadí. Popravdě, myslím, že on mě nemá rád. Ale to s tím nesouvisí. Jack věří, že Ray je nevinen, a poprosil mě, jestli bych do toho trochu nezavrtala.“

„Protože on má svázané ruce.“

„Přesně tak.“ Pověděla jsem jí o domovní prohlídce u Raye a nálezu nábojů, o korejském obchodě, o Joově ztracené pistoli. A samozřejmě také o muži, který Jean volal, a nakonec o mém zklamání v pátek večer v Damrosch Parku.

„Jak do toho zapadá ta jeptiška?“

zeptala se.

„No vidíš. Ještě Harry Donner.“

Zasmála se. „S těmi nitěmi jsi nijak nepřeháněla. Už jsem ztratila ponětí o tom, kolik těch konců vlastně je.“

„A to jsem jistě na polovinu z nich zapomněla.“ Pak jsme se zaměřily na Donnera a tetičku Benny, na mou návštěvu v klášteře. A zmínila jsem se i o neodbytném pocitu, který mě neustále pronásledoval – že sestra Benedicta cosi skrývá, že ví mnohem víc, než je ochotna přiznat.

Ale souvisí to vůbec se Scottyho případem?

Kdo zná odpověď?

Josepha mrkla do svých poznámek načmáraných na papíře a položila mi pár doplňujících otázek ohledně Scottyho rodného listu, Gavina Moorea a Joea Fariny.

Věděla jsem, že už musí být unavená. Před odjezdem do New Yorku určitě vstávala před pátou, aby stihla ranní modlitby.

„Můžeš mi zopakovat, jak to přesně bylo s tou výměnou aut?“

Popsala jsem jí, jak Scotty hodil Jackovi klíče od auta a Jack zase své jemu, jak jsme jeli za ním v BMW, zatímco Scotty uháněl nejkratší cestou k baru.

„A ty myslíš, že plánovanou obětí se měl stát Jack?“

„Ano.“

„Pojď, podíváme se znovu na ta auta,“ navrhla Josepha. „Než jste odjeli k“ – letmo nahlédla do poznámek – „Petře Mullerové domů, kde jste byli?“

Cítila jsem, jak se mi nahrnula krev do tváře, a věděla jsem, že nedokážu zachovat chladnou hlavu.

Jackovo auto na příjezdové cestě k mému domu přes noc, to je jedna věc, ale mluvit s Josephou přímo o sexu, to je věc druhá.

„Vyjeli jsme z jeho bytu na Brooklyn Heights,“ volila jsem opatrně slova. „Jack pochodoval v průvodu v parádní uniformě a chtěl se ještě převléct, než půjdeme k Petře.“

„Takže z Brooklyn Heights jste jeli jeho autem,“ ujišťovala se Josepha.

„Jo.“

„A předtím?“

„Emerald Society pořádala obrovskou párty na jednom molu na Manhattanu. Měla jsem tam s Jackem po průvodu sraz a odtud jsme spolu v jeho autě odjeli do Brooklyn Heights.“

„Takže kdokoli, kdo vás viděl z mola odcházet, mohl bez problémů zjistit, jaké auto řídí.“

„Třeba nás vrah začal sledovat, až když jsme odjížděli od Petry.“

„Jak by se dověděl, že tam jste?“

Na to jsem nedokázala odpovědět.

Má teorie se hroutila jako domeček z karet.

„Ještě jednou mi popiš, jak Jack a Scotty vypadají.“

Vypodobnila jsem je v hrubých rysech: Scotty byl vysoký, hubený, šlachovitý, s pískovými vlasy, Jack o jeden dva palce menší, trochu mohutnější a širší v ramenou, kudrnatý. „Stěžoval si, jak se mu srazila uniforma,“ usmála jsem se nakonec.

„Podle toho, co mi říkáš, nebylo možné si ty dva splést, tedy aspoň pokud jsi je viděla před sebou. A co paní McVeighová?“

„Něco jako plápolající pochodeň ve tmě,“ použila jsem přirovnání, které mě zrovna napadlo. „Ohnivá rusovláska, štíhlá, o trochu menší než já.“

„Když ho zastřelili, tak s ním ale nebyla.“

„Ne, to jsme ještě stály v baru.“

„Ale kdyby někdo Scottyho už nějakou dobu sledoval, nenechal by se splést autem, které řídí, kdyby vedle něho seděla tak nápadná žena.“

„To je pravda.“

„Kéž bych tak znala motiv,“ přála si.

„To mi povídej.“

„Bohužel mě zatím nic nenapadá.

Chris, ráda bych si poslechla znovu o tom Korejci, panu Joovi.“

Ještě jednou jsem tedy zopakovala tu podezřelou shodu náhod s pistolí; její údajné, navíc nenahlášené zmizení právě v pondělí po Dni svatého Patrika. „Arnold Gold tvrdí, že kvůli tomu už asi povolení k držení zbraně nikdy nedostane.“

„Ty ho ale nepodezříváš, že by byl do té vraždy namočený, že ne?“

„Chybí tady motiv,“ odpověděla jsem vyhýbavě.

„A Scotty navíc jeho rodině v začátcích s obchodem velmi pomohl.“

Josepha se chápavě usmála. „A ty je máš ráda, co? To je pak těžké někoho odsoudit. Víš, co je zajímavé na té zmizelé pistoli? Že se pan Joo sám přiznal, že ji postrádá od pondělka po svatém Patriku. Muselo mu být přece jasné, že to bude znít podezřele.

Koneckonců o tom, že strážník McVeigh zemřel noc předtím, věděl.

Kdyby to celé byla jen vymyšlená báchorka pro policii, pak by nejspíš trval na tom, že mu pistoli ukradli už před svatým Patrikem a ne až po něm.“

„Souhlasím. To je taky jeden z důvodů, proč mu věřím.“

„Přesto je to ale velice znepokojující a zvláštní shoda okolností. Mohl si ji ‚vypůjčit‘

jeden z těch bratranců, zastřelit Scottyho a pak ji opravdu ukrást, aby se obvinění, které bude na Jooa pravděpodobně uvaleno, nedalo vystavět tak jednoznačně.“

„Celý ten případ je dost stresující,“

povzdechla jsem si. „Nic nedává smysl. Ray je ten nejnafoukanější chlap, s kterým jsem se kdy potkala.

Připadá mi, že je to pod jeho úroveň, aby se se mnou bavil.

Všechny ostatní cesty, po nichž jsem se vydala, se zdají být slepé. A to ani nemluvím o strachu, který teď dennodenně prožívám, jestli nakonec opravdu nejdou po Jackovi, i když jsi mi logicky a rozumně vysvětlila, proč to tak být nemůže.“

„Ta ztracená pistole pana Jooa určitě není jen obyčejná náhoda,“

uvažovala Josepha, jako by mě vůbec nevnímala.

„Možná, ale pokud je do toho zapletený, nedostaneme z něj bez mučení ani slovo. Všechno, co ví, zůstane lidstvu navždy utajeno. Ptáš se proč? Sehnala jsem mu totiž nejlepšího advokáta z New Yorku a jestli ho někdy zatknou, Arnold mu nedovolí odpovědět ani na otázku, proč mu nechutná špenát. Ale policie to s Rayem ještě nevzdala.

Pořád věří, že dostali toho pravého.“

„Takže pro dnešek hotovo?“

podívala se na mne Josepha zarudlýma očima. Na člověka, který vstává časně ráno, bylo už skutečně hodně pozdě.

„Ne tak docela.“ Vstala jsem a přešla ke svému pracovnímu stolu.

„Asi bys měla vidět ještě tohle.“ S

vysvětlením, jak jsem k němu přišla, jsem jí podala vzkaz, který poslala Jean Rayovi.

Bleskově těch pár slov prolétla očima a pokývala hlavou. „Když se to tak vezme, máme teď úplně všechno: vraždu, ukradenou pistoli, nemanželské dítě, změnu identity a teď i cizoložství.“

„Myslíš, že ten dopis může něco změnit? Ray samozřejmě dělal, co mohl, aby se nedostal do rukou policii, ale to ještě neznamená…“

Nechala jsem konec věty viset ve vzduchu.

„Podle mého názoru může, Chris. V

celém případu možná hraje klíčovou roli právě paní McVeighová.“

„Ale jak?“

„Pořád nám chybí motiv,“ pronesla zamyšleně a na čele se jí objevily hluboké rýhy. „Možná tě k němu dovede jedna z těch mnoha nití. Já osobně bych si ale na paní McVeighovou dávala dobrý pozor.“

„Josepho, ty jsi moudrost sama! Z

tebe se normálně stává sfinga.“

„To se ti jen zdá,“ opáčila se smíchem.

V kuchyni se ozval telefon a já ho spěchala zvednout.

„Chris? Tady Jean. Už jsi slyšela tu zprávu?“

„Jakou?“

„Zastřelili dalšího policajta.“

„Koho?“

„Seržanta Jerryho McMahona.

Scotty ho znal.“

Zdálo se mi, že se mé tělo vmžiku proměnilo v kus ledu. „Patřil do Jackova týmu. Zrovna včera jsme o něm mluvili a Jack si stěžoval, že zase nepřišel do práce a nějací chlapi se ho snažili zatlouct.“

„To sedí. Říká se, že už je po smrti nějakou dobu. Kdosi objevil jeho mrtvolu nedaleko Kennedyho letiště. Mám pocit, že ho Ray taky znal. Viděla jsem ho jednou někde na večírku. Pěknej chlap, svobodnej, ženský na něm mohly oči nechat a on si to setsakra dobře uvědomoval.“

„Dík za zavolání, Jean.“ Zavěsila jsem a vrátila se za Josephou, která se mezitím opět ponořila do svých poznámek. „Další vražda. Někdo z Jackova okrsku. Z vyšetřovacího týmu.“

Josepha mrkla na hodinky. „Půjdu se osprchovat a připravit se ke spánku. V deset jsou zprávy, ne?“

„Ano.“

„Sejdem se tady a podíváme se spolu.“

„Tak fajn.“

Odešla a já se pokusila dovolat Jackovi – měl jarní prázdniny – ale neuspěla jsem. Sklidila jsem nádobí ze stolu a dala se do mytí. Přitom jsem si pustila rádio a poslouchala zprávy. Snažili se poskládat dohromady dosud známé střípky informací – bezprecedentní McMahonova absence, aniž by se předem telefonicky omluvil, první za osm let ve službě.

Josepha se objevila v županu právě v okamžiku, kdy jsem uklízela do skříňky poslední kousek nádobí.

Zapnula jsem televizi a navolila kanál se zprávami. Právě končil hlavní večerní film a odvíjely se poslední řádky závěrečných titulků.

„Máš pěknou koupelnu. Dala jsem si horkou koupel a je mi fajn,“

protahovala se požitkářsky Josepha.

„Celý dům je dobře řešený. Teta Meg se postarala o všechno, nic nenechala náhodě. Podívej, už začínají zprávy.“

Na obrazovce se objevil tmavý prostor s postavou ležící na zemi.

Tělo bylo přikryto světlou plachtou.

V pozadí zářila jasná světla, v levé části obrazovky profičelo po startovací dráze letadlo a během několika vteřin vzlétlo. Reportér před kamerou právě hovořil o seržantovi Jerrym McMahonovi, jehož tělo bylo před několika hodinami nalezeno. Obraz temné plochy vystřídal poněkud nevýrazný a rozmazaný snímek McMahona v uniformě, patrně pořízený z osobního průkazu.

Podívala jsem se na Josephu. „Tak tohohle muže jsem v životě neviděla.“

Profesionálně cvičený hlas – silný a výrazný, ale současně studený a nezúčastněný – se teď začal zabývat McMahonovou prací na Šedesátém pátém okrsku, přičemž se okamžitě změnil výjev na obrazovce; amatérsky pořízená fotografie diváky přenesla časem a prostorem do víru jakési oslavy, která se konala nedávno na stanici v místnosti pro mužstvo. Zobrazovala čtyři policisty v civilu, kteří se očividně výborně bavili. Jerryho hlava byla vyznačena červeným kroužkem. Muže stojícího hned vedle něho nebylo třeba představovat.

Byl to Jack.

·

18

Jack zavolal teprve ráno, když jsme s Josephou dopíjely poslední šálek kávy. Bylo něco kolem osmé.

První věta, kterou mě pozdravil, zněla: „Ani to neříkej.

Nespala jsem moc dobře. „Jak se na to dívají? Hledají spojitosti mezi Scottym a McMahonem?“

„Právě jsem měl na drátě jednoho známého. Každý spekuluje, ale nikdo ještě s ničím konkrétním nepřišel.“

„Čím ho zastřelili?“

„Vypadá to na dvaadvacítku. Nějak se jim ale nedaří stanovit přesnou dobu vraždy. Je po smrti už několik dní. S největší pravděpodobností ho zastřelili někde jinde a mrtvolu pak na místo nálezu dovezli.“

„Vůbec se mi to nelíbí.“

„Chápu tě. Sestra Josepha je pořád u tebe?“

„Jo.“

„Může nás slyšet?“

„Asi jo.“

„Budu mluvit slušně. Podívej, minulý měsíc mě s Jerrym vyfotili.

Nic na tom není. Na tý fotce byli ještě další dva poldové, však víš.“

„Ale jenom tys byl na tom parkovišti tu noc, co zastřelili Scottyho.“

„Věř mi, Chris, neměl jsem s McMahonem nic společnýho, ať už v práci nebo v civilu. Nechodili jsme jíst do stejný hospody ani pít do stejnýho baru. Teď mluvím samozřejmě o době před tím, než jsem tě poznal, protože pak se můj život od základu změnil.“

„Možná, že vražda McMahona s tím případem vůbec nesouvisí,“

nadhodila jsem, ale sama jsem svému nejistému a znepokojenému hlasu nevěřila.

„A někdo mohl mít prostě na Scottyho spadeno, jen pořád nevíme proč.“

„Ale přesto, ty a McMahon jste pracovali na stejném okrsku, a sám jsi řekl, že nemáš rád náhody.“

„Nejsou náhody jako náhody.

Dejme tomu, že by třeba všechny oběti nosily černý boty.“

„To je něco jiného. A ty to víš.“

„Zkrátka a dobře, slibuju ti, že se budu celý den ohlížet přes rameno, jestli…“

„Dobře, dobře,“ nenechala jsem ho domluvit. Už jsem se usmívala. „A kdyby něco, dej mi hned vědět.“

„Copak jsem tě někdy zklamal?“

Vrátila jsem se zpátky ke stolu, kde se Josepha probírala kupou papírů.

„Doufám, že budu mít brzy příležitost se s ním seznámit,“

podívala se na mne tázavě.

„Zastavíme se u tebe někdy o víkendu. Až nebude mít tolik učení.“

Brzy nato Josepha odešla. Dalším bodem programu, i když ne nezbytně nutným, byl telefon nebo návštěva Carol Hanrahanové na její asi třicet let staré adrese. V telefonním seznamu jsem sice žádné Hanrahanovy nenašla, ale snad by někdo jiný mohl vědět, co se s ní stalo. Pokud je stále naživu a Scottyho se po porodu vzdala, co když zná náhodou jméno náhradní rodiny? Nerada bych se stala nositelkou smutné zprávy o smrti jejího syna, přestože ona ho vlastně ani neznala. Dále jsem měla v plánu – a také to nepatřilo mezi priority –konfrontovat Jean s dopisem, který napsala Rayovi. Včera jsem se k tomu nedokázala odhodlat, ale stejně mě to nakonec nemine a navíc mi Josepha naznačila, že na seznamu věcí, sestaveném podle důležitosti, by měl rozhovor s Jean zaujímat jedno z předních míst. A v neposlední řadě jsem chtěla znovu navštívit sestru Benedictu.

Ve volných chvílích jsem se několikrát snažila přijít na to, jak získat její důvěru a přimět ji, aby se mnou mluvila otevřeně, bez zábran.

Chtěla jsem se dovědět, proč Harry téměř odešel ze svého zaměstnání a co – pokud vůbec něco – se jí vybaví z chvíle, kdy se Donner zmínil o Jackovi. A kdyby se mi podařilo osvěžit její paměť natolik, že by si znovu vzpomněla na poslední Donnerovu návštěvu, možná by pak něco z toho, o čem se tenkrát bavili, mohlo trochu osvětlit nejasnosti týkající se jeho smrti.

Poslední úkol, který jsem nosila v hlavě, bylo zavolat paní Mooreové nebo se u ní zastavit. Zatčení vrahů jejího manžela jistě oživí dávno zapadlé vzpomínky a možná také staré a překonané pocity zmaru a nekonečného utrpení, které zůstaly kdesi v hloubi duše stále živé a palčivé. Jediným mým důvodem k návštěvě bylo poskytnout jí pár slov útěchy a pochopení. Daleko lepší než volatcož je pochopitelné – by bylo setkat se s ní osobně, ale mámli být upřímná, představa, že se kvůli tomu budu muset trmácet až do Brooklynu, mě vůbec nenadchla.

Ledaže bych tím zabila dvě mouchy jednou ranou.

V rámci přípravy na schůzku s Jean jsem se rozhodla zavolat ještě Arnoldu Goldovi. Naštěstí jsem ho zastihla ještě dřív, než se na celé dopoledne zabere do práce, protože tím okamžikem se stává pro zbytek světa prakticky nedosažitelný.

„Slyšel jsem, že tady máme dalšího poldu, co už to nerozchodí,“ pokusil se o nejapný žert, ale i na dálku patrně vycítil můj chladný nesouhlas – jeho občasné drsné vtípky a obhroublé poznámky mě nepřestávají šokovat – a pokračoval na zcela jiné úrovni. „Je tu nějaká možnost, že by existovalo spojení s tou poslední vraždou?“ ,Jack říká, že se vynořila spousta spekulací, ale nikdo nic konkrétního neví.“

„Nebo nikdo nic neříká a oni tu možnost ještě nevyloučili. Taky to tak bereš?“

„Vůbec ne.“

„Stále si myslíš, že Hansen to neudělal?“

„Já stále zatím jen kladu otázky, Arnolde. Přemýšlet budu později.

Ale jednu mám i pro tebe.“

„Vyber mi ze starý známosti nějakou lehkou. Mozek mi začíná odmítat poslušnost.“

„To bude tím dnem. Dostal se mi do rukou jeden dopis – spíš nedopatřením – a adresát mě požádal, abych ho zničila.“

„Ale na to, abys to udělala, jsi příliš mazaná.“

„Možná jen příliš zvědavá. Hodlám ho ukázat pisateli a pokusit se od něj získat nějaké přijatelné vysvětlení.“

Jsi dnes nějaká tajnůstkářská, Chrissie. Od začátku našeho rozhovoru jsi ještě nepoužila jediný konkrétnější údaj.“

„Arnolde, ty víš, jak jsem ráda, že se ti s tím dopisem můžu svěřit. Co jsem to jen chtěla?“

„Popovídat si konkrétněji.“

„Ne, už vím. Dopustím se nějaké právní nebo etické chyby, když ten dopis vezmu zpátky k člověku, co ho napsal?“

„Máš to všechno převrácený.

Osoba, které byl dopis adresován, ho právně nevlastní. Skutečným majitelem je autor.“

„Opravdu?“

„Přísahám. Kdyby ti přišel dopis, řekněme od prezidenta, nemůžeš ho jen tak prodat, ledaže by ti to povolil. Ale když to neudělá, může si ho vyžádat zpět a naložit s ním podle svého uvážení.“

„Velice zajímavé. Ulehčil jsi mému svědomí.“

„To vypadá, jako bys na něco přišla.“

„Arnolde, zatím na nic, ale mám pár nejasných stop, z nichž se můžou vyklubat časované bomby, jimž odtikávají poslední okamžiky klidu před explozí. Pak se uvidí. Jak se daří chudákovi panu Joovi?“

„Je z toho celý špatný. Ze začátku bral všechno na lehkou váhu a doufal, že ta nepříjemnost s pistolí se časem přežene a všechno se nějak urovná. Vsadil bych se, že mi ani nevěřil, když jsem ho upozorňoval, že povolení k držení zbraně už pravděpodobně nikdy nedostane. Pak ale mluvil s někým z rodiny a ten mu potvrdil, že mám pravdu. Teď už tomu věří.“

„Víš, co na tobě miluju, Arnolde?

Že nejsi domýšlivý,“ dobírala jsem si ho.

„Trefa do černého. Možná se to k tobě ještě nedoneslo, ale věz, že já jsem nejstarší ze skromných a nesobeckých advokátů v New Yorku, bez jakékoli známky egoismu nebo ješitnosti.“

V duchu jsem si zrovna házela mincí, jestli se mám nejdřív vydat za sestrou Benedictou a teprve pak navštívit Jean a promluvit si s ní o dopisu. Vtom se však rozdrnčel telefon a dilema tak zůstalo prozatím nevyřešeno.

„Chris?“ ozval se ve sluchátku mladý dívčí hlas. „Tady Angela z kláštera svatého Štěpána.“

„Angelo, ráda tě slyším. Sháníš Josephu?“

„Ne. Čekáme ji po obědě. Vlastně chci mluvit s tebou.“

„Co máš na srdci?“

„Prostě, tenhle týden mám službu na zvonku a měla jsem tu pro tebe hovor, ale nebyla jsi doma.“

„Nějaký bývalý student?“

„Policista z New Yorku nebo něco takového. Hrozně drmolil.“

„Rozumím.“ Ale nerozuměla jsem.

„A co chtěl?“

„Tebe, ale co přesně, to mi neprozradil. Řekla jsem mu, že už u nás nejsi, že už je to nějaký čas, cos odešla, a tvou novou adresu ani telefonní číslo že neznám.“

„Děkuju, Angelo. Cením si tvé pohotovosti.“

„Je tu ještě něco. Ten člověk možná už jednou nebo dvakrát volal. Na přístrojové desce byl přilepený papírek se vzkazem, že minulý týden, když měla službu jiná sestra, se po tobě někdo sháněl, ale nepředstavil se ani nenechal telefon. Napadlo mě, že bys to měla vědět.“

„A ten, co volal tenhle týden, se představil?“

„Ano. Představil se jako seržant 0’Brien. Zkus ho v New Yorku vystopovat.“

„Ještě jednou díky, Angelo. Máš to u mne.“

Ještě chvíli jsme jen tak nezávazně klábosily a pak jsem zavěsila.

Někdo mě hledal, někdo, kdo mě vystopoval až do kláštera svatého Štěpána, nejspíš podle poznávací značky na autě. Seržant O’Brien. To jméno se hodí jako kterékoli jiné, když se budete chtít vydávat za policistu z New York City. Možná to byl ten muž, co v pátek v noci nepřišel na schůzku, a popravdě řečeno, pokud to nebyl on, pak nemám nejmenší tušení, kdo by se za tím jménem mohl skrývat.

Zkusila jsem zavolat Jean, ale nebyla doma. Celé dopoledne pozvolna uplynulo v záplavě telefonních hovorů. Dopřála jsem vody semínkům v nádobkách za okny a přitom marně pátrala po jakémkoli náznaku klíčeni.

Brooklyn pro dnešek padl. Nejdřív budu muset zajet za sestrou Benedictou. Ale v žádném případě v džínech!

Změň taktiku, Chris, a první krok je oblečení. Rozhodla jsem se pro elegantní sukni a halenku, k tomu punčochy a černé střevíce, a začala se převlékat. Telefon se ozval znovu – určitě jsem nebyla daleko od překonání bájné hranice svého denního rekordu v počtu obligátních „Haló, kdo volá?“ – právě ve chvíli, kdy jsem balancovala uprostřed místnosti na jedné noze spíš nahá než oblečená.

Doklopýtala jsem ke stolu a zvedla sluchátko.

„Chris, to jsem rád, že jsem tě chytil.“

„Jacku?“

„Potřebuju, abys sem za mnou přijela. Je to nutné.

Zvládneš to do tří?“

„Určitě, ale proč?“

„Chtěl bych, aby sis s někým promluvila. Vypadá to, že se nám to začíná rozjíždět.“

„Kde se sejdem?“

„Vzpomínáš na naši první schůzku?

Ten podnik, co jsme tam obědvali?“

„Jasně. Je to za rohem, kousek od stanice. V pohodě to najdu.“

„A co kdybys u mne přespala?

Aspoň nebudeš muset jet domů v dopravní špičce. Koupím někde pizzu a tak, však víš. Co ty na to?“

„Skvělý.“

„Kdybych se někde zdržel a do tří to nestihl, určitě ti tam zavolám.“

„Počkám na tebe.“

„Jestli tam ale nebudu ani do pěti, běž ke mně. Zavolám tam.“

Znovu jsem zkusila Jean a zase nic.

Na druhém konci drátu u Sharon Mooreové se ozval záznamník a já zavěsila, aniž bych cokoli řekla, protože jsem vlastně žádný tak důležitý vzkaz, abych ho musela diktovat do elektronického mozku, neměla. Dlužno dodat, že jsem si docela oddechla, protože vždycky, když musím komunikovat s tímto technickým výdobytkem, který z duše nesnáším, zmocní se mě nervozita a s obtížemi vykoktám strohé sdělení skládající se z několika nepříliš zdařilých holých vět. Tím pádem mi zůstala už jen Carol Hanrahanová.

Nebylo vyhnutí. Po obědě jsem vyrazila do Brooklynu.

Během dvou předcházejících vyšetřování jsme, ať už já, nebo Jack, s úspěchem využívali informací z letitých dokumentů o starých newyorských činžovních domech.

Z toho důvodu jsem ani na chvilku nezapochybovala, že teď by tomu mohlo být jinak. Existuje mnoho důvodů, proč se záznamy o tom, kdo kde ve čtyřicátých nebo padesátých letech žil, velice pečlivě uchovávají. Většina z těch domů totiž stále spadá do programu regulovaného nebo stabilizovaného nájemného, a proto se čas od času na namátkou vybrané adrese zničehonic objeví nehlášená inspekce, aby zkontrolovala, jestli si vychytralý majitel načerno nerozdělil velké byty na několik menších –jako v případě Raye Hansena.Tím by svůj příjem podstatně zvýšil o tučnou nezdaněnou sumu. Systém, jak byly budovy seskupeny a uspořádány před desítkami let, je důležitý i dnes, například má-li se vypracovat srovnání se současným územním plánem.

Přesné záznamy mají i další využití.

Není žádným tajemstvím, že mezi nájemníky a majiteli domů dochází dosti často ke krádežím elektrické energie. Dokážete-

-li se tajně napíchnout do cizí sítě –lidská vynalézavost nezná mezí –pak se váš účet za elektřinu podstatně sníží, zatímco soused se nestačí divit, jak je možné, že tento měsíc zase protopil tolik peněz. A tak rovněž inspektoři veřejných služeb, kteří se zabývají stížnostmi tohoto druhu, potřebují ke své práci záznamy staré spoustu let.

Podle mapy se adresa, na níž Hanrahanovi bydleli, měla nalézat někde poblíž Prospect Park, což je nedaleko Kings County Hospital, kde se Scotty narodil. Bez větších potíží jsem ten činžák našla. Stará budova z červených cihel pocházela pravděpodobně z doby před druhou světovou válkou. Sjela jsem výtahem do suterénu, kde měl byt domovník. Zazvonila jsem a čekala.

Dveře mi otevřel mladý černoch v montérkách. Když jsem mu vysvětlila, že rodina, kterou hledám, tady bydlela zhruba před třiceti lety, zasmál se a poučil mě: „Paní, tou dobou jsem ještě ani nebyl na světě. Bydlím tady dva roky.“

„Přece si ale vedete nějaké záznamy,“ nevzdávala jsem se.

„Samozřejmě, že je mám. Ale taky mám spoustu práce.“

Jeho záměr byl průhledný – donutit mě otevřít peněženku, aby se mu zdržení se mnou vyplatilo. Ale to já většinou nedělám. Věřím totiž, že lidé ostatním pomůžou, mají-li k tomu pádný důvod. Bylo tedy na mně zvolit ta správná slova, která by ho přesvědčila.

„Uvidíte, že to nebude trvat tak dlouho,“ usmála jsem se na něho.

„Patřím do rodiny a neviděli jsme se od doby, co tady bydleli. Byla to matka se synem. Plahočila jsem se sem takovou dálku. Pomozte mi ji prosím najít.“

Zamračil se na mne, něco zavrčel a s vědomím, že jeho pokus, jak snadno přijít k penězům, nepadl na úrodnou půdu a své dolary si bude muset vydělat jinde, a pravděpodobně za daleko těžších podmínek, odešel z místnosti. V

odhadu času jsem se moc nespletla: byl zpátky za pár minut. „Měli byt v prvním poschodí, dveře 2D. Je to malý dům, pouze čtyři byty na patře.“

„Bydleli tady někteří nájemníci z prvního poschodí už tenkrát?“

Zamračil se ještě o poznání nevlídněji. „Oblíbená průpovídka paní Fisherové je, že patří k živému inventáři tohohle domu. Pojďte se mnou nahoru. Seznámím vás.“

Paní Fisherové podle mého odhadu nechybělo mnoho do sedmdesátky, jestli už ji nepřekročila. Postavu měla podle mého gusta až příliš štíhlou a nápadné ocelově šedé vlasy ještě nesly neklamné stopy práce zkušeného kadeřníka, přestože už účes poněkud ztrácel na objemu a povadlé kadeře po stranách obličeje splývaly dolů ve změti náhodných kudrlin. Na nose měla velké brýle s tlustými skly, při jejichž volbě očividně převládal užitek a praktičnost nad stylem a estetikou. Přes oblečení měla převázanou bavlněnou zástěru, a jak otevřela dveře, vyvanula na chodbu lákavá vůně právě připravovaného jídla, která jako by hledala další prostory, jež by vyplnila.

Představila jsem se a vysvětlila účel své návštěvy.

„Hanrahanovi?“ vykulila na mne oči. „Už léta jsem nepotkala nikoho, kdo by se na ně ptal.“

„Nevíte, kde bych je teď našla?“

Zavrtěla hlavou. „Měli nějakou nepříjemnost a odstěhovali se. To už je ale dávno. Může to být tak pětadvacet let.“

„Neslyšela jste je někdy mluvit o tom, kam mají namířeno?“

„Nepamatuju se.“

„A vzpomněla byste si na jejich křestní jména? Pana a paní Hanrahanových?“

„Doris,“ řekla s jistotou.“Doris a…“ Stála tam a upřeně na mě hleděla, jako bych já mohla vyplnit přirozený výpadek paměti, kdybych se jen trochu snažila.

„Já ale ve skutečnosti hledám jejich dceru, Carol.“

Paní Fisherová se usmála, jako by chlácholila malé dítě. „Tu nenajdete.“

„A proč?“

„To už je dávno, drahoušku.

Zeptejte se paní Kennedyové ze třetího. Byly to kamarádky.“

Poděkovala jsem jí a domovník přivolal výtah.

„Co dělá, ta Hanrahanová?“ zeptal se.

„Nevím přesně.“

„Vypadá to, že máte ráda malá tajemství.“

„Jste na omylu. Velká,“ ukončila jsem rázně jeho snahu s líbezným úsměvem na rtech.

Ve třetím poschodí domovník zazvonil u dveří paní Kennedyové; otevřely se téměř vzápětí. Na prahu stála žena drobné postavy, štíhlá, s krátkými překvapivě hustými vlasy, které byly bílé jako čerstvě napadlý sníh, a zářivě modrýma očima.

Něco v jejím vzhledu ve mně vyvolalo úsměv. „Hledám rodinu Hanrahanových, co bydleli v prvním patře.“

„Ach, ano. Doris a Charlie. Znala jsem je.“

„Měli dceru Carol.“

„Měli děvče. Ano.“

„Nevíte, kde jsou teď?“

„Jak to říct? Bůh si je zavolal…

většinu z nich.“

Srdce se mi sevřelo. „A jejich dcera?“

„Zemřela první.To byl smutný příběh. A Doris šla za ní jen o pár let později.“ Na rtech se jí objevil prchavý úsměv. „Ale starý Charlie je tady pořád.“

„Můžete mi poradit, kde bych ho našla?“

„No, vím jen, kde býval. Já už ho neviděla léta, ale manžel se s ním před pár měsíci náhodou potkal.

Prý teď žije ve starobinci tady někde poblíž.“

„Nevzpomenete si, jak se to tam jmenuje?“ Věděla jsem, že je to nesmírně důležité. Pokud mi nepomůže tahle žena, zůstane přede mnou spousta práce a vidina, že ji úspěšně zvládnu, kdesi v nedohlednu.

„Ten velký barák na druhé straně parku. Svatého Ondřeje? Myslím, že jo. Domov svatého Ondřeje pro přestárlé občany.“ Zasmála se. „No, nezní to směšně?

Nikdo přece nechce, aby ho nazývali ‚přestárlým\ Copak se to v dnešní době hodí?“

„Tohle ale vás ve vašem věku ještě dlouho nemusí strašit, paní Kennedyová. Mockrát vám děkuju.“

V autě jsem se podívala na hodinky.

Dvě třicet. Nemohla jsem riskovat, že Jacka propásnu. A tak jsem si to namířila přímo ke stanici Šedesátého pátého okrsku a se štěstím našla volné místo na placeném parkovišti nedaleko od restaurace, kde jsme se měli sejít.

Byly přesně tři, když jsem vstoupila dovnitř.

Většina stolů byla prázdných.

Vybrala jsem si jeden, velikostí vhodný spíš pro tři hosty, a otevřela jídelní lístek. Když jsem opět vzhlédla, u stolu už stála servírka.

„Dáte si něco?“

„Horkou čokoládu, prosím.“

„Všechno?“

„Zatím ano.“

Pro případ dlouhého čekání jsem si s sebou vzala knihu. Při zaměstnání, které má Jack, člověk nikdy neví.

Může se přihodit cokoli, a když ho k nějakému případu zavolají, nezřídka stráví mimo okrsek mnoho hodin.

„Prosím,“ vrátila mě číšnice zpátky do reality a nenuceným jistým pohybem zkušené ruky, výsledkem bezpočtu nekonečných hodin strávených „na place“, přede mne položila šálek čokolády. „Budete si přát šlehačku?“

„Ano, když budete tak hodná.“

„Vy jste Jackova přítelkyně, že jo?“

V plastu zalitá jmenovka připevněná na pracovní uniformě prozrazovala, že se jmenuje Tessie.

Cítila jsem, jak mi zčervenaly tváře.

„Čekám tu na něho,“ odpověděla jsem tak, abych nemusela přímo přiznat náš vztah.

„Obsluhovala jsem vás, když jste tu byli poprvé. Hned jsem poznala, jak je do vás zamilovaný.“

„Tenkrát jsme se právě seznámili.“

„To na věci nic nemění. On je opravdu skvělý chlap.

Važte si ho a pečujte o něj.“

Ubezpečila jsem ji, že po celou dobu našeho vztahu nic jiného nedělám. „Možná mi bude volat, že se opozdil.“

„Bez obav. Kdyby něco, hned jsem u vás.“

Ale nepřicházel ani vzkaz, ani Jack.

Za pět minut čtyři jsem vyšla ven a nakrmila nenasytný automat na parkovišti. Pár minut jsem tam postála a oběma směry jsem pozorně sledovala ulici. Ale po Jackovi ani památky. Vrátila jsem se zpátky a objednala si kávu a kukuřičný vdolek; byl dozlatova osmažený, s máslem a malinovou marmeládou uvnitř – typická newyorská svačinka.

S chutí a beze spěchu jsem se do něho pustila.

„Vy tu ještě sedíte?“

„Pořád tady a pořád čekám.“

„Vypadá to, že už nepřijde.“

„Asi měli nějaký výjezd k případu.“

„Budete čekat dál?“

„Do pěti.“

„Jste učitelka, že jo?“

„Ano. Učím angličtinu.“

„Nevypadáte na to. Nikdy bych to do vás neřekla, kdyby mi to Jack neprozradil. Víte, připadáte mi málo… přísná.“

„Asi máte pravdu,“ připustila jsem.

„Málo přísná.“

Zaplatila jsem v pět deset. Použila jsem telefon v restauraci a zavolala na okrsek. Detektiv, který se ozval ve sluchátku, mi oznámil, že Jack odešel již před delší dobou a nemá zdání, kdy se vrátí.

Zavěsila jsem a vytočila číslo Jean McVeighové. Nebrala to. Odešla jsem k autu a odjela do Brooklyn Heights.

·

19

Když jsem přišla k Jackovi, zkusila jsem zavolat Jean ještě jednou, ale opět nic. Jack mi ani na záznamníku nenechal žádný vzkaz, a tak jsem v klidu prostřela stůl pro plánovanou pizzu a zkontrolovala obsah ledničky. Pár plechovek piva, několik krabic mléka, pomerančový džus a dvě plechovky koly. Nic nám nebude chybět.

To ticho se mi nelíbilo. Jack mě navnadil, že se nám to rozjíždí, a teď se neozývá. O tom, že by mi Tessie dala vědět, kdyby k nim do podniku volal, jsem vůbec nepochybovala.

Vytočila jsem Petřino číslo. Zvedla to okamžitě.

„Petro? Tady Chris. Víš, volám jen tak, jestli není něco nového.

Neslyšela jsi něco?“

„Jen o té další vraždě policisty. Ale to už určitě víš.“

„Snaží se do toho zase namočit Raye?“

„To si piš, že jo. Oni dokonce ani neznají přesnou dobu, kdy McMahon zemřel, a pořád jen kombinují a hledají hodinu, na kterou nemá Ray alibi. Dneska za mnou přišli do práce. Dokážeš si to představit? V předváděcí místnosti se ti najednou objeví dva policajti.“

„To muselo být trapné. Viděla ses s Rayem o víkendu?“

„Oba dny, každou minutu. Pokud se vytratil pryč na tak dlouho, aby stačil někoho zabít, muselo to být jedině v době, kdy jsem se sprchovala.“

Trochu mi to nesedělo. Ray přece tvrdil, že nerad zůstává přes noc; nejlíp prý se vyspí sám doma ve své posteli. A najednou, právě během víkendu, kdy byla spáchána druhá vražda, svůj zaběhlý zvyk změní. A nebo ho Petra kryje, možná už podruhé.

Jean ti náhodou nevolala?“ zeptala jsem se. „Celý den ji totiž sháním, ale vůbec mi nebere telefon.“

„Možná je u matky.“

„Máš pravdu, zkusím jí tam brnknout.“

Paní Costellová sice doma byla, ale o Jean nic nevěděla. „Domů sejí ale nedovoláš. Odpojila si telefon.“

vysvětlila mi.

„Nějaký problém?“

„Stěžovala si, že ji otravovala nějaká novinářka. Pořád ty samé hloupé otázky. Už od nich chce mít pokoj. Snaží se s tím vyrovnat.“

Znělo to poněkud nevěrohodně.

Proč by ji právě teď naháněla nějaká novinářka? Leda že by vypluly na povrch nové skutečnosti a ona si je chtěla ověřit. Něco se tady dělo a mě přepadl nepříjemný pocit, že já jsem jediná, která neví, co.

Otevřela jsem knihu a dala se do čtení. Nestačila jsem dočíst ani první stránku a ozval se telefon.

Vyskočila jsem a rychle ho zvedla, ale uslyšela jsem už jen oznamovací tón. Někdo počkal, až telefon jednou zazvoní, a zavěsil. Položila jsem sluchátko zpátky a čekala vedle, jestli to zkusí znovu. Ale nic se nestalo.

Na čtení jsem se už nedokázala vůbec soustředit. Zapnula jsem rádio, abych zjistila, jestli vyšetřování McMahonovy vraždy nějak pokročilo. Dnes byla provedena soudní pitva. Soudní lékař prohlásil, že bezprostřední příčinou McMahonovy smrti byla kulka, která mu vnikla do prsou.

Vrah musel střílet z velice krátké vzdálenosti. Oběť měla ruce svázané za zády, což by nasvědčovalo, že se jednalo o popravu. Smrt nastala před více než týdnem, pravděpodobně v sobotu, a téměř jistě na jiném místě, než kde tělo objevila skupinka malých chlapců, kteří tam jezdili na horských kolech. Pokud policie měla nějaké stopy, veřejnosti je neprozradila.

Konečně se ozval bzučák automatického vrátného.

Vyskočila jsem, abych tlačítkem otevřela vchodové dveře a Jack nemusel hledat klíče, ale na poslední chvíli jsem si to rozmyslela. Místo toho jsem zvedla sluchátko domácího telefonu a zeptala jsem se: „Kdo je tam?“

Žádná odpověď. Zopakovala jsem otázku. Zdálo se mi, jako bych slyšela hlas, možná dva, ale ani jeden nemluvil ke mně. Šla jsem ke dveřím a raději je zamkla na dva západy. I když jsem do vestibulu nikomu neotevřela, mohl to udělat někdo jiný, kdo se právě vracel domů.

Stála jsem u okna v obýváku, z něhož jsem měla ulici pod sebou jako na dlani. Vlevo na rohu parkovalo v druhé řadě auto.

Vzápětí k němu přišli dva muži, rychle nasedli a odjeli. Na tu dálku jsem si v houstnoucím podvečerním šeru nevšimla, ani jak ti dva vypadali, ani jsem nedokázala rozeznat poznávací značku jejich vozu.

Když uslyšeli můj hlas, zřejmě se rozhodli, že nahoru nepůjdou. Buď hledali přímo Jacka, nebo nějaký prázdný byt. Ať tak či onak, měla jsem pěkně nahnáno.

Kdyby jejich záměry byly čestné, jistě by je ženský hlas neodradil.

Jack přišel asi o pět minut později a nesl v krabici stále ještě teplou pizzu. „Omlouvám se za to odpoledne, miláčku.“ Položil naši večeři na linku a dal mi pusu.

„Měli jsme hlášení o střelbě a nakonec se ukázalo, že nějaký nešťastník vyhrožoval sebevraždou.

Dost dlouho nám trvalo, než jsme ho uklidnili a odzbrojili. Teď už je v pořádku.“ Podíval se na mne. „A co ty? Jak to jde?“

Vylíčila jsem mu, co se právě stalo.

„To byl asi Tim. Nemusíš se bát.“

„Ale ti chlapi byli dva, Jacku.

Viděla jsem je, jak odcházejí z domu.“

„Víš to jistě?“

„Slyšela jsem v telefonu dva hlasy a pak jsem viděla dva muže, jak spěchají z domu a nasedají do auta.“

Bylo vidět, že se mu to také nelíbí.

„Víš co? Zkusím zavolat Tima.“

Tim už ale odjel z domu a byl na cestě sem. Seděli jsme za stolem, pochutnávali si na výtečné pizze a já mu vyprávěla zážitky z dnešního odpoledne.

„Tessie ti asi o mně napovídala pěkný věci.“

„Myslím, že tě má ráda. Dávala si moc dobrý pozor, co o tobě řekne.“

Ozval se zvonek u vchodu a o pár minut později byl Tim nahoře.

„Chris, tohle je Tim O’Brien,“

představil mi svého kolegu Jack.

„O’Brien,“ opakovala jsem.

„Nevolal jste tento týden do kláštera svatého Štěpána?“

„A nic jsem z nich nedostal. Ty jeptišky umí pěkně držet jazyk za zuby.“

„Posaď se, Ti-me,“ pokynul Jack rukou k volné židli a podal mu pivo.

„A pověz Chris tu svou historku.“

„Jsem McMahonův parťák,“ začal.

„Vlastně byl jsem,“ opravil se.

„Dělali jsme spolu tři roky. Znali jsme se navzájem jak svý boty a bezvýhradně si důvěřovali. Teda ne že bysme se vzájemně svěřovali úplně se vším, ale skoro. Nedávno se ale začaly dít takový divný věci a minulý týden jsem zjistil, že mi Jerry něco tají. Nechtěl jsem se ho přímo ptát, aby to nevypadalo, že strkám nos do jeho soukromých záležitostí. Znáte to.“

„Chápu.“

„Minulý pátek jsme sloužili šichtu od čtyř do dvanácti. Někdy po jedenáctý Jerry najednou vyrukoval s tím, že si musí ještě něco zařídit na Manhattanu a abych mu nechal v knize služeb volný řádek,“

vysvětloval. „Aby se mohl, až se vrátí, odepsat. Udělal by to pro mne taky.“

Bylo vidět, že je trochu v rozpacích, protože se tu vlastně přiznává k podvodu; k něčemu, co navíc ani nebylo nijak neobvyklé.

„Ano,“ přikývla jsem jakoby nic.

„Pokračujte prosím.“

Etika mě v tuto chvíli nezajímala, potřebovala jsem, aby se dostal k jádru věci.

„Odepsal jsem se kolem půlnoci a jel domů. Nijak zvlášť jsem o tom nepřemýšlel. Když se pak v pondělí ráno neukázal, přičítal jsem to na vrub víkendu a dalšímu z jeho divokých mejdanů. Nebylo by to poprvé.

Nedal ženským pokoj a občas se mu v hlavě rodily šílený věci. No nic, pak mě ale napadlo podívat se do knihy služeb. V pátek v noci se vůbec neodepsal. Nelíbilo se mi to, a tak jsem se rozjel do jeho bytu.

Před časem mi od něho dal klíč.

Když jste svobodný, nechcete být sám jako kůl v plotě a potřebujete prostě člověka, na kterýho se můžete spolehnout. A on nebyl z těch, co nechávají klíče pod rohožkou, kde je každý najde.

V bytě bylo všechno v pořádku,“

pokračoval. „Dokonce i postel byla ustlaná, takže to nevypadalo, že by se zrovna vyhrabal z pelechu po vášnivé noci strávené s,“ odmlčel se, aby zvolil to nejvýstižnější a současně společensky přijatelné slovo, „nějakou ženskou,“ dodal nakonec. Použil naprosto neutrální slovo a mě napadlo, nad čím tak dlouho dumal. „Zběžně jsem celý byt prošel, ale nenašel jsem nic mimořádného, dokud jsem nenarazil na útržek papíru, co vyčuhoval zpod telefonu.“ Otevřel peněženku, vytáhl z ní přeložený kousek poznámkového papíru a podal mi ho.

Propisovací tužkou na něm byla napsaná státní poznávací značka mého auta. „On byl ten muž, který se se mnou chtěl v pátek večer sejít.“

„S jistotou se to tvrdit nedá.

Prověřil jsem to číslo a získal vaše jméno a adresu na severu.

Pochopte, jeptišky zrovna nejsou typy žen, kolem nichž se Jerry točil.

Proto jsem volal klášter svatého Štěpána a ptal se po vás.“

„Ale nic jste se tam nedověděl.“

„Vůbec nic. To bylo samé ‚prosím‘

a ‚děkuju‘, ale nic víc. Až včera večer, potom, co se našlo Jerryho tělo, jsem šel s jedním kolegou na pivo a ten mi řekl, že Jack má přítelkyni, co se jmenuje Chris a dřív bývala jeptiškou.

A dneska ráno jsme si dali všechno dohromady.“

„Chtěl se se mnou setkat,“

opakovala jsem. Otřásla jsem se.

„Když jste se rozešli, měl dost času na to, aby to do půlnoci stihl do Lincolnova centra?“

„Bohatě.“

„Co se stalo s jeho autem?“

„Je po něm vyhlášeno pátrání,“

odpověděl Jack. „Od pondělka objíždějí hlídky okolí místa, kde bydlel, ale zatím bezvýsledně. A neobjevilo se ani nikde jinde.“

„Znal Jerry Scottyho?“ zeptala jsem se.

O’Brien pokrčil rameny. „Kdo ví?“

„Jean si vzpomněla, že ho jednou viděla na nějakém večírku. Docela by mě zajímalo, jestli znal Harryho Donnera nebo Gavina Moorea.“

„No jasně že znal Donnera,“ ozval se Jack. „Pracovali jsme všichni na stejném místě skoro rok.“

Jack tam byl, ale Scotty ne. Obrátila jsem se na O’Brieňa.

„Nepochybuju, že jste to všechno už několikrát probrali, ale zmiňoval jste se ještě o tom, že Jerry snad něco skrýval.“

„Moc rád bych vám k tomu řekl víc.

Jerry byl zvláštní kluk. Žil dvojí život. Abyste tomu rozuměla, ten blázen byl schopný sbalit v baru ženskou a odletět se s ní vyřádit na Bermudy, ale ve službě se dokonale ovládal, byl klidný, vytrvalý a spolehlivý. Když ho něco žralo a nemluvil o tom, vycítil jsem, že se mě to netýká, a nemíchal jsem se do toho.“

„Ale tohle se vás týká,“ zdůraznila jsem. „Věděl nebo slyšel něco, co souviselo s vraždou Scottyho McVeigha, a jediný způsob, jak se o to mohl s někým podělit, bylo setkat se s neznámým člověkem. Nevíte, co dělal před týdnem v pondělí ráno?“

O’Brien vytáhl z kapsy malý blok a otevřel ho. „Minulý týden, říkáte?

Celý týden jsme sloužili od čtyř do půlnoci. Ale během dne mohl být kdekoli.“

„Víte, někdo volal Rayovi, že se u něho chystá domovní prohlídka.

Vzpomínáš?“

„Jo, jo,“ přitakal Jack. „Pak jsem odešel.“

„Ray vůbec netuší, kdo by to mohl být. Jako by někdo volal anonymně.

Zajímalo by mě…“

„Zavolá Rayovi a pak si počká u jeho domu,“ uvažoval Jack. „Mne už nezastihne, ale tebe uvidí, protože tys tam na tu prohlídku zůstala.“

„Takže mu je jasné, že jsem Rayova kamarádka, a jestli mě sledoval, zjistil, že znám i Jean McVeighovou. Až domů za mnou jet nemůže, protože od čtyř má službu a kromě toho žije v přesvědčení, že ani nemusí, protože mou adresu si bez problémů vytáhne z registru podle poznávací značky.“

„A když se mu to nepodaří,“

dokončil Jack za mne, „zavolá Jean, aby mu s tebou sjednala rande.“

„Možná si myslel, že jsem Rayova přítelkyně. Také se na mne mohl nalepit tenhle týden, když jsem odcházela od Jean. A pokud to udělal, mohl si dát lehce dvě a dvě dohromady a došlo mu, že se snažím Raye očistit. Byla jsem v korejském obchodě a navštívila jsem sousedku, co bydlí vedle Harryho Donnera – ve skutečnosti mi připadalo, že jsem zmáčkla tlačítka téměř všech zvonků v jeho bloku – a mluvila jsem i s vdovou po Gavinu Mooreovi.“

„Pohybujete se zkrátka v centru všeho dění,“ podotkl O’Brien.

„A co z toho, když nemám nic v rukou? Zatímco McMahon něco měl.“

„To jo,“ pokýval vážně hlavou. „A byl to zřejmě takový kalibr, že se někomu vyplatilo riskovat a raději ho navždy umlčet.“

·

20

Jakmile Tim O’Brien odešel, začal mě Jack – tentokrát se smrtelně vážnou tváří – zpracovávat, abych okamžitě přestala pátrat a upustila od všech aktivit, které s případem nějak souvisejí. „Ať už vraždil kdokoli, Chris, určitě si nás dva už spojil dohromady“

„Ledaže bys to byl opravdu ty, po kom šli.“

„Dobře. Souhlasím, že i to je jedna z možností. Ale pokud ten chlápek, co u tebe před chvílí zvonil, a vrah McMahona je jedna a tatáž osoba, není vyloučeno, že než ho zastřelil, mohl z něho dostat spoustu důležitých informací. Nechci malovat čerta na zeď, ale mám takový nepříjemný pocit, že teď už jde o krk i nám třem – tobě, mně a Timovi O’Brienovi.“

„Co chceš dělat?“

„Musím najít někoho, komu můžu důvěřovat a se vším se mu svěřit.“

„Co myslíš tím někoho, komu můžu důvěřovat?“

„Je jasný, že ať je vrahem kdokoli, ví o policajtech, jejich práci a zvycích spoustu podrobností, o kterých se řadovému smrtelníkovi ani nezdá.“

„Nebo je sám od policie.“

„Přesně tak. Je to jeden z nás.“

Nejstrašnější noční můra ze všech.

Nemůžeš od policisty očekávat pomoc, protože on sám je nepřítel.

„Dobře, teď mě chvíli poslouchej.

O tetě Harryho Donnera víš jen ty a já. A jen ty a já – a Ray – víme o dopise, co napsala Jean. V žádném případě nechci, aby se sestra Benedicta musela zúčastnit policejních výslechů. A stejně tak nechci, aby se o tom dopise dověděla byť jen jediná další duše.

Sama tyhle dva body hodlám důsledně dodržovat.“

„Požádej Jean, aby se s tebou sešla na místě, na kterým se spolu domluvíte. Určitě nechoď k ní domů.“

Namítla jsem, že nebere telefony.

„Ráno tam zajedu a něco zkusím.

Samozřejmě jí neprozradím, o co jde.“

Jack zařídil, aby Jean přijela k němu, hned jak odveze děti k opatrovnici. Tam jsem na ni čekala já. Pro jistotu jsem zamkla oba zámky a co chvíli jsem nervózně vyhlížela z okna. Když konečně zazvonil domácí telefon, raději jsem se ještě přesvědčila, že venku opravdu stojí ona, a teprve pak jsem jí bzučákem otevřela dveře do vestibulu.

„To je ale rozkošný hnízdečko,“

pochválila Jean Jackův byt, aniž vůbec překročila práh. „Jak se máš?“

„Já fajn. Ale co ty a to divadlo před tvým domem?“

„Jedna nesmírně aktivní novinářka zavětřila stopu, že se Scottyho minulostí to asi nebude úplně v pořádku, a že se dokonce ani nejmenoval McVeigh. Kdykoli teď vystrčím nos z baráku nebo se vracím domů, vždycky se přede mnou zjeví jako duch, okamžitě mi vrazí před obličej mikrofon a začne mě bombardovat těmi stokrát omletými stupidními otázkami.

Domů už mi volala tolikrát, že jsem neměla na vybranou – pokud jsem nechtěla skončit v křesle chápavě se usmívajícího psychiatra s tikem v pravém víčku – a raději telefon odpojila.

Matka mi říkala, že ses mě pak marně snažila dovolat.

Bylo to něco důležitého?“

„Podařilo se mi získat informace o Scottyho narození.“ Ve tváři se jí zračily spíš pochybnosti a váhání než dychtivost a nedočkavost. „Ani nevím, jestli to vůbec chci slyšet.“

„To záleží na tobě, Jean. Ale můžeš mi věřit, že na tom není vůbec nic hrozného. Mnoho lidí bylo vychováno jako Scotty – v náhradních rodinách.“

„Dostala jsi mě tam, kdes mě chtěla mít. Sem s tím a nešetři mě!“

prohlásila odhodlaně.

„Podle jistého člověka, který tu rodinu znal, je jeho matka a babička už po smrti. Děda prý žije někde v domově pro seniory – nebo pro přestárlé občany, jak prý se ta instituce nazývá. Dost nevkusné, co? Ještě jsem se tam za ním nevypravila. Nevěděla jsem, jestli by sis to přála. Možná tam raději nejdřív zajdeš sama, až se na to budeš cítit.“

„Kéž bych tak věděla, co vůbec chci. Nerada bych se před ním objevila jen tak, zničehonic. Možná ani neví, že je Scotty mrtev. Možná se pohádali a nemluvili spolu.“

„Uvidím, jestli ho najdu,“ slíbila jsem.

„Máš tu kafe?“

„Právě jsem ho udělala. Jackova sestra potřebuje vyzkoušet jeden druh kávy, a tak mu poslala vzorek.

Pracuje u nějaké potravinářské zásobovací společnosti a nešetří na nás.“ Oběma jsem nám nalila, vděčná za chvilku zdržení a času na rozmyšlenou. Na následující část našeho rozhovoru jsem se tedy skutečně netěšila, „Je báječný.

„Ten rozdíl je fakt cítit, že jo?“ Ale no tak, Chris, neodkládej to, pokárala jsem sama sebe. Jdi do toho.

„Jean, myslíme si, že muž, co v pátek večer nepřišel na naši domluvenou schůzku, mohl být McMahon.“ Ještě jsem se neodhodlala.

„Ten, co ho zastřelili?“

„Ano. Možná zrovna jel za mnou, když se to stalo.“

„Co mohl Jerry McMahon vědět?“

„To ještě nevím. Mám dvě cesty, po nichž se můžu vydat.Možná na něho na jedné z nich narazím, nebo alespoň najdu ukazatel, kam jít dál.“

Přitáhla jsem si kabelku a otevřela ji. „Podívej, Jean, dlouho jsem váhala a vůbec se tě na to nechtěla ptát, ale myslím, že teď nastal čas dovědět se pravdu.“ Vyndala jsem dopis a podala jí ho.

Vmžiku sejí vytratila z obličeje veškerá barva. „Jak ses k němu dostala?“

„V Rayově bytě při domovní prohlídce. Potají mi ho schoval do kapsy u kabátu, aby ho nenašli.

Když jsem na něj přišla, snažil se mě přesvědčit, abych ho zničila.

Ale já to neudělala.“

„Mělas to udělat,“ procedila pevně semknutými rty, a znělo to ledově.

Ruka, která držela obálku, se sotva znatelně třásla. „Do tohohle dopisu nikomu nic není.

Nemá to nic společného ani se Scottyho vraždou, ani s Rayovým obviněním.“

„To se uvidí.“

„Tohle není důkaz, Chris. Jen špína.

Pod tvou úroveň.

Zapomeň na to.“

„Nemůžu.“

Zazvonil telefon. Vstala jsem a šla ho zvednout. Byl to Jack.

„Dorazila v pořádku?“

„Ano.“

„Asi jsem vám přerušil hovor, co?“

„Ano.“

„Promluvíme si později.“

Zavěsila jsem a pohlédla na Jean.

Po tvářích jí pomalu stékaly dvě slzy.

„Stalo se to loni v listopadu,“

začala přerývaným hlasem odkrývat tajemství, o němž zcela jistě nikdy nechtěla mluvit s třetí osobou a věřila, že zůstane navždy jen mezi ní a Rayem. „Hansenovi měli na sobotu večer něco domluveno, ale na poslední chvíli se jim omluvila dívka na hlídání dětí. Betsy mi zavolala a zeptala se, jestli bych neměla čas.

Souhlasila jsem. Tenkrát jsme měli nějaké trable s autem, už si ani nevzpomínám co, a Scotty nechtěl, abych řídila.

Dovezl mě tam proto sám.“

Zhluboka se nadýchla a našpulenými rty zase prudce vyfoukla vzduch ven. „Vím, že to asi nepochopíš. Znám se s Rayem roky a vždycky, když jsme měli možnost se vidět, to mezi námi zajiskřilo. Ani jeden jsme z toho ale nic nedělali a nikdy jsme toho nezneužili. Dlouho jsem si dokonce ani nebyla jistá, jestli to cítí stejně.

Byla to prostě šílená věc, plamínek, doutnající kdesi hluboko v nás, ale připravený okamžitě zažehnout obrovskou ohnivou kouli vášně, která sežehne vše, co jí stojí v cestě. Přesto jsme ani jeden nevěřili, že by se to někdy mohlo opravdu uskutečnit. Tobě se taková věc stát nemůže, Chris, protože s Jackem patříte k těm několika šťastným vyvoleným párům, mezi nimiž přeskočila jiskra a zapálila jejich plamen lásky. Věčný, jak všichni zamilovaní doufají. Mne a Scottyho potkalo totéž, to mi věř, ale tohle se prostě vymykalo všem konvencím. Záblesk nespoutané vášně, který vybuchl paralelně s mým skutečným rodinným životem.“

Během jejího monologu, tu a tam přerušovaného nešťastnými vzlyky, jsem stála u stolu a skoro ani nedýchala, natož abych se odvážila odsunout židli. Měla jsem totiž strach, že i nepatrný zvuk by mohl narušit tok – nebo spíš neřízený vodopád – vzpomínek. Když se pak odmlčela, rychle jsem využila situace a posadila se. Jean si k sobě přisunula můj šálek a dolila ho po okraj kávou.

Potřebovala se něčím zaměstnat, hledala záminku, jak by alespoň na chvíli pozdržela nevyhnutelně se blížící konec příběhu. Měla jsem ji v tom okamžiku přerušit, abych ji ušetřila dalšího utrpení, ale – tedy pokud nejste advokát u soudního přelíčení, který zná odpověď na určitou otázku ještě před tím, než je vznesena – v reálném životě žádná předem daná jednoznačná odpověď neexistuje.

Ze stejného důvodu i Jeanino vyprávění mohlo mít více, nebo méně, rozuzlení. Usrkla jsem kávy a vyčkávala.

„Znala jsem Hansenovy děti dobře a ani toho večera jsem s nimi neměla nejmenší problémy. Když odešly do postele, dívala jsem se v televizi na nějaký film, ale nakonec jsem u ní také usnula. Betsy s Rayem se vrátili asi v jednu, možná o chvíli později, to nevím jistě.

Betsy se očividně velice dobře bavila a bujará nálada jí vydržela až domů. Zářila, usmívala se, a než jsem si stačila obléknout kabát, nejmíň dvacetkrát mi poděkovala za hlídání.

Vyšla jsem ven k autu a Ray mě doprovodil. Vzal mě za ruku, protože cesta byla místy zledovatělá, a jakmile se mě dotkl, cítila jsem… Jistě víš co. Nasedli jsme spolu do auta a on začal vést takové sprosté, skoro vulgární řeči, měl nechutné narážky, které by mě jindy znechutily, ale tenkrát mě vzrušovaly. Nakonec se mě přímo zeptal, jestli se s ním vyspím.

Nejenže jsem nedokázala odmítnout; naopak – bytostně jsem po tom toužila.

Nebyla to jen má ústa, která pronesla to osudné ano, celé mé tělo to slovo křičelo. Už dlouhá léta jsem takový pocit nezažila. Odvezl nás do motelu, objednal pokoj a –věř nebo ne – tam jsme se pomilovali. Divoce, lačně a nevázaně.“ Upustila dopis na stůl.

„Napsala jsem mu o svých pocitech. Bylo to bláznovství.

Neměla jsem to dělat. Ne bláznovství, blbost to byla.

Nechtěla jsem, aby se to opakovalo.

Opravdu! Bylo po všem. Bylo to pryč.

Doma na mne čekal muž, kterého jsem milovala, i když Ray v té době už přemýšlel o tom, že se s Betsy rozejde.

Já to ale tehdy nevěděla. Co bych dala za to, kdyby se to nikdy nestalo. Kéž bych nikdy nenapsala ten dopis! Proč ho Ray nepřečetl a pak hned nespálil na popel? A to je všechno. Celý náš příběh.“

„Když Ray od Betsy odešel, bylo mezi vámi něco?

Mluvili jste spolu?“

„Ne. To ti přísahám.“

„Na té párty, co na svatého Patrika pořádala Emerald Society, jsem si všimla, jak se na něho – na ně –díváš.

V tom pohledu bylo cosi…“

„Netušila jsem, že to bylo tak nápadné.“

„Nemyslím, že bys ho

hypnotizovala očima plnýma chtíče nebo sexuální touhy, spíš bych řekla, že z tebe vyzařovala spokojenost. Připomínala jsi mi kvočnu, co se zalíbením sleduje, jak se kolem ní batolí kuřata.“

„Vystihla jsi to dokonale,“ potvrdila můj odhad.“Mám Petru moc ráda. K

Rayovi se hodí. Jednou už jsme o tom mluvily, ne? Prostě jsem se cítila šťastná za ně. Ze srdce jsem si přála, aby jim to vyšlo, a snažila jsem se své pocity očima a výrazem Rayovi naznačit. Proto –“

Opět nás vyrušil telefon a já opět musela vstát a jít ho umlčet. Ve sluchátku bylo chvíli ticho a pak se ozval nepříjemný mechanický hlas.

Ani jsem nečekala na pípnutí.

„Počítače,“ ušklíbla jsem se.

Jean se přinutila k úsměvu.

„Pomalu, ale jistě získávají navrch a jednou nás zničí.“

„Jean, toho večera, kdy Raye obvinili –“

„Šla jsem za ním. Chtěla jsem, aby věděl, že stojím při něm a nevěřím, že má se Scottyho vraždou cokoli společného. Nic víc nic míň. Jen přátelská návštěva. Chris, já jsem svého muže milovala.“

„Věřím ti.“ Ale na oddělení vnitřních záležitostí patrně převládá jiný názor. Jestliže je Ray nevinen a do bytu mu ty dva náboje někdo nastražil, je docela dobře možné, že se tam dostal ještě někdo a ten dopis četl.

Možná je někdo zahlédl v motelu.

Nedá se ani vyloučit, že ho Ray nechal povalovat v kanceláři, než ho odnesl domů, a zatímco byl na výjezdu v terénu, někdo si ho přečetl.

„Co s ním hodláš udělat?“ kývla Jean bradou k dopisu na stole.

Znělo to nejistě a vystrašeně.

„Podle zákona patří tobě,“ přiznala jsem. „Kdybych byla tebou, co nejdřív bych se ho zbavila.“

„Díky, Chris.“ Rychle, jako by se bála, že si to ještě rozmyslím, bílou obálku sebrala a schovala ji do kabelky.

·

21

Hned jak Jean odešla, jsem seběhla dolů k autu a vyrazila ven z města, na sever. Cosi se mi začínalo rodit v hlavě, ale prozatím to bylo naprosto neuspořádané, jen shluk myšlenek a kusých informací, takže se na nich nedalo stavět ani je nějak přesněji formulovat.

Další věc, která mi nepřestávala vrtat hlavou a neustále udržovala mé mozkové buňky v provozní teplotě, byl znovu potvrzený fakt, že každá lidská bytost je originální, neopakovatelná individualita s naprosto nepředvídatelnými reakcemi – a ve většině případů diametrálně odlišnými – na vnější podněty. Chacun á son gout aneb každý podle svého gusta; a Ray toto rčení beze zbytku naplňoval. Tenhle muž, na němž já marně hledala byť jen náznak pozitivní vlastnosti, dokázal v Jean McVeighové probudit nezvládnutelnou touhu po sexuálním dobrodružství. Co na něm proboha viděla? Měla doma manžela, laskavého, srdečného a otevřeného chlapa – byli si s Jackem v lecčems podobní, jen povahy měli rozdílné – a ji přitahoval muž, který se uzavřel do ulity mlčení, každé slovo jste z něho museli páčit, a když se měl na někoho jen tak prostě, mile a nenuceně usmát, většinou z toho vznikl nepříliš zdařilý rozpačitý škleb. Jako by ho stálo obrovské úsilí přenést se přes bariéru, za níž se ocitl, a on nebyl schopen nebo ochoten ho vynaložit. Zdržovat se v jeho blízkosti pro mne vždy znamenalo stres a napětí, zatímco Jean neváhala – ba naopak, chvátala a prahla po tomjít s ním do postele.

Celá ta absurdní situace, kdyby neskončila tak tragicky, mě téměř rozesmála. Ujížděla jsem ke klášteru a děkovala bohu, že mi dopřál tak nádherný vztah.

Dorazila jsem na místo téměř na minutu přesně, jako posledně.

Cestou jsem se zastavila na něco rychlého k snědku, čímž nemám na mysli nic jiného než obligátní sendvič. Sestra, která mi otevřela dveře, mě hned poznala, ale na otázku, jestli můžu vidět sestru Benedictu, zavrtěla odmítavě hlavou.

„Lituji, ale myslím, že byste ji dnes neměla rušit. Prožila velikou tragédii.“

„Snad není nemocná?“

„Ne. Souvisí to s její prací. Je u sebe v pokoji a asi bude chtít být sama. Vy nepatříte do rodiny, že ne?“

„Ne. Přišla jsem se jen zeptat na jejího synovce. Mluvily jsme o něm spolu při poslední návštěvě.“

„Ano, ten policista. Vzpomínám si, že sem chodíval.

Byl to takový dobrák. Víte co?

Pojďte dál. Ale buďte k ní ohleduplná.“

Vystoupala jsem po schodech do patra a našla na dveřích její jmenovku. Uvnitř bylo ticho a já měla strach, abych ji nevzbudila.

Zlehka jsem zaklepala.

„Ano,“ ozval se hlas sestry Benedicty, dutý a bezbarvý.

„Tady Chris Bennettová.“

„Nezlobte se, dneska ne. Není mi dobře.“

„Můžu vám něco přinést?“

„Ne.“

Vytáhla jsem z kabelky notes.

„Nechám vám tu své jméno a telefonní číslo, sestro. Až budete něco chtít, cokoli, třeba se projet v autě, zavolejte.“

„Pojďte dál.“

Otevřela jsem dveře. Stará jeptiška seděla na křesle a téměř se ztrácela v záhybech bílého hábitu. „Řekli mi, že se vám něco přihodilo,“

promluvila jsem tiše.

„Ráno mě opustil můj malý chlapeček.“

„To je mi moc líto.“

„Bylo mu sedm let,“ pohlédla na mne zarudlýma uplakanýma očima.

Pochopila jsem, že to bylo dítě, kterému chodila do nemocnice číst.

„Chcete, abych vás doprovodila do kostela?“

„Chodím do kostela už šedesát let a doufám, že se tam ještě pár let dokážu dobelhat sama, bez cizí pomoci. Jen si sedněte. Vypadáte totiž, jako byste se ještě nerozhodla, jestli zrovna přicházíte nebo už jste na odchodu.“

Přitáhla jsem si židli a posadila se.

„Je mi to opravdu velice líto.“

„Prosím ne. Jen žádné fráze.“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Žijeme ve světě plném frází. Žádné z nich nevěřím.

Nesnáším je. Abych pravdu řekla, ani nepamatuju, kdy jsem naposled jela autem.“

„Stojí dole. Stačí říct.“

Namáhavě vstala z křesla. „Podejte mi prosím kabát.“

Otevřela jsem skříň, sundala jsem z ramínka černý vlněný kabát a pomohla jí s oblékáním. Nakonec si ještě vzala velikou černou koženou kabelku se dvěma držadly ošoupanými dlouholetým používáním a zavěsila si ji na paži.

„Děkuju za ty ručníky. Nikdy jsem neměla lepší.“

„Ať vám slouží.“

„Chcete mluvit o Harrym, že ano?“

„Ne, dnes ne. Jen si uděláme výlet.

A když se vám nebude chtít mluvit, nemusíme.“

„To je v pořádku.“

Neměla jsem ponětí, kam jedu; na kraji města jsem prostě narazila na nějakou silnici a vydala jsem se po ní.

Ráz okolí byl velice různorodý –míjely jsme domy, typické pro moderní předměstskou zástavbu, ty postupně vystřídaly rozlehlé farmy, z jejichž vzhledu naopak dýchala letitá tradice a víra v tvrdou, poctivou práci. Tady se pozvolna střídaly generace. Na okolních polích se nerušeně pásly krávy, netušily, že jejich místo zanedlouho zaujmou traktory s pluhy, které rozlehlé zelené plochy zorají a připraví na jarní setí. Kdoví, napadlo mě v té souvislosti, jestli už si některá z mých semínek, posilněná pravidelnou zálivkou prorazila cestu z temného světa pod povrchem hlíny na sluneční svit.

„Co byste chtěla vědět?“ zeptala se mě sestra Benedicta. Jely jsme už dobrých deset patnáct minut a dosud jsme spolu neprohodily jediné slovo.

„Proč jste se rozhodla odejít z kláštera?“

„To je pěkně obehraná písnička.“

„Ale mě zajímá.“

„Odhalila jsem něco, s čím jsem se nemohla vyrovnat.

Velice mě to trápilo. Prostě jsem musela pryč.“

„Něco v klášteře?“

„V nemocnici.“ Natáhla krk a vyhlédla ven z okna.

„Jednalo se o defraudaci. Pár lidí v nemocnici vymyslelo plán, jak pozvolna nerušeně odčerpávat peníze z fondu nemocnice do vlastních kapes. V té době jsem tam pracovala jako účetní a zjistila jsem, že se něco děje. A bylo mi jasné, že bez pomoci někoho zevnitř – jedné z jeptišek – by to nebylo možné.“

Tím se tehdy musela dotknout choulostivého problému. Ve Svatém Štěpánu – i když musím na rovinu přiznat, že zdaleka ne všechny jeptišky jsem měla stejně ráda –jsem všem bez výjimky důvěřovala.

„To vás ale dostalo do nepříjemné pozice.“

„Mě? A co její pozice?“

V duchu jsem se usmála a připočetla jí další kladné body.

Líbil se mi její osobitý náhled na svět. „Co jste udělala?“

„Snažila jsem se vypátrat co nejvíc detailů. Nikdy jsem nepřišla na to, jestli ta jeptiška z toho podvodu také dostávala svůj podíl a nebo prostě jen v pravou chvíli přivřela oči – a proč. Nakonec jsem dospěla k názoru, že zadarmo by to dělal jen blázen. Něco jí z toho muselo kápnout. Když jsem nashromáždila dostatek důkazů, šla jsem s tím k matce představené.“

Přesně to samé bych udělala já.

„Proč jste tedy odcházela?“

„Ta nebohá dívka totiž spáchala sebevraždu.“

„Ach ne.“ Otřásla jsem se, jak mi přeběhl mráz po zádech.

„Katolička. Jeptiška,“ dodala.

„Pořád se sama sebe ptám, jak to jen mohla udělat.“

„Nakonec by jí bylo odpuštěno,“

podotkla jsem, jako by chudák děvče stálo vedle nás a poslouchalo.

„Nedokázala odpustit sama sobě.“

„A vy jste to vyprávěla Harrymu,“

představovala jsem si pokračování příběhu.

„On byl tak milý mládenec. Tak trpělivý. Opravdu měl o mne starost. A to byla ta hlavní síla, co mě zviklala a přesvědčila; jeho upřímná starost. Dlouze jsme o všem diskutovali, až jsem se nakonec vrátila.“

Záměrně to podala tak, aby celá věc vyzněla jednoduše, jako banální rozhodování o tom, zda se vrátit či nevrátit pro dvacetník, který zapomenete v obchodě na pultě. Ve skutečnosti ale musela prožívat neskutečná muka. Minule přiznala, že mimo zdi kláštera strávila víc než deset měsíců. Dokázala jsem si živě představit, jak celou tu dlouhou dobu trpěla; bolestným přemýšlenímco se to vlastně stalo, jaký je její díl viny, proč musela ta dívka zemřít – a pořád dokola si kladla stovky obvyklých otázek a pořád dokola odmítala stovky obvyklých odpovědí. „Tohle byl váš klášter?“ zeptala jsem se.

„Ano. Strávila jsem tu svůj život.

Stále nosím v hlavě spoustu otázek a stále doufám, že na ně naleznu odpověď“.

„Určitě se jednou objeví,“

nadhodila jsem a doufala, že mou poznámku nebude považovat jen za prázdnou frázi. Bylo to něco, v co jsem nepřestávala věřit.

„Některé z nich už se objevily,“

pronesla tiše, oči zahleděné kamsi do dáli. Jiné nepřijdou nikdy.“

Vzpomněla jsem si na malého chlapce, který dnes ráno zemřel.

„Vyprávějte mi prosím o Harrym.“

„Vždycky to byl můj oblíbenec.

Měli jsme k sobě blízko. Rád se mnou trávil chvíle volna stejně jako já s ním.

Povídali jsme si. Dokonce i po jeho svatbě s Dottie jsme udržovali těsné kontakty a vždycky si k sobě našli cestu. Byl ve službě –jak on říkával, ‚v práci‘ – přes dvacet let, i když i on si prožil svou krizi. Tolik se podobala té mé, že jsem to pokládala za vyšší znamení.

Tentokrát se ale nejednalo o mladou vyplašenou jeptišku; byli to tvrdí houževnatí chlapi, příslušníci elitního policejního sboru, kdo se nechal uplácet. On to věděl a také viděl na vlastní oči. Stěžoval si mi, že už v takovém prostředí dál pracovat nemůže.“

„Co se vlastně stalo?“ zajímalo mě.

„Falšování úředních hlášení.

Drobné krádeže. Vydírání malých živnostníků. Byla to dobře organizovaná skupina uvnitř okrsku.

A on to nedokázal a ani nechtěl přehlížet a hluboce se za ně styděl.

Říkal, že nemůže být členem instituce, jejímž základním posláním by mělo být chránit pořádek a spravedlnost a vystupovat jako vzor morálky, a místo toho je skrznaskrz zkorumpovaná a prolezlá špinavými penězi.“

Opravdu, celý příběh se nápadně shodoval s problémy, které před lety musela řešit ona sama. „Jak se zachoval?“

„Stejně jako já. Vzal, co měl, a odnesl to někomu, komu důvěřoval.

Ti muži byli pohnáni před soud, usvědčeni a potrestáni, a Harry u policie zůstal.“

„Provalilo se to na něj? Chci říct, jestli se o něm nezačalo veřejně mluvit jako o donašeči.“

„Snažili se udržet všechno v tajnosti, ale víte, jak to chodí.

Tamtamy a šeptanda pracují všude.

Kolegové se na něho dívali skrz prsty, nejspíš něco věděli. Stranili se ho. Nakonec byl přeložen do jiného okrsku.“

„Sestro Benedicto, než Harry zemřel, nezmínil se někdy o něčem, co by mohlo – ať už přímo nebo nepřímo – vést až k vraždě?“

„Vy myslíte, že Harryho někdo zabil, protože něco důležitého věděl?“

„Já nevím. Když se ale nebál odhalit a zveřejnit korupci kolegů, možná na něco narazil i později.“

„Možná. Proč ne?“ uvažovala stará jeptiška a zamyšleně si promnula rukou bradu. „Tenkrát mě to nenapadlo, ale když o tom uvažuju teď, musím přiznat, že to určitě možné je.“

„Policista, kterého jsem znala já, byl zastřelen na parkovišti –“

„Na parkovišti?“ přerušila mě.

„Ano.“

„Harryho také zastřelili na parkovišti.“ ,Já vím. Tohle se stalo asi před třemi týdny. A já pořád nemůžu najít žádný uspokojivý důvod, proč musel zemřít. Z vraždy byl obviněn jeden z jeho přátel, ale to se mi nezdá. Proč by to dělal?

Když jsem tu byla naposled, ptala jsem se vás, jestli vám něco připomíná jméno oběti, Scotty McVeigh, a vy jste mi řekla, že ne.“

„Ne. Nikdy jsem ho neslyšela.“

„Tu noc, kdy se to stalo, byl na parkovišti se svým přítelem.

Jmenuje se Jack Brooks.“ Napjatě jsem čekala.

„Na něho jste se mě také ptala.

Harry mi vyprávěl o – mám dojem, že o něm Harry mluvil.“

„Nevzpomněla byste si ještě na něco?“

„To se ale vůbec k tomu uplácení nevztahuje,“ upozornila mě předem.

„Jednou se prostě zmínil o mladém kolegovi z okrsku. To je vše. Často mluvil o lidech, s nimiž pracoval, a já zas o pacientech a jeptiškách.

Byli jsme takový dvě starý drbny.“

Usmála jsem se. „Ale to nebyly jen drby. Svěřoval se vám i s tím, co ho trápilo.“

„Ano, vždycky za mnou přišel.“

„Proto jste nabyla dojmu, že na něco před svou smrtí narazil?“

„Něco se dělo, o tom není pochyb.

Někdo ho požádal o radu, někdo, s kým se před mnoha lety znal.“

Přijely jsme na křižovatku. Otočila jsem a vydaly jsme se nazpátek.

„Co to bylo za radu?“

„Týkalo se to drog. Prodávali drogy.“

„Kdo?“ vyhrkla jsem.

„Přece ti policajti. Ochránci společnosti. Sami se stali zločinci.“

„Ale Harry o tom jen slyšel. Sám to neviděl, ne?“

„Ne. To mu prozradil právě ten muž a chtěl poradit, jak se má zachovat.“

„Co mu doporučil?“

„Aby udělal to, co on. Jít za někým, koho zná a může se na něho spolehnout. Harry mu navíc slíbil, že se za něj postaví.“

„Kdy se tohle odehrálo, sestro Benedicto? Bylo to těsně před vraždou?“

„Ale ne. Stalo se to daleko dřív, týdny, měsíce před.

Proto jsem o tom nikdy nepřemýšlela jako o případu.

Byl to prostě jeden z mnoha známých, co se za Harrym zastavil.“

Letmo jsem na ni pohlédla. Obrátila ke mně tvář plnou úzkosti. „Zmínil se o tom jen jednou?“ zeptala jsem se.

„Možná víckrát. Možná něco naznačil i podruhé.“

Znělo to daleko živěji, cítila jsem, že ji to zaujalo, její mysl se probudila a přijala novou výzvu.

„Zkuste si vzpomenout na jméno toho muže,“ požádala jsem ji tiše a věřila, že v jejím stále dokonale fungujícím mozku musí někde být ta důležitá informace bezpečně uložena, jen ji najít, oprášit a zvednout.

„Irské,“ nakrabatila čelo v usilovném zamyšlení. „Typické irské jméno.“

„McMahon,“ nadhodila jsem. Jerry McMahon.“

„Ne, ne. Nic takového jako Jerry.

Prostě irské křestní jméno, často používané.“

Křestní jméno. Scotty, Ray, Jack, Jerry. Jaká jsou vlastně irská jména? Když mě to napadlo, okamžitě jsem věděla, že dál hledat nemusím. „Gavin,“ prohlásila jsem téměř triumfálně. „Gavin Moore.“

„Gavin. To je ono.“ Sestra Benedicta přikývla. „Ten mladík se jmenoval Gavin.“

·

22

„Jen mu prosím vzkažte, aby zavolal Chris,“ požádala jsem muže, mimochodem velice ochotného muže, který zvedl Jackův telefon. Zavěsila jsem a dala se do zalévání hnědých čtverečků půdy, pod jejichž povrchem se stále skrývaly zárodky mé zamýšlené velkolepé úrody zeleniny. Pak jsem vzala do ruky čistý bílý list papíru a posadila se k jídelnímu stolu, na němž se povalovaly různé poznámky narychlo načmárané na útržcích papíru rozličných velikostí i tvarů.

Jack nahlédl do minulosti všech tří policistů, kteří zemřeli ze záhadných, dosud neobjasněných důvodů, a nenarazil na jediné místo, kde by se jejich životy vzájemně překrývaly nebo se křížily se Scottym. Naproti tomu sestra Benedicta tvrdí, že Harry Gavina Moorea určitě znal z dřívějška.

Někde se prostě jejich životní dráhy musely sejít, seznámili se a Moore postupně začal Donnera respektovat jako zodpovědného čestného chlapa, kterému může stoprocentně důvěřovat. Proto se také obrátil na něho, když se dověděl něco, s čím si sám nedokázal poradit. Náš úkol je teď jasný – musíme se nějak dobrat bodu, kde se osudy těchto dvou mužů protly.

Jack se ozval až před šestou. „Ahoj.

Právě jsem dostal tvůj vzkaz.“

„Odpoledne jsem se zastavila za sestrou Benedictou.

Harry Donner se znal s Gavinem Moorem.“

„To myslíš vážně?“

„Smrtelně. Moore se s Donnerem sešel několik týdnů nebo měsíců před tím, než Donnera zavraždili.

Něco ho trápilo. Jednalo se o policajty, co prodávali drogy.“

„Ježíši!“

Nehnula jsem ani brvou. „Musíme teď co nejdřív zjistit, jak se ti dva seznámili. Možná do toho nějak zapadal i Scotty.“

Postupně jsem ho zahrnula spoustou dalších detailů, které mi ochotně naservírovala sestra Benedicta.

„Problém je v tom, že já se k osobním spisům Donnera ani Moorea nedostanu. Dneska patří mezi dokumenty s nejvyšším stupněm utajení. A pokud nemáš na personálním pokrevního bratra nebo přítele, jemuž jsi zachránil život – a to já nemám – šance, že se k nim dostaneš, je stejná, jako že večer přijdeš do ložnice a v tvé posteli se bude protahovat – promiň mi to, miláčkuroztoužená Sharon Stoneová. Šéfové, to je jiný kafe, ale já je neznám. A tohle není věc, kterou si jen tak stáhneš z počítače.“

„Protože s touhle dámou se osobně neznám a ty bohudík taky ne,“

významně jsem si odkašlala, „zkusím promluvit s Sharon Mooreovou. Kdo ví, třeba zaloví v paměti a na něco si vzpomene.

Kdybychom tak věděli, kde se Donner s Moorem mohli setkat.

Možná by pak nebylo těžké zasadit do vzniklého obrázku i Scottyho.“

„Nerad bych ukládal tvou teorii k ledu, Chris, ale zatím všechno nasvědčuje tomu, že jeden z těch mladíků, co je minulý pátek zadrželi, je opravdu členem gangu, který zavraždil Moorea. Uvedl jména a prozradil některé detaily, které může znát jen člověk, co v tom měl prsty.“

„Chceš mi snad naznačit, že veškerá moje práce je na draka?“

„Vůbec ne. Zajímá mě spojení mezi Moorem a Donnerem. Myslím, že nás to může někam dovést. Kéž bych tak věděl, co v tom vězí. Obuju se do toho a to by v tom byl čert, abych na něco nepřišel. Nezmínila se o nějakém datu?“

„Přesně určitě ne. Donner jí jenom řekl, že už je to dávno.“

„To nechápu. Musím se přiznat, že mě ani ve snu nenapadlo, že by nějaká jeptiška mohla s něčím důležitým přijít.“

„Jeptišky vždycky přinášejí něco důležitého,“ pronesla jsem líbezně.

„Opět jsi mě dostala.“

Vrátila jsem se do jídelny a znovu se zahloubala do poznámek, které jsem stačila projít, než zavolal.

Náhody, věci, které se přihodí bez logického vysvětlení, bez rozumného, přijatelného důvodu.

Dva ze zavražděných policistů nalezli smrt na parkovišti. Moore se několik týdnů nebo měsíců před tím, než byl Donner zavražděn, svému příteli svěřil s tím, že odhalil skupinu policistů, obchodujících s drogami. Napadlo mě, že jsem se vlastně nikdy nedověděla přesnou dobu, kdy zemřeli. V mých poznámkách stálo pro oba „před třemi lety“, ale nic víc. Žádné konkrétní datum ani pro jednoho z nich. Tu noc, co se chtěl McMahon se mnou sejít u Lincolnova centra, byl vrah Gavina Moorea náhle zatčen. A to byla nejpodivnější náhoda. Stejně jako zmizení pistole pana Jooa v pondělí po oslavách Dne svatého Patrika.

Předpokládejme, že všechny oběti nosily černé boty, to bala Jackova slova. Možná, že pistole ráže .44

jsou ony černé boty. Možná, že všechny náhody se odehrály přesně tak, jak se nám jeví. Mnohokrát ve svém životě jsem se čirou náhodou rozhlédla kolem sebe a spatřila člověka, jehož jsem léta neviděla, a nikdy jsem tomu setkání nepřičítala žádný zlověstný význam. Ale tady jsem před sebou měla vraždu, několik vražd. Každá z těch zvláštních náhod způsobila neštěstí, a proto se zdráhám je za náhodu považovat. Snad si Sharon Mooreová vybaví setkání svého muže a Harryho Donnera. Zítra.

·

Sharon Mooreová otevřela dveře jen několik okamžiků po mém zazvonění. Pozvala mě dál, ale hned se omlouvala za nepořádek v domě.

Uprostřed obýváku ležel na podlaze vysavač a veškerý nábytek byl odsunutý od zdí, takže v místnosti to spíš vypadalo, že se tam – nebo také odtud – zrovna někdo stěhuje.

„Tímhle se vždycky nejvíc uklidním a přijdu na jiné myšlenky, kdykoli mám nějaký splín,“ vysvětlovala.

„Když mi minulý pátek volali a oznámili mi, že zatkli Gavinovy vrahy, vytáhla jsem pikslu lyzolu a saponáty a vrhla se na úklid.“

„Omlouvám se. Chtěla jsem se u vás zastavit už začátkem týdne, ale nějak jsem se sem nedostala.

Napadlo mě, že to ve vás jistě probudí všechny ty staré vzpomínky.“

„Stalo se. Prosím vás, posaďte se.

Jsem akorát tak zralá na přestávku a kuchyně už je hotová. Mezi námi, musím přiznat, že tak čistá už dlouho nebyla.“

Měla pravdu. Okenní tabulky vypadaly, že jsou vyrobeny z čirého křišťálu, a sluneční paprsky, které skrz ně zalévaly celou místnost příjemným světlem, proměnily nablýskané kohoutky a dřez v kusy ryzího stříbra.

„Slyšela jsem, že ten Hansen si prý něco začal s McVeighovou ženou,“

pohlédla na mne Sharon Mooreová zkoumavým pohledem.

„Kde jste to slyšela?“

„Ženský v krámě si o tom povídaly.“ Otřela houbou stůl.

„Pekla jsem. Chcete ochutnat kousek jablečného koláče?“

„Ráda.“

„Teda jestli tady po dětech něco zůstalo. Ale jo, je toho dost.

Udělám kávu.“ Nasypala do filtru překapávače trochu kávy, jen tak od oka, bez nějakého odměřování; neklamný důkaz každodenní rutiny.

Neuběhla ani minuta a z konvice se začalo ozývat známé bublání. „Vy jste ale nepřišla proto, abyste mi pochválila buchtu, že ne?“

„Paní Mooreová –“

„Sharon.“

„Já jsem Chris.“

„Vzpomínám si.“

„Tušila jsem, že se budete cítit tak –prostě tak, jak se cítíte. Ale včera se něco stalo. Na něco jsem přišla.

Potřebuju si o tom s vámi promluvit.“ Nejistě jsem se odmlčela.

„Nevím, jak bych vám ještě mohla pomoct. Řekla jsem vám, jak podle mého názoru Gavin zemřel. A vypadá to, že jsem měla pravdu.“

„Sharon, nějaký čas před svou smrtí mluvil Gavin s Harrym Donnerem.“

„To je ten další policista, co ho zastřelili?“

„Přesně tak.“

Pokrčila rameny. „Nikdy se mi s tím nesvěřil. Ani s tím, že by se znali.“

„Nevzpomenete si, kdo z nich zemřel dřív?“ ,Jistě že ano. Donner.

Stalo se to na jaře. A Gavina zastřelili v září. Děti zrovna začaly chodit znovu do školy.“

To dávalo smysl. Jestliže Moore potřeboval od svého zkušenějšího kolegy radu a povzbuzení, bylo velice pravděpodobné, že pokud bude Donner odstraněn, on sám nic na vlastní pěst nepodnikne. A navíc si tu vraždu se svou návštěvou u něho nejspíš vůbec nespojí. Ale z toho, co jsem se dosud dověděla o Donnerovi, bych se vsadila, že pokud by byl první zavražděn Moore, Donner by se vším, co mu jeho mladší kolega prozradil, okamžitě vyrukoval na veřejnost.

„Vypadáte, jako byste o něčem usilovně přemýšlela,“ vytrhla mě z mých úvah.

„Nevěděla jsem, že je to na mně tak vidět. Promiňte.“

„Je to důležité? To, kdo byl zavražděn první?“

„Ještě nevím.“

Nalila dva plné hrnečky kávy a ukrojila pár kousků voňavého koláče. „Gavina zastřelila parta opilých pankáčů, kteří zrovna v tu chvíli neměli nic lepšího na práci.

Jak by mohlo existovat nějaké pojítko mezi tím a smrtí Harryho Donnera?“

„To zatím nevím. Jen se pokouším poskládat fakta do správného pořadí.“ Usrkla jsem horké kávy.

„Když byl zavražděn Donner, komentoval to nějak váš muž?

Třeba, že ho znal nebo o něm slyšel.“

„Jak už jsem řekla. O tom muži u nás nepadlo ani slovo. Pokud se znali, vzal si to tajemství s sebou do hrobu.“

„Vím, že to, co po vás chci, není snadné, ale zkuste se přenést zpátky do léta před Gavinovou smrtí.

Změnil se nějak? Byl nervózní, vystrašený, neměl pocit, že ho stále někdo sleduje?“

Bez váhání vyhrkla: „Jo.“ Tak rychle, až mě to překvapilo. „Měla jsem za to, že je to jen chvilková přepracovanost. Blížila se tehdy dovolená a on se těšil jak malý kluk. Pořád opakoval: ‚Vypadneme z toho zatracenýho New Yorku.

Někam hodně daleko, pryč odtud.’Jeli jsme na západ. Všichni.

Stálo to dost peněz, ale on na tom trval. Ale teď, když na to vzpomínám a slyším, na co se ptáte, musím přiznat, že mě to zaráží. Jako by to ani nebyl on. Nesedělo to na něj. Vždycky si dvakrát rozmyslel, za co a kolik peněz utratit. Myslíte, že se něčeho začal bát poté, co Donnera zastřelili?“

„S jistotou to vyloučit nemůžeme,“

odpověděla jsem opatrně.

„Jak víte, že Gavin s Donnerem mluvil?“

„Donner se svěřil jistému člověku.“

Změřila mě přísným pohledem.

„Chcete tvrdit, že jste našla někoho, kdo se vyhnul policejnímu vyšetřování?“

„Myslím, že ano. Ale nezapomeňte, po vraždě Harryho Donnera nikoho ani nenapadlo, že by mezi ním a Gavinem mohlo nějaké spojení existovat. Takže ho nikdo ani nehledal.“

„Máte pravdu. Chápu to.“

„Ten koláč je vynikající.“

„Gavinovi jsem často vařila.“

Položila vidličku na talířek a otočila hlavu. „On byl totiž ten nejskvělejší chlap, co kdy chodil po téhle zemi. Žil a dýchal jen pro svou rodinu a práci. Věděla jsem, co dělá, ale neptala jsem se ho na to a ani on se mi moc nesvěřoval; nechtěl, abych si o něho dělala starosti. Ale sama si jistě domyslíte, že jsem se o něho stejně bála. Většinu problémů řešil sám v sobě. Tak to chtěl. Já zůstala doma s dětmi a starala se o dům. Taky jsem vypomáhala v kostele. Jakmile se vrátil z práce domů, děti na něj naskákaly, věšely se mu kolem krku a on – on zářil jak sluníčko a užíval si každou vteřinu, kterou s nimi strávil. Nechápu, jak se chlap jako on mohl stát policajtem. Měl být spíš učitelem v mateřské školce.“

Po tvářích jí stékaly slzy jako hrachy. „Taková nevinná duše.

Každému důvěřoval.“ Otřela si oči.

„Ale přece musel být tvrdý, Sharon,“ opatrně jsem namítla. „Při té práci, kterou dělal…“

„Nosil zbraň. To byla jeho tvrdost.

Nikdy nevěřil, že by se mu mohlo něco stát. Řeknu vám, že bych dala všechno na světě, kdyby se mi vrátil. Ale dalšího takového jako on už do konce svého života nechci.“

·

23

Sešla jsem se s Jackem na oběd, což nebylo příliš časté potěšení.

Měl v kapse jeden ze svých oblíbených několikrát přeložených listů papíru, a jakmile jsme si objednali jídlo, vytáhl ho ven, rozložil před sebou na stole a snažil se uhladit neposlušné, zvedající se okraje.

„Já prostě pořád nemůžu ty dva, Donnera a Moorea, nijak spojit dohromady, Chris. Kolik jen jsem absolvoval telefonátů a rozhovorů s lidmi, co znali jednoho nebo druhého. A výsledek? Vychází mi z toho jediné: nikdy spolu nepracovali. Je skoro nemožné dopátrat se, jestli se někdy nevyskytli ve stejnou dobu třeba ve stejné soudní síni a neprohodili spolu pár slov. Mohlo se to stát, to jo. Ale nechce se mi věřit, že něco takového by Moorea přimělo, aby Donnera vyhledal a požádal ho o radu, pokud narazil na problém, o němž se zmiňovala sestra Benedicta.“

„To sejí nezdálo, Jacku.“

„Já vím. Něco mě napadlo a myslím si, že by nás to mohlo postrčit dopředu.“

„Opravdu jsi na něco přišel?“ za jásala jsem a index dobré nálady okamžitě poskočil minimálně o pět kladných bodů výš.

„Chlapi jako Donner, skuteční profíci a špičky ve svým oboru, často přijímají nabídky přednášet na kurzech kriminalistického vyšetřování. Při školení předávají zkušenosti mladým adeptům svého řemesla a představ si, já objevil člověka, který s jistotou tvrdí, že i Donner si po dlouhá léta takto přivydělával. Jeho specializací byly drogy a Gavin Moore pracoval ve speciální protidrogové jednotce.“

„Jak to probíhá?“

„Pár hodin čtyři večery v týdnu na akademii. Funguje to tak, že detektiv dostane jednoho dne mailem krátký vzkaz a v něm stojí, že tento týden nastupuje.“

„A není žádnou výjimkou, že po kurzu se sejdou posluchači a instruktoři na pivě u jednoho stolu.“

„Při téhle práci není žádnou výjimkou dát si pivo po čemkoli.“

„Jasně. A vůbec vám to nezávidím.

Naopak! Ze srdce vám to přeju.“

Usmála jsem se. „Mne teď ale zajímá Scotty. Mohlo se stát, že by navštěvoval stejné kurzy?“

„V žádném případě, Chris. Scotty nikdy nesvlékl uniformu a ty kurzy se pořádají pouze pro detektivy.

A i když borci jako Donner občas učí i naprostý zelenáče, můžu ti odpřísáhnout, že Scotty ho určitě neznal.

Prošli jsme akademií spolu a jako nováčci jsme pořád něco řešili. Ale o Donnerovi nikdy nepadlo ani slovo.“

„Takže jsme tam, kde jsme byli –Scottyho smrt s těmi ostatními vraždami prostě nesouvisí.“

„Chris, Gavina Moorea zavraždila v parku parta chuligánů. Není tu absolutně nic, co by aspoň vzdáleně naznačovalo, že jeho smrt byla plánovaná součást něčeho jiného.“

„Jacku, kdo v pátek večer ty podezřelé zatýkal?“

„Nemám zdání. Záleží na tom?“

„Můžeš to zjistit?“

„Jistě.“ Udělal si krátkou poznámku. „Něco se peče a já o tom nevím?“

„Ale ne. Jen se snažím prověřovat všechny možnosti, tedy i náhodu.“

„Dobře.“ Znovu si cosi zapsal na přeložený list papíru.

„Mluvila jsem o tom případu s Josephou, když u mě spala, a těsně před tím, než odjela, mi naznačila něco, čemu jsem v té chvíli ani nevěnovala pozornost. Nabádala mě, ať si více všímám Jean. Ona nás totiž opustila to odpoledne na svatého Patrika, aby odvezla děti k matce. Asi bych se jí měla zeptat, co se během té doby stalo.“

„Ještě ses se mnou ani nepodělila o zážitky z rozhovoru o tom dopise.“

Nepodělila, protože jsem na to vůbec neměla náladu. Naopak, nejraději bych celou tu věc navždy vymazala z paměti. „Přiznala se, ale tvrdila, že se to stalo jen jednou. A to je všechno. Možná byla jen trochu sdílnější a konkrétnější než Ray.“

„To se stalo v době, kdy ještě žil s Betsy?“

„Jo.“

„Do hajzlu.“

„Přesně tak.“

„Jak se to sakra mohli na vnitřním domáknout? Myslíš, že Betsy o tom věděla?“

„Jestli nad tím jen trochu přemýšlela, musela si dát dvě a dvě dohromady.“ Vylíčila jsem mu, jak k tomu došlo. „Určitě se z toho výletu vrátil minimálně o půl hodiny později než za normálních okolností.“

„Půl hodiny,“ opakoval zamyšleně.

„Jak málo času stačí, aby člověk udělal takovou pitomost.“

„Víš co? Měla bych se za ní zastavit. Ona je totiž jediná, se kterou jsme zatím vůbec nepočítali.“

Betsy Hansenová bydlela v Brooklynu v domě, který sdílela se svým mužem až do doby krátce po Vánocích.

Ozdobné písmeno H na vchodových dveřích malovala sama a kolem domu si mohl každý všimnout dalších doteků jejích talentovaných rukou. Od našeho posledního setkání uplynulo už několik měsíců, ale poznala mě okamžitě a hned mě zvala dál. Připadalo mi, že ví o mém pátrání ve věci Scottyho vraždy a dokonce jako by byla překvapená, že jsem k ní nezašla dřív.

„Myslela jsem, že když žijeme s Rayem odděleně, nepatřím do okruhu podezřelých.“

„To není o tom, kdo s kým žije.

Chci si prostě promluvit s lidmi, kteří možná vědí něco, co by mi mohlo pomoct.“

„Pokoušíš se ho z toho vysekat?“

Byla to okouzlující mladá žena s jemnými přirozeně plavými vlasy a neuvěřitelně zářivě modrýma očima, které dnes – aspoň se mi to zdálo – postrádaly svůj podmanivý erotický pohled.

„Já se chci jen dovědět, kdo zabil Scottyho. A proč.

Přiznávám, že silně pochybuju o tom, jestli v tom má Ray prsty, a taky nevím, proč by to dělal.“

„Cítím tady uvnitř strašnou bolest, Chris,“ svěřila se mi. „A zároveň vztek. Co jsem komu sakra udělala, že jsem si zasloužila takový zacházení? Přesto s tebou ale souhlasím. Ray by určitě jednoho ze svých nejlepších kamarádů nezabil.“

„Taky si myslím.“

„Co je to zač? Myslím ta holka, co s ní teď žije. Slyšela jsem, že ji sbalil někde v baru.“

Tohle opravdu nebyl směr, kterým by se naše konverzace měla ubírat.

Ale jak z toho ven a neurazit? „Víš, myslím, že spolu nežijí.“ Očividně očekávala naprosto jinou odpověď.

„Potkala ses s ní?“

„Ano.“ Poznala jsem, že budu muset být sdílnější. „Je svobodná, pochází z Německa. Pracuje pro nějakou návrhářskou firmu nebo co.“

„Chraplavý hlas a děsně sexy, odhadovala bych.“

Trefila to nachlup. „Je opravdu moc hezká,“ zmírnila jsem přímočarost jejích slov. „A docela milá a příjemná. Moc mě mrzí, že jste se rozešli, Betsy. Hodili jste se k sobě.“

„Taky si myslím.“ Nervózně si pohrávala se šňůrkou korálů. „Ale Ray má toulavý boty.“ Elegantním pohybem si shrnula vlasy dozadu.

„Jedna ženská mu nestačila.“

„Koho tím myslíš?“

Sešpulila rty a hned je uvolnila. Oči sejí zaleskly slzami. Ta rána byla stále čerstvá a velice bolestivá.

„Jean McVeighovou, například.“

„Aha.“

„Ne že bych tvrdila, že mezi nimi existuje nějaký vztah.

Já jen nemůžu Jean odpustit. Měla svýho muže, fakt dobrýho chlapa.

Tak na co potřebovala toho mýho?“

„Stalo se něco?“

„Vždycky se doslova hltali očima, jako by ze sebe chtěli na místě strhat šaty. A tak to taky nakonec udělali.“ Naprázdno polkla, rty se jí třásly. „Nic to nebylo, jen čistý sex.

Měli příležitost a prostředky, motiv nepotřebovali.“

„Je mi to líto, Betsy.“

„Stalo se to na jednom večírku loni v létě. Vlastně na Svátek práce,“

opravila se vzápětí.

„Cože?!“

„Prostě na takové párty. Jeden z Rayových kolegů odcházel do důchodu a manželka pro něho uspořádala v domě na Long Islandu obrovskou oslavu.“

Nechtěla jsem jí působit ještě větší bolest, ale nemohla jsem to šokující zjištění jen tak přejít. „Jak víš, že k něčemu došlo?“

„Vydala jsem se ho hledat. Už se připozdívalo a bylo na čase odejít.

Venku jsem ho nikde neviděla, a tak jsem vešla do domu. Vzpomínám si, že tam bylo docela chladno, v domě měli klimatizaci. Několik lidí se bavilo v kuchyni a pár mužů o čemsi horlivě diskutovalo v obýváku, ale Ray nikde. Napadlo mě, že šel možná nahoru na záchod.

Vyběhla jsem asi do poloviny schodů a zavolala na něho. Všechny dveře byly zavřené, kromě těch od záchodu, ale já uslyšela ženský hlas, víš, spíš jen takový zvuk, a pak se ozval Ray, že už jde. Vtom se u jedné z ložnic otevřely dveře.

Vyšel z nich muž, kterého jsem nikdy předtím neviděla, a začal sestupovat po schodech dolů.

Abych mu nepřekážela, sešla jsem také do přízemí a minutku nato se tam objevil i Ray.“

„S Jean?“

„Sám. Když jsme se pak vrátili na zahradu, narazili jsme na Scottyho.

Ptal se nás, jestli jsme nepotkali Jean, a Ray tvrdil, že je na záchodě.“

Což samozřejmě nebyla pravda, tedy aspoň ne v poschodí.

„Neobjevil se na té párty taky Jerry McMahon?“

„Ten chlápek, co právě našli jeho mrtvolu?“

„Jo.“

„Klidně tam mohl být. Ten policista, co odcházel do důchodu, totiž pozval spoustu kolegů a známých z různých okrsků. S

některými pracoval až do teďka, s jinými už před mnoha lety.“

„Betsy, to bylo jedinkrát, co spolu Ray a Jean mohli něco mít?“

Zavrtěla smutně hlavou. „To bylo poprvé, co jsem je sama viděla. Ale jsem si jista, že ještě nejméně jednou se sešli.“

„Kdy to bylo?“

„Loni v listopadu.“ Zhluboka se nadechla. „Tenkrát nám na poslední chvíli vypadlo děvče na hlídání a my už jsme měli koupené lístky, že si někam večer vyrazíme.

Nikoho se nám nepodařilo sehnat, a tak jsem zavolala Jean. Myslela jsem, že to proběhne v pohodě.

Prostě jen přijede k nám, a až se vrátíme, zase odjede. A to bude všechno. Ona ale přemluvila Scottyho, aby ji k nám dovezl, a tak ji zase Ray musel hodit zpátky.

Jestli tě to zajímá, můžu ti přesně říct, jak dlouho mu to trvalo.“

Nechtěla jsem to vědět. Trpěla tolik, až jsem litovala, že v kabelce nenosím nějaké prášky na uklidnění, abych jí je mohla nabídnout.

„Opravdu mě to moc mrzí,“

opakovala jsem zbytečně prázdnou frázi, která nemohla zmírnit bolest a žal nešťastné Betsy.

„Ty si opravdu myslíš, že Ray zabil Scottyho kvůli Jean?“ Hořce se usmála. „Copak se ještě najde muž, který by to udělal?“

„Tomu nevěřím, ale mrzí mě, že se to stalo.“ ,Je to strašný hlavně kvůli dětem. Kamarádi ve škole si na ně budou ukazovat prstem a posmívat se, že jejich tátu zatkla policie.

Kdybych je tak mohla odtud odvézt pryč, než to všechno přejde.“

Natáhla ruku před sebe a sebrala ze stolku přeložené noviny. Rozevřela je na titulní straně, které vévodil Ray Hansen v uniformě, jakoby podmračený, bez náznaku úsměvu; prostě klasická fotka z osobního průkazu, na níž se každý tváří nepřirozeně a vypadá unaveně a nejméně o pět let starší. „Musím ty noviny vyhodit dřív, než se vrátí domů.“ Znovu je zavřela a otec jejích dětí nám zmizel z očí; to gesto v sobě mělo zvláštní smutnou symboliku.

„Betsy, mluvila jsi někdy s Rayem o tom, co vlastně mezi nimi bylo?“

Zavrtěla hlavou. „Mám-li být upřímná, nic jsem na vlastní oči neviděla. Slyšela jsem hlas za zavřenými dveřmi. Slyšela jsem Raye lhát o tom, že Jean byla na záchodě. Změřila jsem si, jak dlouho mu trvalo odvézt ji domů, když nám tehdy hlídala děti. Možná jsem to tenkrát neměla nechat jen tak vyšumět, ale chyběla mi síla něco řešit. Věřila jsem, že se to urovná samo. Pořád jsem si namlouvala, že když budu jen trochu trpělivá, nakonec se ke mně vrátí a všechno bude jako dřív. Místo toho se mi ale čím dál víc vzdaloval. A po Vánocích odešel.“ Při poslední větě se jí sevřelo hrdlo a hlas vypověděl službu.

O moc déle už jsem se nezdržela.

Zeptala jsem se ještě, jestli Ray často mluvil o své práci, ale řekla, že ne.

Před odchodem mi ještě ukázala výzdobu na Den svatého Patrika, kterou vyráběly děti ve škole.

Očividně by ji raději obdivovala s Rayem, ale mně nevadilo ho na chvíli zastoupit. Zajímala se, jak nám to s Jackem klape, a když jsem přiznala, že prožívám ty nejšťastnější dny v životě, položila mi ruku na rameno a se slzami v očích prohlásila: „Vždycky vám to spolu moc slušelo a věděla jsem, že budete skvělý pár.“ Pak stočila řeč na práci, že prý sehnala místo na plný úvazek, což jsem jí bez váhání schválila. U dveří mě objala. Proč jen jsem se tady nezastavila už dřív?

·

Ulice, kde bydlela Jean McVeighová, byla jak vymetená, všude pusto a prázdno, kromě několika málo aut, která ovšem nejspíš patřila majitelům domů, před nimiž byla zaparkována.

Novináři už pravděpodobně obléhání jejího domu vzdali, když zjistili, že Jean se jimi tyranizovat rozhodně nenechá a nehodlá odpovídat na jejich stupidní, bezcitné otázky.

Zabočila jsem na prázdnou příjezdovou cestu a vystoupila z auta. Přes trávník sousedního domu ke mně přišel malý chlapec.

„Koho hledáte?“ zeptal se, pusu ulepenou od velkého lízátka, které držel v ruce.

„Paní McVeighovou.“

„Tak to jste tu správně.“

Usmála jsem se na něho. „Děkuju.“

Došla jsem ke dveřím a zazvonila.

V domě bylo ticho. Nepokoušela jsem se zavolat předem, protože jsem předpokládala, že od jisté doby Jean telefony nezvedá. Zkusila jsem to znovu, ale marně. Obešla jsem dům dozadu, malý hošík se mi vytrvale držel v patách.

„Vy jste od televize?“ zajímal se.

„Ne. Jsem kamarádka paní McVeighové.“

„Ach jo.“ Vypadal zklamaně. Koho by taky zajímala nějaká kamarádka, když se tady rýsovala šance, že se ve zprávách o šesté objeví na obrazovce váš čokoládový obličej.

Zadní dveře byly také zamčené a ani dvojí zazvonění situaci nijak nezměnilo.

„Šla ven,“ pokýval vážně hlavou můj malý společník.

Nebyla jsem si jistá, zdali jeho prohlášení je pouhým výsledkem logické úvahy a nebo pramení z toho, že zahlédl Jean vycházet z domu.

„Viděl jsi ji?“

Pokrčil rameny.

Vrátila jsem se k autu a sedla si za volant. Chlapec nerozhodně přešlapoval na cestě a upřeně mě sledoval, jako by na mně, na způsobu, jak držím volant, zpozoroval cosi zvláštního. Jednou nebo dvakrát se odvážil až těsně k autu a přitiskl obličej na okno na straně spolujezdce. Na skle zůstaly čokoládové otisky.

Náhle se ozvalo rázné ostré zaklepání na protější okno mého auta. Pěkně mě polekalo. Otočila jsem se a spatřila starého shrbeného muže opírajícího se o hůl. Přísně, přímo nazlobeně na mě zíral.

„Co tady pohledáváte?“ vyjel zhurta.

„Čekám na paní McVeighovou.“

„Ona vás ale vidět nechce a my také ne! Tak co kdybyste odtud zmizela a nechala nás na pokoji?“

Tak to by stačilo, pomyslela jsem si. Jak to vypadá, odjela na víkend pryč. Nastartovala jsem a začala couvat z příjezdové cesty ven, pozorně se rozhlížejíc na obě strany. Když jsem pak na chvíli zastavila u obrubníku a otočila se na svého malého přítele, který mi nadšeně mával na rozloučenou, nasupený stařec stojící vedle něho držel hůl zdviženou vysoko nad hlavou jako pravěký lovec svou zbraň. Dával mi tak nepokrytě a zcela srozumitelně najevo, jak bude přijat každý nevítaný návštěvník.

·

24

Když jsem odjížděla od Jeanina domu, vzpomněla jsem si na otce Carol Hanrahanové. Znovu jsem tedy přibrzdila u chodníku, poradila se s mapou Brooklynu a vyrazila do té části, kde by se podle slov staré paní Kennedyové měl Domov svatého Ondřeje pro přestárlé občany nalézat. V jedné lékárně jsem si půjčila telefonní seznam a vyhledala v něm přesnou adresu.

Lékárnice mě ujistila, že je to kousek odtud a pohodlně se tam dostanu pěšky.

Přišlo mi to celkem vhod, a tak jsem zamkla auto a vykročila. Když jsem dorazila na místo, vůbec nebylo třeba kontrolovat ulici nebo číslo nade dveřmi. Celá rezidence, již z dálky naprosto nepřehlédnutelná, hrdě dominovala mezi ostatními, mnohem nižšími domy. Možnost omylu byla prakticky vyloučena – prostě typická katolická strohá instituce, letitá budova postavená z velikých zručně opracovaných kamenných kvádrů rezavě červené barvy.

Nevkusný betonový ostrůvek před vchodem, který nejspíš kdysi býval zeleným trávníkem, ale asi dalo moc práce ho udržovat, jen dokresloval odpudivost celého výjevu. Stejným dojmem působil i škaredý drátěný plot, který ponurý objekt po celém obvodu svíral; zda to bylo proto, aby se nikdo nepovolaný nedostal dovnitř, nebo aby ti, co se nacházeli za zdmi tohoto vězení, nemohli ven, o tom jsem v tu chvíli neuvažovala.

Hlavní vchodové dveře byly zamčené. Otevřely se až poté, co jsem podruhé důrazně zmáčkla tlačítko zvonku. Na prahu se objevila mladá žena, pravděpodobně pomocná sestra.

Sdělila jsem jí, že hledám Charlese Hanrahana.

„Myslím, že bude ve společenské místnosti,“ odpověděla bez váhání a opět za mnou těžké dveře zamkla.

„Jste jeho příbuzná?“

„Známá.“

Začala mi popisovat, jak se tam dostanu, ale hned jsem ji přerušila a požádala ji, jestli by mě tam nedovedla. „Už je to hodně dávno, co jsme se naposled viděli,“

vysvětlovala jsem jí. „Nejsem si jista, že bych ho poznala.“

Důkladně si mě změřila nedůvěřivýma očima, ušklíbla se, ale dál se tím naštěstí nezabývala a vyhověla mému přání. Společenská místnost se nacházela v zadním traktu budovy a byla plná mužů a žen, většinou poměrně vysokého věku. Mnozí z nich byli upoutáni na invalidní vozík, ti šťastnější se jakoby bez cíle belhali kolem a opírali se o hůl nebo posedávali na židlích s chodítky připravenými na dosah ruky. Bylo tu rozehráno několik karetních partií, pár stařenek pletlo, někdo se houpal v křesle, jiní – ať už se zaujetím, nebo znuděně – sledovali televizní program. Sestra přistoupila k muži držícímu v rukou vějíř karet a cosi mu zašeptala do ucha. Pohlédl směrem ke mně a zavrtěl hlavou.

Znovu se k němu naklonila a ještě chvíli se radili, načež muž položil karty na stůl a vstal. Byl poměrně vysoké postavy, nápadně vyhublý, vrásčitá tvář a žiletka se očividně několik dní – záměrně, nebo z pohodlnosti? – vzájemně míjely, což na první pohled budilo dojem zanedbanosti a špíny, ačkoli to nebyla pravda. Na sportovní košili bez kravaty měl oblečené sako a všechno vypadalo velice čistě a upraveně.

„Znám vás?“ zeptal se rovnou, hned jak ke mně došel.

„Ne, neznáte. Jmenuju se Christine Bennettová. Mohli bychom si někde promluvit sami, mezi čtyřma očima?“

„Vyhrál jsem snad v loterii?“

pohlédl na mne a zazubil se.

„To není o penězích. Jedná se o rodinu.“

Sestra, vědoma si své povinnosti, stále čekala v pohotovosti opodál.

„Je všechno v pořádku, Charlie?“

zeptala se.

„Jo, je, sestřičko. Jen si sednem do foyeru, kdyby vám to nevadilo.“

Usmála se, pokynula mu přátelsky rukou a nechala nás o samotě.

Odešli jsme zpět do vstupní haly a posadili se do vzdálenějšího rohu; vybrali jsme si židle naproti sobě, každý u opačné stěny. Ačkoli jsme se nacházeli v rozlehlé, jistě jedné z největších místností v budově, kromě nás tam v tu chvíli nikdo jiný nebyl.

Jakou rodinu máte na mysli?“ zeptal se.

„Vaši dceru Carol a jejího syna Scottyho.“

„Aha,“ hlesl sotva slyšitelně a zadíval se dolů na své ruce. „To už je hrozně dávno. Celý život.“

Já vím.“

„Carol zemřela, to už bude přes třicet let, a ten chlapec přišel o život nedávno, před pár týdny.“

„Ano. Znala jsem ho.“

„Jste jeho žena?“

„Ne. Můj snoubenec pracuje u policie a se Scottym bývali nejlepší přátelé.“ Pokořila jsem další milník ve svém životě; docela spontánně a bez přemýšlení jsem označila Jacka za svého snoubence.

„Proč tu tedy jste?“

„Scotty se své ženě nikdy nesvěřil s tím, že jeho skutečná matka byla vaše dcera. Určitě to chtěl udělat, ale nestihl to. A ona by ráda –alespoň kvůli dětem – poznala jeho rodinu.“

„Je to dobrá rodina,“ pokýval hlavou, jako by chtěl dodat svým slovům větší váhu. „Moje manželka byla báječná ženská. A Carol měla prostě smůlu. To se občas v životě stává.“

„Dítě se jí narodilo ještě před svatbou?“

„Nechtěl si ji vzít. Vysnil si pohádkovou budoucnost, měl velkolepé plány, jen Carol mu do nich jaksi nezapadala. Nakonec ji odbyl nějakými penězi.“ Vyslovil to tak pohrdavě, s takovým despektem, jako by mi chtěl naznačit, že to byla pouhá almužna, směšný nicotný zlomek toho, co potřebovala k výchově jejich syna.

„Víte, kdo to byl?“

„Bohužel ano. Carol mě ale donutila přísahat – oba jsme přísahali – že to navždy zůstane jen mezi námi, a já nesmím porušit svůj slib. Dosáhl toho, co chtěl, udělal báječnou kariéru. A pár let nato se oženil s jinou dívkou.“

„Co dělá teď?“ zajímalo mě.

„Velký zvíře v armádě, na uniformě nespočet zlatých prýmků, na hrudi spoustu medailí. Býval by byl na syna pyšný, ale on se nikdy nezajímal, co dělá. Prostě nic.“

„A vaše dcera?“

„Neunesla to. Vzala si život,“

pronesl stroze a mně naskočila husí kůže.

„Promiňte. To je mi líto.“

„Nedokázala se vyrovnat s tím, že ji nechal s malým klukem jen tak a vykašlal se na ně. Doris už měla v té době pokročilou rakovinu a věděli jsme, že konec na sebe nenechá dlouho čekat. A já sám jsem si nemohl vzít na triko výchovu takového malého chlapečka a přitom ještě chodit do práce. Proto jsme se rozhodli dát ho k adopci.“

„Znal jste McVeighovy?“

„Tu a tam jsem je viděl. Občas mi dokonce Scottyho ukázali. Byli to velice milí lidé.“ Připadalo mi, že se svou otevřeností spíš snažil naznačit, jaká by jeho dcera byla výborná matka, než že by nějakou chybu vyčítal McVeighovým.

„Takže jste ho mohl vídat. To je pěkné, ne? Věděl jste, že byl ženatý?“

„No jistě. Čas od času se u mne zastavil. Moc mu to v té uniformě slušelo.“

„Prozradil jste mu, kdo je jeho otec?“

Zaváhal, tvář se mu zkřivila v bolestné grimase. „Nedokázal jsem to před ním tajit,“ potvrdil nakonec mé tušení.

„Co na to McVeighovi?“

„Ti už byli tou dobou na pravdě boží. Když našeho chlapce adoptovali, byli přece jen v letech.

Nejdřív totiž dlouho věřili, že se dočkají vlastního dítěte.“

„Pane Hanrahane, dokážete si vysvětlit, proč o vás Scotty své ženě nikdy neřekl?“

Pomalu zavrtěl hlavou a rozvážně promnul strniště na bradě. „Prostě to tak chtěl. Možná se styděl,– že táta utekl od rodiny a matka spáchala sebevraždu. Má ubohá Carol, tak hodná holka to byla. A krásná. Nebylo proč se za ni stydět.“

Kdo ví, jestli se choval tak vstřícně i před třiceti lety nebo jestli sebevražda dcery nebyla pouhým důsledkem otcovy nepřiměřeně tvrdé odmítavé reakce. Dnes to však už byla otázka čistě akademická a kromě toho také nic, o co bych se měla starat. „Nechtěl byste se se Scottyho ženou sejít?

Má dvě krásné malé děti, vlastně vaše pravnoučata.“

„Vím dobře, jaký je náš příbuzenský vztah,“ poznamenal důrazně, čímž mi naznačil, že mu to myslí dobře a má stále všech pět pohromadě. „Rád je uvidím. Proč ne?“

Pochopila jsem jeho zjevný nedostatek nadšení jako důkaz toho, že kolem sebe během těch dlouhých let, kdy potají sbíral drobty informací o životě svého vnuka jen díky dobré vůli cizích lidí, vystavěl tlustou neproniknutelnou zeď.

Usmála jsem se na něho. „Než se sem vydáme, určitě se nejdřív ozvu.

Spolehněte se,“ slíbila jsem mu.

„Děkuju za návštěvu,“ zavolal za mnou, zatímco já už odcházela k velkým dřevěným dveřím a klapot mých střevíců na kamenné podlaze rezonoval na stěnách prostorné vstupní haly.

·

25

Cestou do Jackova bytu jsem vyslechla mimořádný zpravodajský vstup, že pod hladinou rybníka nedaleko od místa, kde leželo tělo zavražděného Jerryho McMahona, bylo nalezeno jeho auto. Dnes dopoledne bylo vozidlo vytaženo a prokazatelně identifikováno jako McMahonův majetek. Kromě skvrn od krve na předním sedadle byl na zadní straně sedadla lokalizován otvor po vniknutí kulky, té kulky, která minula svůj cíl. Střela byla poté ze sedadla vyjmuta; ráže 22 se shodovala s projektilem, který usmrtil Jerryho McMahona.

Jack měl přijít domů v půl sedmé a otevřel dveře od bytu zrovna ve chvíli, kdy jsem začala připravovat večeři. V ruce nesl láhev vína.

Objali jsme se ještě dřív, než ji stačil položit na stůl.

„Slyšelas o tom McMahonově autě?“

„V autě cestou domů. Jak ho našli?“

„Museli ho do toho rybníka dotlačit a nějak ho zatížit u dna. Náhodný kolemjdoucí si ho pak všiml a zavolal na 911. V poslední době bylo dost sucho a hladina vody klesla. Nic než čirá náhoda, že se našlo.“

„Podle všeho ho zastřelili v autě.“

„Vypadá to tak. Dvaadvacítka nenadělá žádný velký rámus. Viděl bych to tak, že ho nejspíš sledovali, v příhodném okamžiku vnikli k němu do vozu a přiložili mu revolver k hrudi. Nevydá to o nic hlasitější zvuk, než když pukne pár popkornů.“

Usoudila jsem, že tento druh konverzace není zrovna nejvhodnějším duševním předkrmem před romantickou večeří ve dvou. Rýže byla uvařená a na lince ležely připraveny všechny přísady a ingredience, z nichž bez většího úsilí a v poměrně krátkém čase přichystáte báječné jídlo – sama jsem se o tom přesvědčila v úterý, když jsem hostila Josephu. Pustila jsem se do smažení a Jack si mezitím odepjal pouzdro s revolverem, položil ho na stůl a začal se převlékat do pohodlnějšího domácího oblečení.

„Nechci to zakřiknout, ale zdá se, že jsem narazila na zajímavou věc.

Dnes odpoledne jsem mluvila s Betsy.“

„Poslouchám tě.“

Úzkostlivě jsem se držela pokynů od Melanie a začala jsem vyprávět o večírku na odchod do důchodu, který pořádala ve svém domě rodina jednoho policisty. Slavnostní párty se konala na Svátek práce a jak Hansenovi, tak McVeighovi se jí zúčastnili. Jack tam sice nebyl, ale kolegu, na jehož počest se celá akce organizovala, dobře znal; byl to poručík Connelly, přibližně téhož věku jako Donner. Pokračovala jsem tím, jak Betsy vzpomínala na okamžik, kdy zavolala Rayovo jméno a pak na něho chvíli čekala na schodech, a mezi tím vyšel z jedné ložnice neznámý muž.

„Byli tam všichni, Jacku: Scotty, Ray i McMahon. Nic bych za to nedala, že se tam tehdy něco stalo, někdo něco řekl nebo udělal a to zapříčinilo Scottyho smrt.“

„Po šesti měsících?“

„Třeba byl Den svatého Patrika první příležitost. Možná to, co se seběhlo na večírku, byl jen osudový začátek, prvotní impulz, který odpálil řetězovou reakci. Vím, že to zní dost zmateně a neurčitě, ale to je tím, že se ještě nedokážu soustředit na ten správný detail. Mohl bys poručíka Connellyho najít? Ráda bych se podívala například na seznam hostů.“

„Prodali dům a odstěhovali se do Irska. Chce si užívat důchodu tam. I kdybych ho nakrásně našel, silně pochybuju, že by jeho žena vezla s sebou za oceán seznam hostů, které tenkrát pozvali na rozlučkový večírek. Mimochodem, co to dneska vůbec vaříš?“

„Smaženou masovou směs se zeleninou podle nikdy neselhávajícího receptu špičkové kuchařky Melanie Grossové.“

„Hovězí,“ podotkl znalecky. „To je ale ženská!“

Přihodila jsem na pánev poslední dvě přísady, vše jsem lehce pokapala sójovou omáčkou a nakonec přilila trochu suchého sherry. „Už to bude. Vydrž.“

Nakoukla jsem do hrnce s rýží a trochu ji nakypřila. Cítila jsem, co víc, byla jsem si jistá, že si před Jackem ostudu neuříznu, ale naopak, že se blíží úspěch, o němž se mi před několika málo měsíci ani nesnilo.

„Voní to fantasticky, miláčku,“

pochvaloval si Jack, jako by četl mé myšlenky.

„Co bych si počala bez Mel?“

„Pravděpodobně bys začala kuřetem jako my, obyčejní pěšáci.“

Pochválil mi jídlo tolikrát, že mé ego – v oblasti vaření dosud neviditelné a ušlápnuté kdesi v koutku vědomíbleskově vystoupalo onu strmou a strastiplnou cestu na pomyslný zářný Olymp. Ale zároveň ve mně zahlodal červíček pochyb, jsou-li jeho chvalozpěvy opravdu tak nezištné. Neřešila jsem to a vychutnávala si blažený pocit vítězství v první velké kulinářské bitvě. Uplynulo jen několik sekund, co jsme zasedli ke stolu, a já jsem si náhle vzpomněla, na co jsem se ho ptala u oběda.

„To zatčení minulý pátek v noci,“

nadhodila jsem.

„Měl jsi čas –“

„Už se na tom pracuje. Požádal jsem jednoho kolegu z Manhattanu, aby mi to tam prověřil. Má noční.

Měl by se brzo ozvat.“ Nalil víno, beaujolais, na doporučení jeho sestry. „Chutná ti?“

„Je dobré. Ale víš, že mé chuťové buňky jsou zakrnělé, neřku-li atrofované, a než budu skutečně schopna vyřknout soud, který bude mít svou váhu, nějakou dobu to ještě potrvá. Naštěstí mě tvá sestra víc než dokonale zastoupí.“

„Svěříme jí nákup potravin a přípravu naší svatební hostiny?“

„Já ještě ani…“ Zásoby na svatební hostinu. Ve svých představách jsem nás viděla klečící před oltářem v kapli kláštera svatého Štěpána. Nic předtím ani potom, všude jen záplava černé a bílé a dva třpytící se zlaté prstýnky.

A my dva, absolutně odpoutaní od všeho pozemského.

Seděli v lavicích za námi našňoření svatebčané? Čekaly na nás ve vedlejší budově hory lahodného jídla? Pošťuchovaly se tam ve špalíru děti netrpělivě čekající, až opustíme brány kostela, aby mohly spustit palbu a zasypat nás sprškou rýže a jemných růžových plátků?

Neměla jsem ponětí. Nedokázala jsem myšlenkami uchopit onu prozaičtější část svatebního obřadu.

„Nějaký problém, Chris? Pokud nechceš, aby sestra –“

Položila jsem ruku na jeho.

„Myslím, že bych si měla promluvit s Melaniinou matkou. Něco mi říká, že zná spoustu užitečných věcí a může mě mnohému naučit.“

„Podle mého názoru už toho umíš dost,“ mrkl na mne a uznale pokýval hlavou. „Kupříkladu tahle bašta nemá chybu.“ Pátrala jsem v jeho očích po stopách sarkasmu či ironie, ale bez úspěchu. On to snad opravdu myslí vážně.

Při tomhle sladkém cukrování zapůsobil zvonek telefonu jako studená sprcha. Z útržků rozhovoru, které jsem zachytila, jsem pochopila, že volá Jackův známý z Manhattanu a přináší odpověď na mou otázku. Ať už byla jakákoli, Jacka očividně překvapila. Co chvíli přikyvoval hlavou, dvakrát řekl „Zajímavé“ a jednou „Jsi si jistý?“. Když zavěsil, bez hnutí zůstal stát u telefonu, podmračený pohled upřený kamsi do prostoru, jako by právě řešil něco složitého.

„To nebyl nikdo z okrsku, že ne?“

ujišťovala jsem se.

„Přestává se mi to líbit čím dál víc.

Zatčení provedl jakýsi brooklynský policajt, který se čirou náhodou nacházel toho večera ve městě a jako z udělání se nachomýtl k tomu, jak podezřelý z vraždy Gavina Moorea páchá trestnou činnost.“

„Té noci možná přišel o život Jerry McMahon.“

„Jaks na to přišla, Chris?“

„Nevím. Já jen prostě nemám ráda, když mě někdo tahá za nos. Opravdu jsem doufala, že mi řekneš něco v tom smyslu, že podezřelého zatkl řadový strážník ve službě ve svém okrsku.“

„Musím si zavolat.“ Zvedl sluchátko, vytočil číslo, sháněl se po jednom muži, a když neuspěl, tak chtěl ještě někoho jiného. Nakonec si vyžádal pár telefonních čísel, zapsal si je, zavěsil a začal znovu.

„Nazdar, Ale, tady Jack Brooks.

Mám jednu otázku. Říká ti něco jméno Tom Macklin?“

Poslouchal a vydával mručení, jež pravděpodobně vyjadřovalo souhlas. Pak nadhodil: „A co předtím?“

Když konečně domluvil a zavěsil, po vstřícném a srdečném muži, s nímž jsem seděla u jednoho stolu a pochutnávala si na večeři, nezůstalo ani památky. „Je to špatný, Chris.

Ten Macklin, co má na svědomí to zatčení, je členem tajné protidrogové skupiny, která bojuje s drogovými gangy, provádí intenzivní nepřetržitá sledování vytipovaných lidí, navazuje kontakty, všechny informace důkladně prošetří a zpracuje, prostě dělá takovouhle práci. Už je u nich pár let. A předtím patřil do stejného týmu jako Gavin Moore.“

„Vypadá to, jako kdyby se tomu mladíkovi minulý pátek schválně pověsil na paty a počkal, až provede něco, za co by ho mohl sbalit.“

„A odvrátil tak pozornost od zmizení Jerryho McMahona.To mě teda štve. A to tak, že sakra hodně.“

„Možná by nebylo od věci promluvit si s Jean,“ napadlo mě.

„Třeba si z toho večírku na odchod do důchodu vzpomene na něco, s čím se mi Betsy nesvěřila.

A možná se něco přihodilo na svatého Patrika dopoledne. Tady prostě musí nějaká část chybět.“

„Radši jí nejdřív zavolám. Nechci, abys tam jela sama.“

Zatímco stál u telefonu, sklidila jsem ze stolu a nechala na něm jen dvě sklenky vína. Usrkla jsem ze své a pomalu ji postavila. Víno můžu, určitě víc než tvrdý alkohol.

„Čeká nás doma. Mužem vyrazit. To nádobí teď nech být. Poperem se s ním ráno.“

„Ty u toho ale být nemůžeš, až se s ní budu bavit. Je to dost choulostivá věc.“

„Vyhodím tě před domem a počkám venku v autě.

Možná si ještě někam zajedu. Něco mě totiž napadlo.“

Otevřel skříň a vyndal z ní kotníkové pouzdro na revolver, které nosil jedině tehdy, když neměl oblečené sako. Několika zautomatizovanými pohyby, následujícími v rychlém sledu za sebou, si ho připevnil k noze a přitlačil úchytky ze suchých zipů k jeho kožené a polstrované části. Do kožené taštičky za opaskem si pak ještě doplnil jeden váček s náboji navíc. Vše se odehrálo během několika vteřin, rychle a efektivně.

„Můžeme jít,“ prohlásil nakonec, když už ukládal do pouzdra revolver, který používal, jen když nebyl ve službě. Viděla jsem na něm, že je jak na trní a už tady nechce ztrácet zbytečně čas.

·

Za okny u McVeighových se svítilo a ulice byla prázdná; už utichl smích malých dětí a zmizeli i starci s holemi. Jean otevřela na první zazvonění.

„Kde máš Jacka?“

„Přijde později. Chtěla bych si s tebou promluvit.“

„Promluvit.“ Posadila se na pohovku před hromadu zalepených obálek, které ležely na stolku.

Posílala poděkování za kondolence a slova útěchy lidem, kteří jí po tragické ztrátě manžela projevili svou účast. Samozřejmě tato činnost není nijak povznášející a nikomu náladu nezlepší.

„Řekla jsi mi, žes viděla Jerryho McMahona na nějaké párty.

Nemohlo to být na Svátek práce?“

Existuje zcela určitý pohled, kterým se na vás lidé zadívají, když si uvědomí, že je testujete a prověřujete si, jestli při minulém setkání mluvili pravdu. Přesně tak na mne v tom okamžiku upřela zkoumavé oči Jean. Jako by věděla, že si musí dávat pozor na to, co říká, že jsem patrně objevila ještě další zdroje informací, které její tvrzení buď potvrdí, nebo do nich vnesou stín pochybnosti.

„Bylo to na Svátek práce,“

připustila.

Nahoře se ozvala salva smíchu.

Děti si hrály, než budou muset jít spát.

„Tam jsi ho tedy viděla?“

„Jeho a spoustu dalších lidí. Byla to velká párty.“

„Neskončili jste tam ty a Ray spolu v posteli?“

„Ne!“ bránila se důrazně. „Ne, neskončili. Tak to ti Betsy řekla?

Měla halucinace.“

„Došlo toho dne mezi vámi k něčemu?“

„Jen jsme si povídali. A občas se střetli očima. Nikdy jsme se ale jeden druhého nedotkli, Chris. A nikdy jsme se nikam nevypařili, abychom byli spolu sami.“

Možná měla Betsy halucinace.

Někdo se spletl nebo lhal, ale obě ženy mi přitom připadaly naprosto upřímné.

„Takže v tom motelu to bylo poprvé a naposled.“

„Už jsem ti to přece jednou řekla.“

Očima jako by přepočítávala obálky se vzkazy, které adresovala lidem blízkým jejímu muži. „A protože vidím, že získáváš střípky a útržky informací, které jsou vytržené z kontextu, navíc z absolutně nespolehlivých zdrojů, dovol mi, abych ti to dopověděla.

Nebudeš se muset trápit a zdržovat dalším sháněním a vyptáváním –budeš mít celou pravdu před sebou jak na talíři. Beztak už jsi toho zjistila dost a nejsi hloupá, takže budu radši, když se dovíš zbytek ode mne. Ušetřím tě tak zbytečných dohadů o tom, co se možná stalo či nestalo. Tenkrát jsme neměli rozbité auto. Poprosila jsem Scottyho, jestli by mě k Hansenovým nedovezl, protože se necítím na to, abych řídila na zledovatělé silnici. Věděla jsem, že mě pak Ray odveze zpátky.

Chtěla jsem s ním být sama v autě na cestě domů. Jasný?“

„Mohl vás tu noc někdo vidět?“

„Nedokážu si představit jak.“

„A co na tom večírku? Nemohl si někdo všimnout tebe a Raye, jak spolu mluvíte, a něco si z toho odvodit?“

„Myslím, že ne, Chris. Jen jsem se tam tak procházela a občas s někým prohodila pár slov. Dovnitř jsem vešla jenom jednou, abych se rozhlédla po domě. Byl fakt překrásný. Vyšla jsem po schodech do patra, abych se na toaletě trochu upravila. Všechno tam bylo z mramoru, prostě nádhera. Ale ložnice jsem neviděla, ani jednu, protože dveře všech byly zavřené.

V jedné z nich museli být nějací lidé. Muži. Slyšela jsem jejich hlasy, jak se o něčem dohadují.

Znáš policajty. Nedokážou se bavit o ničem jiném než o práci, a to dokonce i na večírku.“

„Ještě k Jerrymu McMahonovi.

Nevzpomeneš si, kdes ho viděla nebo s kým tam přišel?“

„Nevím. Prostě se tam objevil.

Doprovázela ho taková atraktivní blondýnka. Všimla jsem si jí mimo jiné i proto, že toho měla tady daleko víc než já.“ Při těch slovech si potěžkala svá prsa. „On se choval úplně normálně, jako lidé na večírcích. Obcházel kolem se sklenkou v ruce a tu a tam se s někým na chvíli zastavil. Vlastně počkej!“ Zvýšila hlas, jako by si právě na něco důležitého vzpomněla. „Když jsem vycházela z toalety, on zrovna otevřel dveře ložnice, z níž jsem slyšela ty hlasy.“

„Zahlédla jsi někoho uvnitř?“ Srdce mi tlouklo o poznání rychleji, jako bych se právě vrátila ze své pravidelné svižné ranní procházky s Mel. Tohle ovšem se sportem nemělo nic společného.

„Nikoho. Rychle prošel dveřmi a hned je za sebou zabouchl.“

Vstala jsem a přešla ke kredenci u zdi. Bylo tam pár rodinných fotek–děti, Jean se Scottym, celá rodina vzadu na dvoře, a na jedné z nich trojice rozesmátých policejních zelenáčů v uniformách: Scotty, Jack a Ray. Vzala jsem ji do ruky a dlouho studovala, jako bych si chtěla vrýt do paměti každý detail těch bezstarostných tváří.

Vrátila jsem se k Jean, která mě bedlivě pozorovala.

„Tam byli tak mladí a šťastní,“

usmála se smutně.

„Pověz mi o Dnu svatého Patrika.“

Posadila jsem se vedle ní.

„Znovu?“

„Bohužel. A zkus začít hned ráno.“

„Snídali jsme spolu. Scotty se pak oblékl do uniformy a vzal si auto.

Chtěl ho zaparkovat někde u mola, dokud tam ještě bude místo, a pak se připojit ke své jednotce v průvodu. Já a děti jsme vyrazily později. Musely jsme na vlak.

Stejně nám ale zůstal ještě pěkný kus cesty pěšky, než jsme se s tebou a Petrou na Manhattanu potkaly. A to je všechno.“

„Jakmile kolem nás prošla Scottyho jednotka, tak ses vytratila.“

„Odvezla jsem děti k matce do Brooklynu. O tom přece víš.“

„A pak ses vrátila na molo na oslavu.“

„Jela jsem metrem.“ Tváří jí probleskl úsměv. „Byla jsem snad jediná střízlivá z celého vlaku.“

„To si dokážu živě představit. Stalo se něco během té cesty? Mohl tě někdo sledovat?“

„Pokud ano, nevšimla jsem si toho.“

„Šla jsi z metra na molo pěšky?

Bylo to vlastně nedaleko.“

„Vzala jsem si taxíka. Je to sice jen pár bloků, ale věděla jsem, že budu na nohou po celý zbytek dne.“

„Ze slavnosti na molu jsme odešli všichni společně.

Kam jste pokračovali vy?“

„K Petře. Byli jsme tam nahoře všichni, ale zdrželi jsme se se Scottym jen chvilku a odešli jsme.

Matka bydlí jen kousek odtamtud, a tak jsme tam auto nechali a došli těch pár metrů pěšky. Scotty tam měl nějaké oblečení, chtěl se převléknout.“

„A později jste se vrátili zpátky –taky pěšky – právě včas na večeři,“

napovídala jsem jí, ale hned jsem si uvědomila, že bych se toho měla vyvarovat.

„Přesně tak. Co to, prosím tě, pořád hledáš?“

„Kéž bych to tak věděla.“ Někdo se jim musel pověsit na paty, když odešli z Manhattanu, někdo, kdo je pak také viděl vejít do Petřina činžáku. Je možné, že by ten neznámý hodiny čekal na McVeighovy a na nás, až odjedeme, a pak nás sledoval do baru? „U

Petry jste zůstali jen chvilku? Po průvodu, chci říct.“

„Asi deset minut. Házeli po sobě vášnivý pohledy, čímž nám taktně naznačovali, že se už nemůžou dočkat, až zmizíme, aby mohli skočit do postele. A já jim to přála.

Chtěla jsem pro ně jen to nejlepší.

Mezi mnou a Rayem nic nebylo, nikdy nebylo. Jen bláznivý flirt, kterého jsem hořce litovala. Věř mi,“ dodala naléhavě se smrtelně vážným výrazem v očích. „A to jsem mu taky řekla.“

„Kdy? Na té slavnosti na molu?“

Všimla jsem si, jak se na něho dívá, ale o samotě spolu určitě nemluvili.

Alespoň já je neviděla. Kromě toho, najít chvíli vhodnou k soukromému rozhovoru ve zmatku, který tam panoval, bylo zhola nemožné.

„Cestou domů.“

„Cože?“

„Scotty půjčil klíčky od BMW

Rayovi, aby se mohl do Brooklynu svézt. Znáš Scottyho. Měl novou hračku a chtěl, aby si ji každý vyzkoušel a pěl na ni slova chvály.“

„Chceš říct, že Ray Hansen řídil Scottyho BMW do Brooklynu, když jste odešli ze slavnosti?“

„A já jela s ním. Perfektně se to hodilo. Mně se naskytla příležitost promluvit si s Rayem mezi čtyřma očima a Petra, protože cestu domů znala, mohla Scottyho pohodlně navigovat.“

„Jean.“ Vstala jsem a ještě jednou jsem došla ke kredenci s fotkami.

„Podívej se na tenhle obrázek.“

Podávala jsem jí ten se třemi přáteli. „Kdybys měla Scottyho popsat, co bys řekla?“

„Sto osmdesát pět vysoký, kolem osmaosmdesáti kil, vytáhlý, vlasy pískové barvy, modrošedé oči.“

„A Ray?“

„Přibližně stejně vysoký, možná o pár kilo lehčí, špinavý blonďák…

Co se mi to tady snažíš namluvit?“

„Že ve tmě, jeden muž téhle výšky a váhy s nápadnou rusovláskou po boku se může lehce zaměnit za jiného.“

Tvář jí zpopelavěla. „Oni šli po Rayovi?“

„Někdo sledoval Raye, jak odchází na Den svatého Patrika z mola.

Namíří si to přímo k BMW v doprovodu zrzavé ženské a odjíždí směrem do Brooklynu. Možná tě ten vrah viděl odcházet se Scottym o deset minut později, možná ne. Ale když jsme pak kolem jedenácté večer odcházeli my čtyři, Scotty šel s tebou – s ženou s vlasy jako oheň.“

„Ale přece jsme si vyměnili auta.“

Já vím, ale Jacka s Rayem si nikdo nesplete. Nebo tebe se mnou.

Možná si vrah v tom okamžiku uvědomil, že jsme si vyměnili auta.

A tak když se za námi zavřely dveře baru, zajel na parkoviště a čekal. A byl stoprocentně přesvědčen, že pokud společník rusovlásky půjde k BMW, není pochyb o tom, že je to tentýž muž, kterého viděl dopoledne odcházet z mola.“

„Já se z toho zblázním. To není možné,“ zašeptala sotva slyšitelně Jean a hlas se jí třásl. Hleděla na fotografii a prstem něžně přejížděla po usměvavých tvářích.

„Chceš říct, že kdyby do Brooklynu řídil BMW Scotty a já seděla vedle něho, byl by tady pořád s námi?“

„Nemysli na to, Jean.“ Pohladila jsem ji po zádech a vstala. „Dneska odpoledne jsem navštívila Charlese Hanrahana. Scottyho dědečka.“

Nevěřícně na mě zírala. „Tys ho našla? A mluvila s nim?

„Jo. Ví o tobě a o dětech všechno.

Scotty se za ním občas zastavil.“

„Chudák Scotty,“ zanaříkala. „Jak jen mohl být tak nedůvěřivý a myslet si, že by se tím mezi námi něco změnilo?“

„Rád by se s tebou setkal. Mužem si o tom promluvit, až se věci trochu urovnají.“ Oblékala jsem si kabát, když zazvonil zvonek u dveří.

Jack stál na prahu. „Začala mi být zima,“ vysvětloval jakoby omluvně.

„Ahoj, Jean, zlato. Jak to jde?“

Objali se.

„Je toho na mě nějak moc,“ přiznala se. „Ale to není nic proti tomu, jak se budeš cítit ty, až to Chris dnes večer rozjede. Myslím, že budeš v jednom kalupu.“

Ani v nejmenším nepřeháněla.

·

26

„Ty se někam chystáš?“ zeptal se Jack opatrně, když couval ven z příjezdové cesty.

„Do toho korejského obchodu ve Scottyho rajónu, Šťastné časy.

Mapu mám pro jistotu v autě, ale cestu si pamatuju.“

„Já vím, kde to je. Na něco jsi přišla?“

Nebylo třeba mu sáhodlouze vysvětlovat situaci, aby pochopil, o co mi jde. Během minutky mu bylo jasné, tak jako mně, že záměna Scottyho s Rayem není ani zdaleka tak bláznivá hypotéza.

„Tys je znal oba tak dlouho, že sis je splést prostě nemohl. Vnímal jsi je – automaticky a zcela podvědomějako dvě naprosto odlišné individuality. Ale jestli měl vrah k dispozici jen fotku z osobního průkazu, aby se zorientoval – sám dobře víš, jak je to s jejich kvalitou a věrohodností –a pak zpozoroval, jak Ray odchází ze slavnosti a nasedá do BMW

spolu se zrzavou ženou, a pozdě večer pak uviděl stejnou ženskou –nápadnou a těžko zaměnitelnou – s mužem přibližně stejné výšky a podobné postavy, není divu, že mohlo dojít k fatálnímu omylu.“

„Kvůli čemu tedy půjdeme do toho obchodu?“

„Pořád mě zajímá ten Jooův revolver. Mně se prostě nezdá, že ho někdo ukradne zrovna dvacet čtyři hodiny po Scottyho vraždě.“

„Tak jdeme na to, ne?“

Ve smíšeném zboží Šťastné časy stále svítila všechna světla. Jack zkušeně vmanévroval auto na volné místo přímo přes ulici a vypnul motor, zatímco já uvažovala, kdy tito lidé vlastně spí a kde se v nich bere energie pracovat tolik hodin denně.

Jack zůstal v autě a já rychle přeběhla ulici. Na chodníku před výkladem si dvě zákaznice prohlížely ovoce vystavené v košících, dvě další byly uvnitř: Kývnutím hlavy jsem pozdravila mladou ženu u pokladny a pokračovala dál dozadu, kde jsem při své minulé návštěvě našla pana Ma. Byl tam i dnes. Pomáhal zrovna Joovi otevřít nějaké bedny.

„Promiňte prosím,“ upozornila jsem oba muže na svou přítomnost.

Otočili se. Připomněla jsem jim, kdo jsem, ale nebylo třeba: oba si mě dobře pamatovali.

„Znám vás,“ ani na vteřinku nezaváhal pan Ma. „Vy jste sem přišla s paní McVeighovou.“

„Máte pravdu.“ Doufala jsem, že mě nezařadil do škatulky lidí, kteří zapříčinili Joovo zatčení za to, že nenahlásil odcizení zbraně.

„A mému bratranci jste sehnala dobrého advokáta.“

„Je to opravdu skvělý advokát,“

oddechla jsem si. „Doufám, že je vše v pořádku.“

„Všechno ne, ale je to lepší. Co pro vás mohu udělat?“

„Tehdy, když zavraždili pana McVeigha, přišli k vám policisté a vyptávali se na něco?“

„Měli spoustu otázek.“

„Vzpomenete si, kdy přišli?“

Joo se ke mně obrátil a odpověděl anglicky: „Bylo to asi kolem oběda, hned první den potom, co pan McVeigh zemřel.“

„V pondělí?“

„Ano.“

„Měla jsem za to, že jste šel v pondělí do školy.“

„Chodím v pondělí odpoledne a v pondělí večer.“

„Zajímali se o vaši zbraň?“

„Ne.“

„Ale mě se ptali,“ vmísil se do rozhovoru jeho starší bratranec.

„Žádnou nemám. Mluvím pravdu.“

Jack mě upozorňoval, že ti Korejci se při prohlídce oháněli tím, že nerozumějí anglicky. „Mluvili jste s nimi anglicky?“

„Mluvíme málo. Většinou nerozumíme. S policií je to lepší.“

„Takže nikdo o té pistoli nevěděl, dokud se neztratila.“

„Ne, ne,“ reagoval pohotově Ma.

„Vrátili se ještě ten večer.“

„Kdo se vrátil? Ti samí, co vás vyslýchali v poledne?“

„Jiní. Byli zlí. Sháněli se po mém bratranci. Řekl jsem jim, že je ve škole, a oni odešli.“

„Objevili se tady ještě někdy?“

„Ne.“

„Mockrát vám děkuju,“ rozloučila jsem se.

„Už víte, kdo pana McVeigha zavraždil?“ zeptal se starší z mužů.

„Ne,“ přiznala jsem. „S tím vaším revolverem mě to mrzí, pane Joo.“

Jack mě sledoval, jak přecházím ulici. Většina obchodů už měla dávno zavřeno, ale Šťastné časy vypadaly tak, jako by se chystaly najet na non-stop provoz. „Vidím to asi takhle,“ začala jsem hned, jak jsem se usadila ved– le něho.

„Detektivové, kteří dostali Scottyho vraždu na starost, přišli do obchodu osmnáctého března kolem poledne, aby položili těm Korejcům pár obvyklých otázek.

Mimo jiné se také zeptali pana Ma, jestli nevlastní nějakou zbraň, a on popravdě odpověděl, že ne. Korejci sami nic dobrovolně neprozradili a navíc předstírali, že anglicky mluví velice špatně. Tou dobou tam byl i Joo. O chvíli později odešel do školy. Večer se tam objevili jiní policisté a ptali se po něm, ale on byl pryč. Nic bych nedala za to, že to byli ti, co zavraždili Scottyho.

Uvědomili si, že udělali chybu.

Během dne pak prověřovali všechny, kdo pracují ve Scottyho rajónu, nejen majitele, a přišli na to, že Joo má na sebe napsanou čtyřiačtyřicítku.“

„Fajn.“ Jack už neseděl v autě vedle mne; byl opět ve službě, přemýšlel, kombinoval a oči mu žhnuly vzrušením. „Takže teď mají mrtvolu Scottyho, a ne muže, s nímž udržoval těsný přátelský vztah.

Udělali sakra velkou chybu, zuří a zoufale se snaží něco vymyslet.

Kdyby nic jiného nevyšlo, můžou to přišít Joovi. Ten má jedinou starost – prokázat své alibi, že na Den svatého Patrika pracoval v obchodě, což mu může potvrdit akorát jeho rodina. Těm ale nikdo neuvěří, protože nic jiného, než že se za svého příbuzného postaví, ani nikdo neočekává.“

„Ale to, co mají skutečně za lubem, je potopit Raye, vystavět proti němu případ, který odolá veškerému vyšetřování a přesvědčí státního návladního, aby s ním šel před velkou porotu, takový, který obstojí i u soudu.“

„To je ono. Když s hrůzou zjistili, že oddělali nesprávnýho chlapa, napadla je prostá a zároveň geniální věcrozhodli se udělat z plánované oběti vraha. Celý týden tvrdě makali, šťourali a lámali si hlavy, aby vykonstruovali hodnověrný případ. To, co vypátrali, pak předali týmu, který vraždu vyšetřuje.“

„A všechno mělo být postaveno na tom, že Ray byl milencem Scottyho ženy.“ Měla jsem dobrý pocit, všechno do sebe zapadalo. Kromě lidí, oficiálně pracujících na případu, obcházeli Scottyho rajón ještě vrazi. A kdo mohl vědět, s kým má tu čest, jestli mu otázky klade poctivý policajt nebo člověk, od něhož je lépe držet se dál?

A chudák Joo. Kdyby ten revolver nenašli u něho v bytě v době, kdy byl ve škole, nejspíš by si na něho počkali, až se vrátí domů, a požádali ho, aby jim ho vydal. Jak by ho mohlo napadnout, že na něho padla fatální volba a byla mu přidělena nezáviděníhodná role vraha v záloze?

„Takže teď máme jistotu, že musíme hledat nějaké bratrstvo strážníků,“

nadhodil Jack.

Jsou to stejní lidé, co zavraždili Donnera a Moorea.“

„Miláčku, Moore byl zavražděn –“

,Já vím. A pořád nedokážu přijít na to, co tam nesedí, ale něco určitě.

Tom Macklin, co v pátek zatkl toho kluka, v tom určitě jede taky. Navíc měl na Moorea kontakty.“

„Dobře. Vsaď se, že uhodnu, kam budeš chtít jít teď.“

„Abych pravdu řekla, vůbec se na to netěším, ale musíme si promluvit s Rayem.“

„Počkej chvíli. Zjistím, kde je.“

Na rohu byl telefonní automat.

Zatímco Jack volal, já čekala v autě. Nechtěla jsem to udělat před Petrouvlastně jsem to nechtěla udělat vůbec, ale neměla jsem na vybranou.

„Byl u Petry,“ hlásil mi Jack, když nastupoval do auta.

„Sejdeme se s ním u něj doma.

Stejně už jsme mu zkazili dnešní večer, vlastně oběma.“ ,Já se nikomu omlouvat nehodlám.“

„Ani to po tobě nechci.“ Poplácal mě smířlivě po stehně.

Náhle jsem zatoužila být s ním zpátky v jeho bytě, stejně jako Ray chtěl být s Petrou. Ale teď nezbýval na nic jiného čas. Ať je vrahem kdokoli, může být jen pár kroků za mnou. Včera večer někdo u Jacka zvonil, pravděpodobně aby se k němu vloupal, kdyby nebyl doma.

Jestli ti lidé kšeftovali s drogami, které zabavili při raziích, jednalo se nepochybně o velké peníze a současně v případě odhalení –čemuž se, jak je vidět, snaží za každou cenu zabránit – o ty nejpřísnější tresty v podobě mnoha let strávených za mřížemi. Takže přibude-li na seznam zavražděných, které mají na svědomí, další mrtvola, o mnoho víc tím neriskují, a proto také ani na okamžik nezaváhají, budou-li je k tomu okolnosti nutit. .Ray právě přicházel po příjezdové cestě k domu, když jsme na ni zabočili. Odemkl dveře a my ho následovali dovnitř.

„Podívejte,“ promluvil hned, sotva jsme si stačili svléct kabáty a přehodit je přes opěradlo židle.

„Mám výborného advokáta, který ví, co dělá, a tak pro vás dva bude nejlepší, když okamžitě na celý případ zapomenete a přestanete se o něj starat.“

„Chris toho v posledních několika týdnech hodně zjistila. Možná by sis ji měl poslechnout.“

„Já ale s Chris mluvit nechci,“ vyjel Ray podrážděně.

„A nechci mluvit ani s tebou, kámo.

Poslouchej, jsi skvělá holka, Chris, a vím, že máš srdce na pravém místě, ale přeju si, abys přenechala tuhle práci profesionálům.“

Absolutně nesnáším, když se mnou někdo jedná povýšeně a nepřímo mi naznačuje, že jediné místo, kde žena nepřekáží, je u plotny mezi hrnci.

Užuž jsem se nadechovala, že mu něco jadrného odpovím a pěkně od plic mu vysvětlím svůj názor na věc, ale Jack byl rychlejší. „Rayi, to Chris odhalila, že obětí jsi měl být ty a ne Scotty, a že když vrazi přišli na to, že oddělali jinýho chlapa, rozhodli se hodit tu vraždu na tebe. Tobě nasadí želízka a oni se budou na svobodě smát.“

Ani se na nás nepodíval. Vstal z pohovky a začal nervózně přecházet po pokoji sem a tam. Pokoušela jsem se ho vidět jako Scottyho, dlouhé štíhlé tělo, vlasy, jež kdysi mohly být plavé. Jediným rozdílem byly detaily tváře a – což bylo ještě zřejmější – totální absence alespoň náznaku milého příjemného úsměvu.

Scotty naopak neměl ke smíchu a šprýmování nikdy daleko, byl vždycky připravený provést nějakou legrácku.

„Věděl jsem, že se něco děje.“

Zastavil se a zabořil ruce do kapes.

„Měl jsem pár varovných telefonátů, nic konkrétního, třeba jen jediná věta: ‚Starej se o svý věci.‘“

„Netušíš, kdo to mohl být?“

„Ale jo,“ zabručel Ray a pohrdavě se zachechtal. „Vsadím boty, že to byl McMahon, dokud ho nenašli s dírou v těle.“

„Proč McMahon?“

„Protože jsem ho přistihl řekněme v kompromitující situaci, a nemyslím tím sex.“

„Na té oslavě na Svátek práce?“

ujišťovala jsem se.

„Jo.“ V tónu jeho odpovědi jsem dekódovala nepatrný náznak uznání, že jsem byla schopna se k takové informaci dopracovat. Však počkej, ještě uvidíš.

„Kdo u toho ještě byl?“ nenechal ho vydechnout Jack.

„Ty ostatní jsem neznal. Byl to mžik, stěží jsem je zahlédl. Poznal jsem jen McMahona. Určitě mu došlo, že jsem zaslechl, o čem se v pokoji bavili.“

„Co jsi slyšel?“ Vyslovili jsme s Jackem tu otázku téměř současně, stejné bylo i napjaté očekávání odpovědi.

„Připravovala se nějaká razie.

Žádné místo ani čas tam nepadlo, ale bylo jasný, že se to má uskutečnit brzy.

A měla to být opravdu mimořádně velká akce; dost velká na to, aby se na ní zase všichni jaksepatří napakovali.

Dávali si pozor na jazyk, žádná jména, nic, ale domyslel jsem si, že se z toho zátahu chystají stopit podstatnou část kořisti, prodat ji na vlastní pěst a prachy si rozdělit.“

Podíval se na mne. „Jasně. Určitě to nebylo poprvé, co něco podobnýho plánovali, ale na druhý straně si myslim, že to nedělali pravidelně.

Prostě si čas od času vytipovali zásilku, o níž byli přesvědčeni, že nebude problém s ní zmizet a co nejrychleji se jí zbavit. Pochopte, neslyšel jsem toho moc, ale stačilo mi to. Sakra dobře jsem věděl, co tam kujou. A pak se najednou otevřely dveře a já stál tváří v tvář McMahonovi.“

„Začal ses o to zajímat?“ zeptal se Jack.

„Jasně že jo. Zašel jsem za McMahonovým parťákem, ale to nikam nevedlo. Dokonce i tebe jsem se na něj ptal, protože jsem věděl, že dělal na Šedesátým pátým.“

Jo. Vzpomínám si.“

„A ani tys mi neřekl jedinou zatracenou věc, který bych se mohl chytit.“

„Nevyjádřil ses, co vlastně přesně hledáš.“

„Svý problémy si vždycky vyřeším sám. Nechtěl jsem ti přidělávat starosti.“

„Tak to se ti teda povedlo, to se musí nechat.“

„Rayi,“ uťala jsem hned v zárodku nebezpečí hádky. „McMahon ti nemohl volat den poté, co tě obvinili, a varovat tě, že policie má povolení k domovní prohlídce a můžeš ji co nevidět očekávat za dveřmi.“

„Proč?“ zeptal se, náhle zvědavý.

„Protože podle mého názoru se ti McMahon snažil pomoct, aniž by vyšel z anonymity. Možná věděl o těch dvou nábojích do čtyřiačtyřicítky. A se vší pravděpodobností to byl on, kdo si se mnou smluvil schůzku na minulý pátek večer u Lincolnova centra, ale nepřišel tam.“

„Museli ho odstranit dřív, než se s tebou potkal.“

„Vsadím se, že tě také varovali, abys o tom, cos náhodou vyslechl na večírku, držel jazyk za zuby, jinak si veřejnost smlsne na tvém vztahu s Jean McVeighovou.“

„To nebyl žádný vztah,“ zasyčel Ray.

„A bylo to tak?“ nenechal se odbýt Jack. „Zastrašovali tě? Vydírali?“

„Jak už jsem řekl, jen párkrát zavolali. A jeden z nich se s tím vůbec nepáral: ‚Buď budeš zticha, nebo se provalí to o tobě a tvé zrzavé Irce.‘ Nechtěl jsem, aby se Jean namočila do takovýho průšvihu. To by Scottyho zabilo.“

Poznámku, že už se tak stalo, jsem si nechala pro sebe.

„Kolik jich bylo v tom pokoji?“

zeptala jsem se místo toho.

„S McMahonem možná pět. Nebo čtyři? Trvalo to opravdu jen pár vteřin, než zavřeli dveře.“ Odvrátil od nás hlavu a nervózně si mnul čelo. „Víš, kromě těch výhrůžek mi vlastně ještě někdo volal před svatým Patrikem. Jen taková rychlovka, něco jako ‚Dávej si bacha, Rayi.’Jestli máš pravdu, mohl to být McMahon.“

„Rayi, mohl tě někdo vidět, když jsi jel s Jean tenkrát v noci do toho motelu?“

„Řekl bych, že je to téměř vyloučený. Neplánovali jsme to, nikdo z nás netušil, že se to stane, dokud mě to nenapadlo.“

„A to vyhrožování začalo hned po té vaší avantýře v motelu?“

Ani na moment nezaváhal, aby si odpověď rozmyslel. „Ne. To přišlo až později, když jsem se odstěhoval z domu.“

„Tak jak se to sakra dověděli?“

vyslovil Jack jako první otázku, která ale netrápila jen jeho.

„To mi teda řekni. Potom, co mi doma v šuplíku našli ty náboje, mě napadlo, že jestli se ke mně někdo vloupal, aby je tam nastražil a svalil tak na mne podezření, musel se tam někdo dostat i dřív a objevit ten dopis.“

„Ale ten dopis je podepsaný Jean‘,“

přerušila jsem ho.

„Není na něm zpáteční adresa. I kdyby se někomu dostal do rukou, žádný kontakt se z něj nedá vyčíst.“

„A přesto to nějakej mizera dokázal,“ se zlostí v hlase oponoval Ray. ‚Já o tom nikde nemluvil a Jean taky ne, na to dám krk.“

Náhle mě přepadl zatím nejasný, přesto však nepříjemný pocit. „Dal jsi Petře klíče od svého bytu?“

zeptala jsem se pomalu.

„Tak hele, Petru z toho laskavě vynech,“ odpověděl a hlas se mu výhružně zvedl.

„Dals jí je?“ přitlačil na něho i Jack.

„Lidi, neblázněte! Petra s tím nemá nic společnýho.“

„Odpověz mi, Rayi,“ naléhal Jack.

„Žádný klíč jsem jí nedal až do Dne svatého Patrika.

Až to odpoledne, když jsme se vrátili z průvodu domů.

Stačí?“

Nechtěla jsem se vyptávat dál.

Měla jsem Petru ráda.

Věřila jsem jí. Ani v nejmenším jsem nepochybovala, že je do Raye blázen. Přesto jsem nemohla přehlédnout, co se náhle zčistajasna nabízelo. „Nechal jsi ji někdy v bytě samotnou?“

V půli kroku náhle zkameněl a přestal pochodovat po pokoji. Stál zády k nám. „Jednou nebo dvakrát,“

připustil a hlas mu zněl dutě.

„Krátce poté, co jsme se poznali.

Odešel jsem na chvíli ven, jen koupit nějaký koláče, už přesně nevím. Ona zůstala tady, že zatím udělá kávu.“

Otočil se k nám. „Dobrá. Je to možný. Ale já nevěřím, že se to tak stalo.“

„Věděla, kdo je Jean a Scotty?“

zeptala jsem se.

„Jistě. Mluvil jsem o nich. Mluvil jsem i o vás. Myslím, že se s nimi i potkala.“ Odmlčel se. „Krátce potom, co jsme spolu začali chodit.“

Bylo vidět, jak mu celá tahle schůzka leze na nervy.

Vypadal rozmrzele a unaveně, nálada na bodě mrazu.

Byl profesionál zvyklý po celý život klást otázky, spojovat dohromady fakta a s uspokojením pozorovat, jak do sebe postupně zapadají, přestože ho ostatní zrazovali a přesvědčovali, že je to nemožné, že se vydal špatným směrem. Jeho tvář prozrazovala, čím prochází; metamorfózou ze svědka na vyšetřovatele, z milence na žalobce. Postupně začal brát celou věc jako případ a sebe jako detektiva, který ho dostal na starost.

Hluboce jsem s ním cítila a bylo mi ho líto tím víc, že já sama vlastně byla tím člověkem, který ta obvinění vyslovil jako první, který uvedl celou lavinu do pohybu.

„Takže se tu naskýtá jedna možnost,“ nadhodil Jack.

„Potřebuju si něco ujasnit. Potvrdil jsi tomu chlápkovi, co volal, že budeš spolupracovat a necháš si všechno pro sebe?“

„Jo, ze začátku jo. Potřeboval jsem získat čas, abych zjistil, jak se to bude vyvíjet a kdo je v tom namočený.

A také jsem z toho chtěl vynechat Jean.“

„Ale pak sis to rozmyslel.“

„Nikdy jsem si to nepotřeboval rozmýšlet, sakra! Prostě jsem jen čekal na ten správný okamžik, až budu moct na ty parchanty uhodit.

Co jsem jim namluvil a co jsem ve skutečnosti dělal, jsou dvě naprosto odlišný věci.“

„Kdy jsi s nimi mluvil naposled?“

„Před svatým Patrikem. Pár dnů, možná týden.“

„A bouchly v tobě saze,“ odhadoval Jack pravděpodobný vývoj situace.

„Přesně tak! Poslal jsem je všechny do hajzlu!“

Čímž v podstatě podepsal Scottyho rozsudek smrti, pomyslela jsem si.

„Máš ještě něco?“ obrátil se ke mně Jack.

Něco tu opravdu ještě zbylo. Betsy tvrdila, že se Ray během oslavy na svátek práce zavřel v ložnici s nějakou ženou. Jean přitom přísahala, že ona s ním nebyla.

Nastal čas nalít si čistého vína. „Na tom večírku jsi byl v ložnici s nějakou ženou.“

Rayovy rty se roztáhly do pobaveného úsměvu.

„Správně.“

„Nevadilo by ti, kdyby ses s námi podělil o její jméno?“

„Vůbec ne. Nebudete mi sice věřit, ale když o to tolik stojíte… Tou ženou byla Sharon Mooreová.“

·

27

Nespletl se. Vůbec jsem tomu nemohla uvěřit. Dokonce jsem ani nebyla schopna na to jakkoli reagovat.

„Tak už to vyklop,“ zastoupil mě Jack.

„Potkal jsem ji před domem. Nikdy předtím jsem ji neviděl. Seděla sama a vypadala nešťastně. Přisunul jsem si židli vedle ní a dali jsme se do řeči. Ode dne, co zavraždili jejího muže, uplynuly už skoro dva roky a ona si na to zase vzpomněla – když kolem sebe viděla všechny jeho kamarády – a přemohl ji smutek.“

„Co tam dělala?“ zeptal se Jack.

„Poručík Connelly šéfoval malé skupince policistů a Moore byl jedním z nich.“

Výstavní dům, mramorem obložené toalety, okázalý rozlehlý pozemek.

Dost velký luxus na poručíka, žijícího pouze z měsíčního platu.

„Rayi,“ začala jsem.

„Nemusíš se ani ptát. Začala plakat, a tak jsem ji odvedl do domu.

Nebyla to ložnice, ale pracovna v prvním patře. Nikdo nás tam nerušil a mohli jsme si v klidu popovídat.

Po chvíli jsem si odskočil ven na záchod a to byl právě ten okamžik, kdy jsem zaslechl rozhovor v ložnici a následně McMahon otevřel dveře. Vrátil jsem se k Sharon a pokračovali jsme v rozhovoru, dokud na mne Betsy nezavolala. Šel jsem za ní dolů, zatímco Sharon zůstala v pracovně.

Pak už jsem ji nikdy neviděl.“

„Znala tvé jméno?“ Když jsem s ní mluvila, nezmínila se, že by se. s ním setkala.

Pokrčil rameny. „Možná jo. Nevím.

Myslím, že se v tu chvíli spíš zaobírala svým zármutkem než tím, kdo vlastně jsem.“

„Díky,“ řekla jsem a Ray přikývl.

„Takže teď už to mám snad za sebou?“ zeptal se.

„Ještě ne,“ ozval se pro změnu Jack.

„Jméno Tom Macklin ti něco říká?“

„To si piš, že jo.“ Ray se posadil naproti nám. „Sharon Mooreová se o něm ten den zmínila. Patřil do Mooreova týmu. Tvrdila, že jí přišel oznámit tu strašnou novinu o manželově smrti hned toho večera, dokonce ještě dřív, než se k ní dostavil kněz. Což není obvyklé.“

Mrkla jsem na Jacka, ale mlčela jsem. Sharon Mooreová uvedla, že její muž byl zastřelen na odlehlém místě cestou na nějaký flám.

Mládenci, o nichž se předpokládá, že ho zavraždili, byli zatčeni před týdnem. Jak se stalo, že zrovna Macklin byl tím nositelem špatných zpráv, který se jako první objevil přede dveřmi vdovy po Gavinu Mooreovi? To se mi nezdálo; vypadalo to jako neskutečná, neuvěřitelná shoda okolností.

„A byl to také on, kdo minulý pátek večer sebral jednoho z Mooreových vrahů,“ dodal Jack.

„Vypadá to tak, že máme tu čest s chlapíkem, co se vždycky objeví v pravý čas, aby byl na scéně jako první.

Proč mi vy dva neřeknete, co všechno víte? Já si tady celý večer připadám jako u křížového výslechu, nevím, na jakou otázku odpovědět dřív, a vy nic? Myslím, že mi taky dlužíte pár informací.“

„Chris zjistila, že mezi Moorem a Donnerem existovaly určité kontakty.“

„Zajímavé.“

Stručně jsem mu popsala, co vím, a navíc jsem přidala, s čím se mi tenkrát dopoledne svěřila Sharon Mooreová; jak byl její muž po Donnerově smrti nezvykle nervózní, jak tvrdošíjně trval na tom, že musí vypadnout ven z města, od všeho pryč, a celou rodinu tenkrát vyvezl na poměrně drahou letní dovolenou.

„Myslíš, že potom, co to schytal Donner, dostal Moore strach, že teď je řada na něm?“

„Nic bych za to nedala,“ připustila jsem. „Ale nevěřím, že jeho žena něco tušila.“ Během těch slov mě něco napadlo.

„Co se děje, Chris?“ neomylně mě odhalil Jack a okamžitě zpozorněl.

„Sestra Benedicta. Rayi, můžu si zavolat?“

Ukázal na telefon a já nejdřív zavolala na informace, protože jsem neznala číslo do kláštera. Musím přiznat, že poté, co jsem si ho zapsala, jsem položila tužku na stůl a znovu všechno uvážila. Jeptišky chodí spát brzy, protože už v pět ráno zase musí vstávat na ranní modlitby. A starší sestry uléhají samozřejmě ještě dřív.

Mrkla jsem na hodinky; bylo po jedenácté a celý klášter bude touto dobou určitě spát. Já ale věděla, že není vyhnutí. Vytáčela jsem číslo a nervózně jsem se při tom kousala do rtu.

„Ano,“ ozval se strohý ženský hlas.

„Omlouvám se, sestro. Jmenuju se Christine Bennettová a potřebovala bych nutně hovořit se sestrou Benedictou. Žije ve vile a nedávno jsem ji navštívila –“

„Není tady.“

„Můžete mi poradit, kde bych ji zastihla?“

„Ne, to nemůžu. Měla nějaké vyřizování v New Yorku a před několika hodinami tam odjela vlakem. Nechápu, proč se všichni o sestru Benedictu najednou tak zajímají, ale –“

„Volal vám snad už někdo jiný?“

přerušila jsem ji v neblahé předtuše.

„Volají sem, chodí sem, jsme z nich celé nervózní, obrátili celý klášter vzhůru nohama.“

„To mě opravdu moc mrzí,“ snažila jsem seji uklidnit. „Nenechala u vás sestra Benedicta nějakou adresu, na níž bude k dosažení?“

„Ano, nechala, ale ani vám, ani nikomu jinému ji neprozradím. A nesnažte se mě přemlouvat, bylo by to zbytečné. A teď, pokud by vám to nevadilo, slečno, bych považovala náš rozhovor za skončený.“

Zavěsila jsem a obrátila se zpátky do velkého pokoje, což byl v podstatě celý Rayův byt. „Odjela.“

„Kam odjela?“ Jack vstal.

„Nechtěla mi to říct. Pořád tam prý někdo volal a jezdil na návštěvy.

Sestra Benedicta měla dnes v New Yorku nějaké vyřizování, přesně tak mi to bylo sděleno.

Dělám si starosti, Jacku. Během posledních dvou týdnů jsem urazila dlouhou cestu a zanechala spoustu stop.

Pro Mooreovu partu by určitě nebyl problém zajít za některými lidmi, s nimiž jsem mluvila, a poptat se.

Najít sestru Benedictu úplně stejným způsobem jako já by nevyžadovalo nijak zvlášť velké úsilí.“

„Koho by mohla v New Yorku navštívit?“

„Netuším. Možná ji do města vylákal Macklin nebo jiný člen Mooreovy skupiny. Dám ale krk na to, že si s ní nesjednali rande na stanici. Stará jeptiška v bílém hábitu je dost nápadná a vzbudila by nežádoucí pozornost.“

„Mohli na ni čekat na nádraží a někam ji odvézt.“

Začínala se mě zmocňovat panika.

„Jdeme. Musím přemýšlet.“

A to, co se mi honilo hlavou, mě děsilo k smrti.

·

28

„Z Macklina nic nedostaneme,“

uvažoval Jack, když jsme nasedli do auta. „Musíme na něj něco najít, aby se na tom dalo vystavět obvinění.“

„Já vím.Teď mám ale strach o sestru Benedictu. Donner i jeho žena jsou po smrti, tak kam by mohla jinam jít? Ledaže by ji někdo přesvědčil, že pracuje na vyšetřování Harryho vraždy a chce usvědčit a spravedlivě potrestat viníky.“

„Nechá se snadno napálit? Nebo je mazaná?“

„No, hloupá určitě není, Jacku.

Jednou dokonce odhalila skupinu lidí, jak odčerpávají peníze z nemocničních fondů na svá konta.

Všechno zvládla sama. A Harry přišel za ní a svěřil se jí, že s ním mluvil Moore. Možná odešla z kláštera prostě proto, aby si chránila vlastní kůži.“

„Nepotřebovala by ses trochu vyspat?“

„Strašně. Jaks to uhodl?“ Zasmála jsem se. „Ale myslím, že teď bychom měli hlavně promluvit s Petrou. Dřív než nás předběhne Ray.“

„Jdem na to.“

Museli jsme zazvonit několikrát, než se Petra ve sluchátku domácího telefonu ozvala. Lidé občas ve snaze dostat se do domu zmáčknou několik tlačítek současně a doufají, že se nad nimi někdo smiluje a otevře jim bzučákem dveře. Takže když vás uprostřed noci vytrhne ze spánku onen vlezlý pronikavý zvuk, zapracuje léty vypěstovaný obranný reflex a poradí vám jediné: ignoruj ho a spi dál.

„Kdo je tam?“ zeptala se konečně.

„Tady Chris Bennettová. Můžu nahoru?“

„Chris? Teď?“

„Petro, prosím. Je to strašně důležité.“

Ozval se bzučák a Jack zatlačil do dveří. Jako na zavolanou na nás v přízemí čekal výtah. Nastoupili jsme a bez jediného slova vyjeli nahoru. Ospale jsem se o Jacka opřela, dokud výtah nezastavil.

Petra dveře jen pootevřela a nepatrnou štěrbinou jsme se do bytu, stále v tichosti, sotva protáhli.

Připadala jsem si zvláštně, jako spiklenec, přicházející na schůzku nejvyššího utajení, jako záletná žena, spěchající do náruče svého milence. Narychlo si přes sebe přehodila dlouhý župan, který téměř dokonale skrýval bílou noční košili; jen u kotníků chvílemi cudně vykoukl kousek ozdobné krajky. Na první pohled bylo zřejmé, že do bdělosti má hodně daleko.

„Už jsem spala,“ mžourala na nás vyčítavě škvírkami očí.

„Moc se ti omlouváme.“ Posadila jsem se v kabátě, bylo mi zima a cítila jsem únavu. Hop a nebo trop, pomyslela jsem si, a jestli je chytrá – nebo nevinná – náš plán nemá sebemenší šanci na úspěch a zkrachuje. Domluvili jsme se s Jackem, že já se pokusím jako první. On stál opodál a obdivoval Petřiny krásné věci kolem, ale nepochybovala jsem, že mu neunikne ani slovo. „Petro, tys našla v Rayově bytě nějaký dopis, když jsi tam zůstala na chvíli sama, že jo? Bylo to před několika měsíci.“

Vytřeštila na nás oči. „Jaký dopis?“

„A pověděla jsi o něm Tomu Macklinovi.“ Jiné jméno jsem neznala.

Trhla sebou a pak ztuhla. „Nevím, co se tím snažíš naznačit,“ odsekla upjatě, ale bylo zřejmé, že opak je pravdou.

„Jaks to mohla Rayovi udělat?“

„Udělat co? Já Raye miluju! A ty to víš. Máme se rádi.

Věřím mu. On je nevinný, dosvědčím mu to.“

„Petro, Ray tě na chvíli nechal ve svém bytě samotnou, protože odešel ven něco koupit.“

„To je možný,“ přisvědčila.

„Nepamatuju si všechno, co se kdy stalo. Ty snad jo?“

„Ale tohle si určitě pamatuješ.

Někdo tě totiž požádal, abys proti Rayovi vyhrabala nějakou špínu.

Přečetla sis ten dopis a nechala ho tam, aby nepoznal, žes ho viděla.

Podrazila jsi ho, Petro!“ Neříkalo se mi to snadno. Sama jsem se ještě bránila tomu uvěřit, a pokud by si stála za svým a dál zapírala, byla bych ztracená.

„Myslela jsem, že jsme kamarádky.“ Byla udivená a zaskočená. Hlas jí přeskočil, rty se třásly.

„Byla jsem tvá kamarádka. Ale tys Raye zradila.“

Pohár přetekl, přestala se ovládat.

„Vypadněte odtud!“ zaječela vysokou fistulí, v níž se mísil vztek, zoufalství a hysterie. „Oba dva!

Hned. A už se nikdy nevracejte!“

„Půjdem, Chris,“ ozval se Jack.

Vstala jsem. „Promiň, Petro, ale všichni víme, jaká je pravda.

Půjčila jsi někomu klíče od Rayova bytu, takže když ho zadrželi, mohli k němu bez problémů přijít.

Nastražili tam usvědčující důkazy, falešné, ale dost pádné na to, aby ho zničily.“

„Jak se opovažuješ! Nikdy jsem nic takového neudělala. Nikdy jsem nikomu žádný klíče nedala. Nikdy!“

Po ospalosti nezůstalo ani památky.

Z očí jí šlehaly blesky, zlost s ní jen cloumala. Když jsem ji obvinila, že našla ten dopis, byla sice překvapená, ale relativně v klidu.

Ale teď už nad sebou ztratila veškerou kontrolu a ovládala ji jediná emoce – nespoutaná zuřivost.

V podvědomí se mi uhnízdil zprvu nejasný pocit, jeho obrysy však postupně nabývaly stále ostřejších tvarů – začínala jsem chápat skutečnou pravdu.

Jack mi přidržel dveře, a když je za mnou zavřel, slyšeli jsme okamžitě zacvaknout zámek a hned nato zacinkání pojistného řetízku.

Přestože jsme ji už neviděli, z rychlosti a vehemence, s jakou to provedla, bylo čitelné, v jakém psychickém rozpoložení se právě nachází.

„Tak jdeme,“ prohlásil Jack nápadně hlasitě, ale okamžitě si přiložil ukazovák ke rtům a významně zvedl obočí.

Výtah zůstal na svém místě, jak jsme ho opustili. Jack zmáčkl tlačítko a když se dveře s typickým rámusem otevřely, vlezl dovnitř, stiskl jiný knoflík a rychle vystoupil.

Nato se dveře, opět hlučně, zavřely a výtah se rozjel směrem dolů.

Opatrně jsme našlapovali zpátky k Petřiným dveřím a pozorně naslouchali, co se děje uvnitř.

Slyšeli jsme sice její hlas, ale co přesně říká, nebylo možné rozšifrovat, až na jediné slovo, „Ne!“, které téměř vykřikla. Budova měla bytelné zdi a jediný důvod, že jsme alespoň něco zaslechli, byl ten, že kolem nás vládlo absolutní ticho.

Rozhovor skončil náhle. Chvíli nato se Petřin hlas ozval znovu, tentokrát ještě tišeji, téměř šeptala. Vyměnili si jen pár slov a já si dokonce ani nebyla jistá, kdy zavěsila. Jack mi posunkem naznačil, že musíme zmizet.

Sešli jsme o poschodí níž, kde na nás čekal výtah, a odtud sjeli až do přízemí.

„Počkáme chvilku,“ navrhl Jack cestou k autu. „Vsadím se, že doma dlouho nevydrží.“

„Moc dobře jsem si nevedla.“

„Právě že jo. Teď aspoň ví, že jí na všechno neskočíme.“

„Víš, Jacku, že ten dopis od Jean četla a jeho obsah někomu prozradila, o tom nepochybuju, ale ty klíče ji tak rozčílily, byla tak upřímně naštvaná, že bych možná i věřila, že je nikomu nedala. Možná si to mezi lednem a březnem rozmyslela.“

„Může být. Podívej se támhle.“

Směrem k nám pomalu přijížděl soukromý taxík, několikrát na moment přibrzdil, aby zkontroloval čísla domů. Petra se někam chystala. Jako bych se právě probudila z dlouhého osvěžujícího spánku, cítila jsem se náhle plná energie. Chytila jsem druhý dech, všechny smysly pracovaly naplno.

Taxík zastavil přímo u vchodu do jejího domu. O dvě minuty později vyšla ze dveří žena, zahalená do teplého zimníku, a vklouzla na zadní sedadlo. Nebylo tak snadné ji v té tmě poznat, ale já ani na okamžik nezapochybovala, že je to Petra.

Jack nastartoval, počkal, až kolem nás taxík projede, bravurně vykroužil obrat o sto osmdesát stupňů a vyrazil za ním.

Ujel skoro polovinu bloku, než rozsvítil světla.

Drželi jsme se v bezpečné vzdálenosti za taxíkem, který nás vodil křížem krážem – alespoň jak mně se zdálo – brooklynskými ulicemi. Byla příliš velká tma, než abych v té rychlosti ještě stíhala číst jména na nárožích. Úplně jsem ztratila pojem o tom, kde právě jsme, dokud jsme nezabočili do jakési široké ulice.

„Víš, kam jedeme?“ zeptal se Jack.

„Tak trochu tuším.“

Z vedlejší ulice se mezi nás a ujíždějící taxík vklínilo jiné auto, čímž se vzdálenost od naší kořisti poněkud zvětšila, nicméně vizuální kontakt jsme bez problémů udrželi.

Popravdě řečeno jsem to spíš přivítala pro případ, že by se řidič taxíku začal více zajímat o to, co se děje za ním. Jeho volba, kam odbočit na další křižovatce, mě šokovala. Strnula jsem.

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ vydechla jsem.

„Ani já ne.“

Popojeli jsme ještě o pár bloků dál a ocitli jsme se ve známé, tiché obytné čtvrti. Vzadu na taxíku se rozzářila červená brzdová světla, na což Jack okamžitě zareagoval; zastavil, zhasl přední reflektory a nechal taxík v klidu dojet. Stáli jsme od sebe příliš daleko, než abychom mohli s jistotou identifikovat dům, ale já bych se ani tak nebála přísahat. Petra bez váhání kráčela ke dveřím Jean McVeighové.

„To není možné. Jean je v tom taky zapletená?“ kroutila jsem ohromeně hlavou.

„Padlo její jméno, když jsi mluvila s Petrou?“

„Ne. Dávala jsem si pozor. Zmínila jsem se jen o Tomu Macklinovi.“

Jack pootočil klíčkem v zapalování tak, aby na digitálních hodinách na palubní desce naskočil čas. Petra se uvnitř zdržela asi dvanáct minut.

Když vyšla ven, namířila si to přímo k taxíku, který na ni po celou dobu čekal.

Koncová světla vozu se rozsvítila ve stejném okamžiku, kdy zhaslo osvětlení a potemněla okna na chodbě v přízemí obytného domu.

„Tak se podíváme, kam má namířeno teď.“

Doufala jsem, že to bude k Macklinovi. Potřebovala jsem konkrétní spojení, ale zatím jsem neměla v rukách nic než domněnky a nepotvrzené dohady. Jack je sledoval pár bloků se zhasnutými světly. Když nás ale několik po sobě jdoucích levotočivých zatáček nasměrovalo zpět do známých ulic vedoucích do Brooklynu, Jack rozsvítil a já se rezignovaně opřela: vraceli jsme se totiž k Petřinu domu. Nemýlila jsem se. Jack se ani neobtěžoval, aby do ulice zajížděl. Zastavil jen na rohu, kde měl na taxík dobrý výhled.

Vystoupila a spěchala ke vchodu.

Taxík vzápětí odjel. Pro dnešek bylo cestování konec.

„Půjdem se trochu vyspat, ne?“

navrhl Jack.

Uvolněně jsem se schoulila na sedačce a zavřela oči.

Teď bych hlavně potřebovala zjistit, kde je sestra Benedicta. Musela jsem předpokládat, že muži z Mooreova týmu jsou přinejmenším stejně tak schopni vystopovat svědka jako já. Jestli si tedy promluvili se sousedy Harryho Donnera,pak najít jeho tetu Benny jim příliš mnoho práce nedá. Na klidných vlnách úvah, které se čím dál víc mísily s poznatky uloženými v podvědomí, jsem pomalu odplouvala do říše spánku a vzbudila se, až když mi Jack položil ruku na mou.

„Jsme doma, miláčku,“ zašeptal mi do ucha. „Ujdeš těch pár bloků pěšky nebo tě mám vysadit až u domu?“

„Ráda se projdu,“ zamumlala jsem ospale, oči stále zavřené.

„Určitě?“

„Mm-hmm.“

Vystoupili jsme. Jack mě objal kolem ramen a přitiskl k sobě.

Nebyla jsem si jistá, kde se právě nacházíme. Brooklyn Heights je čtvrť plná ulic s úzkými budovami, které původně bývaly

jednogeneračními domy, ale dnes po rozdělení slouží jako byty pro více rodin. Ulice si jsou podobné jako vejce vejci, obzvlášť v noci.

Zahnuli jsme za roh a já se pomalu začínala orientovat. Ještě půl bloku a budeme doma.

Zbývalo nám už jen pár kroků ke vchodu, když se před námi zničehonic vynořila ze stínu temná postava.

„Brooks?“

Cítila jsem, jak se Jackovi napnuly svaly. Byl okamžitě ve střehu, zatímco já zůstala stát jako zkamenělá. Stoupl si přede mne a rukou nahmatal revolver.

„Kdo je tam?“ zeptal se.

„Jen klid. Tady Tim O’Brien.“

Klid byl to poslední, co jsme oba cítili. „Zůstaň tady,“ řekl mi Jack a sám vykročil směrem k Timovi.

Napadlo mě, jak pokroucené a šílené naše životy nyní jsou; před dvěma dny patřil Tim mezi lidi, kterým jsme mohli bezmezně důvěřovat, dnes večer se z každého stal podezřelý.

Muži spolu prohodili polohlasem pár slov. Pak se Jack obrátil ke mně. „Je to v pořádku, Chris. Jdem nahoru.“

„Lidi, nezdá se vám, že jste nějak nervózní?“ nadhodil O’Brien, když jsme stoupali do schodů.

„Dneska nerozeznáš kamaráda od nepřítele,“ opáčil Jack, když odemykal dveře. Vešli jsme dovnitř.

Na stole blikal záznamník.

„To jsem asi já,“ vysvětloval O’Brien. „Několikrát jsem volal a nakonec jsem se rozhodl, že se tady zastavím osobně, abych zjistil, jestli už jste dorazili. Něco se našlo v Jerryho autě. V kufru. Volali mi, jestli bych se na to nemohl podívat.

Jedná se o hromadu starého oblečení, z něhož prý pořád čpí alkohol, a kabela plná hadrů. Kabát ještě nestačil uschnout. V kapse našli cosi, co vypadá jako falešný plnovous nebo něco takového.“

„Co z toho vyvozuješ?“ zajímal se Jack.

„Je to šílený. Mozek mi to nějak nebere. Vypadá to jako nádobíčko herců a u nás to občas používají mládenci ze zvláštní skupiny, když se chtějí nepozorovaně na někoho nalepit. Jerry ale nikdy v takovým týmu nepracoval. Vídal jsem se s ním dva roky pět dnů v týdnu.“

„Ten bezdomovec,“ blesklo mi náhle hlavou.

„Toho jsem přece prověřil, ne?“

„Je tu ještě něco,“ pokračoval O’Brien. „V té hromadě oblečení se našel zlatý prsten. Těžko říct, jestli vypadl z kapsy, ale chlapi, co ty věci vyndali z kufru, tvrdí, že jo. Je to prsten ze střední školy Forest Hills High a jsou na něm vyryté iniciály G. J. B.“

„Napadá tě něco?“ zeptal se John.

„Spojil jsem se s Dobročinným spolkem policistů. Mají tam údaje o nějakém Georgi Barkerovi, jehož druhé jméno je John. Jerry o něm jednou mluvil. Prý se s ním někde ve službě potkal. Trochu jsem se po něm poptal a vyšlo najevo, že před pár lety pracoval s Gavinem Moorem.“

„Znáš i další lidi z toho týmu?“

„Ty jsem zjistil dneska večer. Je to nějaký Ricardo Ramirez, Paul Dorgan a Tom Macklin. Na vlastní uši jsem slyšel, že o každém z nich se Jerry občas zmínil.“

„To sedí.“

„Ten bezdomovec si musel v pátek večer schovat prsten do kapsy,“

uvažovala jsem, „abys u něho neviděl zlato, což by bylo nápadné.“

„Vy toho chlapíka znáte?“

Pověděli jsme mu, co víme.

Já pak ještě dodala, co a jak se skutečně odehrálokonečně mi to došlo – před více než dvěma a půl lety.

„Když Gavin Moore přišel za Harrym Donnerem, aby mu řekl, co se děje v týmu, kde pracoval, Donner se začal vyptávat. Asi byl moc zvědavý, a tak ho někdo z těch lidí odstranil. A Moore samozřejmě věděl proč. To léto se pak choval nápadně nervózně a odvezl celou rodinu z New Yorku. Když se ale vrátili, bylo mu jasné, že se tím nic nevyřešilo. Že se ho budou chtít také zbavit. Myslím si, že dokonce i přišel na to, kdy by se to mělo stát.

Možná se rozhodl, že se tu noc nebude ukazovat, možná se rozhodnout nedokázal. Tak jako tak odjel do parku, který neležel přímo na cestě k místu, kde se scházeli, ale někdo ho sledoval. Podle mého názoru to musel být Tom Macklin.

Naskytla se mu tak jedinečná šance zavraždit Moorea přímo tam, ale ta banda chuligánů ho předešla.

Macklin je znal a od té doby z nich pravděpodobně nespustil oči. A minulý pátek večer jednoho z nich sbalil, protože to byl právě den, kdy se chystali zabít Jerryho McMahona.“ .“Protože ho sledovali a došlo jim, že se snaží pomoct Rayovi Hansenovi,“ dokončil za mne Tím.

„Správně. A jestliže se Mooreova vražda vyřeší právě v okamžiku, kdy zmizí McMahon, nikoho ani nenapadne, aby ty dva spojoval dohromady.“

„To není špatný,“ pokýval hlavou Jack.

„Chci vidět toho kluka, co byl minulý týden zatčen, toho, co udal ty ostatní jména. Ráda bych se ho zeptala, jestli byl v tom parku před dvěma a půl roky Macklin.

A pokud se ukáže, že to nebyl on, budeme potřebovat fotky zbývajících členů té skupiny.“

„To půjde těžko,“ zapochyboval Jack. „Obzvlášť v sobotu.“

O’Brien si promnul čelo. „Mám na osobním kamaráda, něco jsem mu vyřizoval. Je to rovnej chlap. Udělá to pro mne.“

„I v sobotu?“

„Prostě bude muset. Sejdu se s ním na velitelství, seženu ty fotky a udělám kopie. Uvidíme se na Rikers.“

Vyhlídky na následující den mi působily lehké mrazení po těle, ale domluvili jsme si čas a místo. Cítila jsem, že případ se začíná lámat, že se před námi otevírá cesta a konec se blíží. Ale byla jsem už příliš unavená na to, abych se té myšlence mohla podrobněji věnovat. Pro mne ta předlouhá, vyčerpávající páteční noc konečně skončila.

·

29

Čekala nás rušná sobota. Jack domluvil schůzku a rozhovor s vězněm, který se jmenoval Johnny Waldo. Když konečně zavěsil – po absolvování nekonečné řady nezbytných a byrokratickým úředním postupem striktně vyžadovaných telefonátů – ani nestačil vstát a zvonek nejvytíženějšího přístroje této domácnosti se znovu připomněl.

Byla to Jean McVeighová. Jack více poslouchal a přikyvoval, než mluvil.

Když skončil, otočil se ke mně. „To se teda podrž.

Petra se Jean snažila namluvit, že víme o tom dopise a chceme ho uveřejnit, abychom ji znemožnili.

Přinejmenším tohle Jean z té neohlášené návštěvy vyrozuměla.

Také prý tvrdila, že dělala, co mohla, aby ji chránila, že ji tento týden vyslýchali a ptali se, jestli o vztahu mezi Rayem a Jean něco věděla, a ona že všechno popřela.

Jean mi připadala trochu zmatená.

Vysvětlil jsem jí, že si Petra kryje vlastní záda a shání spojence. A taky jsem ji ujistil, že nic z toho, co víme, se naším přičiněním rozhodně ven nedostane. Mimochodem, včera večer prý mi volala a nechala na záznamníku vzkaz. Asi je na čase, abych si ten pásek poslechl.“

Zmáčkl tlačítko PLAY.

Hned ten první mi skoro vyrazil dech. Ozval se vážný, až téměř slavnostní ženský hlas, jednotlivá slova byla vyslovována pomalu, s mimořádnou pečlivostí. „Tady Melanie Grossová. Pokouším se sehnat seržanta Jacka Brookse z newyorského policejního sboru.

Musím okamžitě hovořit s Chris.

Pokud jsem se dovolala na správné číslo, dejte mi prosím obratem vědět.“

„Ale, ale, co se děje?“ přemítala jsem a natáhla jsem se po telefonu.

Další vzkaz byl od Jean a zbývající tři od Tima O’Briena. „Radši jí zavolám.“

„Ale pospěš si. Musíme se sejít s O’Brienem.“

Když Mel uslyšela můj hlas, doslova za jásala. „Nebudeš mi to věřit, ale měla jsi tu návštěvu.“

„Koho?“

„Nějakou jeptišku. Jmenuje se sestra Benedicta.“

„Ona mě vyhledala, aby se se mnou sešla?“

„Všimla jsem si jí, jak postává před tvými dveřmi; zrovna jsme večeřeli.

A ty, jak víš, jsi mi nikdy nedala adresu ani číslo na Jacka, ale já si naštěstí pamatovala, že bydlí někde v Brooklynu. Nebudeš mi věřit, kolik vzkazů jsem včera večer rozeslala.“

„Jsi anděl, Mel. Je v pořádku?“

„Je skvělá. Vážně přemýšlím o tom, že otevřu dům pro přátele Chris Bennettové. Všichni jsou tak milí.

Teď čte dětem pohádky a ony ji zase na oplátku učí hrát některé své hry.

Nebudeš se zlobit, když propadne hazardu?“

Zasmála jsem se. „Však ona dobře ví, co je pro ni správné. Mel, já se do večera domů nedostanu. Máš tam někde tužku?“

„Držím ji v ruce.“

„Nadiktuju ti teď čtyři jména.

Zeptej se jí na ně, ať popřemýšlí, jestli jí některé není povědomé.“

Přečetla jsem je a Mel mi všechna ještě pro jistotu zopakovala.

„Budu moc zvědavá, když se tě zeptám, jak jsi s tím daleko?“

„Udělali jsme obrovský pokrok.

Získali jsme spoustu informací. Jen si musíme všechno, co víme, utřídit a poskládat do výsledné mozaiky.

Uvidíme se večer a ještě jednou díky.“

„Neděkuj. Myslím, že má společenská prestiž se tím vším vyšplhala o notných pár stupínků výš.“

Když jsem zavěsila, vyrazili jsme ven. Počasí jako by si náhle uvědomilo, že je jaro, jehož příchod už ohlásil kdejaký kalendář před několika týdny. Jak by bylo krásné vyjít si v takovém příjemném dni na procházku do parku nebo se posadit na lavičku s knihou v ruce a nechat si sluníčkem, které už nabíralo na síle, vyhřívat záda. Místo toho jsme odjeli na Rikers Island.

Rikers Island je v podstatě součástí Bronxu, ale dostanete se tam přes oblast Steinway v Queensu. Ano, Steinway podle klavírů.Ta stará fabrika na výrobu klavírů totiž sídlí právě tam. Násep, oficiálně známý pod názvem Rikers Island Bridge, se táhne napříč přes Rikers Island Channel a Bowery Bay a dohlédnete z něj až na letiště LaGuardia. Jack mi tím výletem vlastně věnoval jakýsi Cookův poznávací zájezd na ostrov, bez jehož návštěvy bych však mohla klidně a spokojeně strávit celý život, aniž by mi zážitky z něho nějak chyběly.

Dojednal naši schůzku, zatímco já ještě spala. Na smluveném místě se k nám připojil nedůtklivý mladý advokát s řídnoucími vlasy a zánovně vyhlížejícím kufříkem, aby nám v následujících chvílích dělal společnost a průvodce zároveň.

Radostí z toho zrovna neskákal, právě naopak; z otráveného výrazu v obličeji jsem vyčetla, že by se dnes, kdy jaro konečně ukázalo svou přívětivou tvář, také raději věnoval činnostem, které napadaly mne. Za to, že se svého volného času zřekl a věnoval ho nám, jsem mu byla vděčná a také jsem mu při nejbližší vhodné příležitosti nezapomněla poděkovat.

To, co vám ve spojení s Rikers navždy utkví v paměti, je nesnesitelný puch a všudypřítomný hluk. Zápach zpocených nemytých těl a neméně odpudivý odér dezinfekčních prostředků, používaných k potlačení všech ostatních pachů, se při každodenním a nikdy nekončícím zápase vzájemně mísí a vzniklá kombinace vám při prvním nadechnutí málem vžene do očí slzy a vy zoufale zatoužíte po čerstvém vzduchu, který vás obklopoval ještě před několika málo okamžiky. Tím druhým, řekla bych stejně dotěrným a nepříjemným útokem na vaše smysly, je neustálé hučení, drnčení a klepání, které na vás doléhá ze všech stran a vy propadáte beznadějnému pocitu, že to nikdy neskončí. A máte naprostou pravdu; zdá se, že okamžik klidu je v těchto prostorách stejně vzácný jako kapka vody na poušti. Co chvíli se nad hladinu monotónního lomozu a mumlání vynoří notoricky známý kovový chraptivý hlas z amplionu vnitřního komunikačního systému, aby nedobrovolným obyvatelům zdejších cel oznámil více či méně radostnou zprávu.

V bohaté paletě vězeňských zvuků, dokreslujících jednotvárnost a současně i rozličnost zdejšího života, nechybí samozřejmě ani vzteklé výbuchy zlosti, zuřivý křik a hádky či záchvaty hysterického smíchu.

Pro Jacka nastal nepříjemný okamžik ve chvíli, kdy byl nucen odložit svou zbraň. Na Rikers nechodí nikdo ozbrojen, dokonce ani bachaři. A navíc, jak se ukázalo, ani vězeň, jehož jsme šli navštívit, neměl na rukou pouta. S Johnnym Waldem jsme se setkali v místnosti, do níž vnikalo sporé světlo pouze dvěma malými podlouhlými okny.

Stůl i lavice po jeho dvou stranách byly pevně přišroubovány k podlaze; toto opatření vylučovalo možnost, že v případě vzplanutí vášní někdo použije nábytek jako zbraň. Waldova tvář byla hustě posetá pubertálními vřídky a nepřirozený tvar nosu naznačoval že byl v minulosti několikrát zlomený.

Vzdorovitý podmračený pohled, kterým si nás nedůvěřivě měřil, ve mne nevzbuzoval ani za mák naděje, že z něho dnes něco dostaneme Tim O’Brien zůstal na chodbě a já –jak jsme se předem dohodli – byla ta, jíž připadla nemilá povinnost vést rozhovor.

Vzpomínáš si na tu noc před dvěma a pul lety, kdy byl zavražděn detektiv Moore?“ začala jsem.

„Jo,“ ušklíbl se Waldo a bez ostychu si mě prohlížel.

„Máme tu pro tebe několik fotek.

Pozorně si je prohlédni a řekni nám, jestli někdo z těch lidí byl tenkrát v tom parku.“

Jack mi podal první soubor a já ho rozložila před Walda na stůl. Každá kolekce obsahovala osm čtvercových snímků policistů, velikosti tři krát tři centimetry. Tim O’Brien, který pro nás dnes dopoledne všechny skupiny sestavil, fotografie upravil a sestříhal tak, že uniformy nebylo prakticky vidět. Většinu plochy zabíraly tváře mužů, hledících přímo do objektivu, kousek límce košile a kravaty, a to bylo vlastně všechno. Výběr lidí do jednotlivých setů podléhal jednoduchému klíči: v každém z nich byl zastoupen jeden z členů staré Mooreovy party. Ostatní muži pak byli zvoleni tak, aby vykazovali co možná nejvíc společných rysů s člověkem, na němž jsme měli zájem. Proto se soubor fotek s Ricardem Ramirezem skládal pouze z policistů hispánského původu. A například George Barker –sportovec tělem i duší a svalovec k pohledání – se nacházel ve společnosti dalších podobně fyzicky vybavených mužů. Právě skupinu s Barkerem jsem položila před Walda jako první. Pozorně se zadíval do všech tváří.

„Ani jeden z nich,“ prohlásil.

Pak jsem zkusila policisty kolem Ramireze, ale dočkala se stejné odpovědi. Paul Dorgan, typický irský chasník, se skrýval mezi členy Emerald Society, ale i tyto muže Waldo odsunul stranou, aniž by prohlížení jejich obličejů věnoval více než pár vteřin. Nakonec jsem mu ukázala soubor s Macklinem.

„Tenhle chlap mě minulý týden sbalil,“ zabodl Waldo bez váhání prst do Macklinova obličeje.

„Je to stejný muž, co byl před dvěma a půl rokem v parku?“

„Ne. Tohohle jsem do minulýho pátku nikdy neviděl.“

„Jsi si tím jistý?“ zeptal se Jack.

„Jo, úplně,“ odsekl Waldo tónem, jako by se chystal ke rvačce.

„Díky, Johnny.“ Sebrala jsem fotky a podala je Jackovi.

„Hotovo?“ otázal se advokát rozhořčeně. Tak oni mě kvůli pěti minutám práce navlíknou do saka a kravaty a ženou mě sem přes celý město, spílal nám jistě v duchu.

Kam se ubíraly jeho myšlenkové pochody dál, jsem se ani neodvažovala odhadovat.

„Té noci ale v parku nějakej chlápek byl,“ ozval se Waldo, když jsem vstala.

„Opravdu?“

„Jo. Ale žádnej z těch, co jste mi ukazovali. Někdo úplně jinej.“

„Poznal bys ho?“

„Určitě. Přiveďte mi ho a já ho poznám. Co z toho ale budu mít? Já nikoho nezabil. Víte to stejně dobře jako já.“

„O tom si promluvíme později,“

slíbil mu Jack.

„Na to vemte jed, že si promluvíme,“ vložil se do rozhovoru důrazně Waldův advokát.

„Jistě jste si všimli, že můj klient je mimořádně sdílný a snaží se spolupracovat.“

Vyšli jsme z místnosti, zatímco Johnny Waldo byl odváděn zpět do říše věčného smradu a rámusu.

Sledovala jsem, jak zvolna odchází, a zmocnil se mě náhlý neodůvodněný záchvěv soucitu.

„Zapomněl jsem na poručíka Connellyho,“ ozval se najednou Jack.

„Snad si nemyslíš, že té noci střílel on?“ opáčil O’Brien nedůvěřivě.

„Někdo prostě střílet musel. Ať tak či onak, musíme to odložit na zítřek.“ Převládal ve mně pocit zklamání. Byla jsem si tak jistá, že Waldo Macklina identifikuje jako našeho muže, že jsem úplně ztratila chuť pokračovat dál.

Waldův obhájce si samozřejmě neodpustil připomínku, aby Jack měl na zřeteli, jak byl jeho klient velice ochotný a vstřícný. Hned nato se otočil, a aniž by se obtěžoval zdvořilostními frázemi, téměř se rozběhl ke dveřím a pak ven, co nejdál odtud. Jack dostal zpátky svůj revolver, stejně tak O’Brien, a společně jsme vyšli na parkoviště. Nepromluvila jsem ani slovo, dokud jsme neseděli v autě.

Najeli jsme na násep vedoucí do Queensu a pokračovali dál zpátky do Brooklynu.

„Petra něco ví,“ otočila jsem se k Jackovi.

„Ale jak ji zlomit, aby promluvila?“

Nelíbilo se mi to. Zdálo se mi, že celá její účast v tom případu je jedna velká chyba, ale na druhé straně jsem nepochybovala, že v něm určitou roli hraje.

Když jsme byli zpátky doma, zavolala jsem Mel Grossové a ta hned předala sluchátko sestře Benedictě, jako by čekala vedle.

„Máte velice příjemné přátele, Christine,“ uslyšela jsem na druhém konci její hlas, který ani při slovech chvály nezapřel silnou houževnatou osobnost.

„Děkuju.“

„S chytrými dětmi. Já miluju chytré děti.“

„Doufám, že jste v pořádku.“

„Cítím se tady v bezpečí. Včera jsem měla telefon a ten mě trochu vystrašil. Byl to nějaký muž a tvrdil, že je policejní detektiv a že pracuje na Harryho vraždě.

Rád by se prý se mnou sešel a promluvil si. Nezdálo se mi to.

Řekla jsem mu, že zůstanu v klášteře a nikam nepůjdu. Pak jsem se rozhodla, že vás navštívím, přestože jsem volala a nebyla jste doma.“

„Udělala jste tu nejlepší věc, kterou jste mohla. Ukázala vám Melanie ten seznam se jmény?“

„Mně nic neříkají. Ale o jednom jméně se Harry, mám za to, zmiňoval. Od té doby se s tím mořím a namáhám mozek, abych si vzpomněla. Někde to tam je, ale nemůžu to dostat ven.“

„Nemohl to být Connelly?“ zeptala jsem se a doufala v kladnou odpověď.

„Ne, ne,“ uťala rázně mou naději hned v zárodku.

„Možná se vám to vybaví později.

Až se dostanu domů, vyjdeme si někam na večeři a odpočinem si.

Potřebujeme to obě.“

„Bylo to takové zvláštní jméno jako – Ne, teď opravdu nevím. Něco jako –“ Utrápeně si povzdechla.

„Cereálie,“ zvýšila trochu hlas a já jí v duchu mačkala palce, aby se opona zapomnění na chvíli rozevřela. „Víte, co myslím?“

„Searle?“ nadhodila jsem.

„Sorrel?“

„Ale ne,“ přerušila mě znovu netrpělivě. „No tak.

Všichni jsme se tím cpali, když jsme byli malí.“ Ale ona prožívala dětská léta zhruba o padesát let dřív než já.

A pokud si dobře vzpomínám, odmalička jsem vyrůstala na Rice Krispies a kukuřičných vločkách, dokud jsem, to mohlo být někdy kolem mých třinácti let, nepřesedlala na lahodné anglické vdolečky; mimochodem – jedly se ještě teplé a máslo se na nich jen roztékalo. „Copak vám maminka nikdy nevařila kaši?“

„Farina!“ vykřikla jsem hned, jak mě to napadlo, a zároveň jsem si byla jistá, že je to trefa do černého.

Farina přece znamená mouku nebo krupici.

„To je on! To je přesně on. Nemohla jsem si vzpomenout. Harry povídal, že muž jménem Farina tvořil prostřední část řetězce, že on byl vlastně tím skutečným překupníkem, který drogy prodával dál. Znáte ho?“

„Ano, tím si můžete být jistá. Bůh vám žehnej, sestro.“

„Vám také. Uvidíme se, až přijedete domů.“

Za dveřmi Petřina bytu hrála hudba.

Na zvonek u hlavního vchodu nikdo nereagoval, a tak jsme museli čekat, až nás do domu pustí někdo jiný.

Znovu jsem zazvonila a vzápětí uslyšela šouravé kroky, jak se přibližují ke dveřím.

„Kdo je tam?“

„Chris.“

„Běž pryč.“

„Petro, musím s tebou mluvit o Joeovi.“

Hudba přestala hrát. Západka se otočila a bezpečnostní řetízek byl uvolněn. Dveře se otevřely a za nimi stála Petra, tvář zachmuřenou a rozmrzelou. Pokynula rukou a my vešli dovnitř. Police v šatních skříních zely prázdnotou a na podlaze ležely poházené kartónové krabice. Petra se zjevně balila a chystala k odchodu.

„Ničíš mi život, uvědomuješ si to vůbec?“ podívala se na mě vyčítavě. Vypadala vyčerpaně.

Měla na sobě otrhané džíny a vybledlé volné triko, neupravené umaštěné vlasy jí volně splývaly na ramena. Přestože se nikdy nijak přehnaně nelíčila, dnes odpoledne byla její tvář mimořádně bledá, jakoby průhledná. Bosýma nohama udělala pár kroků ke křeslu a posadila se. „Já nic neprovedla, ale přesto ode mne pořád někdo něco chce. Dobře, všichni dostali to, co potřebovali, a nic víc nezůstalo.

Vracím se zpátky do Německa, kde mě snad už nikdo otravovat nebude.“

„Kdy ses seznámila s Joem Farinou?“ zeptala jsem se.

„To bylo někdy minulý rok. Myslím, že na podzim.“

„Chodila jsi s ním?“

„Párkrát jsme si vyšli.“

„A on tě představil Rayovi.“

„Vzal mě do jednoho baru, kde se Ray občas ukázal.

Nemluvil o něm jinak než jako o mizerovi a zavšiveným policajtovi, a že prý o něm potřebujou sehnat nějaké informace.“

„Proč jsi to udělala, Petro?“

Byla zdrcená. „Měla jsem problémy s přistěhovaleckým úřadem. Šlo o vízum a Joe slíbil… Vyhrožoval, že jestli to neudělám…“

„Řekni nám, jak to bylo,“ požádala jsem co nejklidněji.

Zhluboka se nadechla. „Hodně jsme si povídali. Pořád jsem se ho na něco vyptávala. Ale nikam to nevedlo. Nakonec jsem ho jednoho dne poslala něco koupit s tím, že já počkám doma a udělám zatím kafe.

Prohledala jsem mu skříň a pracovní stůl, a našla nějaký poznámky a pár dalších zajímavých věcí. Pak jsem se ještě podívala do zásuvek prádelníku. A tam byl schovaný ten dopis od Jean.

Okamžitě jsem věděla, o koho se jedná, a nebylo těžké si domyslet, co se stalo.“

„Šla jsi s tím za Joem?“

Přikývla. „Řekla jsem mu všechno, ale zároveň jsem ho upozornila, že to bylo naposled. Oznámila jsem mu, že jsme se s Rayem rozešli; skončili jsme spolu a je po všem, už mu dál informace shánět nemůžu.“

To ale samozřejmě bohatě stačilo.

Nepodložené informace z druhé ruky.

„Nemluvila jsi o Tomu Macklinovi?“ zeptala se najednou.

„Toho taky znáš?“

„Možná jsem ho jednou potkala, už se nepamatuju.

Ale Joe o něm mluvil celkem často.

Tom prý asi rok pracoval na oddělení, který se zabývá krádežemi motorových vozidel, a prý se do každýho auta dokáže dostat během několika vteřin – tedy kromě mercedesu.“ Vyslovila tu značku s německým přízvukem a s patřičnou dávkou národní hrdosti.

„To mu trvalo déle. To víš, mercedesy, to jsou velice bezpečný auta.“

Další nesmírně důležitý článek řetězu – člověk, pro něhož nebyl problém ukrást auto.

„Co dál, Petro?“

„Nic,“ odpověděla prudce. „Byla jsem do Raye blázen. Nemohla jsem uvěřit tomu, co o něm Joe roznášel.

A po tom, co se to stalo, už jsem k Rayovi domů nikdy nešla.“

„A co ten den, kdy Raye zatkli?

Měla jsi klíče.“

Na chvíli si zakryla dlaněmi tvář.

„Když mi zavolal a oznámil mi to, okamžitě jsem se sebrala a odjela do bytu pro ten dopis. Nevěděla jsem, co bych mu měla říct, ale chtěla jsem za každou cenu, aby odtamtud zmizel. To bylo poprvé, co jsem použila ten klíč. Vešla jsem dovnitř, ale už tam někdo byl, neznámý muž s mohutným knírem.

Zeptala jsem se ho: ‚Kdo jste?‘ Ale on mě prudce odstrčil stranou a utekl. Celá jsem se třásla. Byla jsem strašně vyděšená. Chtěla jsem zavolat policii, ale bála jsem se.

Nevěděla jsem, co mám dělat.

Zamkla jsem dveře a začala hledat dopis. Tam, kde jsem ho našla posledně, ale nebyl. Když jsem oknem uviděla nějaké děti, jak si hrají na příjezdové cestě k domu, odešla jsem.

Kdyby se vrátil, všimly by si ho.“

Ten s knírem mohl být klidně Barker, ale neměli jsme s sebou bohužel soubory fotek.

„Setkala ses pak ještě někdy s Joem?“

„Nikdy. Nastěhoval se k nějaké ženě, co s ní chodil.

Scházel se s ní už před tím, než potkal mě, a pak se k ní zase vrátil.“

Sepjala ruce a třela si jimi nos. „S

Rayem jste už mluvili, že jo? Takže všechno ví, ne?“

„Mluvili jsme s ním včera večer, než jsme šli k tobě.

Nevěří, že bys proti němu cokoli udělala.“

Oči se jí zalily slzami. „Nechce se se mnou bavit. Tolikrát jsem mu volala. Je to moje chyba, že Scottyho zavraždili?“

„Není. Není to tvá chyba.“ Jack jí položil ruku na rameno.

„Neodjížděj, Petro. Z imigračního po tobě nikdo nepůjde.“

„Udělal to Joe?“ zakňourala Petra tiše.

„To ještě nevíme. Chris, myslím, že nám zbývá ještě jeden poslední krok, který musíme udělat.“

·

30

Odjeli jsme do nedaleké prádelny a Jack vytočil číslo Sharon Mooreové. Joe Farina byl v práci.

Ukázala jsem Jackovi cestu k Mooreovu domu. Farinovo auto nikde vidět nebylo, ale Sharonin vůz stál v otevřené garáži.

Zmocnil se mě intenzivní, téměř hmatatelný pocit hrozného neštěstí, které se na ženu uvnitř domu nezadržitelně valilo. Situace Petry byla hodně špatná, tahle se však vyvíjela mnohem hůře.

Sharon otevřela dveře. Měla na sobě zářivě červenou košili a džíny a moc jí to slušelo; vypadala mnohem lépe než včera dopoledne.

Nábytek už opět stál na svém místě, její duševní ozdravná kúra skončila.

Představila jsem ji Jackovi, načež jsme se odebrali do obýváku a posadili se. Uvnitř domu i venku se ozýval výskot a veselý dětský smích. Sobotní odpoledne bylo v plném proudu; ideální čas na hraní a rozpustilé radovánky. Já však neměla na zábavu ani pomyšlení.

„Ahoj,“ pozdravila se s Jackem a podala mu ruku.

„Rádi bychom vám položili pár otázek,“ začal Jack opatrně.

„Nejedná se o žádný oficiální výslech, takže pokud na ně nebudete chtít odpovídat, nemusíte.“

Tvář jí zbledla, oči nervózně těkaly střídavě z jednoho na druhého.

„Jedná se o Gavina?“

„Jedná se o spoustu věcí,“

připravovala jsem ji pozvolna na nepříjemnosti, které ji v následujících okamžicích čekají.

„Také o Joea.“

„O Joea?“ Rysy v obličeji ztuhly.

„Co on s tím má společného?“

„Vzpomenete si, kde byl na Den svatého Patrika?“

„Byl doma.“

„Celý den?“

„Měl pohotovost, musel sedět doma na telefonu. Pro případ, že by ho někde potřebovali a zavolali mu.“

„A potřebovali ho?“

„Ano.“

„Kdy?“ zajímalo mě.

„Pozdě večer. Chystala jsem se už do postele, když telefon zazvonil.

Vzal to dole v přízemí. Za moment přišel nahoru, že někde jakási partička mladistvých tropí výtržnosti nebo něco takového. A že prý tam okamžitě musí odjet.“ Do jejího pohledu se začal vkrádat strach.

„Proč se mě na to ptáte?“

„Paní Mooreová,“ promluvil Jack a snažil se o klidný vyrovnaný tón, „vybavíte si, kdy se vrátil domů?“

„Už jsem spala. To opravdu nevím.

Nebyla to ta noc, co zastřelili toho policistu?“

„Ano. Scottyho McVeigha. Byl to můj přítel.“

„Proč si myslíte, že by o tom měl Joe něco vědět?“

„Jak dlouho ho znáte?“

„Už hodně dlouho. Znal se s Gavinem. S celou tou partou. Občas jsme k němu jezdívali, znáte to, jen tak posedět a pokecat. Vždycky se ke mně choval velice mile.

Vlastně až doteďka.“

„Paní Mooreová, nemám povolení k domovní prohlídce a máte tedy právo nás klidně vyprovodit ven, když budete chtít, ale rád bych se podíval na Joeovu výzbroj, pokud doma nějakou má.“

Vstala. „Promiňte, ale nějak mi není dobře.“

Okamžitě jsem vyskočila, abych jí pomohla, ale ona mě posunkem ruky zastavila. „To bude dobrý. Souvisí to s tím, že věděl o poměru Raye Hansena a manželky Scottyho McVeigha, že ano?“

Přemítala jsem, jestli se o tom dověděla od „ženských v krámě“, jak mi tvrdila. „To není tak jednoduché, je v tom zapleteno daleko víc věcí.“

Podívala se mi přímo do očí.

„Řekněte mi, že nezabil Gavina.“

„Nezabil.“ Důležitý dovětek, že chtěl, ale někdo ho předběhl a tím ho té nepříjemnosti ušetřil, jsem si odpustila.

„Podívejte se, kam chcete. Je to můj dům. Máte mé plné svolení.“

Šla před námi a vedla nás po schodech nahoru. Byly tam tři ložnice, jedna se zavřenými dveřmi.

Otevřela je a vstoupili jsme dovnitř. Vytáhla ze skříně podlouhlou nylonovou tašku, co v ní lidé obvykle nosí sportovní vybavení, a položila ji na postel.

Jack rozepnul vrchní zip a nahlédl dovnitř, aniž by se čehokoli dotkl.

„Je tam něco?“ zeptala jsem se.

„Několik revolverů. Jeden z nich vypadá jako čtyřiačtyřicítka.“

Sharon zalapala po dechu. „Vím, že má pistoli, kterou nosí mimo službu.

Ale taje malá.“

„Budeme muset zkontrolovat sériová čísla. Kdyby vám to nevadilo, rád bych si celou tašku odnesl s sebou.“

„Prosím, jen do toho.“

„A ještě bych vám chtěl navrhnout, abyste vzala děti a odjela s námi na stanici. Myslím, že by nebylo rozumné zdržovat se doma, až se Joe vrátí.“

Zírala na něho pohledem, v němž se šok z neočekávaného odhalení mísil s vděkem a úlevou. „Udělám všechno, co mi radíte.“

Jack vytáhl z kapsy saka propisku.

Nechal ji neotevřenou a začal jí prohledávat obsah tašky, zatímco já a Sharon jsme ho napjatě sledovaly.

„Podívej se na tohle,“ řekl najednou. Udělala jsem krok k posteli a nahlédla dovnitř. Ležely tam tři revolvery, ale na ně Jack neukazoval. Propiskou připíchl k plochému dnu malou obdélníkovou kartičku. Byla to fotka z policejního průkazu a na ní – Ray Hansen.

·

Jack nás odvezl na nejbližší policejní stanici; zachoval se tak přesně podle předpisů. Přestože jsme se nenacházeli ani ve Farinově ani v Jackově okrsku, policisté, kteří nás přijali, brali celou věc se stejnou vážností, jako by ke zločinu došlo u nich na dvoře. Jack nejdříve nechal Sharon podepsat prohlášení, že nám dobrovolně umožnila prohlídku pokoje a dovolila odtamtud odnést sportovní tašku.

Zatímco jsme byli na stanici, policisté už rozjeli prověřování zbraní. Jednu z nich legálně vlastnil Joseph Farina. Další revolver –osmatřicítka – mu nepatřil. Jednalo se o stejný typ pistole, z které vyšla smrtící rána pro Harryho Donnera, ale až po testech a následných znaleckých expertizách bude možné s jistotou tvrdit, že se jedná o vražednou zbraň. Třetí revolver, ráže čtyřiačtyřicet, také nebyl majetkem Joea Fariny. A dalo se s vysokou pravděpodobností vyloučit, že by se jednalo o zbraň, která připravila o život Scottyho McVeigha.

Byla totiž zaregistrována na jméno Sang Joo z obchůdku Šťastné časy.

Do Oakwoodu jsem se vrátila později, než jsem předpokládala.

Joe Farina už byl tou dobou vzat do vazby, spolu s ostatními členy týmu Gavina Moorea. Ještě zbývalo udělat moře práce, shromáždit spousty důkazů, ale teď už všichni věděli, co hledají, a já nepochybovala, že jednotlivá zjištění a doplňující informace postupně vymažou všechny zbývající otazníky a přesně zapadnou na prázdná místa v již téměř hotové mozaice.

V době, kdy jsem se dostala domů, byli už Grossovi se sestrou Benedictou dávno po večeři, a tak jsem všechny pozvala na zmrzlinové hody do své oblíbené cukrárny v oakwoodském nákupním centru. Poté jsem Benedictu odvedla ke mně domů, přichystala pro ni pokoj, v němž spala sestra Josepha, a sama také zalehla do postele. V neděli jsme si přivstaly, abychom stihly ranní mši, a po obědě jsem ji odvezla zpátky do kláštera. Byla jako vyměněná. Po vraždě svého synovce žila jen pro jedinou věc: aby se dopátrala pravdy o jeho smrti. A nakonec nemalým dílem k vyřešení celého případu sama přispěla. Cestou zpátky jsme si dlouho povídaly. Její zážitky a vzpomínky z kláštera z doby před čtyřiceti, padesáti a šedesáti roky mě doslova fascinovaly. Když jsme se rozloučily, měla jsem pocit, jako bych ji znala už spoustu let. Slíbila jsem jí, že ji navštívím.

Doma jsem k nemalé radosti zjistila, že první z mých semínek už vybojovala vítězný zápas se zemskou gravitací a prorazila tenký příkrov půdy nad sebou, aby se pochlubila světu prvními světle zelenými klíčky. Nikdy během celého roku, jenom na jaře, už nemá zelená barva přírody takový překrásný jásavý odstín. Od rána do večera jsem mohla pozorovat ty úžasné změny, jež se na malých sazenicích odehrávaly: rozvíjely se listy, nepatrné výhonky se nakláněly ve směru slunečního svitu, aby vstřebaly maximum jeho životodárné energie. Byla jsem jako u vytržení.

Večer se ozval Jack, aby mi sdělil nejčerstvější novinky. Johnny Waldo bez váhání vytáhl ze souboru fotografií podobiznu Fariny a označil ho jako muže, který se pohyboval v parku té noci, kdy tam byl zavražděn Gavin Moore. Zdálo se, že má teorie se potvrdila – Joe Farina tenkrát Moorea sledoval, možná s úmyslem ho zabít, ale parta mladých výrostků to udělala za něj.

On pak nejspíš zalarmoval své kumpány a Tim Macklin donesl zprávu o Mooreově smrti jeho manželce.

„Dneska odpoledne jsem se zastavil u našich,“ nadhodil Jack, když jsme skončili. „Musíme si promluvit.

A vůbec, rád bych tě už zase viděl, protože přes víkend jsme k tomu moc příležitostí neměli.“

„Jestli k tobě přijdu zítra, budu muset v úterý vstávat brzo ráno.

Mám školu, miláčku, nezapomeň na to.“

„Sestra nám sem hodí nějaký dobroty a dáme si spolu fajnovou pozdní večeři. A co se týká časného vstávání, s tím nemám nejmenší problémy, znáš mě.“

Ten příběh obsadil titulní strany všech pondělních ranních novin, obsahoval spoustu chyb, ale podstatné věci byly interpretovány správně. Jackovo jméno se tam několikrát objevilo, ale o mně se –naštěstí! – nikdo nerozepisoval.

Výslovně jsem totiž požádala, aby byla jakákoli zmínka o mé osobě z textu vynechána. Zatímco jsem doma uklízela a vytahovala z pračky vlhké voňavé prádlo, zazvonil telefon. Byl to Ray Hansen se zdrženlivým „díky ti“ a čímsi, co jsem si vyložila jako omluvu.

Veškerá obvinění vznesená proti němu byla oficiálně stažena a dostal zpátky služební odznak i zbraň.

Opět se mohl cítit jako polda.

O chvíli později se pro změnu rozdrnčel zvonek u dveří. Za nimi se krčil poslíček z květinářství a podával mi krabici, v níž jsem objevila tucet růží s cedulkou od Raye.

Zmocnil se mě zvláštní pocit. Po tolika letech strávených v klášteře to byly první květiny v životě, které mi někdo věnoval. Ihned se přihlásila duše jeptišky, která ve mně stále dřímala, a já začala přemýšlet, komu bych několik růží poslala, abych se s ním podělila o svou radost. Pak jsem se ale rozhodla, že o tenhle dárek se s nikým dělit nebudu. Směstnala jsem je všechny do vázy a postavila ji na stolek v obýváku; kdykoli jsem pak prošla kolem a zrak mi padl na tu voňavou záplavu červené barvy, neubránila jsem se úsměvu.

Dalším volajícím byla Jean.

„Nebudeš mi věřit, co se stalo, Chris,“ oznamovala mi nadšeně.

„Znáš to arménské klenotnictví ze Scottyho rajónu?“

„Když o něm mluvíš, tak si vzpomínám.“

„Tak si představ, že se ke mně dostavil sám pan majitel. A přivezl mi zlatý náhrdelník, co mi u něho objednal Scotty k narozeninám. Je nádherný.“

„Ve výloze měli opravdu překrásné šperky. Ty máš dneska narozeniny?“

„Ano. Scotty asi plánoval, že ho tam vyzvedne sám.

Připadá mi to tak zvláštní, jakoby osudový.“

„Věřím, že ti dodá sílu a budeš mít zase chuť do života.

„Určitě na to padla část z těch tří tisíc. Myslel jen na mne a sobě nekoupil nic.“

„Koupil si auto.“

„Máš pravdu. Na to jsem zapomněla. Musíme se co nejdřív sejít, Chris. Zvu tě k nám na oběd, uvařím něco speciálního a vezmu si ten řetízek. Chci, abys ho viděla.“

Slíbila jsem jí, že to uskutečníme.

Pak jsem vyrazila ven, abych nakoupila něco k jídlu.

Večer jsem odjela do Brooklynu. Ve zprávách právě hlásili, že po důkladné expertize, provedené odborníky na balistiku v policejních laboratořích, byl jeden z revolverů ve Farinově sportovní tašce identifikován jako zbraň, která před téměř třemi roky zabila Harryho Donnera.

Farina nepromluvil a jeho obhájce se nechal slyšet, že se jedná pouze o nepřímé důkazy a že revolver byl do Mooreova domu záměrně nastražen. A stejně tak otisky na něm, pomyslela jsem si.

Večeře zabalená v obvyklé plastové fólii na nás čekala na kuchyňském stole a nádherně voněla po kari.

Začala jsem ji ohřívat, zatímco jsem čekala na Jacka.Jeho sestra byla čím dál odvážnější. Stačilo přidat jen trochu rýže a mohla jsem se dát do prostírání stolu.

Když se Jack konečně objevil, hned jsem poznala, že se něco děje.

„Zůstaň tady,“ vztyčil důrazně ukazováček a nato zmizel v ložnici.

Když se za okamžik vrátil, následoval další rozkaz: „Zavři oči.“

Poslechla jsem. Uchopil mou ruku, něco do ní vložil a sevřel kolem mé prsty. „Teď se podívej.“

Otevřela jsem oči. Na dlani se mi třpytil prsten s diamantem. „Jacku,“

naprázdno jsem polkla, téměř neschopna promluvit. „To je nádhera.“ Kámen byl vybroušený do mnoha hran, a jak jsem jím otáčela, leskl se a jiskřil a rozséval do prostoru záblesky barev. „Ani nevím, co mám říct. Úplně mi to vyrazilo dech.“

„Prostě řekni, že ho budeš nosit.“

„Budu.“

„Patří mé matce. Včera ho celý den cídila a leštila, než mi ho svěřila.

Měla jediné přání: aby zůstal v rodině.“

Cítila jsem, jak se mi hrnou do očí slzy. „Zůstane. Tak krásné překvapení jsem ani ve snu nečekala.“

·

Druhý den pozdě odpoledne jsem zavolala Arnoldu Goldovi.

Uklidňující tóny Mozarta v pozadí doprovázely jeho radostný hlas; bylo zřejmé, že mě rád slyší.

„Takže máš další zářez na pažbě,“

chválil mě. „A jak je možné, že si na tebe v novinách nikdo nevzpomněl?“

„Nepotřebuju to a ani nechci. Mám toho spoustu na srdci, co se do novin nedostane, a chtěla bych se o to s tebou podělit. Co kdybychom se domluvili na obědě, až k tobě příště přijdu do práce?“

„Tak se tady zastav hned zítra. Něco bych tu pro tebe měl.“

„Arnolde, chci tě o něco požádat.“

Tak dlouho jsem mlčela a hledala ten správný začátek, až mě musel pobídnout. „Prostě, budeme se s Jackem brát. A já bych si přála, abys mě dovedl k oltáři.“

Teď byla řada na něm, aby mu došla slova. Po chvíli se ozval. „Chrissie, mě přece nemůžeš chtít.

Nezapomeň, že jsem žid. Vůbec bych se do katolického obřadu nehodil.“

„Jsi nedílná součást mého života, Arnolde. Zařídíme to tak, aby ses tam cítil dobře.“

„Tak dobře. Je to pro mne čest. Je to pro mne neskutečně velká čest.“

Utřela jsem si slzy, které mi při jeho vyznání vyhrkly do očí. „Moc ti děkuju,“ vzlykala jsem.

„Ale ne. Já jsem ten, co by měl poděkovat.“

·

31

O pár týdnů později volala Jean a vyslovila přání, že by se ráda setkala se Scottyho dědečkem.

Zatelefonovala jsem do Domova svatého Ondřeje a sjednala nám tam návštěvu. Sešla jsem se s Jean a dětmi ve smluvený čas před hlavním vchodem a společně jsme se vydaly dovnitř. Děti byly nastrojené a Jean měla na krku nádherný řetízek od Scottyho.

Charlie Hanrahan čekal ve velkém foyeru, stejně svátečně vyšňořený jako jeho pravnoučata.

Posadili jsme se do stejného rohu, kde jsem s ním mluvila naposled.

Jean mu vyprávěla o manželovi a o dětech a on se jen šťastně usmíval, kdykoli na ně pohlédl. Když se konečně všichni uklidnili, vstala jsem a odešla pryč, aby si užili soukromí. Ve společenské místnosti jsem našla jednu stařenku, která seděla sama u stolu. Očividně postrádala společnost a toužila si s někým popovídat, a nic bych za to nedala, že jí ani nezáleželo na tom, kdo to bude. O půl hodiny později, když jsem se vrátila, měli všichni hlavy u sebe a cosi řešili.

„Víš ty co?“ plácl náhle Charlie malou Andreu po koleni, jako by si na něco vzpomněl. „Scotty mi přichystal jedno překvapení a není to tak dávno. Ještě jsem ti to neřekl, slečno,“ pronesl tajemně a díval se přitom na mne, „protože to byla rodinná záležitost. Dostal jsem od něho k narozeninám šek. Tisíc babek. Věříš tomu?

Přišlo to poštou spolu s krátkým vzkazem den po jeho smrti. Musel to poslat ráno.“

„Cestou do průvodu,“ upřesnila Jean.

„Tisíc babek.“ Oči se mu rozzářily.

„Teď konečně víte, jak jsem přišel k těmhle pěkným novým šatům. Je to dárek od vašeho táty, děti. Byl to hodnej kluk.“

·

Zbraň, kterou byl zastřelen Scotty, se nikdy nenašla, ale Farina i ostatní členové skupiny si půjdou posedět na pěkných pár let do vězení. Podařilo se dohledat alespoň pár lidí, kterým Farina prodal drogy, a stále se na tom pracuje.

·

Podle našich úvah se celá akce odehrála asi takhle: Macklin ukradl ráno na Den svatého Patrika auto a sledoval v něm Raye a jeho rusovlasou společnici, jak nasedají do BMW a odjíždějí do Brooklynu. Čekáním na ně musel v autě strávit dlouhé hodiny, a proto, když se nakonec dostal k baru Gillen’s, zavolal Farinovi, aby ho vystřídal. Macklin pracoval jen na základě fotografie z policejního průkazu, osobně neznal ani Raye, ani Petru a samozřejmě ani Scottyho. Když pak Farina Macklina na hlídce vyměnil, hledal Raye, nápadnou zrzavou ženskou a nějaké BMW. Pak uviděl muže, který vypadal jako Ray, jak přichází k BMW, a usoudil, že to je jejich muž. Zastřelil ho a revolveru se nejspíš na vhodném místě zbavil.

Ray se s Petrou rozešel a po nějaké době se vrátil k Betsy, ale nevím nevím, jestli jim to vydrží. V

jednom se ale změnil, je daleko přístupnější a člověk si s ním teď docela příjemně popovídá.

Ze všech těch násilných úmrtí to byla vražda Jerryho McMahona, která ve mně zanechala nejvíce bolestných pocitů. George Barker, který si věrohodně zahrál roli bezdomovce, nakonec promluvil a poskytl usvědčující důkazy proti ostatním. To on spolu s Ricardem Ramirezem sledovali McMahona od chvíle, co v pátek večer odešel z policejní stanice. Členové týmu Gavina Moorea už McMahona po nějakou dobu podezřívali a poté, co byl Ray obviněn, se na něho zaměřili ještě důkladněji. A když pak McMahon tak neočekávaně odešel ze stanice a spěchal do Manhattanu, bylo jim naprosto jasné, že se v noci něco chystá. V

době, kdy Barker posedával na chodníku Amsterodam avenue, McMahon byl již pravděpodobně po smrti nebo právě umíral.

Nemohli jsme to tušit, samozřejmě že ne, ale při pomyšlení, že jsme byli pouze pár bloků od něho a on stále žil, mě bolí srdce.

·

A pak tu jsou ještě ty tři tisíce dolarů. Ano, tisíc na zlatý řetízek pro Jean, tisíc pro Charlieho Hanrahana, a dál?

Že by ten poslední tisíc zmizel v kapse vychytralého prodavače z autobazaru, navzdory jeho důrazným protestům? Nic bych za to nedala. Ale možná se mýlím.

Možná Scotty další překvapení jen na čas pozdrželněco pro děti, nejspíš – a ono se pak zničehonic v pravý čas vyloupne, aby jim připravilo chvíle štěstí.

Vůbec bych se tomu nedivila.