Lee Harris

Případ bývalé jeptišky 06. Vražda o stříbrné svatbě

1

„Je tam Christine Bennett Brooksová?“

Hlas u mého ucha byl žensky, věcný, neurčitého věku.

„Ano,“ přisvědčila jsem. „Kdo volá?“

„To vy jste vyřešila vraždu toho muže loni v Oakwoodu?“

„Ano, to já.“

„V posledních letech jste vyšetřovala víc vražd, viďte?“

„Ano.“ Pokud to znělo nesměle, bylo to proto, že jsem nevěděla, kam to povede. Ten hlas i směr hovoru mi trochu naháněly strach.

„No, tak mám pro vás další.

Mrtvolu najdete během dneška.

Chci, abyste to věděla první.

Myslím, že by vás mohlo bavit vyšetřovat tuhle smrt.“

„Tím mi říkáte, že někdo zemřel?“

„Takhle jsem to určitě neřekla.“

Srdce se mi bláznivě rozbušilo.

„Paní, někdo umírá?“

„Ani takhle jsem to neřekla.“

„Neuděláte nic, co bývám uškodilo, že?“ Snažila jsem se představit si, jak bych mohla uvědomit policii, zatímco budu držet tuhle ženu u telefonu, když mám doma jen jeden aparát.

„Dovolte mi, abych zopakovala, co jsem vám řekla, paní Brooksová: v průběhu dneška bude nalezena mrtvola. Neříkám vám, kde ji najdete nebo čí tělo to budetedy je,“

opravila se.

„Kdo volá, prosím?“

„Paní Brooksová, marníte svůj i můj čas. Mám ještě práci. Jen jsem vás chtěla upozornit a vy mi to hrozně ztěžujete. Dnes mám pětadvacáté výročí svatby.

Vzpomínám, jak šťastná – a krásná – nevěsta jsem byla. Vzpominám, jak hezký a silný a láskyplný byl můj snoubenec – než den skončil, můj manžel. Bohužel, všechno jednou končí.“

„Prosím vás,“ naléhala jsem, teď už vyděšená. „Nedělejte nic, čeho byste litovala. Ne –“

„Ujišťuju vás, že nelituju ničeho.

Jen jsem vám chtěla poděkovat za to, že jste mě vyslechla a říct vám –“ zarazila se.

„Ano?“ ozvala jsem se úzkostně.

„A říct vám – Okamžik, prosím.“

Zdálo se mi, že jsem zaslechla jiný hlas a pak jakýsi tlumený zvuk.

„Haló?“ zvolala jsem. „Jste tam ještě?“

Ozval se zvuk, hlasitý, připomínající výbuch. „Haló?“

opakovala jsem.

Telefon na druhém konci zarachotil o podlahu a nebo o stůl a za pár vteřin nato, když jsem se zběsile rozkřičela do sluchátka, propíchl ticho oznamovací tón.

Přeběhl po mně mráz. Vrátily se mi staré instinkty a já se pokřižovala.

Nezavěsila jsem, jen jsem položila telefon na kuchyňskou linku, popadla tašku a klíče a vyběhla k autu.

·

„Uklidněte se, paní Brooksová,“

nabádal mě policejní důstojník.

Dorazila jsem na oakwoodskou policejní stanici tak rychle, jak to jen šlo. Znali mě tam, protože můj manžel Jack je detektiv poručík na newyorském policejním ředitelství a má v oakwoodské policii kamarády. Byla jsem poldovi v uniformě vděčná, že se mě pokouší uklidnit, ale nebylo to nic platné.

Div jsem nebrečela, sypala jsem všechno ze sebe míň souvisle než obvykle, kdy uvažuju s chladnou hlavou, a byla jsem přesvědčená, že jsem v telefonu slyšela výstřel.

„Nic mi není. Prosím vás, poslouchejte mě. Právě se stalo něco děsného. Můžete vystopovat číslo volajícího, když už zavěsil?“

„Možná, ale přijde na okolnosti.

Začala byste od začátku a pověděla mi, co se tedy stalo?“

Řekla jsem mu o telefonním hovoru, ženském hlase, zopakovala jsem mu z toho hovoru všechno, na co jsem si dokázala vzpomenout. „A pak jsem zaslechla jiný hlas.“

„V telefonu?“

„Ne,“ odsekla jsem podrážděně.

„Na tom konci drátu, z něhož hovořila žena, se objevila jiná osoba.“

„Muž nebo žena?“

„Patrně muž. Nic jsem mu nerozuměla. Ale ona přestala mluvit se mnou a začala s ním.“

„A pak?“

„A pak,“ polkla jsem, „pak se ozvalo třesknutí, podle mě výstřel.

A telefon spadl. A na lince se ozval oznamovací tón.“

„Mně to připadá jako nějaký vtip.“

„Důstojníku, prosím vás. Oznámila mi, že se najde mrtvola. Nemluvila jsem s dítětem. Byla to dospělá žena.

A ještě něco – řekla, že dnes má výročí svatby. Pětadvacáté, tak to myslím povídala. Což by znamenalo, že je jí plus minus pětačtyřicet. Podle mě to nebyl vtip.“

„Podíváme se na to.“

Nechci říct, že mi zalhal, ale cítila jsem, že mě chlácholí, nemluví se mnou jako se sobě rovnou.

„Nechala jsem vyvěšený telefon,“

řekla jsem naléhavě. „Můžete něco udělat hned teď, abyste zjistil, kdo mi volal?“

„Takže vy jste nezavěsila?“ Znělo to téměř radostně.

„Počkejte tady chvíli.“

Stála jsem před klasickým vysokým pultem a sledovala, jak policista mizí v sousední místnosti. Podívala jsem se na hodinky. Uplynulo aspoň patnáct minut od té doby, co jsem ve své kuchyni položila telefon, od té doby, co jsem slyšela zaznít výstřel.

Jestli někdo leží zraněný v nějakém domě tady ve městě, mohli bychom ho zachránit, kdybychom se k němu dostali včas. Uplynuly tři dlouhé minuty. Osaměla jsem v přijímací kanceláři oakwoodské policejní stanice.

Zazvonil telefon, trhla jsem sebou.

Někdo uvnitř ho musel vzít, protože ztichl uprostřed druhého zazvonění.

Dělejte! pomyslela jsem si. Dělejte něco.

Policista se vrátil a za ním muž v civilu. „Tohle je detektiv Palermo,“

představil ho policista. „Paní Brooksová. Její manžel je poručík Brooks z newyorského ředitelství.“

„Rád vás poznávám. Vašeho manžela znám. Jack, že?“

„Ano. Pokusíte se vypátrat, kdo volal?“ Na společenské tlachání jsem neměla náladu.

„Vrátíme se k vám domů a uvidíme, co se dá dělat.

Pojedu za vámi.“

Vyrazila jsem k autu a doufala jsem, že sebou hodí.

Měl auto zaparkované blíž u budovy a počkal, až zabočím na ulici, pak teprve vyjel sám. Ani ne za pět minut už jsem odemykala své přední dveře.

Jen jsem to položila, nepřerušila jsem spojení,“ vysvětlila jsem a podala mu telefon, který vydával nepříjemné zvuky.

„To jste udělala správně. Volbou určitého kódu lze získat číslo posledního volajícího. Kdybyste zavěsila a zavolal k vám někdo během doby, co jste byla pryč, tak by to bylo jeho číslo. Takhle získáme číslo té podivné dámy, která vám telefonovala.“

Ulevilo se mi, že jsem se zachovala správně. Zvedl telefon, přerušil spojení, pak ho znovu zmáčkl a vyťukal několik čísel. Z kapsy vytáhl pero a notýsek a já sledovala, jak si zapisuje číslo. Pak ho vytočil.

Muselo to zazvonit aspoň dvacetkrát nebo ještě víckrát, než zavěsil. „Bohužel,“ řekl. „Nikdo to nezvedá.“

„Můžete zjistit adresu?“ Věděla, jsem, že to zní drze, ale byla jsem si jistá, že v tom domě někdo leží mrtvý nebo umírá, a najít je byla jejich práce.

„Dejte mi chvilinku. Co kdybyste si sedla a uvolnila se, paní Brooksová? Určitě tomu přijdeme na kloub.“

Byla jsem příliš vynervovaná, než abych se mohla uvolnit, ať budu stát nebo sedět. Poodešla jsem od něj, stoupla si do dveří k našemu obývacímu pokoji a odvrátila jsem pohled od detektiva. Vyťukal číslo, představil se jako policejní vyšetřovatel a požádal o informace o čísle, které si zapsal. Netrvalo to dlouho.

„Takže jo,“ prohodil nakonec a znělo to ležérněji, než jsem považovala za vhodné. „Mám adresu. Zajedu tam a pak vám sdělím, o co šlo.“

„Doufám, že vám nebude vadit, když pojedu za vámi svým autem.

Žena, která telefonovala, tvrdila, že ví, kdo jsem, ale já ji podle hlasu nepoznala. Skutečně bych ráda věděla, co se děje.“

„Jistě,“ ucedil a vyšli jsme každý ke svému vozu.

Věděl, kam jedeme; já ne. Ani jsem se nezeptala, jestli je to odsud daleko. Můj syn se za hodinu a půl bude vracet ze školky a já budu muset být doma nebo rychle někomu zavolat, aby pro něj došel. Musím být doma.

Vypnula jsem ve svém autě rádio, aby mě nerušilo, a držela se v závěsu za detektivem Palermem.

Dal mi znamení, pokaždé když odbočoval, takže jsem se snadno držela v dohledu.

Byla jsem překvapena, když policista tohohle muže představil jako detektiva. Oakwood není velké město a já jsem ani nevěděla, že máme v policejním sboru detektivy.

Připadalo mi, že bychom tyhle služby mohli sdílet. V Oakwoodu k vraždě nedochází častěji než jednou za několik let, i když z tohohle pravidla existuje několik výjimek a o pár mladých lidech je známo, že se snadno dostanou do maléru.

Sotva by to zaměstnalo detektiva na celý úvazek, ale bylo docela prima vědět, že je tu někdo s touhle kvalifikací, kdyby byla potřeba.

Zastavil u okraje chodníku před skupinou pěkných domů se zahrádkami a vystoupil z vozu.

Zaparkovala jsem za ním a připojila se k němu u dveří.

„Je to nahoře,“ řekl. „Dvě B.“

Následovala jsem ho a stála vedle něj, když tiskl zvonek u dveří. Když nikdo nereagoval, zabušil na ně.

„Vypadá to, že nikdo není doma.

Zjistíme, jak to vypadá u sousedů.“

Žena v bytě 2A za chvilku otevřela a detektiv Palermo se jí zeptal na obyvatele bytu na druhé straně chodby.

Pokrčila rameny a zatvářila se, že ji nezajímají. Byla to starší žena, pravděpodobně přes šedesát, oblečená do bavlněné sukně a blůzy, prokvetlé tmavé vlasy měla ostříhané nakrátko. „Mitcheílovi.

Už jsem je nějakou dobu neviděla.“

To jméno mi nic neříkalo.

„Nevíte, kde jsou?“ zeptal se detektiv Palermo.

„Já se s nimi nepřátelím. Stěžovali si na všechno možné a podle mého bylo lepší nechat je na pokoji a jít si svou cestou.“

„Kolik lidí žije v jejich bytě?“

„Nikdy jsem je neviděla přicházet nebo odcházet společně. Víc než jeden, to úplně určitě. Možná žena, co já vím, asi padesátiletá. Muž.

Možná dva muži. Myslím, že je to rodina.“

Detektivovo pomalé tempo mi šlo na nervy. Věděla jsem, že bych to neměla dělat, ale vpadla jsem mu do řeči. „Promiňte, říkala jste, že si na všechno stěžovali.

Stěžoval si někdo z těch lidí vám?“

„Mně i správci domu.“

„Kdo z nich si stěžoval vám?“

Pomyslela jsem si, že by nám mohla dát popis té osoby a ten by něco napověděl.

„Žena. Jmenuje se myslím Holly. Už je to dost dávno.“

„Můžete nám ji popsat?“ zeptal se detektiv Palermo, který se konečně ujal své práce.

„Už jsem vám říkala, že je jí asi padesát. Tmavé vlasy, hubená, nosí cinkavé náramky. Někdy jsem je slyšela cinkat i ze svého bytu, takže jsem věděla, že přichází nebo odchází.“

„Pracuje?“ zeptala jsem se.

„Zřejmě ano. Přes den tu moc není.“

„Víte, jak se jmenuje její muž?“

„Na to se zeptejte správce. Má to zapsané.“

„Díky.“

„Neslyšela jste dnes odpoledne velký hluk?“ zeptala jsem se.

Pokrčila rameny. „Právě jsem přišla domů.“

Sešli jsme dolů a našli správce, asi třicetiletého muže jménem Larry Stone, u psacího stolu v malé kanceláři. Detektiv Palermo ho požádal, zda mu může otevřít byt 2B, aby prošetřil trestní oznámení o možnosti spáchání zločinu, které došlo na policii.

„Jistě,“ přikývl správce. Rychle se zvedl ze židle, ze zásuvky vytáhl velký kruh s klíči a vedl nás zpátky k bytu 2B. „O jaký zločin jde?“

zeptal se, když jsme spěchali do schodů.

„Tím si nejsme jistí.“

„Klidně se tu porozhlédněte. Jen se ničeho nedotýkejte.“

„Můžete tu zůstat a přihlížet.“

Larry Stone dvakrát zazvonil, než vsunul klíč do zámku. Za okamžik měl dveře otevřené a vstoupil do bytu.

„Proboha –“ vyhrkl překvapeně.

Vešli jsme za ním a uvědomili si, co ho překvapilo. Byt byl prázdný.

Nebyl tam žádný nábytek, na zdech žádné obrazy, na podlaze z tvrdého dřeva žádné koberce.

„Odstěhovali se,“ vydechl správce.

„Co se to tady krucinál děje?“

To by mě taky zajímalo. „Copak oni vám nic neřekli?“

„Ani slovo. Měli zaplacenou zálohu na nájemné. Proč by si ji nevyzvedli, než se odstěhovali?“

Detektiv Palermo přešel do kuchyně. „Tady je telefon. Funguje.“

Vešla jsem za ním. Telefon stál na pultě, tradiční přístroj se šňůrou a zásuvkou hned nad podlahou.

„Budete snímat otisky?“ zeptala jsem se.

Střelil po mně pohledem, který jsem nevyhodnotila kladně. „Nemám žádný důkaz o zločinu.“

„Máte oznámení duševně zdravé občanky,“ namítla jsem ostře. „Víte, že mi z tohohle telefonu dnes odpoledne někdo volal. Víte, že jsem si to nevymyslela. Něco se tady děje a podle mě je to případ pro policii.“

„Dobře, sejmeme z aparátu otisky,“

připustil.

Zajímalo mě, zda by nějak šlo získat detektiva Joea Foxe, který pracoval pro okres, aby ten případ převzal.

Ten by alespoň mému vyprávění věřil. Seznámila jsem se s ním před pár lety, kdy byl vůči mně a tomu, co jsem mu sdělila, stejně skeptický jako tenhle muž, ale pak otočil, hlavně proto, že jsem mu pomohla vyřešit některé místní vraždy.

Možná kdyby mu Jack zavolal…

„Nevadilo by vám, kdybych se tu porozhlédla?“ zeptala jsem se.

„Jen do toho!“

Byt měl tři ložnice, spoustu oken a přístěnků, dvě krásné koupelny a vzorně udržované parkety na podlaze v obývacím pokoji a v jídelně. Když jsem to tam zkoumala, nešlo mi do hlavy, proč nějaká rodina opustí tak krásný byt, aniž uvědomí správce, zvlášť když měli zaplaceno na měsíc dopředu. Něco takového bych nikdy neudělala. A proč by se sem vracela žena, aby mi zavolala, poté co se odstěhovali?

Všechny skříně byly prázdné.

Lékárničky byly prázdné. Pokud byl podmínkou pronájmu „vyklizený byt“, tady to obyvatelé splnili beze zbytku.

Nebyl to obyčejný byt se třemi ložnicemi. Byl neobyčejný. Velká kuchyň měla podlahu z krásných světle béžových dlaždic. Proti zdi nad linkou, hned pod skříňkami, byly lampičky, které osvětlovaly celý pracovní prostor. Dřevo skříněk mohlo být teakové – nejsem odborník – a napuštěné olejovým lakem. Div jsem nezačala slintat. Já měla v kuchyni skříňky, které byly starší než já a vypadaly podle toho, třebaže jsme je natřeli, což je dost zvedlo.

Koupelny byly úchvatné, s mramorovými obklady, které se matně leskly. Velkou část stěny pokrývala zrcadla, včetně rohu, v němž se odráželo pozadí donekonečna.

V obou koupelnách byly velké vany s bateriemi, které umožňovaly pouštět vodu na různých úrovních, a dvě mramorová umyvadla.

Ať za tento byt platili jeho nájemci cokoliv, byla to spousta peněz.

Nebyli to lidé, kteří žili z ruky do úst nebo snad pár stupňů nad tím.

Byli zámožní a odstěhovali se, aniž někomu řekli slůvko, jako by dlužili za nájem.

Ve všech ložnicích byly zásuvky na telefon, ale ani jeden aparát. Proč neodstranili i ten z kuchyně? Což jestli mi ta žena volala z úplně jiného telefonu? Neměla jsem žádnou záruku, že otisky na aparátu v kuchyni budou její.

Do hlavní ložnice jsem vešla nakonec. Byla dost velká, aby se do ní bez problémů vešlo letiště a příslušný nábytek. Hlavní koupelna byla zářivě čistá. Obešla jsem ještě jednou ložnici po obvodu a objevila jsem zásuvku na telefon v rohu, kde mohlo stát čelo postele.

„Našla jste něco?“ ozval se detektiv Palermo, který byt obcházel opačným směrem.

„Nic než trochu prachu. Tady je telefonní zásuvka,“ ukázala jsem.

„Mají v každé místnosti jednu.“

Poklekl k liště.

Otočila jsem se k odchodu a vtom jsem si všimla něčeho na koberci pod oknem „Co je to?“ zeptala jsem se.

Palermo se tam zadíval. „Hmm,“

zamručel.

„Co to znamená?“

„To znamená, že je to nějaká skvrna.“ Dotkl se jí.

„Čerstvá, řekl bych.“

Zmocnila se mě obava. „Máte tušení, co by to mohlo být?“

„Kdybych měl hádat, řekl bych, že krev.“

·

2

Míváme s Jackem dlouhé debaty.

Témata, která probíráme, jsou četná a různorodá. Oblíbeným námětem je Eddie, náš pětiletý syn. Je to jedináček a jako všichni rodiče, které znám, se ho snažíme vychovávat co nejlíp. Eddieho rodiče zrovna nejsou jako dva hrášky v lusku. Jack byl detektivem seržantem, když jsme se spolu před několika lety seznámili na pětašedesátém okrsku v Brooklynu dva týdny poté, co jsem vystoupila z františkánského řádu. Po večerech studoval právnickou fakultu a během let získal bakalářský diplom.

Jako novomanželka jsem se naučila nečekat ho doma před desátou večer téměř po všechny měsíce roku.

Pokud jde o mě, vzdělaly mě jeptišky na koleji spojené s klášterem svatého Štěpána a poté jsem na jiné škole získala magisterskou hodnost v anglistice.

Má teta Margaret, s kterou jsem měla velmi blízký vztah zejména poté, co jsem jako patnáctiletá osiřela, zemřela pár měsíců předtím, než jsem odešla z kláštera, a mně připadl její dům. Moc jsem nepřemýšlela o tom, kde bych chtěla bydlet, prostě jsem se tam nastěhovala a stala se obyvatelkou městečka Oakwoodu ve státě New York, při silnici na Connecticut. Ten dům dosud obýváme, jen jsme k němu přibudovali přístavbu, kde je v přízemí velký obývací pokoj a v patře hlavní ložnice. Je to tedy rozdíl ve srovnání s celou, kterou jsem obývala v domě matky představené po patnáct let svého života.

A právě v tom obývacím pokoji jsme pili kávu, poté co šel Eddie spát, a probírali jsme uplynulý den, práci i všechno ostatní, co patřilo k našemu společnému životu.

„Já to teda shrnu,“ prohlásil Jack, když jsem mu vypověděla svůj enervující odpolední zážitek.

„Volala ti nějaká ženská a ty se domníváš, že ji někdo během toho telefonního hovoru zastřelil.“

„Nebo ona někoho zastřelila. Nebo někdo blízko ní zastřelil někoho jiného. No, to si teda myslím.“

„A ten Palermo se tam vydal s tebou.“

„Co si o něm myslíš, Jacku?“

„Ten se stará akorát o to, aby to doklepal do penze.

Absolvoval pár kurzů o daktyloskopii a podobných věcech a stal se detektivem. Takže bude mít větší penzi.

Není v Oakwoodu na celý úvazek.“

„To mě právě zajímá.“

„Není jen tady, působí i v okolních městečkách. Není to žádnej genius.“

„Je nějaká naděje, že by se do toho případu mohl zapojit Joe Fox?“

„Můžu mu zavolat a zjistit, jestli už o tom něco slyšel.“

„Dost pochybuju. Palermo nevypadal moc nadšeně, že to musí vyšetřovat.“

„Ani se mu nedivím. Ten hlas v telefonu jsi nepoznala?“

„Vůbec ne. Ale mluvila jsem za posledních pár let s tolika lidmi, sotva si můžu pamatovat všechny jejich hlasy. To, co ta žena řekla, když jsem zvedla telefon, bylo fakt zvláštní. Znala celé mé jméno a věděla, že jsem loni vyřešila tu aprílovou vraždu i další případy. A chtěla, abych věděla o mrtvole, která se najde ještě dnes.“

„Ale o tom, co jsi dokázala, ví spousta lidí. Bylo to v novinách.“

Naposled se v našem místním plátku psalo o vraždě, ke které došlo prvního dubna víc než před rokem.

„Znělo to, jako když chce, abych něco vyšetřila… Ať už se v tom bytě dělo cokoliv. A určitě jsem tam nikdy předtím nebyla. Ani v jednom domě z toho bloku jsem nebyla.“

„Ríkalas, že si Palermo myslel, že v ložnici je krev.“

„V hlavní ložnici. Všimla jsem si nějakého fleku na koberci, když jsem byla na odchodu, a on prohlásil, že mu to připadá jako krev.“

„Tak ti povím, co se teď stane.

Palermo nemá nic moc, po čem by šel, kromě té skvrny od krve, jestli to vůbec je krev, ale díky tomu zažádá o expertizu specialistů, kteří tomu případu dodají váhu. Nejdřív provedou testy v bytě. Pomocí příslušných chemikálií a ultrafialového záření zjistí, jestli to je krev. Pak koberec sbalí do speciálního pytle, opatří ho visačkou a vezmou do laborky.

Jestliže testy prokážou, že je to lidská krev, a jestli jí bude dost na test DNA, porovnají ji s krví případné oběti nebo podezřelého, pokud se někdo takový objeví. Také vyluxují koberec, poohlédnou se v koupelnách po vlasech a popráší všechny povrchy – kachličky, mramor, sklo – z nichž by se daly odebrat otisky prstů… však to znáš.“

„Mohou přijít na cenné informace,“

podotkla jsem.

„Zapečetil byty když jste odcházeli?“

„Řekl, že se tam ještě vrátí s oficiální páskou. Doufám, že to udělal.“

„Teď je na ten případ založený spis, takže Joe bude mít nač se kouknout.

Už tu dlouho nebyl, viď?“

„No, dost dlouho. A teď má důvod se ukázat.“

„A má rád tvoje kafe. Tak se jdeme podívat, co můžu uvařit.“

·

Další den, ve středu, jsem vykládala své třídě na místní univerzitě o detektivkách amerických autorek, zůstala v kampusu na oběd a pak šla domů.

Měla jsem volné odpoledne.

Nejmilejší přítelkyně mé matky, Elsie Riversová, se stará o Eddieho každý všední den, kdy učím, což je uspořádání, které vyhovuje nám všem třem. Eddie letos chodí do školky, získal tam spoustu nových kamarádů a stal se z něho společenský tvor. Vyráží si na víc oslav než já s Jackem a ví toho o pop kultuře víc, než jsem se kdy dozvěděla já.

Když jsem přišla po obědě domů, odložila jsem opatrně ještě vlažný borůvkový koláč, který upeklo oddělení potravinářských služeb na škole, a našla jsem vzkaz, abych zavolala Jackovi.

„Mluvil jsem s Joem Foxem.“ Jack nemámil čas bezobsažnou konverzací.

„Ví něco o tom, co se stalo?“

„Nic, ale těší se na kafe dnes večer u nás.“

„To jsem ráda, že jsem přinesla borůvkový koláč.“

„Hmm.“

„Co to má znamenat?“

„Chci se o něj vlastně rozdělit?“

„Ale chceš! Pamatuj na svou linii.“

„Na ni se dá těžko zapomenout.

Stejně jako snubní prsten ji mám pořád s sebou.“

„Možná mu zabalím kousek s sebou domů.“

„Možná by ses nejdřív měla zeptat manžela.“

„Tak na shledanou, zlato.“

Byla jsem ráda, že si Eddie domů přinesl čokoládové sušenky od Elsie. Ty zasytí jeho chuť na sladké, takže večer nebudu muset servírovat ten borůvkový koláč nakrojený.

Detektiv Joe Fox se dostavil s malou kytičkou jarních květů. Ty tři světlerůžové tulipány mi na tváři vykouzlily rozněžnělý úsměv. Oba muži klábosili, zatímco já vařila kávu a dávala květiny do vázy. Joe se zajímal o Jackovu práci, teď co byl už asi rok poručíkem.

Poslouchala jsem jejich rozhovor a přemýšlela o tom, že poldové o své práci hodně mluví, i když zrovna nepracují.

„Paní Brooksová,“ řekl Joe – nikdy mi neříká Chris –„vypadá to, že jste strávila předchozí noc tím, že jste mi upekla báječný koláč.“

Vysvětlila jsem mu, že ty úžasné moučníky se u nás na univerzitě prodávají v menze. „A taky mám pro vás ještě trochu vanilkové zmrzliny,“ nabídla jsem mu.

„Jak bych mohl odolat?“

Zatímco jsme jedli a pili kávu, pověděla jsem mu o včerejších událostech.

„Zavolal jsem oakwoodskou stanici a ptal jsem se na to, hned jak mi to Jack dnes ráno řekl,“ oznámil Joe.

„V papírech toho moc nemají, ale dnes ráno tam poslali techniky a ti potvrdili, že skvrna, které jste si všimla, je krev.“

„Toho jsem se bála.“

„Také mám jména lidí, kteří měli ten byt pronajatýoficiálně se totiž neodstěhovali – a zkusíme je vystopovat. Správce domu tvrdí, že jejich nájem vyprší až na podzim a že mu neohlásili, že se stěhují.“

„Zajímalo by mě, jak dostali pryč nábytek, aby si toho nikdo nevšiml.

Nebo proč ten byt opustili.“

Joe přede mě položil list papíru se jmény Peter a Holly Mitchellovi.

Zavrtěla jsem hlavou. Mitchellová včera nevolala, Peter a Holly mi také nic neříkali.

„To se taky ptám,“ řekl Joe.

„Vyklidili to tam opravdu důkladně.“

„Až na telefon v kuchyni. Možná ho tam nechala, aby mi mohla zavolat.“

„Nebo mohla mít jiný aparát v jiné místnosti a ten si odnesla, potom co ti zatelefonovali,“ navrhl Jack, ostatně o tom jsem uvažovala také.

„Tím množným číslem si nejsem jistá, když ta žena zavěsila,“ namítla jsem.

„Je dost možné, že ten hovor měli připravený předem,“ řekl Joe Fox.

„Mohli se odstěhovat už před několika dny a zavolat z toho bytu, až když věděli, že je není možné vystopovat.“

„Ale co ta krvavá skvrna?“

„Krvavé skvrny nemusejí znamenat nic mimořádného. Vsadil bych se, že váš klouček taky chodí domů s odřenými koleny a zkrvavenými klouby na rukou.“

Přikývla jsem.

„A přitom je to všechno naprosto nevinné.“ Joe si vzal kousek koláče a potom si se zasněným výrazem na tváři nabral zmrzlinu.

„Bylo tam ještě něco,“ pokračovala jsem. „Pokoušela jsem se zapamatovat si to. Něco, čeho jsem si všimla, ale vzápětí to zapomněla.“

„Technici to najdou, ať to bylo cokoliv.“

„Nebylo to něco, co jsem viděla.“

Zavřela jsem oči a snažila jsem si vybavit, co to dotíralo na můj mozek celý den.

„Zvuk?“ ptal se Jack. „Něco v jiném bytě? Pláč, jekot, hudba?

Možná pach.“

„Ano! To je ono, Joe! Něco jsem cítila. Zapomněla jsem se o tom zmínit detektivu Palermovi a on sám si toho možná nevšiml. Byl to pach čisticího prostředku, asi s chlorem.“

„No to je ale zajímavé,“ prohodil Joe. „Takže něco čistili. V které místnosti to bylo?“

„V hlavní ložnici. V ložnici se přece chlor na nic nepotřebuje! Ten se používá v kuchyni a koupelnách.

V té ložnici byla krev a někdo se pokoušel ji vyčistit.“

„Možná jste na to kápla. A než tam dojeli technici z kriminálky, ten pach mohl vyprchat.“

„To jo,“ řekla jsem se zadostiučiněním. „Tak to zřejmě bylo. Byla tam krev a oni se ji snažili odstranit nějakým bělicím prostředkem.“

„Museli sebou hodit,“ poznamenal Jack. „Ať v tom pokoji zůstal naživu kdokoliv, musel vědět, že ty nebo policie už jste na cestě. Číslo tísňového volání je všeobecně známé a lidé jsou si vědomi, že policie může najít adresy podle telefonního čísla, z kterého se volá.

Vrah musel všechno uklidit a odstranit tělo za bílého dne, a přitom na to měl tak dvacet, třicet minut.“

„Pokud to nebylo nahrané.“ Joe se zatvářil zamyšleně.

„Palermo soudil, že ten flek je čerstvý,“ připomněla jsem.

„To zjistíme.“

„Upřímně řečeno, Jacku, tohle je na mě dost hustý.

Jména Peter a Holly Mitchellovi mi nic neříkají, ta adresa taky ne. Fakt, že ta žena ví, že jsem pracovala na vyšetřování vražd, nevede nikam.

Myslím, že to nechám Joeovi a jeho partě.“

Jack se zakřenil. „Co kdybychom uzavřeli malou přátelskou sázku na to, jestli to necháš Joeovi, nebo ne?“

„Klidně. Tak o dolar?“

Jack se zasmál. „Moje žena, drobná škudlilka. Tak jo.

Jdu do toho.“ Vytáhl náprsní tašku a vyhledal dolarovou bankovku.

Zašla jsem do kuchyně a taky jsem v peněžence našla dolar. Joe Fox se rozesmál. Podala jsem mu svůj dolar.

„Můžete si ty peníze nechat u sebe, Joe. Oba vám věříme.“

Strčil bankovky do kapsy a zavrtěl hlavou. „Tak teď jsem v těžký pozici. Nebudu si vás moct přivolat na pomoc, paní Brooksová.“

„Nevím, s čím byste chtěl pomáhat.

Neexistuje žádná mrtvola, žádný důkaz o zločinu, žádní podezřelí.

Vaši technici najdou stopu po krvi.

Možná nějaký bělicí prostředek, trocha windexu na okna. Budou analyzovat DNA a zjistí, že ta osoba nemá žádný policejní záznam.

A bude vymalováno.“

„Jo, vymalováno,“ opakoval.

„Dokud se nenajde mrtvola. Pak se všechno změní.“

V tom měl pravdu. Slíbil, že nás bude průběžně informovat, jestli bude o čem, a šel po svých. Já jsem prohledala všechny telefonní seznamy i záznamy v bytě, jestli bych nenašla nějaký odkaz na Petera nebo Holly Mitchellovy, ale bez úspěchu. Nazítří jsem zavolala své kamarádce Melanii Grossové a zeptala se jí, zda ta jména nezná, nebo zda nějaké dítě ve škole, kde učí, nemá příjmení Mitchell. Prošla školní záznamy a objevila tři Mitchelly, ale nikdo z nich nebydlel v zahradním apartmá a neměl rodiče s těmito jmény.

Joe Fox zavolal v pátek, že už dostal zprávu kriminalistických techniků. Ta skvrna byla krev a oni teď zjistí DNA a podívají se, jestli nenajdou stejnou v policejních spisech. Nečekala jsem to. Ale chtěla jsem vědět, zda krev patřila muži nebo ženě. Chtěla jsem zjistit, zda jsem mluvila s vrahem, nebo s obětí.

Nakonec Joe zavolal a sdělil mi, že DNA patří muži.

Jak jsem čekala, nesouhlasila s žádnou DNA v policejních záznamech, do nichž měl přístup.

Připomněl mi, že ačkoliv osoba, které krev patřila, byl muž, neznamená to, že muž byl obětí.

Vrah se mohl během vraždy nebo při odstraňování těla říznout.

Samosebou se rozumělo, že jestliže vraždila žena a měla obvyklou sílu, potřebovala by k odstranění těla pomoc. Jestli tu bylo tělo. Jestli to byla vražda.

Šla jsem si po své práci manželky, matky a učitelky na částečný úvazek a občas i písařky na počítači pro přítele, právníka Arnolda Golda.

Minul týden. Vyprávěla jsem celou tu historii Mel, když jsme se procházely ulicemi blízko našich domovů, abychom se dostaly do formy na letní koupání a plavky, do kterých se budeme muset vejít. Mel se spojila s několika lidmi v okolních městech, ale nikdo neslyšel o nějakých Mitchellových.

Přestože jsem slíbila, že se do tohohle případu nebudu vměšovat, navštívila jsem místní kostely, abych zjistila, zda někdo z Mitchellových nebyl členem jejich obce, nebo zda ho neznali. Ani jedno, ani druhé.

A takhle to zůstalo asi tak dva týdny. Můj kurz na univerzitě skončil a já jsem si z knihovny vypůjčila pár knih, které jsem měla v plánu přečíst přes léto. Pomohlo by mi to v rozhodnutí, co zahrnout do podzimního kurzu. Eddieho školka jela autobusem do zoo v Bronxu v New Yorku a já s několika jinými matkami s nimi jako doprovod. Joe Fox neustále mlčel.

A pak jednoho červnového odpoledne zazvonil telefon.

„Paní Brooksová?“

„Ano.“

„Detektiv Palermo, oakwoodské policejní oddělení.

Setkali jsme se před čtrnácti dny.“

„Ano, jistě. Vzpomínám si. Stalo se něco?“

„Dalo by se to tak říct. Našli jsme mrtvolu.“

·

3

Naději na takový telefonát jsem už skoro vzdala. Ta žena oznámila, že mrtvola se najde ještě téhož odpoledne, a to bylo před čtrnácti dny. Trvalo mi chvíli, než jsem se zorientovala. „Myslíte si, že to má spojitost s tím, jak mi někdo volal z bytu Mitchellových?“

„V téhle oblasti popravdě nemáme moc mrtvol, paní Brooksová.“

„Kdy se našla?“

„Včera. Je v pokročilém stadiu rozkladu, jak si jistě umíte představit.“

„Takže ta osoba zemřela před nějakou dobou.“

„Vypadá to tak. Mimochodem, je to žena. Podle těla těžko říct, ale má na sobě dámské oblečení ženských rozměrů. Pitva je plánována na dnes odpoledne.“

„Moc vám děkuju, že jste mi zavolal, detektive Palermo. Budete na tom případu pracovat?“ Doufala jsem v zápornou odpověď.

„Nejspíš ne. Mám spoustu práce v místě. Myslím, že to převezme okres. Tam mají v oddělení vražd pár dobrých detektivů.“

Usmála jsem se. „To určitě mají.“

Pak jsem mu poděkovala a zavěsila jsem. Žena, která mi telefonovala, byla zavražděna. Tím jsem si byla jistá.

Já, která s ní mluvila v takový zásadní okamžik jejího života, vlastně poslední v jejím životě, jsem pocítila smutek, že jsem jí nebyla schopna pomoci.

Zavolala jsem tu novinu Jackovi.

Joe Fox mu zatím netelefonoval, takže mu Palermo nález zřejmě ještě neoznámil. Když jsem zavěsila, zavolala jsem Joeovi sama.

„Paní Brooksová, slyšel jsem zajímavou zprávu.“

„To já taky, Joe.“ Pověděla jsem mu tu svoji.

„A teď, co jsem slyšel já. Je to žena a podle stavu těla mohla klidně zemřít přibližně v tu dobu, co jste měla ten podivný telefonát.

Pochybuju, že budou moci určit dobu smrti úplně přesně, ale dají nám rozmezí.“

„Detektiv Palermo má prý plné ruce práce s místními záležitostmi.

Znamená to, že případ povedete vy?“

„Už jsem o tom mluvil se svým nadřízeným. Myslím, že mi to přiklepnou.“

„To ráda slyším. Dáte mi vědět?“

„Samozřejmě. Zítra budu mít určitě něco nového.“

S novinkami si pospíšil. Nazítří jsem zrovna jedla svůj tuňákovy salát a četla New York Times, když zavolal.

„Je to žena, jak jsme tušili,“ začal.

„Věk mezi čtyřiceti a padesáti, možná trochu víc, výška asi sto šedesát centimetrů, váha pětapadesát až pětašedesát kilo, tmavě hnědé vlasy s prvními šedinami, dobré zuby i dobré dentistické práce, žádné zlomené kosti. Krátce předtím, než zemřela, si nechala udělat nehty.“

Podívala jsem se na svou nemanikúrovanou ruku. „Neřekl jste mi, jak zemřela.“

„No, to je čistá práce. Na jejím těle nejsou žádné stopy. Budou dělat toxikologické testy, ale to je na dlouhé lokte. Zatím je jasné jen to, že nebyla zastřelena.“

·

To byl tedy škrt přes můj rozpočet.

Čekala jsem, že mi nabeton poví o střelné ráně, kulce, kalibru střelné zbraně a o všem, co s tím souvisí.

Místo toho jsem tu měla záhadu.

Dojedla jsem, dopila rajčatový džus a posadila se do obývacího pokoje s Timesy a se svou bezradností. Možná ta žena nemá vůbec žádnou spojitost s tou, která mi volala. Pravda ovšem je, jak říkal Palermo, že v téhle oblasti nemají moc vražd, za což jsme všichni vděční, ale pořád je možné, že ten telefonát byl fór a s tou mrtvolou je to jen nešťastná náhoda.

Fakta, která jsem zatím znala, byla tak matoucí a ukazovala tolika různými směry, že jsem je stěží mohla použít jako výchozí bod.

Měla jsem za to, že někdo musí vyslechnout sousedy v domě, kde Mitchellovi bydleli.

Alespoň jeden z nich přece musel mít nějaké zaměstnání a vlastnit nějaký nábytek, nemluvě o autu. Při pomyšlení na auto jsem ožila.

Jackovi by nedalo žádnou práci prověřit řidičské průkazy a poznávací značky. Vrátila jsem se k telefonu s pocitem, jako bych právě přišla o dolar. Bude se smát a utahovat si ze mě, ale nechtěla jsem přestat přemýšlet kvůli tomu, že jsem prohrála sázku.

„Poručík Brooks.“

Jeho titul mě pořád ještě fascinuje.

„Jacku, právě jsem mluvila s Joem Foxem.“

„Před chvílí mi poslal zprávu faxem. Jen jsem ji prolít. Jsem z toho jelen. Nic se neshoduje s tím, co vímenebo jsme mysleli, že víme.“

„Mitchellovi museli mít auto.“

„To už určitě napadlo Joea, ale kouknu se na to. Jak se teda jmenovali? Peter a –“

„Holly.“

„Vezmu to s sebou, až půjdu domů.

Nechci mu šlapat na paty, Chris.“

„Chápu.“

„A je mi fakt líto, žes prohrála dolar.“

„Život je samý zklamání.“

Po těchhle pár telefonech to vypadalo na to, že Joe bude dělat práci, pro kterou byl vyškolen, a já spoléhat na svou intuici, která za posledních šest let pomohla dopadnout pěkných pár vrahů. Joe už zařídil pátrání v domě, začne se s ním zítra. Jack najde auto, kterým Mitchellovi jezdili, a Joe Fox po něm patrně vyhlásí pátrání. Teď, dva týdny po vraždě, už může být prodáno nebo vyvezeno za hranice státu, ale něco může vyplout.

Mel a já jsme se už poptávaly po školách, ale bez výsledku. O tom se musím zmínit Joeovi.

Veškeré naděje jsem vkládala do dotazování po domě.

Mitchellovi měli přece sousedy a alespoň paní Mitchellová musela mít sousedku, s kterou kamarádila.

A správce by měl vědět, kde jeden z nich nebo oba pracovali.

Jistě měli účet v některé místní bance, to zjistí policie.

Tyto střípky informací určitě poskytnou něco hmatatelného, s čím půjde dál pracovat.

Později odpoledne jsme s Eddiem obešli blok a přešli ulici ke Grossovým, a zatímco si Eddie nahoře hrál, seděly jsme s Mel na její stinné terase a pily ledový čaj.

„Tak včera se našla ta mrtvola,“

sdělila jsem jí.

„Paní Mitchellové?“

„Ženy. Patrně je to paní Mitchellová. Věkem by odpovídala ženě, která slaví pětadvacet let od svatby.“

„Ale to je moc stará na to, aby mohla mít děti ve škole.“

„Možná jo, možná ne, ale podívat jsme se tam museli. A mohly tam chodit už před pár lety.“

„Je to nějak divné, Chris. Nikdo, s kým jsem mluvila, o nich vůbec neslyšel. Myslím, že kdyby ses zeptala pěti lidí v Oakwoodu, jestli mě znají, jeden nebo dva by si mě podle jména pamatovali.“

„Jestli pracovala, nemusela vést takový společenský život jako my dvě. Možná byla večer příliš unavená, než aby chodila na schůze městského úřadu a bojovala proti nepravostem.“

„Výmluvy, samé výmluvy,“ zavrtěla hlavou moje přítelkyně. „Něco tady nesedí. Mimochodem, kde našli její tělo?“

„Hmm. To jsem se zapomněla zeptat a můj nejdražší se o tom nezmínil.

Zavolala bych mu, ale už ho nechci otravovat. Joe Fox mu zafaxoval svou zprávu, možná je to v ní. Jack ji večer přinese domů.“

„Vypadá to, že tvá práce nabrala obrátky.“

Vylíčila jsem jí, jakou jsme s Jackem uzavřeli sázku.

Mel se zasmála. „Opravdu sis myslela, že se do toho nezapleteš?“

„Já si opravdu myslela, že se nic nestane. Byt byl prázdný, ti lidé zmizeli, sousedka je neviděla.

Myslela jsem, že mrtvolu najdeme hned. Když jsme ji nenašli, usoudila jsem, že to je vyřízené. Znáš mě dost dobře, abys věděla, že se o dolar jen tak nevsadím.“

„To vím,“ přikývla Mel. „Ale jsem ráda, že jsi nesetrvala u toho názoru a neodmítla se do toho zapojit.

Nejde jen o tu vraždu. Děje se ještě něco.“

„Mami?“ zavolal dětský hlásek.

„To bude asi ten můj.“ Vstala jsem a vešla dovnitř.

„Já chci domů,“ kňoural Eddie nešťastně.

„Co se stalo?“

„Noaha už nemám rád.“

„Stalo se něco?“

„On mně nechce půjčit svoji novou hru.“

„Možná má strach, abys mu ji nerozbil, broučku. Pamatuješ, jak jsi mu nedovolil, aby si hrál s tvojí skládačkou?“

Eddie se našpulil. „To je fuk. Chci domů.“

„Nějaký problém?“ ozvala se Mel za mými zády.

„Malinký, v tom velkém předivu věcí.“

„Eddie, venku na stole máme moc dobré koláčky. Nedáš si?“

„Jo!“ Oči se mu rozjasnily, rozmíška ztrácela na významu.

Vtom za mnou řekl tichý hlas: „Může si půjčit tu mou hru.“

„Noahu, to je od tebe moc hezké.“

Problém byl rychle sprovozený ze světa a já s Mel jsme se vrátily do stinného zákoutí ke svému čaji.

„Proč jsem si jen myslela, že vychovávat dítě bude brnkačka?“

„To je tvá vrozená důvěra v lidstvo, milá zlatá. Nebude to žádná brnkačka, ale věř mi, že se ti to podaří.“

Je bezvadné mít přítelkyni, která řekne správnou věc ve správnou chvíli.

·

Jack mi ten fax předal, hned jak přišel domů. Mrkla jsem na něj, ale měla jsem plno práce s večeří, než abych se mohla podívat pořádně.

Později jsem si ho přečetla s tužkou v ruce. Mrtvola se našla na břehu Oakwood Creek, což je potok, který se vine městem a v teplých večerech láká teenagery a po celý rok pozorovatele ptactva a turisty.

Tělo nebylo zakopané, bylo jen přikryté větvemi a listím. Osamělý chodec o něj doslova zakopl a mobilem zavolal policii.

„To nejlepší jsem si nechal na konec,“ prohodil Jack, který sledoval, jak si dělám do sešitu poznámky.

Vzhlédla jsem. Je toho víc?“

„Žádné auto na téhle adrese není zaregistrované na Holly nebo Petera Mitchellovy.“

To mi připadalo nemožné. Pokud někdo v Oakwoodu nevlastní vůz, je to nejspíš starší člověk, který se nenaučil řídit a s nákupy spoléhá na sousedy, a nebo bydlí poblíž nějakého supermarketu. Občas vídám starší ženu s nákupním vozíkem na kolečkách plným igelitek s potravinami, jak opatrně kráčí po straně silnice. Vždycky mě to znervózní. „Mel má pravdu.

Něco tu nesedí.“

„Prověřím to u správce budovy, podívám se, jestli platili šekem nebo hotově. Vsadím se, že to bude hotovost nebo poštovní poukázka.“

Měla jsem stejný pocit. Podívala jsem se na hodinky. Ještě bylo brzy.

„Víš co, zavolám Marjorii Welshové a zjistím, jestli jsou na seznamech voličů.“

„Chceš se ještě jednou vsadit?“

„Se sázením jsem do konce života hotová.“ Vytočila jsem Marjorii a strávila pár minut nezbytným tlacháním. Pak jsem vyslovila svou otázku a čekala, zatímco ona odešla pro seznam.

„Žádný Peter Mitchell,“ oznámila.

„Ani Holly. Jestli jsou ve městě noví, možná se ještě nepřihlásili.“

„Nějaký čas tady bydleli, Marge.

No ale každý k volbám nechodí.“

„Jasně, ačkoliv v Oakwoodu máme vysoké procento voličů. Lepší než ve spoustě okolních měst.“

Nechtělo se mi ještě jí něco vysvětlovat, takže jsem poděkovala a zavěsila.

„Nejsou tam zapsaní?“ zeptal se Jack.

„Bohužel ne.“

„To ale není nic zvláštního. V práci znám spoustu chlapů, co se k urnám nehrnou. Ne že by jim to bylo jedno, jen nechtějí mít záznam o svých politických sympatiích. Uvidím, co se zjistí v domě.“

„A Joe prověří, jestli si někam nechali posílat poštu.“

„A jak platili účty. Myje vypátráme.“ Znělo to sebejistě.

Ale já jsem začala pochybovat.

·

Nazítří ráno, poté co Eddie odešel do školky, jsem jela k potoku, zaparkovala u silnice a sešla z mírného svahu tam, kde křiklavá plastová páska označovala zapovězenou oblast. Táhla se od stromu ke stromu a v místě, kde nebyly stromy, od tyče k tyči. Jediný místní policajt seděl v autě s vysílačkou a předstíral, že sleduje místo činu.

Jedl bagetu a pil kávu z termosky, když jsem tam došla.

Zamávala jsem na něj.

„Dobrýtro, paní Brooksová.“

Nepoznala jsem ho, ale mám dojem, že jsem známější, než si myslím – je to vždycky překvapení pro osobu, která se drží v ústraní. „Jak dlouho tady budete?“ zeptala jsem se.

Stáhl okno. „Asi ještě jeden den.

Udělali tisíce fotek, když našli tělo, ale nechceme, aby někdo narušil místo nálezu, dokud si nebudeme jistí, že už tady nic nepotřebujeme.“

–“Kde ji našli?“

Odložil bagetu na sedadlo, zašrouboval víčko termosky a vystoupil z vozu. Následovala jsem ho ke žluté pásce, kterou zvedl, abych mohla podlézt. „Asi támhle,“

ukázal. „Je to trochu chráněné těmi keři, co tam rostou.

Nemůžu vás pustit dál, než kde teď stojíme.“

Byli jsme asi tři metry od místa, na které ukazoval, lůžko z listí, nad nímž se skláněly větve stromů. Vrah je musel trochu nazvednout, aby tam tělo dostal. „Víte, kde byla hlava?“

„Myslím, že nalevo, směrem k vodě.“

„Viděl jste vůbec její obličej?“

„Jen na okamžik.“ Tvářil se nešťastně.

„Byla k poznání?“

„Pro mě ne.“

Nebyla to odpověď, kterou jsem chtěla slyšet, ale nerada bych na něj naléhala. Neviděla jsem nic, co by svědčilo o tom, že tělo leželo na tom chráněném kousku půdy. Bylo tam jen listí a keře, obalené zelenými pupenci. „Byly tu stopy po pneumatikách?“ zeptala jsem se nakonec.

„To se musíte zeptat techniků z vyšetřovacího týmu, madam. Jestli ji tady pohodili před čtrnácti dny, kdy zemřela, je nepravděpodobné, že by se našly stopy pneumatik, které by k něčemu byly.“

„Díky, pane Jenningsi.“ Přečetla jsem si jméno z visačky na uniformě.

Vydali jsme se zpátky pod páskou a já se vrátila ke svému vozu a zanechala ho u bagety a kávy.

·

Později odpoledne zavolal Joe. „Je to úplná záhada, paní Brooksová,“

začal, „což vás potěší, ale mě dost namíchne.“

„To, co říkáte, nedává smysl.“

„Jo, přesně tak. Prošťourali jsme ten dům a nepřišli na nic.

Mitchellovi, pokud se tak vůbec jmenovali, se drželi zpátky a s ženou, která bydlela přes chodbu, nevycházeli, takže nikdo nám nemůže říct nic užitečného.“

„Viděl je někdo, jak se stěhují?“

„Jeden muž měl dojem, že viděl nějaké lidi nakládat nábytek do SUV, je to tak dva tři týdny. Přesné datum je s takovým odstupem těžké určit. Ale jak jste slyšela, nevlastnili motorové vozidlo přihlášené pod jedním nebo druhým jménem.“

„Jak platili nájem?“

„V hotovosti. Překvapuje vás to?“

„Ani ne.“

„Ale každý měsíc platili včas. A spojili jsme se s několika bankami.

Na jejich jména tam nejsou účty.“

„Takže to nebyli Peter a Holly Mitchellovi,“ podotkla jsem.

„Jmenovali se jinak a z nějakých důvodů pravá jména tajili. Jednou měsíčně si vždycky vybrali tolik, aby mohli zaplatit činži. Mohli mít kreditní karty na svá skutečná jména, ale nikdo v tomhle bydlišti neví, na jaká.“

„To si myslím taky.“

„Joe, udělal policejní kreslíř kresbu obličeje té mrtvé ženy?“

„Ale ano. Vlastně jsem ji dostal před pár minutami.

Pošlu ji faxem Jackovi a dnes večer ji budete mít. A použijeme ji při tom poptávání v domě.“

„Pokusila bych se kontaktovat nehtová studia v oblasti. Říkal jste, že měla čerstvě udělané nehty, když zemřela.“

„Ano. A taky jsem slyšel, že ženy se kadeřnicím a manikérkám svěřují, takže oběť na sebe možná něco prozradila.“

Pokud byla oběť Holly Mitchellová, pomyslela jsem si, tak to nemá valnou naději na úspěch.

Byli to opatrní lidé, ale je možné, že touha někomu se svěřit byla silnější než Hollyina ostražitost, když sledovala, jak jí lakují nehty.

Za pokus to stálo.

Jack přišel domů s dvěma kresbami, najedná byl obličej a na druhé celá postava. Položila jsem je vedle sebe na Timesy, které jsem měla na klíně, a začala je studovat.

Byly tam také rukou psané poznámky, že oči byly hnědé, výška asi sto šedesát centimetrů, váha padesát pět až padesát šest kilo. To byl odhad, protože za dobu, co tělo leželo pohozené u potoka, značně pokročil rozklad.

„Tak mám pocit, že tě nic nenapadá,“ poznamenal Jack a odložil svou část Timesů.

„Myslím, že jsem ji předtím neviděla.“ Na kresbě celé postavy jsem si všimla sukně. Mrtvá mi připadala jako žena, která se chystá do práce. Jen chyběla kabelka a možná i módní kufřík.

„Uvidíš, co vypadne z těch manikérek.“

„Co když pracovala v New Yorku a nechala si nehty udělat o přestávce na oběd?“

„To je klidně možné. Pak by to byla smůla. Předem si to

nepřipouštějme.“

Měl pravdu, ale já byla zklamaná.

Něco ve mně mi říkalo, že tu ženu poznám, ale byla to cizí žena, která zemřela ze záhadných důvodů a nebyla mezi nimi střelná rána.

„Vypadáš ustaraně.“

„Taky jsem. Zajímalo by mě, jestli to je vůbec ta žena, s kterou jsem mluvila po telefonu. Uvažuju, jestli ta rána, co jsem slyšela, byl výstřel.

Moc by mě zajímalo, o co tady vlastně jde.“

Jack vstal a odešel do kuchyně, aby nám znovu nalil kávu. „Tak se v tom pošťourej. Ty na něco určitě přijdeš.“

·

4

Moje teorie byla, že žena, která pokouší utajit svou identitu, nepůjde k nejbližší manikérce nebo kadeřnici – ostatně ani do nejbližší banky. Tam by jí hrozilo, že vejde někdo ze sousedů, pozná ji a bude si chtít povídat. Poté, co jsem si zjistila adresy všech těchto podniků v Oakwoodu a okolních městech, vytáhla jsem mapu, zaznamenala je tam a rozhodla se, že si ty nejbližší nechám nakonec. Říkala jsem si, že policie bude postupovat opačně, a jestli budu mít štěstí, objevím něco dřív než oni.

V sobotu ráno jsem nechala otce a syna, ať si zařídí víkend po svém, a vyrazila jsem obrážet nehtová studia. První na seznamu bylo několik mil od nájemního domu, kde bydleli údajní Mitchellovi.

Vysvětlila jsem svůj úmysl recepční, mladé ženě s dlouhými nehty v několika barvách. Té bych se bála podat ruku.

Tvář na kresbě nepoznala, ale velkoryse mě pozvala dál, ať si promluvím s pěti manikérkami, z nichž všechny byly v pilné práci.

Jedna po druhé zavrtěly hlavami.

Při té příležitosti jsem se zeptala i jejich klientek, pro případ, že by některá viděla Holly někde jinde nebo, což by bylo ještě lepší, znala ji osobně. Ale to štěstí jsem neměla.

Nebylo to poprvé, co jsem se podobně vyptávala, a bylo mi jasné, že takhle brzy nesmím propadat beznaději. Odškrtla jsem si jméno podniku a odjela do druhého na seznamu. Měly vynalézavé názvy.

Několik se jich pojmenovalo podle lázní. Ten, do kterého jsem směřovala, se jmenoval Zářivý lesk.

Zářit mohl, ale ani tady nikdo neznal Holly. i Číslo tři byly Umělecké nehty. Zrcadlové okno v průčelí bránilo v nahlížení dovnitř, ale ovál ve dveřích byl z průhledného skla, aby se dalo bezpečně vcházet a vycházet.

Uvnitř bylo rušno. Recepční na sobě měla halenu, na níž byly namalované ženské ruce, každá s jinými nehty.

Ty vlastní měla naopak pokryté bezbarvým lakem. To se mi docela líbilo.

Představila jsem se a ukázala jí kresbu. Pozorně se na ni zadívala a pak se znovu obrátila ke mně: „Už asi měsíc jsem ji neviděla.“

„Ale znáte ji?“ Hlas se mi zachvěl nadějí.

„To jo. Chodila sem jednou za týden nebo za dva. Byla to Rondina zákaznice.“ Ukázala kamsi doleva.

„Ronda je támhle.“

„Jak se ta žena jmenuje?“ zeptala jsem se.

„Rosette něco. Počkejte moment.“

Otočila několik stránek nazpátek ve své knize objednávek. „Parkerová.

Rosette Parkerová.“

„Je vdaná?“

„Myslím, že je. Ronda to bude vědět. Pečuje jí o ruce celou dobu.“

„Kdy bude Ronda volná?“

Podívala se na hodinky. „Za pět minut. Řekněte jí, že byste s ní chtěla mluvit. Má před další zákaznicí chvíli času. Dnes ráno někdo něco zrušil.“

Ronda potvrdila, že bude brzy volná, a řekla mi, abych se posadila a udělala si pohodlí. Zařídila jsem se podle toho, co mi navrhla, a našla jsem si na stole nové číslo magazínu Time. Sotva jsem přelétla obsah, už mě Ronda zavolala, ať jdu za ní. Sešly jsme do suterénu, kde byla kuchyňka a odpočívárna.

Na pultě u ledničky stála malá mikrovlnka. Veškeré pohodlí domova.

Vysvětlila jsem, co se stalo, aniž jsem se pouštěla do detailů. Když jsem řekla, že se našlo tělo, Ronda zalapala po dechu a vykulila oči.

Požádala jsem ji, ať se podívá na kresbu, a ona rychle identifikovala tvář a potvrdila, že patří Rosette Parkerové.

„Jak dlouho k vám chodila?“

zeptala jsem se.

„Asi dva roky. Možná ani ne. Můžu se kouknout ještě jednou?“

Podala jsem jí kresbu, která ji zřejmě fascinovala. „Byla vdaná?“

„Řekla bych, že skoro určitě. Na levé ruce měla tenký kroužek s diamanty, velmi krásnými.“

„Mluvila někdy o svém manželovi?“

„Nikdy nemluvila o ničem osobním.

Byla moc fajn, dávala pěkné dýško a bavily jsme se spolu, ale nikdy jsem neslyšela nic moc o jejím soukromém životě.“

„A co děti?“ zeptala jsem se.

„To nevím. Asi jsem předpokládala, že je má, ale myslím, že o nich nemluvila. Ale byla zaměstnaná, to vím.“

„Nevíte kde?“

„Možná jezdila do White Plains.“

White Plains je metropolitní centrum severovýchodně od New York City, mnohem menší než New York, ale je to největší město v oblasti. Jsou tam obchodní domy a nákupní centra, budovy plné úřadů a silný dopravní ruch.

„Viděla jste někdy její vůz?“

„To nevím. Parkovala venku, ale neřekla bych, ževlastně počkejte.

Myslím, že jsem ji jednou viděla nastupovat do tmavočerveného auta, jo, bylo to SUV.“

Mohlo by to být to, co viděl jeden ze sousedů Mitchellových naplněné nábytkem před pár týdny. „Asi jste si nevšimla poznávací značky?“

prohodila jsem bez jakékoli naděje.

Usmála se. „Bohužel. Ale můžu se vás na něco zeptat já? Kdy paní Parkerová zemřela? Když jsem ji viděla naposled, připadalo mi, že se jí daří dobře.“

„Umřela před pár týdny. Kdyže jste ji viděla?“

„Tak tři týdny? Nebo čtyři? Bude to v knize objednávek.“

„Řekla vám, jakou práci dělá?“

„Myslím, že to bylo něco v public relations. Stýkala se s klienty, to vím. Dost často mi vyprávěla historku o některém z nich, o něčem legračním, co se přihodilo.

Třeba jak si jedna žena zamkla peněženku v autě i s klíči a paní Parkerová jí dala peníze na oběd a zavolala policii, aby jí pomohla vloupat se do vlastního auta.“

„Nedoporučila vám někdy nějakou další zákaznici?“

„Nikdy. Určitě ne.“

Nepřekvapovalo mě to. Když užíváte dvě jména, musíte si dávat velký pozor na to, abyste si své dvě osoby nepopletli. „Chodila k vám pravidelně?“

„Dost pravidelně. Někdy ale musela odjet z města, takže nemohla přijít.“

„Máte v provozovně její telefonní číslo?“

„Určitě. Musím volat svým zákaznicím v případě špatného počasí, když se nemůžu dostat do práce, nebo když jsem nemocná a podobně. Měli by to mít na recepci.“

„Nenapadá vás ještě něco, Rondo?“

„Byla to hodná paní, je mi líto, že zemřela. Teď alespoň vím, proč posledně nepřišla, když byla objednaná.“

Vyšly jsme zpátky nahoru – Rondě už měla přijít další zákaznice – a Ronda si ode mě vzala list s kresbou celé postavy. Ze svého stolku vzala lahvičku se světle růžovým lakem, otevřela ji, odstranila ze štětečku přebytečný lak a poťukala konečky prstů na náčrtku. Byly to jen malinké kapky, ale rozsvítily celou černobílou kresbu. Opatrně mi ji podala, zašroubovala lahvičku a vrátila ji na místo.

Před odchodem jsem se stavila u recepce a zeptala se, na které datum se paní Parkerová naposled objednávala, a také na její telefonní číslo. Telefonní číslo měli v počítači, bylo to totéž číslo jako do jejich bytu. To alespoň potvrzovalo, že ta mrtvá žena, ať se jmenovala jakkoliv, v tomhle bytě bydlela.

Naposledy byla u Rondy den předtím, než jsem měla ten telefonát.

„Dobrá práce,“ pochválil mě Jack.

„A cos dělala za práci, mami?“

zeptal se Eddie.Ti dva spolu připravovali zeleninu na večeři.

Jack se o víkendech stará o vaření, především proto, že ho to baví, ale určitě i proto, že kvalita jeho jídel daleko převyšuje kvalitu toho, co vařím já.

„Vlastně to nebyla práce, broučku.

Hledala jsem jednu paní a našla jsem ji. Mohli byste mi dát jednu mrkev?“

Podal mi ji a já začala chroupat.

„Hmm. Je výborná.“

„Táta se mnou půjde po obědě hrát baseball.“

„Asi je na to sezóna. Nerozbijte nikomu okna, hoši.“

Eddie se zasmál. Nebyla jsem si jistá, co je na tom legračního.

Jack po obědě zavolal Joeovi Foxovi, a když se ujistil, že Joeovi nevadí, že ho při sobotě obtěžuje, předal mi telefon.

„Našla jsem tu manikérku,“

oznámila jsem.

„No to jste o obrovský krok před mými poldy. Ti mi hlásili, že pokryli všechny provozovny v Oakwoodu a pokračují do sousedních měst.“

Vylíčila jsem mu, že jsem začala se sousedními městy a proč.

„Dobrý nápad. Co tedy máte?“

Rychle jsem mu to pověděla a skončila telefonním číslem.

„Takže oběť tam bydlela. A musela mít manžela nebo druha, protože správce budovy měl jeho jméno a patrně i podpis na nájemní smlouvě.

Jenže kdo ví, pod jakým jménem měli uložené peníze. A kde je ten manžel?“

„Pár věcí musím nechat na vás, Joe,“ podotkla jsem.

„Fajn. Jestli nás takhle budete úkolovat, bude to peklo.

Soudnímu lékaři se podařilo vzít mrtvole otisky prstů.

Porovnáme je s těmi, které jsme našli v bytě. Myslím, že bychom se teď měli podívat v místních bankách po účtu Rosette Parkerové, ale nemáme žádný důvod věřit, že se spokojila jen se dvěma jmény.

Dnes je už stejně pozdě. Musí to počkat do pondělka. Ovšem rozjela jste to pěkně, paní Brooksová.

Pokud byste hledala zaměstnání, rád vás doporučím okresnímu oddělení.“

Přiznávám, že mě ta lichotka potěšila. Doplnila jsem ještě to, co jsem původně vynechala – že podle Rondy mohla Rosette pracovat ve White Plains, že o své rodině nemluvila, ale nosila diamantový prstýnek, který by se dal považovat za snubní.

„Vypadá to, že ta Holly-Rosette byla pěkně opatrná. Až dostaneme ty otisky, podívám se, jestli neměla záznam.“

„A zjistíte jméno, pod kterým se narodila.“

„To také. Zvlášť by mě zajímala i rodina, z její nebo z manželovy strany. A bylo by potřeba vypátrat, kam se poděl ten manžel.“

„Spoustu věcí nevíme,“ řekla jsem.

„Budu postupovat podle své intuice, Joe, a pokusím se neplést se vám pod nohy.“

„Zatím to není problém. Ale musím říct, že jsem nečekal, že ten dolar prohrajete tak rychle.“

„Já taky ne.“ Ještě mě to mrzelo.

„Neměla na oblečení nějaké značky, Joe?“

„Jen značky výrobců, ne obchodů. A to prý značně drahých. Někdo v téhle rodině musel pořádně vydělávat a někde ty peníze museli mít. Povězte mi ještě jednou o té poslední návštěvě u manikérky, říkala jste, že to bylo den předtím, než vám ta žena zavolala?“

„Ano. Rosette byla objednaná na dopoledne a ta žena mi volala druhý den odpoledne, myslím krátce po obědě. Palermo to bude mít zaznamenané.“

„To by měl mít. Máte pravdu.“

Nebyla jsem si jistá, jestli mluví sarkasticky, nebo jen konstatuje fakt. „Ale najít je přes banku nebude tak jednoduché. U

bankomatů si lidi můžou vyzvedávat a ukládat peníze bez osobního kontaktu, přijít musíte jen při otevření účtu.

A kdo by si je tam po léta pamatoval?“

„Ale nemyslíte si, že nutně používali jméno Mitchellovi?

Výpisy jim musely chodit do bytu a ten měli pronajatý na tohle jméno.“

„Mohli si je nechat posílat do schránky.“

„Na to jsem nepomyslela.“

„A navíc pořád nevíme, jestli je to žena, která vám volala, paní Brooksová. Jen to, že v tom bytě bydlela, neznamená, že vám volala.“

„No, také by měl brzy přijít ten rozbor krve. Mohl by nám na některé otázky odpovědět.“

„Jistě, a já vám sdělím výsledky.

Zatím to nevzdávejte.

Na víkend jsem záhadu odložila, ale nepřestala jsem na ni myslet.

Zjistila jsem, že i když nic aktivně nepodnikám, moje mysl nepřestává pracovat a podstrkuje mi nápady, když je nejméně očekávám. Teď nám bylo jasné, že Holly Mitchellová a Rosette Parkerová je jedna a tatáž osoba, ale to by bylo užitečné jen tehdy, kdybychom našli další místa, kde se ta jména vyskytovala. Vypadalo to, jako by se Holly-Rosette snažila chovat co nejnenápadněji, ale proč?

Uvažovala jsem i o tom, že nemá-li člověk stále stejné jméno, vznikají mu komplikace s vybíráním pojistek a popřípadě i sociálních dávek.

Jestliže Holly pracovala deset let a Rosette dalších deset let, nesčítá se to, aby si mohla započítat dvacet let do důchodu.

A jestliže měla zaměstnání a nosila pěkně drahé oblečení, spousta lidí ji musela pod jedním jménem znát.

Musela mít identifikační kartu s fotkou, aby mohla létat na pracovní schůzky, i když jsem předpokládala, že by stačil starý řidičák. Mně tedy stačil, než jsem vloni získala svůj první pas na cestu do Izraele, kam jel Jack na čtrnáctidenní služební cestu.

Joe Fox se zmínil o tom, že oběť by mohla mít záznam v trestním rejstříku, což objeví podle jejích otisků prstů. To by mohlo být důvodem, proč nechtěla, aby její zaměstnavatelé a domácí znali její pravé jméno. Ovšem vězněný mohl být i její manžel, a o něm jsme nevěděli nic. Všechno to bylo víc než podivné.

Ale pro používání různých totožností by mohlo být i jiné vysvětlení. Z nich mi nejpravděpodobnější připadala možnost, že se před někým skrývá, utíká před někým, kdo ji pronásleduje. Člověk často slyší o tom, že vláda dává gangsterům a jejich rodinám novou identitu i bydliště daleko od jejich původního domova. Byli Rosette a její manžel v takové situaci? Ty otisky by mohly dát odpověď, pokud by ovšem záznamy nebyly utajené i pro policii.

Začala jsem přemýšlet o tom, že možná nemohla mít děti. Nedovedla jsem si představit, jak by vychovávala dítě, které chodilo do školy pod jedním jménem a na piáno pod druhým. To přemýšlení mě vyčerpalo a byla jsem ráda, že mám v neděli volno a budu se zabývat jinými, příjemnějšími věcmi.

·

Můj bratranec Gene, který je mentálně postižený, žije v ústavu sociální péče. Když byla naživu teta, musela dojíždět do sousedního města, aby ho mohla navštěvovat, což byl pro ni po strýčkově smrti dost těžký úkol, protože se nikdy nenaučila řídit. Ale když jsem se pár měsíců po její smrti nastěhovala do jejího domu já, ten ústav jménem Greenwillow se také přestěhoval do Oakwoodu.

Jsem pravidelnou návštěvnicí, často i s Eddiem, který si hraje s Genem, jako by byli vrstevníci. Gene je na Eddieho velmi hodný a já vím, že se mají rádi. Může přijít den, kdy o Gena začne pečovat Eddie, a byla bych ráda, kdyby jejich vztah zůstal pevný a těsný.

V tu neděli jsme se všichni čtyři zúčastnili mše a pak jel Gene k nám na nedělní oběd. Odpoledne jsme všichni hráli na zadním dvorku baseball. Já jsem nikdy úplně nepochopila pravidla té hry a není mi ani jasné, kolik jsme vlastně týmů, takže jsem všechno nechala naJackovi. Pak jsme odvezli Gena zpátky do Greenwillow.

Byl to únavný den a Eddie šel brzy do postele. Baseballovou rukavici si nechal na nočním stolku, kam jsem já před spaním posadila svou oblíbenou panenku. Pohlaví zřejmě hraje roli i v takhle útlém dětství.

„Joe Fox si myslí, že ta žena, oběť, může mít záznam v rejstříku,“

prohodila jsem k Jackovi, když jsme osaměli v obývacím pokoji.

„A ty si to zřejmě nemyslíš.“

„Nevylučuju to, ale spíš mám dojem, že se před někým skrývala, třeba před někým, kdo ji chtěl zabít.“

„Můžete mít oba pravdu. Nakonec ji přece někdo zabil.“

„Myslela jsem tím, že třeba neskrývala svou minulost, jen se pokoušela schovat před někým, kdo na ni nevrazil nebo po ní něco chtěl.“

„Je to stejně dobrá teorie jako každá jiná. Buď ty, nebo Joe o ní musíte zjistit víc a vypátrat v její minulosti, před čím se mohla skrývat. Ty čerstvě upravené nehty byly dobré vodítko. Bylo by fajn, kdybys mohla najít nějakou její přítelkyni.“

„Nebo zaměstnavatele. Třeba někde musela uvést své vzdělání nebo předložit diplom za školy, aby získala práci, případně i jména jiných firem, v kterých pracovala.“

„S politováním ti musím říct, že zaměstnavatelé toho moc neprověřují.“

„Něco tu musí být, Jacku. Žijeme v natolik technicky sofistikovaném věku, že prostě nemůžu věřit tomu, že si nějaká osoba koupí auto a pečuje o něj a klidně žije pod cizí identitou, i kdyby nakrásně všechno platila v hotovosti.“

„Což je dobrý předpoklad.“

„Ale co lékárny? I když je člověk zdravý, jako třeba já, zubař mu občas předepíše antibiotika.“

„A ten předpis předpokládá, že máš nějakého zubaře nebo doktora.“

„Který tě bude znát pod jakýmkoliv jménem, které mu první den udáš.

Pokouším se vzpomenout si, jestli na mě kdy zubař chtěl číslo sociálního pojištění.“

„Řekl bych, že jsi mu ho dala. Jestli ta Rosette-Holly napsala devět čísel, jaká je šance, že to doktor, zubař, lékárník nebo dokonce chirurg bude kontrolovat, zvlášť jestli mu třeba řekla, že nemá zdravotní pojištění a že všechno zaplatí hotově?“

„Žádná,“ přitakala jsem. „Takže žijeme ve společnosti, kde jsi sledován v obchodech, na úřadech, v nemocnicích a vůbec všude možně, a můžeš se z toho krásně vykroutit díky falešnému jménu a číslu průkazu totožnosti a nikdo nic neví. Připadá mi to paradoxní.“

„Možná, ale funguje to – tedy pokud tě polda nechytí kvůli překročení rychlosti a nepřijde na hromadu nesrovnalostí.“

„Zítra to zkusím v lékárnách.

Existuje i šance, že někdo pozná Holly-Rosette podle obrázku a řekne mi, že brala neobvyklý lék na nějaký vzácný neduh.“

„A všechno, co se týká jejího života, je zdokumentováno, včetně jmen jejích rodičů, dětí a všech sourozenců.“

„Nebylo by to báječné?“

„Nech si o tom zdát, miláčku. A držím ti palce! Joe Fox ti dá určitě ohromný pugét, jestli na to přijdeš.“

·

5

Představila jsem si, že Holly-Rosette Neznámá může užívat různá jména, jak se jí zachce. Až prošmejdím všechny lékárny a banky, kadeřnictví a obchodní domy, možná nasbírám k jejímu portrétu dvacet nebo třicet jmen.

Ale rozhodla jsem se, že si takovouhle neobvyklou situaci zatím nebudu připouštět. Dovedla jsem Eddieho do školky, byl to jeho předposlední týden, a dala si do tašky notes. Když jsem se chystala k odchodu, zazvonil telefon.

„Nevolám nevhod, paní Brooksová?“ Byl to Joe Fox.

„Vůbec ne. Máte pro mě něco nového?“

„Víte, že jsme prováděli analýzu DNA u té krve, co se našla v bytě a v tkáních mrtvoly.“

„Ano.“

„Zatím jsme nenašli shodu ani s DNA nalezeného těla, ani s otisky prstů.“

„Což znamená, že neměla záznam v rejstříku trestů.“

„Přesně tak. Zatím jsme žádný nenašli. Moji lidé ještě chodí po bankách a obchodech v blízkosti jejího bydliště.“

„Neměla banku v místě bydliště, ani tam nechodila nakupovat.“

Připadalo mi to jako ztráta času. „Je to žena, která chce být neviditelná.

Nebrouzdá po supermarketech tam, kde může narazit na sousedku, která ji zná jako Holly nebo paní Mitchellovou, a zastaví ji na kus řeči, což ji může kompromitovat.“

„Máte možná pravdu – už jste ji párkrát měla – ale takhle my to obvykle děláme. Můžu se odvážit zeptat se, co máte dnes v plánu v tomhle jasném pondělním ránu?“

„Proklepnu lékárny,“ přiznala jsem.

„A žádná z nich nebude v blízkosti toho jejich bytu.“

„Zatím ne, jedině až neuspěju u těch vzdálenějších.“

„Vsadil bych se, že uspějete, ale prosím vás, na té své trase mě nevynechejte.“

„Moje trasa?“ usmála jsem se. „Bez vás to je jen přímka vedoucí nikam.“

„Tak zdar a sílu.“

Není nic nudnějšího než drobná detektivní práce.

Klást stejné otázky padesáti různým tvářím a doufat, že se jedna z nich rozsvítí. A pak se zase ptát dál.

Udělala jsem to stejně jako v sobotu s manikérkami, našla si lékárny ve Zlatých stránkách, podívala se na mapu a nejdřív zajela na ta nejvzdálenější místa. Znovu jsem zvažovala, že mohla nakupovat drogistické a kosmetické zboží tam, kde pracovala, ale protože to nebylo potvrzené, musela jsem pokračovat takhle.

Bylo by pěkné, kdybych mohla říct, že jsem hned napoprvé kápla na tu správnou drogerii, ale tak to bohužel nebylo. Vláčela jsem se od jedné k druhé, často ukazovala portrét několika lidem, protože ve větších lékárnách pracovalo mnoho zaměstnanců – a stále tu bylo riziko, že ten, kterého potřebuju, má zrovna v pondělí volno. Předkládala jsem portrét a každému jsem říkala ta dvě jména, která jsem znala. Někteří si prohlíželi tu tvář velmi pozorně, což jsem oceňovala; jiní se podívali jen zběžně a se znuděným výrazem se odvrátili. Nikdo ji nepoznal.

Při pátrání jsem opsala půlkruh, hluboký několik mil.

Byl to půlkruh, a ne celý kruh, protože Oakwood leží na břehu průlivu Long Islandu, což mi ovšem můj úkol nijak neusnadnilo; jen jsem zvýšila vzdálenost z centra do nejvzdálenější prodejny. Spousta lidí vrtělo hlavou; nikomu nebyla povědomá.

Zastavila jsem se na oběd v restauraci, kam jsem párkrát vzala i Eddieho, při jídle jsem se podívala na svůj seznam a spočítala místa, která jsem neměla odškrtnutá.

Policisté, pomyslela jsem si, už patrně našli tu správnou osobu v prvních deseti minutách pátrání sto yardů od jejího bytu a všechny mé teorie se zhroutily. Upíjela jsem ledovou kávu a dumala nad tím, co teď budu dělat.

Možná ještě nebylo pozdě na to, abych opět získala ten dolar, který jsem vsadila.

Nakonec jsem se rozhodla, že prověřím soukromou lékárnu kousek od restaurace, kde jsem jedla, třebaže byla jedna z posledních na mém seznamu. Bylo to sice v Oakwoodu, ale víc než míli od bydliště Mitchellových.

Sla jsem k pultu vzadu v prodejně a zeptala se mladého muže, jestli nezná ženu na mých obrázcích.

„Ráno tu byli policajti se stejnou kresbou,“ řekl.

„No a?“

„A já jim řekl, že ji neznám.“

„Ptali se ještě někoho, kdo pracuje tady v obchodě?“

„Pan Greeves byl zrovna venku, když přišli.“

„A teď je tady?“

Lezlo to z něj jak z chlupaté deky.

„Jo. Počkejte moment.“

Pana Greevese jsem trochu znala.

Když jsme se vzali, Jack trval na tom, že si tady otevřeme účet.

Takové nápady jsou mi vždycky proti mysli, chci platit okamžitě, ale on poukazoval na to, že léky mohou být drahé. Jak správně uvažoval, to jsem zjistila, když Eddie poprvé onemocněl – a neměla jsem v peněžence dost na to, abych zaplatila lék, který jsem potřebovala okamžitě.

„Paní Brooksová, jak se máte?“ Pan Greeves je velký, šedovlasý, přátelský muž a odjakživa lékárník.

Slyšela jsem, že tenhle obchod vlastnil už jeho otec.

„Po zdravotní stránce dobře,“

odpověděla jsem. „Chtěla bych vědět, zda jste znal tuhle ženu.“

Ukázala jsem mu kresbu tváře. Čelo se mu svraštilo, jak se nad ní zahloubal. Vystrčil dolní ret. „Já nevím,“ pokrčil rameny.

Podala jsem mu kresbu postavy a pozorovala, jak se začíná usmívat.

„Znáte ji?“

„Možná tak před měsícem sem přišla. Nikdo nebyl u pultu, tak jsem ji obsluhoval sám. Pamatuju si ji podle nehtů. Měla je lesklé, pěkně nalakované jasně růžovou barvou.

Řekl jsem jí něco v tom smyslu a ona se skoro začervenala.“

Cítila jsem, jak se ve mně probouzí naděje. „Měla u vás účet?“

„Nejsem si jistý, jestli tu vůbec někdy předtím nebo potom byla.“

„Žádala po vás něco na předpis?“

zeptala jsem se a v duchu jsem si držela palce.

„Ne, to vůbec ne. Vzala si pár věcí z regálu a platila hotově, proto jsem si všiml jejích nehtů. A byla vybraně oblečená, v kostýmu, vypadala jako podnikatelka.“

„Asi vám nedala své jméno.“

„Nebyl důvod. Šlo o peněžní transakci. Ale je to ona.

Vsadil bych se.“

Dál jsme se nedostali. Byla to prostě žena z ulice, která si koupila pár potřebných věcí. Ale pomyslela jsem si, že jsem se zase dostala alespoň o krůček dál než policie.

·

Vrátila jsem se ke svému seznamu, teď rozhodnutá ukazovat ty dva obrázky každému. Člověk nikdy neví, co může nastartovat vzpomínky.

Elsie vyzvedne Eddieho ze školky, takže mě nehonil termín. Je překvapivé, kolik lékáren je v téhle části města! Docela by mě zajímalo, jak si z nich lidé jednu vyberou.

Obchod pana Greevese dodává do domu, což to mohlo být naše hlavní kritérium – to a potom ten otevřený úvěr.

Už jsem byla unavená a přestávalo mi to myslet, nemluvě ani o tom, že mě zmáhalo poslouchat, co lidé říkají. Když jsem vešla do určitě poslední drogerie, kterou dnes navštívím, napadlo mě, že bych mohla koupit nějaké náplasti do horní koupelny, kterou používá Eddie.

Vzala jsem z regálu pořádnou krabici a kráčela k pultu, kde jsem čekala za starší ženou s hůlkou.

Pokladní jí podávala dva léky v papírovém sáčku a žena jí sdělila své jméno, aby mohla zaúčtovat nákup.

Položila jsem na pult svou krabici.

„Ještě něco?“ Pokladní byla žena středního věku, která mi byla tak trochu povědomá. Pomyslela jsem si, že možná bydlí v Oakwoodu.

„Zajímalo by mě, jestli znáte tuhle ženu.“ Položila jsem na pult obrázky a vytáhla peněženku, abych zaplatila.

„Chodí sem často.“

„Chodí?“

„Jo. Teď jsem ji nějakou dobu neviděla, ale měla jsem dovolenou, takže jsme se možná minuly.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Ta u nás asi nemá účet. Platí hotově. Vždycky jsem jí musela vracet na padesátku.“

„Nosí předpisy?“

„To nevím. Počkejte, zeptám se lékárníka.“ Šla dozadu za vysokou přepážku, kde pracovali lékárníci, a ukázala jim obrázky.

Než se vrátila, ozval se za mnou ženský hlas: „Já ji znám. Hledáte ji?“

Obrátila jsem se k postarší ženě s hůlkou. „Hledám lidi, kteří ji znají.“

„Je to Rosette Parkerová. Občas mi ráno zastaví a vezme mě autem na zastávku autobusu. Je to od ní moc hezké, ale já se dost těžko dostávám do toho jejího vysokého SUV, takže si občas říkám, ať mě radši mine a nechá mě jít pěšky.“

Soucitně jsem se usmála. „Kdy jste ji viděla naposled?“

„Už je to nějaký čas. Týdny. Ale bylo pěkné počasí.“

„Madam?“

Pokladní se vrátila. Lékárníci prý ty obrázky nepoznali. Poděkovala jsem jí a obrátila se opět ke své nové informátorce. „Můžu vás někam svézt?“ nabídla jsem jí.

„Jen domů. Pokud nemáte dodávku nebo pickup,“ zasmála se.

Ujistila jsem ji, že mám malé auto a že se do něj i z něj dostane snadno.

Před obchodem mi řekla, že hůlku nosí spíš pro pocit jistoty než z nezbytnosti. Je po operaci kyčelního kloubu a chodí se jí dobře.

Po té krátké cestě jsme si ještě povídaly. „Představila se a já jí také, možná tak po třetí nebo po čtvrté, když mě svezla.

Mimochodem, já jsem Gladys Frenchová. Jsem ráda, že jsem vás poznala.“

„Christine Bennettová. Jen pokračujte! Ráda bych se dozvěděla všechno, co o ní víte. Byl někdy v autě její manžel, když vás vezla?“

„Obvykle byl, ale vždycky řídila ona. Myslím, že ho vyložila někde, kde mohl přestoupit na autobus anebo na vlak do města. Já jsem vystupovala první, takže nevím.“

Jaký byl?“

„Nevím, co tím myslíte,“ Gladys Frenchová pokrčila rameny. „Byl to mužský. Seděl vzadu, což bylo zvláštní, a četl noviny. Občas prohodil: IBM vylezla o bod, drahá.

Nebo: ty zatracený GE zase slezly, drahá. Pořád jí říkal drahá.“

„Víte, kde pracovala, nebo co dělala?“

„Nemám ani zdání. Ale řekla bych, že skoro určitě nebyli zaměstnaní na stejném místě. Proto řídila ona, aby ho mohla vysadit a pokračovat dál.“

„Opravdu někdy nemluvila o tom, kde pracuje nebo co dělá?“

„To si nepamatuju. Zabočte na příští příjezdovku.“

Dům byl natřený tyrkysovou barvou, s bujnými záhony a půvabnou svídou před vchodem vypadal jako dům pro panenky. Zajela jsem k jednomístné garáži a vypnula motor, myslela jsem, že bych jí pomohla k předním dveřím, alespoň jsem se chystala jí to nabídnout.

„Pojďte dál. Dáme si čaj.“

Podívala jsem se na hodinky.

Nemohla jsem odložit Eddieho na celou věčnost a musela jsem vařit večeři.

„Na čas se nedívejte. Jenom na čtvrt hodinky! Sedneme si, vypijeme šálek dobrého čaje a pak pojedete.“

„To by bylo skvělé.“ Vystoupila jsem z vozu a otevřela jí dveře.

Stála na nohou pevně, třebaže se neopírala o hůlku, která jí visela přes levou ruku. Otevřela přední dveře a vešly jsme do obývacího pokoje, který byl plný skvostného starého nábytku, podlahu pokrýval krásný orientální koberec.

„Pojďte se mnou do kuchyně a budeme si povídat, než uvařím vodu.“

Následovala jsem ji a vyndala podle jejích pokynů šálky a podšálky. Byl to jemný porcelán, jaký vždycky používala i moje teta.

„Proč se zajímáte o Rosette?“

zeptala se. „Odpověděla jsem vám na spoustu otázek, ale nevím, oč vám jde.“

„Ona zemřela, Gladys,“ řekla jsem.

„To ne.“ Otočila se od sporáku a zadívala se na mě s šokovaným výrazem. „Taková mladá žena?

Nemohlo jí být víc než padesát.“

Pak dodala: „Tak proto jsem ji v posledních týdnech neviděla, viďte?“

„Zemřela asi před měsícem. Je důvod domnívat se, že byla zavražděna.“

Gladys zalapala po dechu.

„Zavražděna!“

„Její tělo se našlo teprve minulý týden. Ale nějakou dobu byla nezvěstná.“

„Ale božínku.“ Vytáhla od malého stolku židli a sklesla na ni.

„Promiňte. Nějak se mi z toho zatočila hlava.

Už je to dobré.“ Zvedla ruku, aby mě odehnala. „Je mi dobře. Chudák ženská. Ale kdo jste vy? Její dcera?“

„Jsem cizí osoba, která se do toho zamotala dost složitým způsobem.

Policie vyšetřuje její smrt a já jsem myslela, že bych se mohla pokusit zjistit, jestli jim nemůžu nějak přispět. Byla jen šťastná náhoda, že jsem na vás narazila v té vaší lékárně.“

„Víte, se vším tím, co mám předepsáno, byste tam na mě mohla narazit skoro denně. Jak zemřela?“

„To se zatím neví. Provádějí testy na drogy a jedy a polobné věci.“

„Nebrala drogy.“

„To určitě ne. Ale někdo jí mohl něco podat. Zjistíme to, až bude hotová laboratoř. Můžete teď mluvit?“

„Přestala jsem snad?“ Usmála se a pak vyskočila, když začala pískat čajová konvice. „Jen se klidně ptejte dál.

Ještě necháme minutu vylouhovat čaj, jestli vám to bude vyhovovat.“

„Mně jistě.“

Usedly jsme ke stolu. Před každou z nás byl šálek přiklopený obráceným talířkem a po straně visel provázek se štítkem. Po dvou minutách mlčení si Gladys dala talířek pod šálek, vymačkala sáček čaje tím, že ho omotala nití, a suchou lžičkou si pak nabrala cukr. Potom postřčila cukřenku ke mně, ale já si vzala jen plátek citronu.

„Nevšimla jste si někdy poznávací značky Rosettina vozu?“ zeptala jsem se, třebaže jsem o tom pochybovala.

„Víte, já o tyhle věci moc nedbám, ale její značka měla tři B za sebou, takže když jsem zaslechla zatroubení a otočila se a uviděla ty tři B, věděla jsem, že je to Rosette.“

„To je moc užitečná informace, Gladys. Myslím, že podle ní policie dokáže auto najít.“

„Proč ji nenajdou prostě podle jména?“

Uvědomila jsem si, že jsem udělala chybu. „Možná používala víc než jedno jméno.“

„Ne! Proč by to dělala?“^

„To zřejmě nikdo neví. Říkala svému muži jménem?“

„Počkejte moment.“ Upila čaj, pak ještě jednou. „Nepamatuju si. A on jí zásadně říkal drahá. Podle mě to bylo moc pěkné.“

„To jistě. Povězte mi, nezmínila se někdy, kam jede, některé to ráno, když vás vezla? Do práce? Kam konkrétně?“

„Mám dojem, že někdy vyřkla jméno White Plains.

Myslím, že jednou ano. Ano, a ještě něco. Na sedadle, kde jsem seděla, nebo na podlaze na té straně, co jsem seděla, byl vždycky velmi pěkný kufřík. Černý, z kvalitní kůže – víte? Většinou byl zadní stranou nahoru, ale jednou jsem spatřila iniciály vyvedené ve zlatě. Ale ty nebyly její. To už jsem věděla, jak se jmenuje.“

„Nepamatujete si ty iniciály?“

„Možná tam bylo M, ale přísahat bych na to nemohla.“

Mitchellová, pomyslela jsem si.

Možná užívali jméno Mitchell ve svém bydlišti a taky na pracovišti, ale ne na jiných místech v okolí, kde se pohybovali. Pak je nikdo, koho náhodou potkali, nemohl spojovat s jejich bytem, poslat jim dopis nebo je najít. Tedy kdyby je hledal někdo potenciálně nebezpečný. Znovu jsem si pomyslela, že někde musí být poštovní přihrádka, kde si vyzvedávali poštu, nebo si možná najali schránku u některé soukromé firmy, které se v posledních letech vyrojily.

„Výborný čaj,“ pochválila jsem ji.

„Dcera mi ho přivezla z Londýna.

Byla jste někdy v Londýně?“

Já byla v zahraničí jen jednou a to nijak blízko Londýna, ale je na mém dlouhodobém seznamu.“

„Tam se vám bude moc líbit. Já tam jezdila s manželem,ještě když jsme oba byli zdraví. To už je dávno.“

Na chvíli zesmutněla. „Máte děti?“

„Malého chlapce, chodí do školky.“

„To máte štěstí.“ Usmála se. Ještě něco, drahoušku?

Bylo to od vás moc hezké, že jste mě vzala domů. Doufám, že mi zavoláte, až se o Rosette dozvíte něco víc.“

„To jistě.“

Do mého notesu mi napsala telefonní číslo a adresu.

„Tak tady máte. Nezapomeňte.“

„Určitě zavolám.“ Dala jsem jí své telefonní číslo pro případ, že by si ještě na něco vzpomněla, ale ujistila jsem ji, že mi pomohla mnohem víc než všichni ostatní, s nimiž jsem mluvila. „Podle těch B na poznávací značce patrně najdeme majitele vozu.“

„Bylo to velké auto,“ zdůraznila Gladys. „Tmavě červené. Já je nemám ráda, ale dnes takové vozy každý potřebuje. Víte co?“

„Co?“

„Když jsem posledně viděla Rosette, neměla nalakované nehty.

Musela se chystat na další manikúru.“

„Aha.“ To znamenalo, že Gladys viděla Rosette krátce před její smrtí.

Podaly jsme si ruce a ona se mnou došla k předním dveřím. Pak stála u okna v obývacím pokoji, aby mi mohla zamávat, když jsem vycouvala z příjezdovky a vyjela na silnici.

·

6

„S tímhle půjde zjistit registrace,“

řekl Jack. „Nemůže jich být víc než tisíc, že? A všechny nebudou SUV“

„Zatím jsem to nezavolala Joeovi.

Myslíš, že bych měla?“ Předem jsem znala odpověď. Chtěla jsem, aby Jack zjistil tu poznávací značku, ale věděla jsem, jaká je ze zákona má povinnost. Musela jsem své informace předat okresní policii.

„Chceš krátkou, nebo dlouhou odpověď?“

„Tak dobře. Udělám, co je správné.

Ale pak si myslím, že bych měla tohle vyšetřování vzdát. Jestli budu muset předávat Joeovi Foxovi všechno, čeho se dopídím, mohla bych taky nechat jeho lidi, ať se dopídí sami.“

„Jestli můžou.“

„No, Gladys Frenchová byla šťastná náhoda. Na tom, že jsem ji našla, nebylo nic chytrého ani originálního.

Slyšela mě, jak se bavím s někým v drogerii. A poznala tu ženu na obrázku.“

„Ať se to stalo jakkoliv, objevila jsi nejzajímavější informaci, jakou dosud mají. Podle těch tří béček určitě najdou tu registraci a zjistí celou poznávací značku.“

„Ráno Joeovi zavolám.“

·

„Teda, jak jste na tohle přišla?“

užasl ten skvělý detektiv, když jsem mu řekla o béčkách.

Krátce jsem mu to vylíčila, včetně toho, že se oběť Gladys Frenchové představila jako Rosette Parkerová.

„Za tohle vás navrhnu na zlatý štít, paní Brooksová.“ Zlatý štít je policejní odznak. O něj nemůžete žádat. Nedělají se na něj zkoušky.

Dají vám ho, když si ho zasloužíte.

„To vám moc děkuju, Joe. Pověsím si ho na krk, až si půjdu stěžovat na výši telefonního účtu.“

Zasmál se tomu. „Co máte dál na programu?“

„Myslím, že je načase, abych to zabalila. Vy jste profesionálové. Ať vyšťourám cokoliv, vy to můžete udělat sami a já se vám nechci plést do cesty. Kdybych se doslechla něco nečekaného, zavolám vám.“

„Nápodobně. Mimochodem, už máme výsledky k těm otiskům, co byly v bytě. Neváže se k nim žádný policejní záznam.“

„Myslím, že to neudělal žádný recidivista,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Vrah zřejmě k obětem choval hroznou zášť, třeba Mitchellovi zradili jeho důvěru. Možná ho kdysi dávno jeden nebo druhý okradl, nebo došlo k nějaké strašné nehodě a rodina oběti se nikdy nesmířila s tím, že to byla nehoda.“

„To jsou dobré teorie, paní Brooksová. Jen pokračujte a přemýšlejte dál.“

Ještě chvíli jsme si povídali a pak jsem hovor ukončila. Musím přiznat, že jsem byla v koncích, když jsem zavěsila. Zmocnila se mě lovecká vášeň, a když jsem složila zbraně, pocítila jsem zklamání.

Měla jsem samozřejmě co na práci.

Chodím jako dobrovolnice na místní faru a dělám tam, co je potřeba, včetně uklízení tříd, což není příliš lákavá alternativa k pronásledování zločince. Už je to nějaká doba, co jsem přepsala něco na počítači pro svého přítele právníka Arnolda Golda. Je to dost dlouho, co jsme se ve městě sešli na oběd, a já měla otevřené pozvání, které jsem mohla přijmout kdykoli, pokud nebude u soudu nebo někde se svými klienty. To bylo lákavé.

Podívala jsem se do kalendáře, který byl z velké části prázdný, a užuž jsem se chystala zavolat Arnoldovi, když zazvonil telefon.

„Chris, něco pro tebe mám,“

oznámil mi můj muž.

„Co? Mluvil jsi s Joem?“

„Zatím ne. Rozhodl jsem se, že vypátrám tu poznávací značku.

Říkala jsi mu o ní?“

„Asi před půl hodinou.“

„Tak ho snad nenaštve, že mu lezu do zelí. Mám červenohnědé vozidlo typu SUV zaregistrované na Charlese Proctora s adresou na poštovní schránku – alespoň to vypadá jako poštovní schránka u jedné z těch soukromých společností. Je to jediné tmavě červené SUV se třemi B v obvodě toho směrovacího čísla.“

„Charles Proctor,“ pronesla jsem.

„Páni, ti teda měli jmen!

„Taky jsem se díval na řidičáky pod obě jeho jména a obě její. Říkalas, že řídila?“

„Jasně. Vždycky řídila, když brala Gladys Frenchovou. Muž seděl na zadním sedadle a četl noviny.“

„No, na jméno Mitchellová nebo Parkerová žádný řidičák není, ale jeden je na jméno Proctor. Takže on si přihlásil auto a dostal řidičák pod stejným jménem, jaké je na tom poštovním boxu. Možná na tohle jméno platil i daně.“

„Díval ses na řidičáky pro ženu na téhle adrese?“

„Díval, a nic nenašel. Možná měla někde jinde svou vlastní poštovní schránku.“

„Já už jsem z těch jejich různých totožností jelen,“ vzdychla jsem.

„To já taky. Myslím ale, že se dohaduješ správně.

Skrývali se před někým a dali si s tím sakra práci. To, žes našla Gladys Frenchovou, bylo fantastické štěstí.“

„Víš, já řekla Joeovi, že na ten případ rezignuju. To, cos mi teď řekl, zjistí sám, jakmile se začne pídit po čísle vozu. Na všech jiných případech, které jsem řešila, jsem nepracovala souběžně s policií.

Dřív nebo později se jim připletu pod nohy a bude z toho ohromná nelibost.“

„Budeš jim chybět, jestli toho necháš, zlato.“

Usmála jsem se. „To si piš, že budu.

Já jen budu sedět s rukama v klíně a počkám si, až přijdou s prosíkem.“

Pochlubila jsem se, že mi Joe slíbil zlatý štít.

To ho rozesmálo. „Já si kvůli němu můžu nohy ubrousit! Ten Joe si ale pouští pusu na špacír!“

Rozhodla jsem se nerozjet se tam, kde má Proctor tu poštovní přihrádku. Místo toho jsem si zapsala jména manžela i manželky a u každého vyznačila, kde je používali.

Mitchell bylo jejich jméno v bydlišti a zatím jsme na ně jinde nenarazili, pokud to M, které Gladys viděla na kufříku, neznamenalo, že je paní Mitchellová užívala v práci.

Rosette Parkerová bylo jméno, které používala mimo domov –třeba u manikérky – a řekla ho i Gladys Frenchové. U manžela jsem jméno Parker neměla.

Ten používal na řidičák i registraci vozu jméno Charles Proctor. Bylo by možné, aby jeho žena měla řidičák na jméno Proctorová?

Pokud máme schéma, je potřeba ho naplnit. Zajímálo mě, zda měla žena svou vlastní poštovní přihrádku, možná někde jinde než manžel. Před čím se ti lidé skrývají‘?

Eddie se vrátil domů a poobědvali jsme spolu. Zeptal se, jestli může jít ke kamarádovi, který má na zadním dvoře bazén. Z dětí a bazénů za domem jsem dost nervózní, ale matku toho chlapce jsem znala a důvěřovala jí. Bazén byl obehnán vysokým kovovým plotem s brankou, která se zamykala.

Zavolala jsem jí a dohodla jsem se, že tam Eddieho ve dvě odvezu.

Vyšli jsme nahoru a našli jedny plavky, které Eddiemu zatím sedly.

„Budeme ti muset koupit ještě nějaké, jestli se budeš letos v létě hodně koupat.“

„To bych chtěl. Mužem chodit na oakwoodské koupaliště, ne?“

„Jistě. Minulý týden jsem také byla.“

„Tam je mnohem větší bazén než u Terryho.“

„Je pro hodně lidí. Může se tam koupat celé město.“

„Tak proč má Terry svůj vlastní bazén?“

„Asi to chtěli jeho rodiče.“

„Nemohli bychom mít taky bazén?

Náš zadní dvůr je přece velký.“

„Ne, Eddie, nemůžeme. Já ráda plavu ve velkém bazéně, abych mohla udělat hodně temp, než se otočím.“

To mu dalo námět k přemýšlení.

Odvezla jsem ho k Terrymu, pohovořila s Terryho maminkou, pak se vrátila domů. Vážně jsem zauvažovala o tom, že si také vezmu plavky a půjdu si krátce zaplavat na městskou plovárnu. Vtom zazvonil telefon.

„Paní Brooksová, tady detektiv Palermo.“

„Ano, dobrý den.“

„Právě jsem volal detektivu Foxovi a řekl jsem si, že bych vás měl také poinformovat. Nastal jistý vývoj.“

„Ve vraždě Mitchellové?“

Zasmál se. „Dáváte mi otázku, na kterou neumím odpovědět. Nevím, jestli se to vztahuje k vraždě Mitchellové. Došlo prostě k vývoji, dokud nezískáme další informace.

Objevila se další mrtvola.“

„No tedy!“

„Tentokrát je to muž.

Pravděpodobně zemřel ve stejnou dobu jako ta žena. Je v pokročilém rozkladu, jak se dalo čekat, ale je tu stopa po střelné ráně.“

„Střelná rána.“ Užasla jsem. „Kde se našlo to tělo?“

„V Oakwoodu ne, takže to nespadá do naší působnosti. Také leželo u potoka, ale dál na západ, v dalším městě. Zavolali mi, protože věděli, že jsme našli tělo ženy, a domnívali se, že by to mohlo souviset.“

To jsem si myslela také. „Jak brzy bude hotový portrét?“

„Dnes ne. To je jisté. Myslím, že to převezme detektiv Fox. Asi byste ho chtěla vidět.“

„Ráda bych ho někomu ukázala.“

„Požádám detektiva Foxe, ať pro vás nechá udělat kopii.“

„Moc vám děkuju, detektive Palermo. A taky moc děkuju, že jste mi zavolal.“

„No, vy jste to uvedla do pohybu.

Mějte se.“

Jakkoli jeho rozloučení neladilo s jeho tónem, přijala jsem je tak, jak snad bylo myšleno. Pak jsem si sedla a zamyslela se.

Takže zabili i Petera Mitchella.

Trvalo mi chvíli, než jsem si uvědomila, že jsem si v duchu řekla „oni“ a ne „on“. Museli být dva, muž a žena.

Ten druhý, vzdálenější hlas v telefonu byl mužský. Možná ten telefonát byl, jak se domníval Joe, určitý druh předem dohodnutého plánu.

Pohlédla jsem na hodinky. Moc jsem zatoužila vykoupat se. Měla jsem teď dvě hodiny čas, než budu muset vyzvednout Eddieho, a na plovárně jsem nebyla od konce minulého léta. Náhle jsem téměř ucítila chuť vody, zářivě modré, jak se do ní opíralo odpolední slunce.

Natáhla jsem si jedny z loňských plavek, zadívala se na sebe s lehkými pochybnostmi do zrcadla v koupelně, hrábla po rozpínacích šatech a ručníku a vyběhla z domu.

Parkoviště bylo napůl prázdné a mohla jsem zaparkovat v relativním stínu. A u vchodu mě přivítala nová tvář školy a schválila mi mou kartu.

Mávala na mě a zdravila spousta známých lidí z oblasti, kde jsme bydleli, z kostela i ze školy, když jsem je míjela. Zastavila jsem se vždycky jen krátce, třpytivá voda mi připadala stejně lákavá jako vždycky, když jsem ji zahlédla.

Vzala jsem si lehátko, odložila ručník, tašku a sandály a vykročila jsem ke schůdkům. Voda byla docela chladná, ale sezóna teprve začínala. Osmělovala jsem se postupně, nakonec jsem se namočila až po ramena. A pak jsem tam hupla celá.

Nejsem žádná skvělá plavkyně, ale nadšená. Vybrala jsem si jednu z označených drah a začala jsem ji brázdit tam a zpět, přičemž se mi vybavovala zasutá obratnost.

Nakonec jsem nechala myšlenky opět zalétnout k Mitchellovým.

Základní otázka byla stále nezodpovězena: co udělali Mitchellovi, že to tak rozzuřilo muže a ženu, že je, podle mé úvahy, pronásledovali a nakonec zavraždili? Možná je Mitchellovi připravili o peníze, možná byli Mitchellovi mistři v podvodu, kteří to přehnali.

Znovu jsem doplavala na konec dráhy a usoudila jsem, že napoprvé je toho dost. Jako obvykle jsem si lehla na lehátko do stínu velkého stromu a čekala jsem, až oschnu.

Měla jsem s sebou knihu, ale tolik mě zaměstnávaly vraždy Mitchellových, že bych se nedokázala na čtení soustředit.

Jedno jsem věděla určitě: tohle nebyl zločin okamžiku.

Tento zločin byl plánován po léta a proveden s rozmyslem. Teď mi ovšem bylo záhadou, jak do toho zapadám já.

Ta žena mě znala celým jménem a věděla, kdo jsem. Věřila jsem, že jsem mluvila s vražedkyní, ne s obětí. Musela vědět, že když mě upozorní, nenechám tu záležitost na pokoji. Tak proč mi tenkrát v květnu zavolala?

·

„Všechno jsou to zajímavé otázky,“

usoudil večer Jack.

„A já na ně nemám odpovědi, stejně jako ty. Ale souhlasím s tím, že to byl zločin, který čekal na příležitost. Ti lidé byli označeni a pronásledováni jako lovná zvěř.

Mimochodem, zatím nevíme, jestli ten mrtvý muž je manžel Holly Mitchellové.“

„To je fakt, ale je to dost pravděpodobné.“

„Joe mi slíbil, že mi odfaxuje ty kresby, jakmile budou hotové.

Pitvaje plánována na zítřek.“

„Myslím, že ten kreslíř bude mít těžkou práci.“

„Mají specialisty, kteří si s tím poradí. Pamatuješ, jak sis u někoho objednala skulpturu hlavy a on pak změnil věk?“

Pamatovala jsem si. Bylo fantastické sledovat to. „Fajn.

Počkám na tu kresbu. Chtěla bych ji ukázat Gladys.“

„Policajti ji teď určitě ukážou správci toho domu a sousedům.

Někdo z nich ho jistě bude identifikovat.“

„Potřebovala bych někoho z minulosti, osobu, která by ten pár přiřadila k městu, kde ti lidé žili, než se dali na útěk. Jako by kolem sebe postavili betonovou zeď a někdo v ní udělal trhlinu.

Kdybychom dali ty kresby do televize, možná by se někdo přihlásil.“

„Do celonárodní televize to nedáš,“

zkonstatoval můj manžel realista.

„A jestli pocházejí ze Středozápadu nebo Západu, nikdo v New York City je pravděpodobně znát nebude.“

Den nato jsem zjistila, že řidičský průkaz Charlese Proctora obsahoval jeho fotku. Takže ji budeme moci porovnat s kresbou, až bude hotová.

Soudní lékař sejme mrtvole otisky prstů navzdory pokročilému rozkladu. Jack mi popsal, jak se to dělá: nafouknou prsty plynem, otisknou konečky na inkoustovou podložku, jako by to byly živé prsty, a pak je přenesou na speciální papír. V tomto případě, stejně jako u Holly, budou otisky dostatečně jasné na to, aby byly použitelné.

Mužova smrt byla skutečně způsobena výstřelem, a to pouze jedním. Střelec stál před ním a mířil mu na srdce.

Kulku našli v těle, byla to olověná kulka ráže .38 vypálená zblízka, která zanechala stopy na šatech i na pokožce a vmetla nitě z látky do rány. V laboratorní zprávě stálo, že ústí zbraně bylo přibližně pět centimetrů od těla, když vyšla rána.

Joe Fox mi sdělil, že tam musela být spousta krve.

Soudní lékař bude analyzovat DNA v krvi mrtvého a srovnávat ji se skvrnami, které se našly na koberci v ložnici bytu. Možná teď půjde o stejnou krev.

Muž měl na sobě oblek, ale nenašla se ani náprsní taška, ani žádný jiný předmět, podle nějž by se dal identifikovat. Rýha na prsteníku levé ruky svědčila o tom, že dlouho nosil snubní prsten. Značka košile byla běžná, jaká jek dostání v mnoha obchodech, a také oblek, ačkoli dražší, by se dal koupit v jakémkoli kvalitnějším obchodě.

Ani jedna z obětí neměla boty a na žádném kusu oblečení nebyla visačka obchodu.

Muž měl však na břiše jizvu po operaci slepého střeva, která byla provedena před mnoha lety.

Nemyslela jsem, že to nějak významně pomůže, protože operace apendixu jsou dost běžné.

A policie stále nevěděla, kdo zabil tu ženu.

Joe Fox řekl, že správce budovy poznal muže na zvětšené fotce z řidičáku, ale jistý si nebyl.

Problémy řešila většinou jeho žena, a s Mitchellovými moc problémů nebylo. Ale žena na druhé straně haly, ta, která řekla, že s nimi neměla moc co do činění, poznala fotografii muže i kresbu ženy.

Dalším nájemníkům ten pár připadal vzdáleně povědomý.

Soused, který viděl, jak nakládají nábytek na auto, však prohlásil, že si tím mužem prostě není jistý.

·

7

Ráno mi Jack zatelefonoval závěry balistické zprávy od Joea Foxe.

„Kulka byla pěkná a čistá,“

oznámil. „Chlapík z balistiky povídal, že jsou na ní pěkné rýhy.

Buď to byla nová zbraň, nebo nová hlaveň.“

Tyto rýhy, jak mi pak Jack vysvětlil, jsou stopy na olověném plášti střely. Tato drobná znamínka jsou výsledkem toho, jak střela prochází ocelovou hlavní a tře se o vnitřní drážkování. Spirálovité drážky způsobují, že kulka rotuje kolem své podélné osy, než opustí ústí hlavně.

Balističtí experti srovnávají střely pod mikroskopem a určují, zda pocházejí ze stejné zbraně. Jak hlaveň stárne, hodně se používá a opotřebovává se, znamínka na střele se mění a jsou méně zřetelná. Při výměně hlavně se změní i znamínka na střele.

Jackovi také přišly faxy kreseb druhé oběti, které mi vezme domů.

„Možná budeme doma potřebovat fax,“ nadhodil. Teď když jsme měli počítač, zajímal se o pořizování dalších přídavných zařízení a já, přepečlivý správce rodinných financí, jsem mu neustále opakovala, že všechny ty věci, které považoval za báječné a nezbytné, jsou ve skutečnosti téměř nebo úplně k ničemu. Když jsem odešla ze Svatého Štěpána a začala žít světským životem, skočila jsem rovnýma nohama do konce dvacátého století a vyděsilo mě to.

Nebyla jsem ochotná příliš investovat do divů techniky, zejména když všechny představovaly třímístné částky.

„Neukvapuj se,“ brzdila jsem ho, přestože jsem věděla, že to nebude mít žádný efekt. Jackova kancelář je v té části New Yorku, která překypuje svůdnými obchody s elektronikou, a on se nechá snadno zlákat.

„Co máš dnes na programu?“

„Jdu dát řeč se správcem domu.

Vím, že ho vyslýchala policie, ale chtěla bych se ho na něco zeptat sama.“

„Nejsi ta osoba, co povídala, že na tenhle případ rezignuje?“

„Znáš mě, Jacku. Nemám sebekázeň.“

„Já tedy myslím, že s tím správcem je to dobrý nápad.

Můžeš přijít na něco, co jim uteklo.

Tak zatím.“

Zajela jsem k onomu domu a uviděla, že správce zrovna vchází do své kanceláře. „Pane Stone, já jsem Christine Bennett Brooksová.

Viděli jsme se před měsícem, když jsem tu byla s detektivem Palermem.“

Pochmurný výraz se změnil ve vstřícný. „Jistě, paní Brooksová, pamatuju se. Tehdy, jak jsme zjistili, že je byt Mitchellových prázdný.“

„Ano, přesně.“

„Posaďte se. Jak vám můžu pomoct?“

„Zřejmě jste slyšel, že bylo minulý týden nalezeno tělo paní Mitchellové.“

„To jo. A před pár dny našli taky jeho tělo.“

„Ano.“

„Vědí najisto, že je to tělo paní Mitchellové?“

„To nevím. Předpokládám, že ano.“

„Je to logické.“

„Zajímám se o ten případ, protože mi minulý měsíc někdo odsud zatelefonoval, ten den, co jsem přišla s detektivem Palermem.“

„Jistě.“

„Ten případ byl předán úřadu šerifa.“

„Já vím. A ti jsou milí jak osina v zadku, jestli víte, co tím myslím.“

„Jak to?“ zahrála jsem si na nechápavou.

„Vyslýchali mě snad stokrát. Do omrzení jim opakuju, že nic nevím, a oni pak přijdou znova a ptají se mě na to samý. Jako by si mysleli, že si něco nechávám pro sebe, ale já fakt nic nevím.“

„To je mi vás líto,“ řekla jsem soucitně a pomyslela si, že to musí být opravdu k vzteku. „Chtěla bych se vás zeptat, jestli by vám nevadilo popovídat si se mnou o Mitchellových. Slibuju, že vás nebudu otravovat.“

Usmál se na mě. „Ale jo. Na vás jsem si nestěžoval.

Ale nevím, co bych vám řek. Oni se drželi dost v ústraní, takže jsem je moc nevídal. O Vánocích ale byli štědří, to vám můžu říct.“

To mě nepřekvapilo. Chtěli s tímhle mužem dobře vycházet. Kdyby se ho kdokoliv na ně vyptával, možná by mu nic neprozradil při pomyšlení na dar, který od nich na konci roku dostane. „Neptal se na ně někdo někdy? Tedy, ještě když byli naživu?“

„Na nic takovýho si nevzpomínám.

Zřejmě platili účty včas. S nikým nic neměli, pokud vím.“

„Nesháněl se tu někdo po nich?“

„Nikdy.“

„Nenechával u vás někdo pro ně balíček?“

Chvíli přemýšlel. „Možná jednou za čas. Jo. To jo.“

„Nepamatujete si, odkud ty balíčky přicházely?“

„No, to ne. Jeden byl UPS – to vím určitě.“

„Jak je to dlouho?“

„Tak dva měsíce.“

„Přišlo něco poštou?“ Získat tak zpáteční adresu!

„Možná že jo. Už si nepamatuju.

Dostávám tady spoustu balíků.

Vždycky počkám, až ti lidi půjdou kolem, a předám je. Vlastně se na ty balíky ani nedívám.“

„Nevíte, jestli mívali návštěvy?

Buď přes noc, nebo jenom na večer?“

„Já odsud ani nevidím na vchod.To nevím. Nejspíš by to mohla vědět ta paní, co bydlí naproti.“

„Jak dlouho tady bydleli, mimochodem?“

„Skoro dva roky. Měli to pronajmuté ještě na dva měsíce.“

„Nevíte, odkud sem přišli?“ Věděla jsem, že majitel budovy si vyžádal zprávu o finanční situaci Mitchellových a že policie už určitě dostala záznamy o jejich platbách nájmu.

Vstal a přistoupil ke kartotéce v rohu místnosti. „Nemám to tady,“

řekl, poté co nahlédl do záznamu v deskách. „Neudali žádné reference, ale zaplatili nám tříměsíční nájem dopředu, takže jsme jim ten byt dali.

Nikdy neplatili pozdě a vždycky hotově – to byste nevěřila, kolik šeků dostáváme, a ti lidé by měli být bohatí – takže bych řekl, že to byli dobří nájemníci. Neudělali jsme chybu.“

„Nevíte, jestli měli děti?“

„Možná jo, ale nikdy jsem tady žádné neviděl, tedy žádné malé děti, že. Jestli s nimi někdo v tom bytě bydlel, já o tom nevím.“

„Pane Stone, nechám vám tady své jméno a číslo telefonu. Jestli si na něco vzpomenete, nebo jestli se sem někdo přijde ptát na ty Mitchellovy, byla bych moc ráda, kdybyste mi zavolal.“

„Jasně. S vámi je jiná řeč než s tím policajtem. Ten mi fakt šel na nervy.“

„Těší mě, že já ne.“ Napsala jsem své obvyklé údaje a předala mu lístek. Chvíli ho studoval, pak ho zasunul do růžku podložky na stole.

Potřásli jsme si rukama a odešla jsem. Moc jsem se toho nedozvěděla, ale určitě jsem udělala lepší dojem než ta osoba, která z něj páčila informace přede mnou.

Večer Jack přinesl domů kresby mrtvého muže. Podobnost s fotkou z řidičského průkazu byla nápadná, takže jsme mohli předpokládat, že nalezené tělo patřilo Charlesi Proctorovi alias Peteru Mitchellovi.

Nazítří ráno, v pátek, jsem zavolala Gladys Frenchovou a zeptala jsem se, jestli za ní můžu přijet.

Rozechvělo ji, že jsem zavolala, a potěšilo, že přijdu. Pozvala mě dokonce na oběd, ale to jsem odmítla.

Téměř mě políbila, když jsem o hodinu později vstoupila do jejího domu. „Jsem moc ráda, že vás zase vidím,“ usmívala se. „Pojďte dál a buďte tu jako doma.“

Zařídila jsem se podle toho a usedla jsem do odřeného, ale pohodlného křesla v jejím obývacím pokoji. Podala jsem jí kresbu a fotku z řidičáku.

Přikývla. „To je on.“

„Kdo?“ zeptala jsem se, chtěla jsem, aby ho identifikovala najisto.

„Rosettin manžel. Je to muž, který denně sedával vzadu v jejím autě a četl Timesy.“

„Myslím, že jsem vám říkala, že možná užívali víc než jedno jméno.

Opravdu jste ji nikdy neslyšela oslovit ho jménem?“

„Když mě vzala poprvé, řekla něco jako: ten na zadním sedadle s nosem v novinách je můj manžel. Prostě jsem si ho zařadila jako pana Parkera.“

„Věřím vám.“

„Kvůli tomu jste přišla? Na to jste se chtěla zeptat?

Myslela jsem, že mi jdete oznámit, že jste našli osobu, která zabila Rosette Parkerovou.“

„Nenašli. A důvod, proč se vás ptám na muže na té fotce, je ten, že našli jeho tělo den poté, co jsem s vámi hovořila.“

„Cože?“

„Bohužel, je to tak.“

„Ach bože. Kdo mohl něco takového udělat? Kdo mohl být tak krutý, že zabil takové dva hodné lidi?“

„Nemám tušení. Ale teď jsme si jistí, že je to Rosettin manžel, a víme, že je někdo zabil oba.“

„To je strašné,“ zavrtěla hlavou Gladys a zesmutněla.

„Co se to děje na tom světě?“

Nebyla to otázka, na kterou bych uměla odpovědět, a ani jsem se nesnažila. Zdržela jsem se ještě pár minut, zeptala se jí, jestli ji můžu někam odvézt, a odešla jsem, když mi řekla, že dnes nemá žádné pochůzky, že má v plánu trochu vyplít zadní zahrádku. Je to dobré cvičení a zahrádka to potřebuje.

Věděla jsem, že není potřeba žádat Larryho Stonea, aby identifikoval kresbu. Ten otravný policajt u něj klepal na dveře, jen co byla dokreslená. Teď musím vyrazit za hranice Oakwoodu, obejít s kresbami pár bank a zjistit, jestli tu ti lidé měli pod jakýmkoli jménem otevřený účet.

Zkusila jsem několik bank, ale bez úspěchu. Už jsem si začala myslet, že měli účet někde mimo stát New York, možná tam, kde bydleli předtím, nebo i někde, kde nikdy nebydleli. Policie by takový účet mohla najít, pokud by měla k dispozici správné číslo sociálního pojištění, jenže já věděla, že v dané chvíli tohle číslo neznají. A já neměla k těmhle údajům přístup jako policie.

Což nebylo povzbudivé, ale dalo se to čekat. Dostala jsem hlad, když jsem spatřila malou banku kousek dál od místa, kde jsem zaparkovala.

Byl ještě čas tam vejít a udělat pokus.

Banka byla skoro prázdná, jen jedna mladá matka se dvěma předškolními dětmi. Jediná přepážka byla obsazená, tak jsem si sedla na židli opodál. Bankovní úřednice se na mě usmála a zeptala se, co si přeji.

„Zajímalo by mě, jestli jeden z těchhle dvou lidí byl klientem vaší banky,“ řekla jsem a položila na pult kresby.

„On mi nepřipadá povědomý. Můžu se vás zeptat, oč jde?“

„Jsou to obyvatelé Oakwoodu, kteří byli evidentně zavražděni.“

„To jsou ti, jejichž těla –“ Zřejmě nebyla schopná vyslovit ta fakta.

„Je to tak. Nikdo neví, kdo přesně jsou a odkud pocházejí. Já je trochu znala a mám chvíli čas, tak jsem se dala do pátrání. Asi tady nebyla policie, že?“

„Ne, pokud vím. Ukažte mi tu ženu.“

Vzala do ruky kresbu a zkoumala ji.

„Přišla sem a otevřela si účet, ale to už je dávno. Znovu jsem ji už v bance neviděla, takže předpokládám, že používala bankomat nebo telefonní spojení. A jméno si nepamatuju.“

„A když vám je řeknu?“

„Můžu je vyhledat.“

„Holly Mitchellová.“

Obrátila se k počítači a vyťukala jméno. Neviděla jsem na obrazovku, ale viděla jsem jí do tváře. Zavrtěla hlavou. „Na tohle jméno to nereaguje.“

„Rosette Parkerová.“

Znovu je zapsala. „To je naše zákaznice, ano. Ale nemohu přísahat, že je to ta žena na obrázku.“

„To mi stačí. Mohla byste mi říct, jestli jste jí posílali výpisy na tuhle adresu?“ Napsala jsem jí adresu bytu.

Zkontrolovala to na obrazovce.

^,Ne, chodily na číslo přihrádky.

Teď si vzpomínám. Říkala, že má potíže s poštovními zásilkami a že nechce, aby jí důležité věci chodily domů. Číslo přihrádky vám nemůžu prozradit, ale můžu vám sdělit, kde ta přihrádka je.“

„Děkuju vám.“

Napsala to a podala mi papír.

„Ten účet je jen na její jméno?“

„Ano, na Rosette Parkerovou.

Nikdo jiný tady není.“

„Předpokládám, že je to běžný účet.“

„Ano, je. Je to jediný účet, který u nás má.“

Dala jsem jí dvě manželova jména, která jsem měla, a ona prověřila obě dvě bez úspěchu. Vypadalo to, že Rosette psala šeky pro celou rodinu, nebo měl její manžel účet jinde.

„Kdy si otevřela ten účet?“ zeptala jsem se.

„Asi před dvěma lety. To je hrozné.

Dějí se takové strašné věci!“

„Máte číslo sociálního pojištění té dámy?“

„Ano, jistě. Bez toho nemůžeme otevřít účet. Ale sdělit vám ho nemůžu.“

„Chápu. Moc děkuju za váš čas, paní Hanoverová,“ ukončila jsem to, poté co jsem si přečetla její jméno na přepážce.

Vrátila jsem se domů a naobědvala jsem se. Eddie byl u kamaráda a já ho měla vyzvednout až pozdě odpoledne. Když jsem dopila rajčatový džus a dojedla sendvič, zavolala jsem Joeovi Foxovi.

„To vypadá na úspěšný den,“

pochválil mě. „Jak jste našla tu banku?“

„Vyjela jsem z Oakwoodu na White Plains, napadlo mě, že by mohli mít banku na cestě do práce. Tahle je úplně malá, jen v řadě ostatních domů. Překvapuje mě, že ji neschramstl některý z těch velkých dravců, co skupují banky po celém státě.“

„Tak proto jsme ji asi vynechali,“

řekl Joe a mně se zazdálo, že slyším povzdech. „Pátrali jsme právě v těch velkých konglomerátech. Ale bez úspěchu.“

„Můžete si promluvit s paní Hanoverovou. Je to pracovnice té banky. Na kresbách poznala Rosette Parkerovou a měla ji v počítači. Má číslo jejího sociálního pojištění, ale samozřejmě mi ho nedala.“

„Samozřejmě. Možná bude vymyšlené. Ale díky za práci, kterou jste si s tím dala, paní Brooksová. Tak mi připadá, že jste ten případ nakonec nevzdala.“

„Nějak mi přirostl k srdci, Joe. Co můžu dělat?“

·

Co můžu dělat? byla operativní fráze, kterou jsem pořád slyšela z televize. Měla jsem banku a zjistila jsem místo, kde je poštovní přihrádka, obojí Joeovi muži prověří.

A teď zaboha nemůžu přijít na to, co ještě udělat. S čísly sociálního pojištění bude policie schopna vypátrat předešlé bydliště Mitchellových, ale měla jsem podezření, že měnili čísla stejně pravidelně jako adresy. Nikdy jsem se nesetkala s případem, v němž by bylo tolik slepých uliček. Byla to pro mě lekce. Měňte jména a čísla, často se stěhujte a nikdo vás nenajde. Ovšem kromě vraha, který to dokázal.

·

8

Byl to zábavný víkend. Pracovala jsem na zahradě, pak vzala Eddieho na městskou plovárnu a pozorovala, jak si obnovuje dovednosti z minulého léta. Byl nadšený plavec stejně jako jeho rodiče, což mě těšilo. O Mitchellových nepřišly ze žádného zdroje zprávy a já se začala ptát, zda jejich minulost nebyla tak dobře skrytá, že se ji nepodaří nikdy objevit.

V sobotu, zatímco Eddie s Jackem trávili čas spolu, jsem si vyšla k potoku na to místo, kde bylo nalezeno tělo Petera Mitchella.

Bylo dál po proudu, než se našlo tělo jeho ženy, a taky bylo líp schované. Jeho vrah vykopal mělký hrob, zatímco ženu pouze strčil pod keře a pak ji přikryl větvemi, listy a dalšími rostlinami. Mužovo tělo se našlo po dešti, kdy z vlhké půdy vykoukly jeho nohy v černých ponožkách. Pes, který se tam zastavil a čenichal, přiměl svého majitele, aby se podíval, co tam je.

Čtyři dny po objevu, když jsem se na místo nálezu dostala já, byla už policejní páska i uniformovaná stráž pryč. Ale stala se z toho turistická pamětihodnost, několik návštěvníků sem dokonce doneslo květiny. Na chvíli jsem se zaposlouchala do rozhovorů lidí stojících kolem, ale bylo mi jasné, že toho o případu vědí mnohem míň než já.

Pitva nemůže stanovit přesný čas smrti těch dvou obětí a soudní lékař nevěděl, kdo z nich byl zavražděn dřív, nebo byl první pohřben. Mohl nanejvýš odhadovat a časové rozpětí, které udal, bylo pro oba stejné.

V pondělí, když jsem se dávala dohromady po hektické neděli strávené se skotačícími Genem a Eddiem, zazvonil telefon.

„Paní Brooksová?“ Muž.

„Ano.“

„Tady je Larry Stone, správce domu, pamatujete si na mě?“

„Larry, jistě. Dobré jitro. Co se děje?“

„Mám tady někoho, s kým byste možná chtěla mluvit.“

„Ano?“

„Jo. Ta žena mi neřekla své jméno, ale nechce mluvit s policií a já se jí nedivím. Řekl jsem jí o vás, a možná vám něco poví. Nechcete přijet a vyzvednout ji?“

„Ona nemá auto?“

„Přijela taxíkem.“

„Za deset minut jsem u vás.“

Neměla jsem tušení, na co se připravit, ale připadalo mi, že ta žena nebude z našeho města. Anebo to bude starší dáma. Každý jiný tady by měl vůz.

Zaparkovala jsem blízko kanceláře Larryho Stonea a prošla ke vchodu.

Dveře byly napůl otevřené a zajištěné klínkem. Bude horký den, ale ráno lze výhodně větrat, pokud dveře nebo okno nevedou na východ.

„Paní Brooksová, zdravím.“

„Dobrý den, Larry.“ Vstal od svého stolu. Nalevo od něj seděla na dřevěné židli u kartotéky štíhlá, subtilní dívka s tmavými vlasy, staženými dozadu. Upřela na mě zvědavé oči, ale nic neřekla.

„To je ona. Neřekla mi své jméno.

Je zcela vaše.“

Odhadla jsem její věk na něco kolem dvaceti. „Jsem Chris Bennett Brooksová,“ představila jsem se.

„Vy jste přišla za Mitchellovými?“

„Hledám je. Včera večer jsem byla u nich v bytě, jenže tam nejsou.

Čekala jsem do půlnoci, ale nevrátili se.“

Otočila jsem se k Larrymu. „Co jste jí řekl?“

„Nic. Já se do toho nemíchám.“

„Vy jste jejich dcera?“ zeptala jsem se.

„Ano.“

„Co kdybyste šla se mnou? Povím vám, co se stalo.

Máte nějaké zavazadlo?“

„Je v motelu.“

Poděkovala jsem Larrymu a odvedla neznámou dívku ke svému autu.

„Kam jedeme?“ zeptala se nervózně. „Chtěla bych zůstat tady a počkat na ně.“

„Nevrátí se sem. Jedeme ke mně domů a já vám všechno vysvětlím.“

„Zase se přestěhovali.“

„To je jen část pravdy.“

„Včera v noci jsem vešla do bytu a dnes ráno znovu. Je prázdný.

Nechápu, proč mi nedali vědět, kam jedou.“

Nechtěla jsem jí to říkat v autě.

Nemohla jsem předvídat její reakci, a také jsem na to nebyla připravena.

Musela jsem téhle mladé ženě sdělit, že jsou její rodiče mrtvi, ale i to, že byli zavražděni. Domnívala jsem se, že to lépe přijme ode mne než od Larryho Stonea nebo toho policajta, kterého on nesnášel.

Mlčky jsme dojely k mému domu.

Nechala jsem vůz na příjezdové cestě a zavedla ji dovnitř. „Chtěla byste něco chladného k pití?“

„Vodu?“ zeptala se.

„Jistě. Nebo vám můžu nabídnout domácí limonádu.“

Recept jsem měla od Mel a všem nám chutnala.

„To by bylo fajn.“

Nalila jsem limonádu do dvou sklenic a zavedla dívku do obýváku. Když se usadila a limonádu postavila na konferenční stolek, řekla jsem. „Vaši rodiče se už do Oakwoodu nevrátí.“

„Něco se jim stalo.“

„Něco strašného. Je mi líto, že vám to musím říct zrovna já. Vaši –“

„Byli zavražděni, že?“

A najednou jsem byla v šoku já.

„Ano. Jak to víte?“

Rty se jí zachvěly, pevně je stiskla.

Oči se jí zalily slzami. „Toho se báli,“ zašeptala.

„Někdo po nich šel?“

Přikývla, neschopna ze sebe dostat jediné slovo. Zvedla ruce k tváři a rozvzlykala se. „Ano,“ vypravila ze sebe nakonec. „Někdo po nich šel.

Nevím kdo, ale oni to věděli.“

„Slečno Mitchellová –“

„Ariana. Jmenuju se Ariana.“

„Ariano, nechtějte, abych o tom teď mluvila. Vím, že je to hrozný šok.

Ale až na to budete připravená, promluvíme si. Ten případ vyšetřuje policie. Já jsem amatér s určitými zkušenostmi a pletu se do toho, protože mi někdo z bytu vašich rodičů zavolal, že se najde mrtvola.

Nevím, kdo volal, nebo proč ta žena zavolala mně, ale spojila jsem se s policií a našli jsme prázdný byt.“

„Chtěla bych si umýt obličej, jestli dovolíte.“

Vzala jsem ji do koupelny v přízemí a byla jsem ráda, že jsem na zvláštní držák dala ručník pro hosty.

Nebyla jsem si jistá, jak postupovat dál. Správné by bylo zavolat Joea Foxe, aby to převzal, ale Larry Stone říkal, že dívka nechtěla, aby volal policii. Bylo mi nepříjemné utajovat její existenci, ale nechtěla jsem ji zradit. Zatímco jsem čekala, znovu jsem naplnila sklenice limonádou.

Byla pryč skoro deset minut, a když se vrátila, tvář měla vlhkou.

„Děkuju vám,“ řekla. „Myslím, že už můžu mluvit. Nechci nic podnikat s policií. Jestli mi slíbíte, že je nezavoláte, řeknu vám, co vím – a co nevím.“

„Prozatím je nezavolám. A neudělá to ani správce domu, kde vaši bydleli. Jeden z poldů ho naštval, proto zavolal dnes ráno mně.“

„Nejdřív mi řekněte, co víte o smrti mých rodičů.“

Vzala jsem to od okamžiku, kdy jsem toho květnového odpoledne zvedla telefon. Dala jsem si tu práci a posléze jsem si zapsala celý ten hovor, abych ho mohla věrně reprodukovat, kdyby mě vyslýchal někdo z jiného policejního orgánu.

Jack mi naznačil, že případně může zavolat i FBI, ale k tomu nedošlo.

Přinesla jsem si notes do obýváku a přečetla jí celý telefonický hovor, jak jsem si ho zaznamenala.

Pozorovala mě s tváří, v níž se zračila nechápavost a zděšení. „Ta žena volala a řekla, že dojde k vraždě?“ zeptala se.

„Přesně ne. Nebyla jsem si ani jistá, jestli k ní už došlo, nebo má dojít.

Slyšela jsem výstřel a pak zavěsila.“

„A vy jste zavolala policii.“

„Ano. Šla jsem na policejní stanici a pokoušela se sehnat někoho, kdo by vypátral, kdo mi volal a odkud.“

„Aha.“

Když jsem došla až k tomu, jak se našlo tělo Holly Mitchellové, znovu se rozplakala. Zeptala jsem se, jestli by chtěla vidět kresbu, a ona přikývla. Držela ji, ruce se jí třásly a slzy jí tekly po tváři. „Je to maminka,“ zašeptala. Přejela prsty po ztvrdlých kapičkách laku na nehtech a já jí vysvětlila, jak se tam vzaly.

„Měla vždycky pěkně upravené nehty,“ řekla Ariana. „Tvrdila, že to dělá z ženy dámu.“ Shlédla na vlastní pěstěné nehty, na nichž se leskl bezbarvý lak. Ariana byla také dáma.

Podala jsem jí kresbu muže. Přímo jsem cítila, jak velice trpí.

„Kde jsou?“ zeptala se.

„V márnici, ale nevím v které. Můžu to zjistit.“

„Nechci je vidět v tomhle stavu.

Chci si je pamatovat živé. Chci na ně vzpomínat jako na milé, láskyplné lidi.“

„Chápu.“

Pokračovala jsem ve vyprávění, vypověděla jí všechno, co jsem vypátrala sama, i to, co mi sdělil Joe Fox. Téměř na nic se neptala, spokojila se s tím, že bedlivě naslouchala. Náhle mě napadlo: „Už jste snídala?“

„Ne. Ale ta limonáda je výborná.“

„Nabídla bych vám něco sytějšího.

Džus? Anglický muffin? Kávu?“

„Ne, kávu ne, děkuji. Ale to ostatní bych si dala.“

Připravila jsem rychle snídani a přivezla ji na servírovacím stolku.

Tiše jsem seděla, zatímco ona si mazala máslo a jam na rozkrojený muffin.

„Džus je výborný.“

„Domácí. Je to jedna z našich malých radostí.“

Usmála se tomu. Když dojedla, poznamenala: „Takže vy nevíte, jak maminka umřela.“

„Zatím ne. Detektiv, který to má na starosti, mi podá zprávu, jakmile se něco dozví. Tady jde všechno trochu pomaleji. Není to New York s vyspělým technickým vybavením a houfem zkušených soudních lékařů.“

„A v tatínkově těle se našla kulka?“

„Ano.“

„Mohl to být výstřel, který jste slyšela v telefonu.“

„Mohl, ale čím dál víc se přikláním k názoru, že takhle to nebylo.

Myslím, že v době toho telefonátu byli už oba mrtví. Myslím, že ten telefonát mě měl varovat, že byla spáchána vražda, dokonce dvojnásobná, jak se posléze ukázalo. Nikdy se přesně nedozvíme, kdy byli zavražděni, tedy dokud nechytíme vrahy a ti nám neřeknou pravdu. Ale mám podezření, že mrtvá těla ukryli už předtím, než mi ta žena zavolala, a jakmile hovor skončil, vrah nebo vrazi pláchli. Nemám tušení, kde by teď mohli být.“

„Já také ne. Ale je možné, že rodiče věděli, že jsou nablízku, a proto z toho bytu odstěhovali všechny věci.“

„Je to možné. Myslím, že tak se to mohlo stát.“

„Vždycky zřejmě vycítili, když se dostali blíž.“

„Takže už se to předtím stalo?“

„Mnohokrát. Tedy, několikrát. Ale vždycky mi oznámili, kdy a kam se stěhují. Byla bych jim mohla pomoci.“ Oči se jí naplnily slzami.

„Teď je už pozdě.“

„Před kým utíkali, Ariano?“

Pokrčila rameny. „To bych ráda věděla.“

„Věděli to oni? Znali jméno osoby, která je pronásledovala?“

„Myslím, že ano. Ale nechávali si to pro sebe. Nechtěli mě s tím zatěžovat víc, než museli.“

„Víte, kde vaši rodiče pracovali?“

„Maminka pracovala ve White Plains v malé firmě, která se zabývá public relations. Měla v tom velké zkušenosti. Dělala to i v jiných městech. Táta změnil zaměstnání nedávno a já ani nevím, kde teď pracoval.“

„Znáte jméno firmy, v níž pracovala vaše matka?“

Zvedla svou velkou tašku z podlahy.

Byla to taková italská slaměná kabela přes rameno, kterou lze nacpat až přecpat, ale najít tam něco je možné až po usilovném hledání.

Pozorovala jsem, jak se v tašce přehrabuje. Nakonec vytáhla malý černý notýsek a zalistovala jím.

„Mám tady adresu a telefonní číslo,“ řekla. „Zapsala jsem si to do kalendáře k datu mamčina narození.

Abych to nemusela dávat pod její jméno.“

„Žijete ostražitý život.“

„Oni mě vycvičili k ostražitosti.

Tady je to.“

Sáhla jsem po notýsku a zapsala si informaci do bloku. „Volala jste jí tam někdy?“ zeptala jsem se.

„Ano. Možná jsem s ní mluvila den nebo dva předtím, než… zmizeli.

Teď si vzpomínám, že maminka mluvila trochu divně, jako by přede mnou něco skrývala. Řekla, že si promluvíme znovu za pár dní a že už jí nemám volat do práce. Tak jsem tam nevolala. Zavolala jsem jim do bytu. Neměli záznamník, protože nechtěli, aby jim lidé nechávali vzkazy. Nechala jsem to vyzvánět bůhvíjak dlouho, ale nikdo to nebral. Nestalo se to poprvé, takže jsem předpokládala, že se mi nakonec ozvou.

Ale pak jsem si začala dělat starosti a nakonec jsem zavolala do té kanceláře ve White Plains. Dostala jsem se do matčiny hlasové schránky, ale nic jsem se nedozvěděla. Bylo tam obvyklé: nemohu teď přijít k telefonu, blablabla… Nenechala jsem tam vzkaz. Ke konci minulého týdne jsem zavolala znovu a telefon zvedl někdo jiný. To mě vyděsilo.

Uvědomila jsem si, že už tam nemusí být. Doma nikdo telefon nezvedal, tak jsem přijela a zašla do bytu.“

„A našla ho prázdný.“

„Ano.“ Téměř to zašeptala.

Chystala jsem se jí na něco zeptat, když zazvonil telefon. „Promiňte,“

omluvila jsem se dívce a vyskočila jsem.

Byl to Jack.

„Dozvěděl jsem se něco od Joea Foxe. Řekl, že –“

„Rychle,“ pobídla jsem ho tiše.

„Právě někoho vyslýchám.“

„Doma?“

„Jo, neboj se. Pokračuj.“

„Dej si bacha, Chris. Nikdy nevíš ––“

„Vím.“

Joe říká, že se vrátily některé výsledky z toxikologie a příčina smrti té ženy je stále záhadou.

Přivezou někoho, aby provedl ještě jednu pitvu.“

„To mě překvapuje. Kdy se má konat?“ Pohlédla jsem směrem k obýváku, kde téměř nehybně seděla Ariana.

„Myslím, že dnes. Možná se ještě do večera něco dovíme. Myslel jsem si, že by mohli přijít na nějaký jed, ale nic.“

„Díky, zlato,“ řekla jsem.

„Můžeš mi říct, s kým mluvíš?“

„S dítětem,“ odpověděla jsem a doufala jsem, že to nebude slyšet.

„S dítětem Mitchellových?“

„Jo.“

„Které se objevilo dnes ráno?“

„Jo.“

„Volala jsi Joeovi?“

„Ani náhodou.“

Rozhostilo se mlčení.

Nepochybovala jsem, že vyjadřuje nesouhlas. „Víš, co si myslím o tom zadržování informací.“

„Vím. Ale momentálně nemám na vybranou.“

„No dobře, momentálně mám zašitou pusu.“

Doufala jsem, že totéž nebude platit i o Joeovi Foxovi.

·

9

„Promiňte,“ omluvila jsem se a znovu jsem se posadila.

„To je v pořádku.“

„Ariano, chtěla bych, abyste mi v krátkosti odvyprávěla svůj životopis: kdy jste si uvědomila, že je v životě vašich rodičů něco divného, co vám říkali, kde všude jste bydleli, kde rodiče pracovali, co jste podnikala vy.“

„Ano.“ Nepodívala se na mě.

Možná přemýšlela o důsledcích toho, že mi poví všechno to, co jsem po ní chtěla. Možná měla dojem, že její rodiče, ti báječní lidé, které tak milovala, se dopustili na jiné osobě nějaké nespravedlnosti. Možná si myslela, že je lepší nechat vraha uniknout, než prozradit tajnosti ze životě rodičů, připustit jejich zveřejnění.

„Jestli jste na to připravena.“

„Chris, mí rodiče byli dobří lidé,“

pronesla, čímž jen potvrdila mé podezření.

„To určitě byli. Vy byste to měla vědět nejlíp. Máte sourozence?“

Zavrtěla hlavou. „Maminka jednou říkala něco o tom, že už nemohla mít další děti.“

„Kolik vám je let?“

„Dvacet tři.“

„Kde pracujete?“

„V Chicagu. Odjela jsem tam po studiích a získala zaměstnání v knihkupectví.“

„Určitě je to prima.“

„Je. Je to nádherný obchod, blízko univerzity. Chodí k nám hodně zajímavých lidí.“ Mluvila s nadšením, které by se jistě líbilo jejímu zaměstnavateli.

„Já v Chicagu nikdy nebyla,“

poznamenala jsem.

„Je to krásné město. To jezero je úžasné. Můžete kolem něj jet až ke všem těm krásným městům severně od Chicaga.“ Zarazila se. „Ale tohle všechno vás přece nezajímá.

Chcete najít vraha. Tak dobře. Chci ho taky najít. Povím vám všechno, co si pamatuju.“

Otočila jsem na novou stránku bloku. „Začněte co nejdál v minulosti, nač si vzpomínáte.“

Upila limonády a lehce si přitiskla ubrousek ke rtům.

Chovala se jako dobře vedená mladá dáma, která se naučila jemným mravům a užívá je automaticky. Měla na sobě dlouhou bezovou sukni se strukturou chambray a halenku v tmavší barvě ze stejné látky, která skrývala pas.

Dva horní knoflíky měla rozepnuté, přesto působila rezervovaně.

Neměla žádné prsteny, ale pravé zápěstí jí obepínaly dva stříbrné náramky, zatímco na levém měla hodinky, na které se co chvíli dívala. Uši zdobily zlaté náušnice ve tvaru tenkých kroužků. Byly tak drobné, že jsem si jich všimla až před pár minutami.

„Narodila jsem se v Portlandu ve státě Oregon, ale odtamtud si nic nepamatuju. Moje první jasná vzpomínka je na dům v San Diegu, nebo možná to bylo u San Diega.

Byla jsem ještě moc malá. Chodila jsem tam do jeslí, kde jsem poznala jednu japonskou holčičku a skamarádily jsme se. Nevěděla jsem, že je to Japonka, dokud mi to někdo neřekl. A další věc, co si pamatuju, je, že jsme bydleli ve Phoenixu v Arizoně.“

„Kolik vám tehdy bylo?“

Zamyslela se. „Čtyři. Asi tak.“

„Bydleli jste v domku nebo v bytě?“

„V bytě. Byl krásný, slunný. Matka nejdřív nebyla zaměstnaná.

Zůstávala doma. Možná začala pracovat, až když jsem šla do školky. To nevím určitě.“

„Pamatujete si adresu?“

Opět se zamyslela. „Ulici. Myslím, že to byla Kaktusová ulice. A číslo dvacet jedna.“ Zjevně ji potěšilo, že si na to vzpomněla. „Bydleli jsme v čísle 20. Měl malý balkónek, na kterém se dalo večer sedět. Bylo tam moc pěkně.“

„Co přátelé? Nebo vůbec nějaká jména?“

Zavrtěla hlavou. „Moje učitelka byla slečna Rodriguezová – tím jsem si jistá.“

Je to takových šestnáct sedmnáct let. Ta učitelka tam někde ještě může být, ale co se od ní dozvím?

„A potom?“ zeptala jsem se.

„Snažím se vzpomenout si, kam jsme se přestěhovali potom. Možná do Wisconsinu.“

„To je pořádný rozdíl v podnebí!“

„Na to si matka stěžovala tisíckrát.

Léto ve Phoenixu nesnášela, ale zimu ve Wisconsinu snad ještě víc.“

„Jak jste bydleli tam?“

povzbuzovala jsem ji další otázkou.

„Měli jsme dům. Naši mi dali hezoučký pokojíček, vymalovali ho jen pro mě.“

Nechala jsem ji nesouvisle líčit pokojík, který zařídili pro malou holčičku. Měla výbornou paměť na detaily –jak vypadaly záclony, jaké hračky měla rozložené po polštářích. Měla oblíbenou panenku, oblíbenou pohádku na usnutí, oblíbený televizní program.

Chodila do školy a našla si nejlepší kamarádku, oblíbenou učitelku, několik známých. Zřejmě to bylo šťastné období jejího života.

„Asi nebudete vědět, jestli vaši rodiče ten dům vlastnili, nebo ho měli pronajatý.“

„Nemám zdání. Byl to prostě náš dům.“

„Nezmiňujete se o prarodičích nebo tetách a strýcích, bratrancích a sestřenicích. Měla jste nějaké?“

„Asi ne. Počkejte. Vzpomínám si na hlas v telefonu.

To byla babička.“

„Nejezdila k vám?“

„Nepamatuju si, že bych ji někdy viděla.“

„Nevíte, čí matka to byla?“

„Vůbec ne. Byla to pro mě prostě babička, žádné jméno neměla.“

„A kdo bydlel vedle vás ve Wisconsinu?“

„Paní Palmerová,“ odpověděla rychle. „Stará, šedivá a žila sama.

Někdy k ní o víkendech jezdily návštěvy. Nevím, odkud ti lidi byli, ale jezdili v dlouhém bílém kombi.

Nikdy jsem u ní nebyla, když měla společnost.“

Zeptala jsem se jí na adresu, tu znala, a také na to, zda si pamatuje, jakou práci měli její rodiče. Otec pracoval v kanceláři. Matka na univerzitě, ale Ariana nevěděla na které.

Tam bydleli několik let. Ariana měla pocit, že ty chladné zimy matce nedělaly dobře, a tak se rodiče rozhodli odstěhovat někam, kde je trochu tepleji. Věděla jsem, jak lze oklamat dítě, aby naletělo na takovouhle fintu. Co dítě ví o skutečných obavách a opravdových úmyslech svých rodičů? Kdybych namluvila Eddiemu, že se stěhujeme do většího domu, protože tenhle je pro nás moc malý, věřil by mi.

„Takže jste se přestěhovali do teplejších krajů,“ podotkla jsem.

„Do Baltimoru. Tam jsme taky měli dům a často jsme si zajeli do Washingtonu, D. C. Maminka měla ráda kvetoucí třešně a jezdili jsme tam každý rok, když byly v květu.

Byly moc krásné.“ Usmála se a zmlkla, možná v duchu viděla ty kvetoucí stromy u přílivové nádrže.

Pak dodala: „Chodila jsem tam do katolické školy.“

„Jste katolička?“

„Ne, ale rodiče se domnívali, že katolíci mají dobré školy a že je to správná škola pro dívku.“

„Na jedné takové jsem nějaký čas učila,“ řekla jsem,

„byla to dívčí kolej na horním toku Hudsonu. Kolik vám tenkrát bylo?“

„Asi deset, řekla bych. Chtěla byste jméno a adresu té školy?“

„Ano, buďte tak hodná.“ Já jsem sice neměla zvláštní přístup do katolické školy, ale má přítelkyně sestra Josepha, představená kláštera svatého Štěpána, by pro mě jistě mohla získat potřebné informace. A protože Ariana chodila do katolické školy teprve před takovými dvanácti lety, byla velká naděje, že jsou tam ještě učitelky, které si budou pamatovat ji i a její rodiče.

Napsala mi adresu tamějšího bydliště, adresu školy a jména některých učitelek, které si pamatovala. Pak mi ještě řekla, kde její rodiče pracovali v letech, kdy bydlili v Baltimoru.

Po Baltimoru se přesunuli do Bostonu, což bylo město, které Ariana milovala. Chodila tam na katolickou střední školu a pak na univerzitu v Pensylvánii. Její rodiče křižovali zemi z jednoho konce na druhý, když vyrůstala, a nechtěli, aby byla daleko od domova – ne dál než půl dne jízdy autem – upřesnila jí matka. To Arianě vyhovovalo.

Měla Filadelfii na cestě a přátele po celé Pensylvánii.

„Co vás přimělo k tomu, že jste se rozhodla pracovat v Chicagu?“

„Tou dobou už jsem věděla, že mí rodiče před někým prchají. Byla jsem na jednom místě čtyři roky a oni chtěli, abych si zabalila věci a stěhovala se jinam, začínala znovu.

Otec říkal, že takhle bude klidněji spát.“

„Takže jste v Chicagu asi stejně dlouho jako vaši rodiče v Oakwoodu.“

„Ano, přibližně.“

„Teď bych se vás chtěla zeptat na jména, která jste užívali,“ požádala jsem ji.

Pousmála se. „Věděla jsem, že to přijde.“

„Dozvěděla jsem se, že vaši rodiče se v posledním bytě jmenovali Peter a Holly Mitchellovi. V bance byla vaše matka Rosette Parkerová, taky v nehtovém studiu.

Otec měl řidičák na jméno Charles Proctor a na to jméno měl i zaregistrovaný vůz.“

Zatvářila se rozpačitě. „Jak jste všechno tohle zjistila?

Rodiče byli tak opatrní!“

„Zčásti proto, že jsme věděli, že museli používat jiná jména, protože na Mitchellovy nebyl zaregistrován žádný vůz, a my jsme zjistili, že auto měli. První objev jsem učinila v nehtovém studiu. Vaši matku tam znali jako Rosette Parkerovou.

Prostě jsem to převzala odtamtud.

Taky mi dost přálo štěstí,“

připustila jsem. „Jedna stará paní v lékárně poznala vaši matku podle policejní kresby a vzpomněla si, že její poznávací značka začínala BBB.

S takovouhle informací a s typem vozidla už policie byla schopna najít záznam o registraci.“

„To je děsivé.“

„Kdy vás napadlo, že to, jak vaši rodiče žijí, není normální?“

„Tak ve třinácti. Možná když jsme se přestěhovali do Bostonu, možná ještě dřív. Jednou jsem se na to zeptala matky, protože tenkrát už jsem věděla, že používá víc než jedno jméno. A pak jednou, předtím než jsem šla na univerzitu, jsem sejí zeptala, co se děje.“

„Muselo to pro vás být hrozně těžké,“ poznamenala jsem.

„Bylo to děsné. Už mi byla jasná spousta věcí – proč jsem nikdy neviděla babičku, proč mě nikdy nenechali samotnou se slečnou na hlídání, proč pošta chodila do přihrádky a ne do domu, a tolik jiných věcí.“

„A co vám maminka řekla?“

„Řekla, že před lety došlo k nějakému problému a že bude lepší, když nebudu vědět, oč šlo. Že se na ně někdo velice rozzlobil a že je několik let hledal. Nevím datum, kdy to bylo, Chris. Ani přesně nevím, kdy jsem jí položila tu otázku, natož pak, kdy došlo k tomu incidentu.

Moji rodiče si dávali velký pozor na to, co mi říkají. Maminka mi neodpověděla, dřív než si o tom s tátou promluvili, a pak jsme si všichni tři sedli v obývacím pokoji a probírali to. Zbyl ve mně pocit, že vím míň, když jsme skončili, než když jsme začali. Byli to milí, dobří lidé, kteří strávili svůj život tím, že o mě pečovali a milovali mě, a prostě si někoho rozhněvali natolik, že před ním museli prchat až do konce života.“

„Nemáte alespoň tušení, co za tím mohlo být? Peníze? Nemovitost?

Nějaká strašná tragická nehoda?“

„Myslela jsem na všechny tyhle možnosti. Myslela jsem i na horší věci. Nic mi nenaznačili.“

„Znáte jejich skutečné příjmení?“

zeptala jsem se.

„Znám svoje. Mám rodný list. Jsem Ariana Brinkerová. Moje matka je uvedena jako Elaine a jméno za svobodna tam nemá. Otcovo křestní jméno bylo Ronald.

Nikdo jim tak neříkal, leda ještě když jsem chodila na základní školu.“

„Takže hádám, že když se poprvé přestěhovali, změnili si jména.“

„Pravděpodobně.“

„Pátrala jste někdy v jejich minulosti? Snažila se najít příbuzné?“

„Nikdy. Velmi jasně mi dali najevo, že mají strach o život. Často jsem si říkala, zda mám pokrevní příbuzné v Oregonu, ale nemohla jsem mamku a taťku ohrozit.

Nebo sebe! Co když mě ta osoba také chtěla zabít?“

Ta možnost tu byla. „Ariano, policie chce najít jejich vraha nebo vrahy.

A vy?“

„Nepřemýšlela jsem o tom. Právě dnes ráno jsem zjistila, že jsou mrtví. Ale ano, chci vědět, kdo to spáchal, a chci, aby byl potrestán.“

„Co když se přijde na to, že vaši rodiče byli zapleteni do strašného zločinu?“

Opřela se na židli a podívala se stranou. Po lících jí tekly slzy.

Položila jsem jí otázku, na kterou nebyla odpověď. Pokud by se někdo na totéž zeptal mě, bylo by mi naprosto jasné, že moji rodiče žádný zločin nespáchali.

Ale její situace nebyla jiná. Ona věděla, že v jejich minulosti je něco, o čem se těžko mluví.

„Nikdy nikomu neublížili,“ řekla nakonec, když si utřela slzy papírovým kapesníčkem, který vytáhla z tašky. „Jestli ukradli peníze, bylo to proto, aby mi zajistili bezpečný, šťastný život, ale já stejně nevěřím, že by je ukradli.

Oba měli dobrá zaměstnání a vydělávali pěkné částky. Kdykoli se stěhovali, vždycky jim v kanceláři uspořádali rozlučku a při ní dostali dárky. Byli to dobří lidé. Nepřijdete na zločin, za který bych se musela stydět, až bych se o něm doslechla.“

„Dobře.“ Také jsem se opřela v křesle a počkala jsem, až se Ariana uklidní.

„V tom podivném telefonátu –nevíte, zda mluvila moje matka, nebo možný vrah?“

„Nemám zdání. Ale je tu ještě něco.

Ta žena řekla, že je to den pětadvacátého výročí její svatby, její stříbrná svatba.“

Ariana otevřela sešitek, ve kterém našla matčino telefonní číslo do práce, a otočila několik stránek.

Přečetla mi to datum.

„Vypadá to, že je to ono. Bylo to úterý, vzpomínám si.“

„Ano, bylo.“ Zavřela sešitek. „Bylo to jejich pětadvacáté výročí. Možná jste mluvila s mou matkou.“

„Nebo s někým, kdo je znal natolik dobře, že věděl, kdy to výročí je.“

„Nevím, kdo to mohl být.“

„Budu se to snažit zjistit, Ariano.“

„A co policie?“

„Dovolte mi říct tohle. Nechci jim o vás povědět, dokud to neudělá správce domu. Pokud víme, on je jediná osoba v okolí, která ví o vaší existenci. Ale nakonec budu muset odhalit, na co jsem přišla.“

„Chápu.“ Hodila sešitek do kabely.

„Nevím, proč vám důvěřuju, ale myslím, že musím někomu důvěřovat, a vy jste ke mně byla moc milá. Žádám vás jen o to, abyste mi řekla, co víte, dřív než zavoláte policii.“

„Slibuju vám to. Ariano, vaši rodiče byli prozíraví lidé. Museli vám říct, co máte udělat v případě jejich smrti.“

„Taky že řekli. Právě jsem na to myslela. Vím, že poslední vůli sepsali v Massachusetts, když jsme tam bydleli, ale totéž pak udělali znovu v New Yorku, poté co se přestěhovali. Mám její kopii doma v Chicagu. Je v ní i právníkovo jméno a adresa. Ten možná od nich dostal instrukce, které já nemám.“

„Četla jste tu poslední vůli?“

„Jen jednou, když mi dali její kopii.

Není na ní nic komplikovaného.

Myslím, že měli někde uložené dluhopisy. Je to tam všechno napsané.“

„Pak se zřejmě budete muset vrátit a získat ji,“ podotkla jsem.

„Je tu ještě něco. Musím své rodiče –“ zarazila se, přemohl ji žal.

„Pohřbít,“ vyřkla nakonec.

„Budete muset prokázat svou totožnost, abyste o to mohla požádat.“

„Je to hrozné pomyšlení, že jsou v márnici. Chtěla bych je uložit na pěkném zeleném hřbitově.“

Nic jsem k tomu nedodala. Bylo to její velké rozhodnutí a musela k němu dospět sama.

„Něco vám povím,“ ozvala se po chvíli. „Nechme tomu dva týdny.

Jestli za tu dobu nikam nepokročíme, uvážím to znovu.“

„To zní rozumně.“

„Teď bych se asi měla vrátit do motelu. Jsem unavená a potřebuju si odpočinout a být sama.“

„Máte peníze?“

„To není problém.“

„Zavezu vás tam.“

·

10

Ariana Brinkerová bydlela v místním motelu, kde se kdysi ubytovala sestra Josepha, když jsme spolu pracovaly na jedné vraždě.

Navrhla jsem Arianě, aby odpočívala tak dlouho, jak bude chtít, a pak mi zavolala. Řekla jsem jí, že mám pětiletého syna a že možná budeme odpoledne na koupališti, ale že mi může nechat vzkaz.

Pak jsme šli s Eddiem na koupaliště. Už začínal plavat plynuleji, přestával to brát jako hru a já byla ráda, že jsme ho minulý rok začali učit. Pamatoval si, jak má koordinovat dýchání, a já jsem s potěšením sledovala, jak moc se těší na to, že učení bude pokračovat.

Plavali jsme vedle sebe ve vyznačeném pruhu, a když jsme doplavali až na konec, zasmál se na mě.

Doma jsme se potom oblékli a sešli dolů, abychom se společně navečeřeli. Telefon zazvonil, když jsem vyráběla kořenící směs s rozmarýnem do sekané. Mohla jsem ji dát do trouby, v kuchyni bylo zatím příjemně chladno. Grilování si ještě užijeme celé měsíce, začneme už brzy.

„Tady je Ariana.“

„Spala jste?“

„Ano. Ani jsem to nečekala. A rezervovala jsem si na zítřek letenku do Chicaga se zpátečním letem ve středu.

Vyhovuje vám to?“

„To je fajn. Předpokládám, že si vyzvednete tu poslední vůli a hned se vrátíte.“

„Ano. A vezmu si víc oblečení. A hned nato musím mluvit s naším právníkem. Na té poslední vůli určitě bude jeho jméno a adresa.

Myslím, že právník nemá tušení, že jsou rodiče po smrti.“

„Patrně ne. Vy a já jsme v této chvíli jediné osoby, které znají jejich pravá jména.“

Řekla jsem jí, že bych se pro ni mohla zastavit za dvacet minut. Pak jsem oznámila Eddiemu, že budeme mít na večeři společnost. „Jmenuje se Ariana,“ řekla jsem mu.

„Je to tvá kamarádka?“

„Je to jedna slečna, se kterou jsem se teprve seznámila. Je moc milá, broučku. Myslím, že se ti bude líbit.

Prodává knížky.“

To v něm vzbudilo zájem. Začal mi vyjmenovávat, jaké knížky potřebuje.

„Možná bychom mohli zajít do našeho knihkupectví, když není školka. Přes léto budeš chtít něco číst.“ Vlastně ještě nečetl, ale věděl, jak to myslím.

Vysvětlila jsem Arianě, že můj muž je poručíkem u policie v New York City. Trochu ji to znervóznilo, ale já jsem ji ujistila, že ten případ nespadá do jeho působnosti, takže se nebude vměšovat. A může nám pomoct, půjde-li o získání informací, k nimž bychom se jako soukromé osoby nemohly dostat.

Ariana a Eddie zjevně byli jeden druhým okouzleni. Slyšela jsem z obýváku smích, když jsem prostírala na stůl. Jack přišel domů, předem jsem ho upozornila na návštěvu. Potřásl Arianě rukou a vyjádřilo soustrast.

Řekla tiše „děkuji vám“ a otřela si slzy, které jí vytryskly.

Když jsme uložili Eddieho, sedli jsme si do obýváku s kávou a ovocným koláčem, který jsem koupila v pekařství cestou z koupaliště. Má židovská přítelkyně Melanie mi jednou řekla, že Židé nabízejí pozůstalým sladkosti, aby jim ulehčili v jejich žalu. To mi utkvělo, připadalo mi to jako rozumná reakce na smutek ze ztráty blízkých.

„Jacku,“ řekla jsem, když už jsme si chvíli povídali,

„Ariana a její rodiče žili na mnoha místech po celé zemi.

A narodila se v Portlandu ve státě Oregon. Máme některá příjmení, ale chybí nám adresy. Dala by se nějak zjistit telefonní čísla těch lidí na internetu?“

„Milá zlatá,“ odfrkl Jack, „dej někomu počítač a rázem je z něj expert na hledání nezvěstných osob.“

Ariana se usmála. „Vy jste právě dostala počítač?“

„Na konci minulého roku,“

odpověděla jsem. „Mě to nikdy nenapadlo, ale Jack měl pocit, že bychom ho měli mít, zvlášť proto, že se Eddie začíná učit číst, a každý, koho zná, počítač vlastní.“

„Zítra se zeptám jednoho chlapíka v práci – ten je počítačově gramotnější než já – a uvidím, jak postupovat. Je to dobrý nápad.

Budete-li mít jména svých rodičů, mohla byste v Portlandu nebo okolí najít lidi se stejným příjmením.“

„A u některých míst si pamatuju lidi, kteří bydleli vedle nás. Jestli jsou ještě naživu, mohli bychom promluvit s nimi.“

„To vypadá jako dobrý začátek,“

ocenil Jack. „Ale určitě byste měla promluvit s právníkem, který má originál té poslední vůle vašich rodičů. Mohli nedávno něco doplnit nebo ubrat, aniž vám dali vědět.

Chris řešila před nedávnem případ, kdy právě k tomu došlo. A ten právník může mít ve svých poznámkách nějakou informaci, nebo si může vzpomenout na něco, co by vám mohlo pomoct.

Třeba se mu vaši rodiče svěřili, kdo je pronásleduje.“

„Na to jsem nepomyslela. A on by to nesměl říct nikomu dalšímu, protože byli jeho klienty.“

„Jasně.“

Oči jí zazářily. „Opravdu s ním musím mluvit. Čím dřív dostanu tu poslední vůli, tím líp se budu cítit.“

Zeptala jsem sejí, má-li kopii poslední vůle uloženou na bezpečném místě.

„Je v sejfu v bance. Nikdo mimo mě tam nemá přístup.“

„To je výborné.

„Mám nějaké informace o druhé pitvě,“ prohlásil pak Jack. „Hned po tobě volal Joe Fox.“

„Druhá pitva?“ Ariana vypadala překvapeně.

„Nemohli určit příčinu smrti vaší matky při první pitvě, takže povolali skvělého soudního lékaře z New Yorku. Jmenuje se Byron Durham a my mu přezdíváme Lord Byron.“

Zasmála jsem se. „To musí být kapacita!“

„Taky že je.“ Jack se otočil k Arianě. „Jestli to nechcete slyšet, budu zticha.“

„Musím to slyšet. Musím se dozvědět všechno.“

„Vypadá to, že vaši matku otrávili chloroformem.“

„Jak na to přišli?“ zeptala jsem se.

„Chloroform zanechává chemické popáleniny v nosech, ústech a průdušnici a také stopy na plicích, je-li tam dostatek tkáně. Není to snadné zjistit, proto to patrně ušlo tomu prvnímu patologovi. Analýza doktora Durhama prokázala, že chloroform byl aplikován na vatě, houbě nebo hadříku, a popáleniny objevil uvnitř nosu a úst.“

„Chloroform,“ zamyslela se Ariana.

„Někdo jí mohl podržet před obličejem kus látky, když stál za ní, možná ji i sevřel pažemi.“

„Takhle by to šlo klidně provést.

Hladce a čistě. Žádná krev, žádná střela, žádné bodné rány. A když jste deset mil od místa činu, upustíte hadřík někomu do popelnice, která se má příštího rána vysypat.“

„Měla na sobě některá z mrtvol nějaké šperky? Něco, podle čeho by se daly identifikovat?“

„Nic,“ zavrtěla jsem hlavou. „Na prsteníku vašeho otce byly stopy po prstenu. Pravděpodobně to byl snubní.“

„Nosil ho, to ano. Ale mamka taky, takový úzký proužek diamantů, byl buď zlatý, nebo platinový. A ještě měla diamantový zásnubní prstýnek, ten taky nosila. Měla velmi útlé prsty. Možná ty prsteny nezanechaly stopy.“

„A šly snadno stáhnout,“ napadlo mě.

Hovořili jsme ještě chvíli a pak Ariana řekla, že by se chtěla vrátit do motelu. Odlétá brzy ráno a ona si musí objednat taxi, aby ji dopravilo na letiště. Obdivovala jsem. její samostatnost, zejména v takové době. Slíbila, že mi zavolá, když jí na to zbude čas ve středu, mezi návštěvou banky a cestou na letiště 0’Hare pro zpáteční letenku.

Já zatím, podotkla jsem, budu kontaktovat tu firmu, u které její matka pracovala ve White Plains, a uvidím, co mi o ní budou moci říct.

Když zvedla tašku a chystala se s Jackem k odchodu, řekla: „Rozlučte se za mne s Eddiem.“

·

Ten večer jsem promluvila s Elsií a řekla jí, že možná někam pojedu, takže mohla by –?

„Jistě, Chris,“ slíbila, ani mě nenechala dokončit tu žádost. „Víš, že se vždycky těším na to, až budeš mít zas práci a já budu moct trávit čas s Eddiem.“

„Co bych si bez tebe počala?“

vzdychla jsem.

„Měla bys o moc nudnější život – a já taky.“

To byla pravda. Tyhle odbočky od normy můj život naplňovaly jak intelektuálně, tak pracovně. To, v čem jsem se teď angažovala, bylo vzrušující: vedle vražd tady byla truchlící dcera, která potřebovala odpovědi a nevěděla, kam se obrátit. Doufala jsem, že seznam minulých bydlišť a poslední vůle nás navedou na tu správnou cestu.

·

Jack zavolal z New Yorku v úterý po obědě, že už ví, jak na internetu najít telefonní seznamy a že se na to můžeme hned večer podívat. Byla jsem ráda, že použil množné číslo.

Sama počítač moc nepoužívám, i když jsem se naučila, jak přijmout a odeslat e-mail. Byla jsem překvapena, kolik lidí, které znám, si takhle už dopisuje. Vlastně když jsem věděla, že Jack bude mít nějaké jednání, napsala jsem mu email, místo abych telefonovala.

Protože jsem dost spořivá, mám vždycky radost, že ušetřím za hovor do New Yorku.

Ráno předtím jsem zavolala do White Plains a dostala k telefonu někoho, kdo znal Rosette Parkerovou, tedy jméno, které zesnulá užívala v práci a v bance.

„Bohužel, paní Parkerová už u nás není,“ řekla žena stroze.

„To vím,“ odpověděla jsem. „Je vám známo, že asi před měsícem zemřela?“

Mlčení trvalo několik vteřin.

„Mohla byste to říct ještě jednou?“

požádala mě žena na druhém konci drátu.

„Je vám známo, že zemřela?“

zopakovala jsem to.

„Rosette zemřela?“

„Ano. V květnu.“

„Tak proto přestala chodit do práce!

Nevěděli jsme, co si o tom máme myslet.“ Poněkud komisní hlas změkl.

„Byla vždycky tak svědomitá, vůbec jsme nechápali, že se tak najednou neukázala. Volali jsme jí domů, ale telefon jen vyzváněl a vyzváněl.“

Smluvila jsem si s ní, že tam přijedu a vysvětlím, k čemu došlo.

Když jsem už byla oblečená a připravená k odchodu, zavolala jsem Elsii a vyrazila jsem.

V budově jsem se musela zapsat a ukázat průkaz a pak jsem vyjela výtahem do posledního třetího patra. Elizabeth Olsonová, s kterou jsem hovořila, náhodou zrovna procházela kolem recepce, když jsem se po ní ptala, zavedla mě do své světlé kanceláře s mnoha okny a já usedla do pohodlného křesla.

Znovu opakovala, jak ji překvapilo, že Rosette najednou přestala chodit do práce, a zmínila se o klientech, s nimiž Rosette spolupracovala a kteří nemohli uvěřit tomu, že je nechala na holičkách.

„Byla zavražděna,“ oznámila jsem jí, když jsem dostala šanci promluvit.

„Ne!“

Krátce jsem jí vylíčila, jak jsem se k této záležitosti dostala, a pozorovala jsem, jak se jí v tváři zračí šok.

Pak jsem řekla: „V Rosettině životě jsou divné věci, které si v současnosti nikdo neumí vysvětlit.

Chtěla bych jen zjistit, co jste o ní věděla, třeba jestli měla tady v úřadě přátele a podobně.“

„Ne, neměla přátele. Ani nechodila s ostatními na občasné společné večeře. S nikým z nás se nepřátelila.

Nic proti ní, abyste rozuměla.

Dávala najevo, že ji potřebují doma, a když skončila svou práci, odešla.“

„Takže nikdo ji tady nezná moc dobře.“

„Ale všichni jsme ji měli rádi. A její klienti ji zbožňovali! Mohla bych vám dát seznam lidí, pro které dělala projekty, jestli myslíte, že by vám to k něčemu bylo.“

„To bych byla moc ráda. A zajímalo by mě, máte-li věci, které měla v kanceláři.“

„To máme. Předpokládali jsme, že se třeba vrátí a bude je někdy požadovat. Pojďte se mnou.“

Opět jsem ji následovala, tentokrát do skladu, který byl plný vysokých polic s bloky, tužkami, pery, disketami a dalším příslušenstvím moderní kanceláře. V rohu stál zamčený sejf a Elizabeth Olsonová ho otevřela a vytáhla lepenkovou krabici označenou ROSETTE.

„To jsou všechny věci, které jí patřily. Co kdybyste se na to podívala? Můžete si sednout ke stolu v odpočívárně a zůstat tam tak dlouho, jak budete chtít.“

Odnesla mi tu krabici k umakartovému stolu a já se tam pohodlně usadila. Kávu jsem odmítla, bála jsem se, že bych třeba neúmyslně ukápla na obsah krabice.

Pak jsem se začala probírat věcmi.

Kdybych čekala, že najdu zápisník, ve kterém budou zaznamenány schůzky a zápisky o osobních věcech, byla bych zklamaná. Našla jsem pěknou psací soupravu se stříbrným perem a tužkou, ale na štítku pro jméno nebylo nic vyryto.

Elizabeth Olsonová mi řekla, že zápisníky a tužky, které Rosette užívala, už tam nejsou, protože patřily firmě. Takže toho zbylo velmi málo.

Největší věc v krabici byl štůček buničinových kapesníků. Lahvička černého inkoustu naznačovala, že Rosette měla plnicí pero, třebaže tam nebylo. Nejzajímavějším předmětem v krabici byly těžké desky s pořadačem, označené výrazným černým nápisem OSOBNÍ. Byly v nich stránky poznámek psaných tužkou i perem a několik listů vytištěných na počítačové tiskárně a ty byly srovnané do skupin, sepnutých kancelářskými sponkami. Každá skupina měla vrchní obálku označenou jménem a firmou.

Byly tam poznámky a postřehy, které se týkaly toho, jak získat přízeň klientů. V několika případech to bylo jméno manželky nebo manžela, datum narození, oblíbená restaurace nebo jídlo. Jeden klient chtěl na oběd suši, jiný dával přednost těstovinám.

Když jsem si prohlédla skrovný obsah krabice, požádala jsem Elizabeth, zda bych si ty desky mohla vzít domů, a ona souhlasila.

Už je měli zkopírované. Nabídla mi, ať si vezmu i tu stříbrnou soupravu. Měla jsem dojem, že se firma nechce zaplétat do vyšetřování vraždy, a pokud nebudou mít nic z Rosettiných věcí, mohou se mu vyhnout. Vložila jsem desky do obálky, kterou mi podala.

Pak odněkud vyčarovala plastový sáček na tu psací soupravu a rozloučila se se mnou.

·

Pozdě odpoledne zatelefonovala Ariana, že v pořádku dorazila a balí si větší tašku. Nazítří ráno měla v úmyslu jít do banky a odtamtud rovnou na letiště. Jestli všechno vyjde podle plánu, mohla by být zítra večer v Oakwoodu.

Strávila jsem odpoledne tím, že jsem obvolávala lidi, jejichž jména byla v Rosettiných deskách. Všichni na ni pěli chválu. Byla tak milá, tak originální a tak vynalézavá. Bylo tak příjemné s ní jednat! Kdo jí mohl udělat něco takového?

Nikdo z nich neměl pochybnost, pokud šlo o tu poslední otázku.

Určitě to nemělo nic společného s prací.

V tom jsem s nimi ovšem naprosto souhlasila.

Ve středu ráno zavolala Ariana z letiště O’Hare a sdělila mi, že právě mluvila s rodinnou právničkou. „Přijme mě zítra dopoledne, Chris. Přijdete také?“

„Jistě. Jak se jmenuje?“

„Beverly Weingartenová. Má kancelář na dolním Manhattanu.“

Nadiktovala mi adresu. „Víte, jak se tam dostanete?“

„Samozřejmě.“

„Smluvila jsem to na jedenáctou.

Nevěděla jsem, jak dlouho nám to bude trvat do města.“

„Výborně. Cesta snad bude bez problémů.“

Na jméno právničky jsem se zeptala proto, abych mohla zavolat Arnoldu Goldovi, který měl také advokátní kancelář na dolním Manhattanu, a zeptat se ho, jestli o ní neslyšel. V

New Yorku se spousta lidí věnuje advokacii, takže by to byla velká náhoda, ale stejně jsem mu zavolala, hned jak jsem domluvila s Arianou.

„Ano,“ ohlásil se stroze, když mě k němu přepojila sekretářka.

„Tady je Chris, Arnolde. To bys neuhodl, co vyšetřuju.“

„Vkráčela jsi do pokoje a někoho zastřelili?“

„Ne tak docela. Musím se tě na něco zeptat.“

„Můžu odmítnout odpověď?“

„Jen jestli budeš chtít. Neznáš náhodou právničku Beverly Weingartenovou?“

„Vlastně ano, ale ne moc dobře.

Dělá reality, to není moje parketa.

Potkal jsem ji na nějaké akci před pár lety a vyměnili jsme si vizitky.

Asi měsíc nato mi poslala jednoho klienta, který kdysi používal její služby a teď byl v nějakém průšvihu, do kterého se ona nechtěla namočit. Párkrát jsem jí službičku oplatil.“

„Pověz mi, co o ní víš.“

„Klienti, které jsem jí poslal, byli docela spokojení.

Nedávno jsem četl v právnickém časopise něco o případu rozhádaných dědiců, který vyřešila.

Vypadalo to složitě a připadalo mi, že odvedla dobrou práci. Ty a Jack píšete poslední vůli?“

„To už jsme udělali. Teď hledám vraha dvou lidí, kteří žili tady v Oakwoodu. Je tu jejich dcera a spousta komplikací. Beverly Weingartenová napsala poslední vůli obětí. Zítra ráno jdu za ní do kanceláře s tou dcerou.“

„Tak jo, na oběd mám volno. Brnkni mi, jestli budeš volná v jakoukoli rozumnou dobu po poledni.“

„Určitě zavolám.“

·

11

Po snídani jsem vyzvedla Arianu v motelu a odjely jsme do města. Byl krásný jarní den, listy zářily jarní novotou, kterou mám tady na severovýchodě tak ráda. Dělala jsem Arianě průvodce po cestě do New Yorku, což sestávalo většinou z toho, že jsem jí diktovala čísla ulic.

Jízda po dolním Manhattanu je obtížná, protože je to oblast, která má značný podíl jednosměrek, jež všechny vedou opačným směrem, než je váš kýžený cíl. Nicméně jsme našly garáž, prošly kolem dvou bloků a ocitly se před budovou, kde pracovala Beverly Weingartenová.

Třebaže je v centru New Yorku mnoho budov, které jsou starší než sto let, tahle byla nová, pravděpodobně vyrostla na místě staré budovy. Výtahy byly velmi rychlé a byly rozdělené na zastávkové a expresní. Vyjely jsme nahoru velmi svižně, výtah zastavil bez trhnutí a my ušly ani ne sto metrů ke kanceláři označené Weingartenová. Po kratičkém čekání nás recepční zavedla do velké slunné kanceláře lemované obvyklými policemi s knihami. Z

okna jsme viděly na East River a Brooklyn. Poté, co jsme se představily a potřásly si rukama, přešly jsme k věci.

Ariana včera advokátce telefonovala z Chicaga a vysvětlila jí, kdo je a proč nechce, aby ji identifikovala policie.

Weingartenová souhlasila, že se s tím problémem vypořádá v rámci zákonů.

„Poté, co jsem mluvila s Arianou, zavolala jsem do Oakwoodu a policie mi nafaxovala kresby těch dvou zesnulých a kopie pitevních zpráv,“ řekla. „Mohu podle paměti i podle fotografií, které mi moji klienti nechali, identifikovat oba obličeje.“

Udělalo na mě dojem, že Brinkerovi byli tak prozíraví.

„Posléze se budete muset identifikovat místní policii, Ariano, a identifikovat i své rodiče, patrně podle kreseb a fotografií. Máte-li nějaké jejich osobní předměty, třeba šatstvo nebo kartáčky na zuby, dodá to solidnosti jejich identifikaci. Do té doby vás přijímám jako jejich dceru.“

Postrčila malou momentku Ariany přes stůl. „Připravili mě na takovéhle setkání.“

„Chápu.“ Neznělo to příliš přesvědčeně.

„Dokud nebudete mít úmrtní listy, nebudete mít přístup do jejich bank.

Ty dostanete poté, co bude potvrzena identifikace.“

„Nepotřebuju peníze,“ řekla Ariana jako už předtím.

„Neznám celý příběh vašich rodičů, ale vím, že se obávali, že jim někdo z jejich minulosti může ublížit, nebo i něco horšího.“

„To je pravda.“

„A vím, že bylo jejich neotřesitelným přáním, abyste zdědila všechny jejich pozemské statky. Mám tady seznam, ale ten si nechám, dokud nebude provedena identifikace.“

„Můžu se zeptat, kdy jste s nimi mluvila naposledy?“ ozvala jsem se.

„Asi před rokem. Přišli sem před dvěma lety sepsat své poslední vůle a zavolali mi potom asi za rok, jen aby mi oznámili, že mají stejnou adresu a že jsou živi a zdrávi.“

„Měla jste moji adresu?“ zeptala se Ariana.

„Ano, měla. Proto jsem se vás včera v telefonu ptala, kde bydlíte.

Nebyl to dokonalý způsob, jak zjistit, kdo jste, ale dobrá metoda k vyloučení nějakého břídilského podvodníka.“

„Takže vy tvrdíte, že nevíte nic víc než já o osobě, která šla po mých rodičích.“

„Nevím skoro nic,“ připustila právnička. Rozepnula si šedé sako, pod kterým měla bílou hedvábnou halenku. Bylo jí přes čtyřicet, odhadovala jsem, měla tmavé vlasy, na levé ruce snubní prsten a diamantový prstýnek a zpod rukávu halenky vykukovaly hodinky.

„Doufaly jsme, že nám možná ukážete správný směr,“ prohodila Ariana.

„Což znamená?“ Tmavé obočí se zvedlo.

„Chris a já chceme přijít na to, kdo zabil mé rodiče.“

„To bych nechala na policii, Ariano. Obávám se, že vám žádný směr nenaznačím. Ale mám jednu obálku.

Tam může být to, co potřebujete vědět.“ Vyndala z desek malou hnědou obálku. Obálka byla několikrát omotaná tenoučkým drátkem, a když ji advokátka položila doprostřed stolu, viděla jsem, že je zapečetěná.

Arianě se rozšířily oči. „Co je to?“

„Nemám zdání. Vaši rodiče to sem donesli tehdy, když přišli sepsat svou závěť. Zeptali se, zda to tady mohou nechat, dokud mi sem nepřijdete oznámit, že jsou mrtví.

Vidíte tady vosk, do kterého otiskli své prsty. Nikdo to nemohl přebalit.

Jste jediná osoba, které můžu tu obálku dát, a musíte mi to stvrdit podpisem.“

„Dobrá.“

Weingartenová jí přes stůl podala stvrzenku a Ariana ji podepsala.

„Vy se také podepište,“ vyzvala mě advokátka. „Jste svědek.“

Podepsala jsem se a vrátila jí stvrzenku. Právnička podala Arianě balíček. „Je to vaše,“ konstatovala.

„Doufám, že to odpoví na vaše otázky.“

„Musím to otevřít teď?“ zeptala se Ariana.

„Nemusíte to otevírat vůbec, ale radila bych vám, abyste to udělala.“

„Takže jsme tu skončili?“

„Ano, ale ráda bych se s vámi ještě setkala, až to vyřídíte s policií.

Jakmile budete mít úmrtní listy, můžeme začít s osvědčením závěti.

Jste její vykonavatelka. To doufám víte.“

Ariana pokrčila rameny. „Děkuju,“

řekla, vstala a vztáhla ruku přes stůl. Zastrčila obálku do své velké tašky a tu si zavěsila na rameno.

Mohly jsme odejít.

·

Arnold byl tou dobou stále ještě k mání a dal mi pokyny, jak dojít do jeho kanceláře. Vyrazily jsme a já cestou vylíčila Arianě, jak vznikalo naše přátelství. Řešila jsem tenkrát, brzy poté, co jsem odešla ze svatoštěpánského kláštera, čtyřicet let starou vraždu. V roce 1950 , kdy k ní došlo, byl Arnold mladý advokát bezplatné právní poradny a zastupoval mentálně postiženého obžalovaného. Seznámila jsem se s ním během vyšetřování a stali se z nás nejlepší přátelé. Teď pro něj na částečný úvazek pracuji. Platí mi víc, než si zasloužím, ale je to vždycky radost, dělat něco jiného a mít nezávislý příjem.

„Takže jste začínala na opravdu starém případě,“ poznamenala Ariana, když jsme se blížily ke známé staré budově, ve které sídlila Arnoldova kancelář.

„To tedy ano. A od té doby jsem se angažovala v tolika vyšetřováních, že to ani nemůžu spočítat. Ale tenhle případ je jiný,“ dodala jsem větu, kterou jsem vyslovila už tolikrát předtím. „Nikdo mi až dosud nezatelefonoval, že se chystá vražda.“ Otevřela jsem dveře a podržela je, aby mohla Ariana vejít.

Vyjely jsme pomalým, hlučným výtahem z roku raz dva. Když jsme vešly do Arnoldovy kanceláře, právě káral svoji sekretářku a vypadalo to, že se chystá odejít, ať s námi, nebo bez nás. Objali jsme se, představila jsem ho a sjeli jsme do přízemí výtahem, který tam ještě čekal.

Oběd s Arnoldem je vždycky bezvadný. Nejdřív mu povídám o Eddiem, potom o Jackovi, pak mi vypráví o Harriet, s kterou je ženatý několik desetiletí, a nakonec něco málo o případu, na kterém teď pracuje a který považuje za neobvyklý nebo zábavný nebo jinak hodný vyprávění. Všechno to jsme dnes probrali krátce a bez zmínky o případu. Pak se otočil k Arianě a vyslovil jí kondolenci.

„Ale můžu vás ujistit, že otázka vraždy vašich rodičů je v nejlepších rukou. Chris má jedinečný způsob, jak se dívat na věci, a vyšťourá to, co policii unikne.“

Ariana se usmála. „Odpovědi mohou být v obálce, kterou mi dala doktorka Weingartenová.“

Vyhrabala ji z kabely a položila na stůl. „Tohle mi u ní nechali rodiče.

Třeba tam jsou odpovědi na všechny mé otázky, a já nebudu muset hnout prstem.“

„Pak bych vám radil, abyste si přečetla obsah, ještě než si koupíte drahé letenky na vzdálená místa ke svým dlouho postrádaným příbuzným.“

„To udělám, nejspíš hned jak se dnes odpoledne dostanu domů.“

„A zatím jezme, pijme a přemýšlejme.“

Což jsme činili. Arnold Arianu nijak nepodněcoval a ona se občas připojila ke konverzaci poznámkou nebo vtipným postřehem. Ve dvě hodiny, když už jsme pili kávu, pohlédl na své hodinky a požádal o účet. Už jsem poznala, že dělit se o účet s Arnoldem je předem prohraná bitva.

„Jednou mě s Harriet někam vezmeš a my tě to necháme zaplatit,“ řekl galantně, jako bych je měla vzít do restaurace nejvyšší newyorské úrovně v Oakwoodu.

O deset minut později jsme nastoupily do vozu.

·

Vysadila jsem Arianu u hotelu, chtěla otevřít tu tlustou obálku v soukromí. Slíbila, že mi zavolá, jakmile si promyslí, jak začít vyšetřovat ty vraždy, a já ji ujistila, že pokud bude potřeba někam cestovat, Elsie se ochotně postará o Eddieho. Jen jsem potřebovala čas na to, abych si sbalila věci a přesvědčila se, že je v domě dost jídla na další dva dny.

Zavolala mi v půl šesté, poté co strávila dvě hodiny sama s tou obálkou po rodičích a se svými myšlenkami. Rozhodla se pojíst ve svém pokoji, třebaže po našem obědě ve městě neměla velký hlad.

V dopise bylo víc než dopis, což jsem předpokládala, protože obálka byla neobvykle tlustá. Kromě značného množství peněz tam byly adresy a klíče a ručně kreslené plánky. Úplně však chybělo vysvětlení, proč by někdo chtěl její rodiče zavraždit. Zjevně nechtěli, aby to Ariana věděla, a to mě zneklidnilo, ale nic jsem k tomu nepodotkla.

„Kromě toho osobního dopisu,“

řekla, „je tu dopis s instrukcemi.

Vypadá to, že vlastnili ten domek v Madisonu a chtěli, abych tam zajela. Přáli si, abych tam hned kontaktovala jednoho místního právníka, a s ním jsem právě mluvila.“

„Očekával váš telefonát?“

„Nevěděl o tom, že rodiče zemřeli, ale věděl, že mu zavolám, až k tomu dojde. Zeptal se mě na pár věcí a potvrdil si, že jsem jejich dcera.

Jestli myslíte, že byste mohla zítra odjet, ráda bych rezervovala letenky.“

„Bez problémů,“ řekla jsem.

„Zaplatím vám ty letenky, Chris, i všechny vaše výdaje.“

„Děkuji. To je velmi velkorysé.“

„V obálce je toho tolik, že to všechny naše výdaje pokryje.

Nemám tušení, kam se vydáme z Madisonu, ale můžeme to řešit postupně, jak budeme přicházet na další stopy. Vypadá to spíš jako hra na poklad než co jiného.“

V dalším telefonátu mi sdělila čas odletu a další nezbytné informace, které bych tu měla nechat Jackovi a Eddiemu.

·

„Ovšem jestli ti lidé byli nevinní, tak podle mě měli své dceři říct, proč je někdo pronásleduje a kdo jsou ti vrazi,“ prohlásil večer Jack.

„To si myslím taky, je mi to všechno nějak divné. Jestli někdy dávno spáchali nějaký zločin, zasloužili si, aby je vrah nenáviděl, i když vraždu neuznávám za žádných okolností.“

„Možná se víc dovíš v té advokátní kanceláři v Madisonu. Vypadá to, že ti lidé plánovali velmi pečlivě, pokud šlo o dědictví pro jejich dceru.“

„A co měla zdědit?“ zeptala jsem se, ale byla to spíš řečnická otázka.

„Vezmi si s sebou lopatu,“ zasmál se Jack. „Možná budeš pátrat po zakopaném pokladu.“

·

Měly jsme místa v letadle vedle sebe, Ariana seděla u okna. Třetí místo do uličky zůstalo volné, tak jsem se tam přesunula. Hovořily jsme málo, já jí ukázala seznam Brinkerových bydlících v Portlandu, který jsme stáhli z internetu.

Vzpomněla jsem si na tu stříbrnou svatbu a zeptala jsem se: „Viděla jste někdy svatební fotografie svých rodičů?“

„Měli jich jen pár. Vypadaly jako z ateliéru, od profesionála, ale neměli je v albu, a některé byly ustřižené.“

„Možná se vaši rodiče nechtěli dívat na obličeje všech svatebních hostů.“

„To mě nenapadlo.“ Zatvářila se znepokojeně. „To by znamenalo, že je mohl zabít někdo, kdo byl na jejich svatbě. Ale máte pravdu, na všech fotkách, co jsem viděla, byli jen oni dva. Ne, počkejte, tak to není. Na jedné fotce byly i moje babičky a možná i dědeček.“

„Co měla na sobě vaše maminka?“

„Dlouhé bílé svatební šaty. A můj otec byl také oblečen slavnostně.“

„Takže to zřejmě byla velká svatba.“

„A mohl na ní být vrah,“ vydechla Ariana. „To je strašné pomyšlení, že někdo, o koho jste tolik stáli, že jste ho pozvali na svatbu, vás nenávidí tak, že vás zabije.

Mít tak seznam hostí!“

„To není pravděpodobné, jestli za sebou vrazi zametli stopy tak důkladně, jak to vypadá. Měli vaši rodiče nějaké sourozence?“

„Nezmiňovali se o žádných.“

„A vy jste se nikdy nesešla s nějakým jejich dávným přítelem, když jste byla mladší?“

„Nikdy.“

„Přijme vás ten advokát zítra? Je sobota.“

„Požádal mě, abych mu zavolala, až dnes dorazíme.

Myslím, že se vypravíme do jeho kanceláře ještě dnes odpoledne.

Mám číslo jeho domácího telefonu.“

„Vaši rodiče určitě dokázali najít ochotné právníky,“ podotkla jsem.

„Oni byli moc milí. Lidé jim rádi vycházeli vstříc.“

Přemýšlela jsem o svatbě, Brinkera a té neznámé ženy.

Brali se v Portlandu? Uvažovala jsem, že bychom mohly probrat všechny kostely, hotely, restaurace a zjistit, kde se ta svatba konala. Ale staré hotely jsou stržené, restaurace už nefungují. I kostely se občas zavírají, když se v okolí změní obyvatelstvo a jejích věřící se přesunou do jiné části města.

Nebyla jsem optimistka. Kdo ví, třeba přece jen nějaké odpovědi najdu v Madisonu.

·

12

Nakonec se ukázalo, že odjet z New Yorku tak časně bylo moudré.

Dorazily jsme do hotelu v půlce odpoledne a Ariana zavolala právníkovi, ještě než otevřela kufr.

Čekal na nás. Vzaly jsme si taxi a za deset minut nato jsme byly u jeho kanceláře.

Madison je univerzitní město. Na mě jeho ráz působil neobyčejně sympaticky. Mezi lidmi na ulicích panuje uvolněná atmosféra, zejména blízko univerzity. Taxíkář nám nabídl krátkou vyhlídkovou jízdu po městě, ale Ariana ji odmítla s tím, že spěcháme, takže nás odvezl přímo k právníkovi.

Kancelář byla v druhém patře nízké budovy na obchodní třídě v centru města. Recepční už o nás věděla.

„Pan Keller vás očekává, slečno Brinkerová. Pojďte prosím tudy.“

Kancelář měla přátelskou, domáckou atmosféru, na míle vzdálenou od okázalého zařízení newyorské kanceláře Beverly Weingartenové. Šedivějící muž v košili s krátkým rukávem a s brýlemi na špičce nosu vstal a obešel stůl, aby nás pozdravil. V

ruce měl Arianinu fotku a několik vteřin ji srovnával s její skutečnou podobou. „Jsem Wally Keller. Rád vás poznávám a moc mě mrzí, co potkalo vaše rodiče.“

Ariana mě krátce představila a vysvětlila mu, že si vyzvedla obálku u právničky v New Yorku a tam že našla jeho jméno a telefonní číslo.

Posadily jsme se a on nám nabídl kávu, kterou jsme rády přijaly.

Všimla jsem si, že na jeho stole leží desky, v nichž, přepokládala jsem, bude Brinkerův spis. Vytáhl hnědou obálku, velmi podobnou té, kterou Arianě předala Beverly Weingartenová v New Yorku.

Zahájily jsme druhou část svého pátrání.

„Dovolte mi, abych vám na začátek sdělil něco, o čem možná nevíte.

Vaši rodiče vlastnili tady v Madisonu dům.“

„Vlastnili ho pod svými jmény?“

zeptala se Ariana překvapeně.

„Prostřednictvím korporace, kterou jsme pro ně založili před pár lety.

Já se starám o provozní záležitosti, o údržbu, platím daně a tak dále.

Během těch let ho měli pronajatý profesoři z univerzity, a když byl nějakou dobu prázdný, jeden nebo druhý z vašich rodičů v něm týden nebo dva bydlíval. Je kompletně zařízený.“

„Teď tam někdo bydlí?“ zeptala jsem se.

„Momentálně náhodou nikdo.

Farrelovi před pár týdny odjeli na rok do Evropy a domu se vzdali.

Můžete ho navštívit, aniž byste někoho obtěžovala.“

„Je v něm něco, co bych mohla chtít?“ zeptala se Ariana.

„Na to vám neumím odpovědět, ale je to krásný dům a bude váš.“ Podal jí obálku. „To, co vám chtěli vaši rodiče sdělit, je tady. Až bude vyřízené všechno papírování a vy získáte jejich úmrtní listy, budete moci dům prodat, pokud byste v něm ovšem nechtěla bydlet. Je v krásném prostředí, není daleko od kampusu, a můžu říct, že je v prvotřídním stavu. Mimochodem, mluvil jsem dnes ráno s doktorkou Weingartenovou a ona mi potvrdila to, co jste mi včera sdělila telefonicky.“

„Vy máte její jméno a telefon?“

zeptala se Ariana udiveně.

„Možná si to nepamatujete,“ usmál se, „ale sama jste mi ho dala, když jste včera volala. Měl jsem je také od vašich rodičů. Pokud vím, kolegyně Weingartenová mluvila s policií ve městě, kde vaši rodiče zemřeli.“

„Poskytla jsem jí tolik informací, kolik bylo možné, včetně kopií pitevních zpráv. Ona ale neřekla policii, že jsem jejich dcera. Raději bych se bez spolupráce s policií obešla co nejdéle.“

„To chápu,“ přikývl. „Doufám, že mě budete informovat o všem, co se dozvíte. To neznamená, že mi musíte prozrazovat, co je v té obálce. Ta je jen a jen vaše.

Jestliže se rozhodnete dům prodat, mohl bych to pro vás zařídit.“

„Děkuji vám.“

Vrátily jsme se do hotelu a já se rozhodla vyjít si na procházku, aby měla Ariana možnost otevřít tu obálku o samotě. Měly jsme společný pokoj a já jsem jí nechtěla překážet v takovou možná pro ni emočně vypjatou dobu.

Také mi to dalo šanci vyřídit několik telefonů z budky, která byla v přízemí. Mluvila jsem s Eddiem, ale už bylo moc pozdě na to, abych zastihla Jacka v práci, a domů ještě nedorazil. Elsie mi oznámila, že s sebou přinesla něco k večeři, takže dnes nebude muset Jack vařit.

Chudák Jack, pomyslela jsem si.

Bude to nejlepší jídlo za celý tenhle týden. A jak jsem znala Elsii, ještě hodně toho zbude.

Šla jsem chodbou v přízemí hotelu a nahlížela do obchodů, přemýšlela jsem, zda bych se Eddiemu zavděčila mikinou s logem univerzity. Usoudila jsem, že by se mu líbila, vešla jsem do obchodu a požádala o dětské číslo. Když jsem za ni platila svou jedinou kreditní kartou, projelo mnou zamrazení.

Můj syn možná bude chtít jít na univerzitu mimo domov! uvědomila jsem si. Ale jdi, Kix, řekla jsem si tiše svým dětským jménem, jsi moderní žena, musíš ho jednou nechat odejít. Jen ne moc brzy, dodala jsem a vzala si od pokladní tašku.

·

Dala jsem Arianě celou hodinu na to, aby vstřebala všechny informace i možná překvapení, které mohla objevit v té hnědé obálce. Když jsem se vracela, zaklepala jsem a počkala na její „dále“, než jsem vsunula kartu do štěrbiny.

„Chris,“ řekla. „Nevím, jak ti to mám říct. Je to hrozně divné.“

„Co tím myslíš?“

Přešly jsme na tykání.

„Je to doopravdy hra na poklad.

Moji rodiče schovali něco v jedné nemovitosti, která jim patří.

Podívej. Tady mi nakreslili mapku.“

Mapka byla vyvedená na milimetrovém papíru, aby se daly dodržet správné rozměry.

Znázorňovala zadní část domu, cihlovou terasu, trávník a hranice pozemku. Počet cihel uprostřed terasy byl vyznačen silně černým inkoustem. „Je tam něco zakopáno?“ zeptala jsem se.

Přikývla. „Vysvětlují to v dopise.

Kdysi dávno najali někoho, aby vybudoval za domkem terasu. Řekli mu, že tam hodlají zasadit strom nebo umístit sochu, takže řemeslník nechal tohle místo uprostřed bez betonového podkladu. Pak tam něco zakopali, ať je to cokoliv, a chtějí, abych to teď vykopala.“

„To je neuvěřitelné,“ zavrtěla jsem hlavou. „Manžel říkal, že si mám s sebou vzít lopatu –“

Ariana se zasmála. „Opravdu?“

„No jo. A to jsem tedy měla. Teď budeme muset najít nějaké železářství.“

„Chci si najmout auto,“ prohlásila Ariana. „I kdyby to bylo najeden den. Všechno s ním bude snadnější, a můžeme se projet po městě a taky dojet zpátky na letiště.“

„Dobrý nápad.“

„Možná tam zakopali sochu. Ale co si s ní počnu?

A odkud pochází?“

„Nespekulujme. Může tam být jen další obálka v plastovém obalu, která tě pošle na další místo. Jak máme vykopat ty cihly? Nejsou zacementované? Jinak by nájemníci mohli přijít na to, že se uvolňují.“

„Jsou zacementované, ale maminka napsala, že se snadno uvolňují.

Budeme taky potřebovat dláta.

Myslím, že když to tady v průběhu těch let navštěvovali v době, kdy tu nebyli nájemníci, kontrolovala, co tu zakopali.“

„Dnes už je moc pozdě. Dáme si večeři a na zítřejší ráno si nařídíme budík. Železářství se otevírají brzy a někdo v recepci nám jistě poradí, kde je nějaké ne moc daleko.“

·

Ariana zavolala do recepce a objednala si na zítřek pronájem auta. Pak jsme sešly do hotelové jídelny a daly si výtečnou večeři.

Tuhle cestu jsem mohla klidně označit jako nejzáhadnější v mém životě.

V sobotu po snídani jsme si vyzvedly auto a odjely k velkému železářství, kde jsme koupily kladivo, dláto, dvoje pracovní rukavice a rýč. Pak jsme s použitím mapy Brinkerových našly dům na okraji kampusu.

Byl v ulici, lemované krásnými stromy, s výstavnými cihlovými a hrázděnými domy, kam oko dohlédlo. Některé měli pronajaté studenti, kteří v tomto slunečném ránu bosí myli auta a bavili se s kamarády. Také tam poskakovaly děti. Ariana jela pomalu a hledala číslo, do kterého jsme měly dojet.

Když jsme je našly, odbočila na příjezdovou cestu a zastavila před garáží pro jeden vůz. Trávník před domem byl posekaný a živé ploty byly upravené.

„Tady je to,“ řekla. „Ten dům jsem měla moc ráda.“

Odemkla přední dveře jedním ze svých klíčů. Dům byl uklizený a útulně zařízený. V kuchyni bylo nádobí ve skříňkách a příbory v zásuvkách. Lednička byla vymytá a vypnutá. Dvířka měla dokořán otevřená.

Následovala jsem Arianu nahoru, kde se chtěla podívat na ložnici, kterou si tak dobře pamatovala ze svého dětství. Vešla dovnitř a zastavila se, rozhlížela se po nábytku, oknech, koberci.

„Je to téměř přesně stejné,“

vydechla. „Měla jsem moc ráda tyhle záclony. No nejsou báječné?“

Přistoupila k oknu a dotkla se staré bělostné tkaniny. Pak několikrát rozsvítila a zhasla noční lampičku.

Pozorovala jsem, jak otevírá dveře skříně. Na tyči tam visela spousta ramínek. Jinak byla skříň úplně prázdná.

„Pojďme odsud,“ vyzvala mě a vyšly jsme z pokoje.

Nahlédla do hlavní ložnice a malé třetí ložnice, načež jsme sešly dolů a z domu vyšly zadním vchodem.

Ariana vytáhla z hnědé obálky mapu. Stanuly jsme bok po boku na cihlové terase a hledaly cihly, které budeme muset vykopat.

„Přinesu nářadí,“ rozhodla, „a zavezu auto do garáže.“ Okolo domu se vrátila dopředu a já ji následovala.

Otevřela dveře garáže a vyndala z auta kladivo, dláto, rýč a pracovní rukavice, které jsme musely pořídit.

Bylo snadné identifikovat cihly, které bylo třeba vykopat, a ještě snadnější dlátem je nadzvednout, lehce povolily. Kladly jsme je na stranu, a když byly všechny venku, objevily jsme poklop z pevné plastové fólie.

Tu jsme sundaly a pod ní narazily na upěchovanou zeminu. Ariana vzala rýč a začala ji odstraňovat.

Pracovala opatrně, jako by mohla poškodit něco skleněného.

Odkopala asi deset centimetrů a prohlásila: „Myslím, že jsme něco našly.“

Klesla jsem na všechny čtyři a začala jsem odhrabávat zbytky zeminy rukama.

„Tady je to.“ Sáhla dolů a uchopila něco černého, viklala tou věcí ze strany na stranu, aby ji vyprostila.

Byla také zabalená v plastové fólii.

Ometla z ní hlínu a pokusila se roztrhnout obal, ale byl pevný a nepovolil. Podala jsem jí dláto, kterým udělala do fólie díru. Pak šla lehce roztrhnout.

„Je to kufřík,“ řekla a vytáhla tašku s pevnými boky z obalu, „vypadá jako stará porodnická taška. A podívej, tady jsou zlaté iniciály mého otce.“

„Jdu do domu,“ oznámila jsem jí a vstala z cihlové podlahy. „Podívej se na to sama.“

„Nechoď, Chris.“

„Ne. Ten vzkaz je pro tebe od rodičů.“ Vešla jsem do domu a sedla si na pohovku v obývacím pokoji. Pokud byla stará, byla výborně zachovalá. Byla pevná a pohodlná a proti ní sál u protější stěny televizor.

Určitě jsem tam seděla dobrých deset minut, než jsem zaslechla, že se zavírají zadní dveře. Ariana zavolala: „Chris?“

„Jsem v obýváku,“ ozvala jsem se.

Vstala jsem a vyšla za hlasem.

Pohled do jejího obličeje mě šokoval. „Co je, Ariano? Co se stalo?“

„Víš, to není to, co jsem čekala.“

Sklesla do křesla a zavřený kufřík položila vedle sebe na zem.

„Našla jsi něco zlého?“

„Nevím, ale asi jo.“

„Nemusíš mi to říkat, Ariano.

Nemusíš mi to ukazovat. Můžeme se vrátit do Oakwoodu, nebo můžeš jet jinam, kam si budeš přát. Nemáš ke mně žádné závazky.“

Seděla opřená v křesle, ruku přes ústa, jako by se bála, že řekne něco špatného. Oči měla vlhké a vyděšené. Nakonec vyhrkla: „Jsou tam peníze, spousta peněz. A šperky.“

„Je tam nějaký dopis?“

Přikývla. Držela ho v druhé ruce.

„Matka píše, že šperky pocházejí od babičky Brinkerové a peníze –“

„Nemusíš mi to říkat, Ariano.“

„Píše, že nějaké zdědila a nějaké vydělala a že je to všechno moje.“

„Byla tvá babička bohatá?“ zeptala jsem se.

„To maminka v dopise nepíše. Je tu dokonce i dopis od babičky, která mi píše, jak moc –“ Odmlčela se.

„Jak moc mě měla ráda a jak moc ráda by mě poznala.“

„Je tam zpáteční adresa?“ zeptala jsem se.

„Není tam vůbec žádná obálka.

Jenom to podepsala Tvoje milující babička Adelaide Brinkerová.“

Ariana vypadala zničeně, nemohla ze sebe vypravit nic dalšího.

Měla jsem pocit, že vím, co ji trápí, ale nechtěla jsem být tím, kdo to vyřkne. Přešla jsem do kuchyně a chvíli jsem se dívala z okna, načež jsem se vrátila do obývacího pokoje. Ariana seděla přesně tak, jak jsem ji tam nechala.

„Co když je ukradli?“ hlesla tak tiše, že jsem to stěží slyšela.

„To nevíš.“

„Ale to by mohl být důvod –motivace pro tu honičku. Možná se to stalo, ještě když jsme bydleli tady, možná později.“

„Kdy zemřela tvoje babička?“

„Přesně to nevím, ale určitě ne předtím, než jsme tu bydleli. Jde jenom o to, že je to tak ohromná částka a celá v hotovosti.“ Otevřela kufřík a začala vytahovat štůčky bankovek spojené gumičkami. Z

místa, kde jsem seděla, jsem neviděla, jaké mají hodnoty, ale bylo mi jasné, že to nejsou nové bankovky.

„Je jich stovka v každém balíčku a jsou to stodolarové bankovky.

Vlastně jsem je nespočítala, ale může to být milion dolarů.“

Pohlédla na mě. „Milion dolarů, Chris. Je pravděpodobné, že by otcova matka měla takové peníze?“

Ta částka mě šokovala. Říká se, že milion dolarů už není, co býval, ale pro mě je to částka, kterou si stěží dovedu představit, zejména na jednom místě – a už vůbec ne v téže místnosti, v níž právě sedím.

„Ariano, nevím, co je pravděpodobnější než to, o čem vím, že je to pravda. Vím, že jsou lidé, kteří nashromáždí za svůj život značné částky peněz. Možná tvá babička patřila mezi ně.“

„Ale co když ne? Co když jsou to kradené peníze? Co když moji rodiče provedli něco hrozného a tohle je výsledek? V žádném dopise, který mi napsali, není ani slovo o tom, proč je někdo pronásledoval. Proč?“

„Na to ti neumím odpovědět. Ale dovol, abych ti řekla toto: tys je znala a milovala. Umíš dobře posoudit charakter. Věděla jsi, že jim můžeš důvěřovat, a měla jsi pravdu. Dokud se nedovíš něco určitého, co ti prozradí, že ty peníze byly získány nelegálně, myslím, že můžeš jednat tak, jako by byly tvoje.

Ale podle mě by bylo nejhorší, kdybys rozhlásila, co jsi našla. Ten, kdo zavraždil tvé rodiče, je stále na svobodě, a pokud by se doslechl, že se objevily ty peníze, mohl by jít po tobě.“

„To tedy jo! Na to jsem nepomyslela. Mohl by chtít odstranit i mě!“ Vyskočila a zatáhla závěsy, jako by dotyčná osoba mohla dorazit hned po nás a okamžitě nás začít stopovat. Když se vrátila, prohlásila: „Víš, co udělám? Zase to zakopu, zrovna tak, jak to bylo. Půjdou ty cihly dát zpátky, že?“

„Jistě. Možná to bude trochu nerovné, ale můžeme na to postavit nějaký zahradní nábytek. Nikdo to nepozná.

Kromě toho je to tvůj dům. Nikdo se sem nevrátí, dokud se nerozhodneš, že ho znovu pronajmeš.“

Vzala balíček bankovek a hodila ho do své tašky. Pak mě požádala, abych jí pomohla zakopat kufřík.

Vyšly jsme společně z domu.

Kufřík, znovu uložený v plastovém obalu, vklouzl do jámy lehce.

Nasypaly jsme na něj hlínu, až se úplně skryl, pak tam vrátily pevný plastový poklop. Na ten další vrstvu hlíny, trochu malty a práce byla hotová. Vypadalo to dobře.

Odpoledne jsme práci dokončily a postavily na cihly těžký stůl a těžký slunečník. Od snídaně jsme nic nejedly, obě jsme už byly hladové.

Zavřely jsme dům, přesvědčily se, že všechny dveře jsou zamčené, a sjely zpátky do centra najít místo, kde se najíme. V hlavě mi pořád vířila utkvělá myšlenka, že v Arianině slaměné tašce je deset tisíc dolarů v hotovosti.

·

13

Naobědvaly jsme se, vrátily se zpátky do hotelu a posadily se v pokoji, abychom prodiskutovaly další krok.

Oznámila jsem Arianě, že pokud nechce, abych pokračovala s ní, odletím domů; jinak ji můžu doprovodit do kteréhokoli místa podle její úvahy. Měla jsem dojem, že odpovědi na mnohé naše otázky lze nalézt v Portlandu, ale chtěla jsem, aby to navrhla ona.

„Není to to, co jsem čekala,“

začala.

Ani já jsem to nečekala. Bylo to daleko za hranicemi mých nejbujnějších představ. „Co sis myslela, že najdeš?“

„Vysvětlení, dopis, kde by stálo: V

tomhle je problém, to a to bys měla udělat. Něco takového. A najednou mám dojem, že moji rodiče ukradli ohromnou peněžní částku, a z toho pomyšlení je mi nanic.“

„To je příliš jednoduchá odpověď,“

namítla jsem, třebaže i já jsem se teď obávala, že Brinkerovi mohli být zločinci.

„Mluvila jsem s dvěma právníky, kteří znali mé rodiče jen povrchně.

Potřebuju najít někoho, kdo je znal doopravdy. Nějakého starého přítele nebo příbuzného. Co si myslíš o tom, že bychom začaly v Portlandu a pokračovaly odtamtud?“

„Myslím, že v Portlandu by bylo dobré začít.“

„Musím si projít portlandský telefonní seznam. A asi bych měla zarezervovat letenky a hotel.

Můžeme odjet hned ráno.“

„To by bylo prima. Zatímco ty budeš objednávat, já si najdu v okolí kostel, kam bych mohla jít večer na mši.“

„Ach!“ Zřejmě upadla do rozpaků.

„Promiň. Na to jsem nepomyslela.“

„To nic.“ Vzala jsem si pokojovou kartu a sešla dolů.

Mladá žena u recepce byla katolička a věděla o kostele, kde bude večer mše. Napsala mi jeho jméno a adresu a řekla mi, jak se tam jede. Poděkovala jsem jí a vyšla nahoru. Ariana právě pokládala telefon.

„Našla jsi nějaký kostel?“ zeptala se mě.

„Jo. Autem tam můžu být za deset minut.“

„Ráda bych šla s tebou,“ prohlásila Ariana. „Jestli ti to nevadí.“

„Budu moc ráda.“

·

Měla jsem čas zavolat Jackovi a vysvětlit mu něco z toho, co se stalo a kam odjíždíme.

„Nějaký zakopaný poklad v Madisonu?“ zajímal se Jack, což mě překvapilo.

„Vlastně jo.“ Nechtěla jsem o tom před Arianou mluvit.

„Myslíš, že vykradli banku?“

„Je to všechno dávno.“

„A nemůžeš normálně mluvit.“

„Trefils to.“

„Říkal jsem ti, ať si vezmeš lopatu!“

„Já myslela, žes to řekl žertem.“

„Poručíci nežertujou.To si nemůžou dovolit.“

·

Mše byla velmi příjemná. Skupina dětí zpívala církevní písně, hlásky měly sladké a čisté. Arianě se bohoslužba také líbila. Po cestě mi řekla, že moc do kostela nechodí, ani její rodiče že nechodili, ale absolvovala nějaké katolické školy, takže mše v ní oživila vzpomínky na ty šťastné časy.

V hotelu jsme si daly výbornou večeři. Všimla jsem si, že Ariana se občas zkoumavě dotkla své tašky. Je to něco jiného, když taška obsahuje deset tisíc dolarů.

Když jsme se vrátily do našeho pokoje, vzaly jsme seznam portlandských telefonních čísel, který jsem sepsala, a Ariana je začala obvolávat. Třebaže jsem slyšela pouze její část telefonátu, mohla jsem usoudit, jaké byly odpovědi. Někdy byly na druhém konci drátu ženy, které se provdaly za nějakého Brinkera, ale nikdy neslyšely o jejím otci. Jeden muž se evidentně statečně pokoušel zburcovat paměť a vylovit z ní jméno jejího otce, ale bez úspěchu.

Několikrát uvedla jméno své babičky, Adelaide Brinkerové, ale neměla štěstí. Dvakrát zavěsila a poznamenala: „Záznamník,“ a přešla k dalšímu jménu na seznamu.

„Moji rodiče zemřeli,“ slyšela jsem ji říkat, poté co vytočila další číslo.

„Pátrám po svých příbuzných. Moc toho o nich nevím, kromě toho, že pocházeli z Portlandu.“

Osoba na druhém konci mluvila dlouho a Ariana jí řekla, že se jí ozve za den nebo za dva, až přijede do města.

„Měla jsi štěstí?“ zeptala jsem se.

„Je to určitá možnost. Její manžel je na služební cestě, ale brzy se vrátí.

Mám dojem, že spousta lidí se přistěhovala do Portlandu v posledních několika letech.

Mnoho jich pochází odjinud.“

„Také jsem to slyšela. Asi se tam dobře žije, ale moc tam prší.“

„To říkala i maminka. Říkala, že se naučila mít pořád po ruce deštník.“

Ariana vypadala smutně. „Proč mi nikdy neprozradila svoje dívčí jméno?“

„Protože nechtěla, abys po ní pátrala.“

„Asi ano.“

„Už jsi obvolala všechny ze seznamu?“

„Ještě ne.“

„Volej dál. Já teď jdu dolů. Za chvíli se vrátím.“

V hale byly telefony, u kterých se dalo sedět, využila jsem toho a zavolala jsem Jackovi. „Už můžu mluvit,“ oznámila jsem, když to zvedl.

„Tak o co jde?“

„Za tím domem v Madisonu byla zakopána spousta peněz,“ řekla jsem. „Fakt spousta.“

„A ty si myslíš, že je ukradli.“

„Docházím k názoru, že právě o to jde. Ukradli peníze. Zakopali je na terase za domem a vraceli se je zkontrolovat, když v domě nebyli nájemníci.“

„Oni ho pronajímali s těmi zakopanými penězi?“

„Ty by nikdo nenašel. A my jsme většinu z nich vrátily a cihly daly na původní místo a na ně postavily těžký slunečník a zahradní stůl.

Jsme jediné, kdo o nich ví.“

„Tak mnoho štěstí,“ popřál mi můj skeptický manžel.

Pověděla jsem mu o našich plánech a dodala, že zavolám, hned jak dorazíme do Portlandu. „Navrhnu, abychom se podívali po rodných listech,“ řekla jsem. „A taky po oddacích listech. Ariana má datum jejich svatby a poslední otcovo jméno. To by nám mohlo pomoct.

Kdyby se nám podařilo zjistit jméno matky za svobodna, otevřela by se další oblast k pátrání.“

„Chceš po mně, abych se spojil s portlandskou policií a zjistil, jestli měl Brinker záznam?“

„Ovšem.“

„Nemůžu to udělat dřív než v pondělí. A nezapomeň zavolat.

Muži tvého života tě postrádají.“

„Dobře. Já je taky postrádám.“

„Než zavěsíš, o jak velkých penězích to mluvíme? To, co je pro tebe spousta, je pro druhého kapesné. Pět, šest, sedm číslic?“

Rychle jsem zapřemýšlela, protože ve svém každodenním životě nepočítám s tak velkými částkami.

„Sedm.“

„To je těžký zločin.“

„Zavolám ti zítra.“

·

Vzhledem k tomu, že jsme měly let s přestupem, dorazily jsme do Portlandu v neděli odpoledne.

Přistáli jsme v dešti. Ariana objednala pokoj v hotelu, dojely jsme tam taxíkem. Když jsme se usušily a vybalily si věci, sehnala mapu města a telefonní seznam a začala plánovat náš program na pondělí. Vycházela z představy, že by mohla získat rodné a oddací listy rodičů. Nejdřív se pokusí o ty oddací listy, aby zjistila maminčino dívčí jméno.

Pak jsme nahlédly do místního telefonního seznamu a vyhledaly v něm všechny Brinkerovy. Ukázalo se, že můj seznam byl úplný, takže Ariana znovu zavolala té ženě, jejíž manžel byl na služební cestě. Ten se zřejmě právě vrátil domů.

„Ano, ano,“ zvolala Ariana, poté co odříkala svou úvodní historku. „To by mohl být můj otec. Kdy jste ho viděl naposledy?“ Usmívala se a dělala si poznámky do hotelového notesu, přikyvovala, když poslouchala. „Takže my jsme možná bratranec a sestřenice,“ pronesla.

„Hmm.

Počkejte moment.“ Vzhlédla od telefonu. „Chris, můžeme se s tím pánem sejít na večeři nebo později?“

„Ale jen na veřejném místě,“

upozornila jsem ji. Nemínila jsem jít do domu neznámého muže v doprovodu třiadvacetiletého mláděte.

Když se vrátila k telefonu, napadlo mě, že navíc ani nechci, aby ta osoba věděla, kde bydlíme.

Napsala si na papír adresu a řekla mu, že se s ním sejdeme tam.

„Je to restaurace, kde mají výborné uzené lososy,“ řekla mi poté, co zavěsila. „Pojedeme tam taxíkem.“

„A objednáme si také taxík na cestu domů, Ariano.

Nechci nastoupit do auta k cizímu člověku, i kdyby sis byla nakrásně jistá, že je to tvůj bratranec.“

„Máš pravdu. Musím držet své nadšení na uzdě. Jsem ráda, že jsi tu se mnou. Ale musím ti něco říct.

Říkal mé matce teta Elaine. Tak se jmenovala, Chris. Znal ji, skutečně ji znal.“

·

Restaurace se specializovala na mořské ryby a nabízela čerstvé lososy z řeky Willamette. Zjistila jsem, že mě těší, že se nám naskytla takováhle příležitost. Byla jsem tři tisíce mil od domova, ve městě, které jsem nikdy neměla v úmyslu navštívit, a chystala jsem se jíst nejčerstvějšího lososa ve svém životě. A navíc je to moje oblíbené jídlo, což mou radost ještě násobilo.

Když jsme vstoupily do restaurace obložené dřevem, muž, sedící u stolu se ženou, vstal a zamířil k nám. „Ariana?“ zeptal se a podal jí ruku. „Jsem Nick Brinker.“

Ariana zářila. Představila nás a přistoupily jsme ke stolu, kde jsme se seznámily s jeho ženou, Jessie, asi třicetiletou a zřejmě vzrušenou tím, že se seznámí s manželovou příbuznou.

„Vždycky mě zajímalo, kam Nick schoval všechny Brinkerovy,“

usmála se. „Prosím, posaďte se a dejte si něco k pití.“

Byli oba nejmíň o deset let starší než Ariana, a když jsem poslouchala začátek jejich rozhovoru, Nick se zmínil o věku svých rodičů a babičky.

„Adelaide!“ zvolala Ariana. „S tou jsem občas telefonovala, ještě jako dítě.“

„Ta je dávno po smrti – deset let, možná patnáct.“

„To by souhlasilo. Povězte mi o ní něco.“

„Byla to úžasná ženská. Ovšem Jessie ji ani neznala. Dědeček, kterého si moc dobře nepamatuju, vydělal spoustu peněz v rybném průmyslu. Jeho podnikání zahrnovalo nejen rybolov, ale i všechno ostatní – čištění, balení, dopravu po celé zemi.“

„Co se stalo s tím podnikem?“

zeptala jsem se.

„Dědeček náhle zemřel. Úplně takhle.“ Luskl prsty.

„Prostě se skácel k zemi a bylo po něm. Srdeční mrtvice.

Byl jsem ještě dítě. Vím jen, že jednoho dne nebyl. Řekli mi, jak se to stalo, až když jsem byl dospělý.“

Přinesli pití a jídelní lístky a my jsme přerušili hovor, třebaže jsem viděla, jak dychtivě se Ariana touží opět k němu vrátit. Nakonec, když číšník odešel s našimi objednávkami, Ariana se trochu napila a pohlédla na Nicka.

„Řekněte mi, prosím vás, co si pamatujete o mých rodičích.“

„Musím vzpomínat.“ Napil se, postavil sklenici a zadíval se kamsi do dáli. „Patřili k mému životu, když jsem byl malý. Navštěvovali jsme je, oni zase chodili k námmyslím, že ne moc často, ale věděl jsem, že jsme příbuzní. A pamatuju si, když ses narodila ty.“

„Opravdu?“

„Pamatuju si, že mi řekli, že mám novou sestřenici, a šli jsme k vám domů a přinesli dárky. Pamatuju si, že to byly samé růžové věci.“

„A potom?“

„No, to je právě divné. Nemůžu si vzpomenout, kdy jsem tě pak viděl.“

„Myslíte tím, že si tu návštěvu nemůžete vybavit, nebo že jste ji už neviděl?“ vmísila jsem se.

„Nevím to jistě. Byl jsem kluk, tak dvanáct čtrnáct, o mimina jsem moc zájem neměl, ale myslím, že je docela možné, že pak už jsem nikoho z nich neviděl.“

„Ale proč?“ zeptala se Ariana.

„Pohádali se moji a tvoji rodiče, nepohodli se o něčem?“

„To nevím. Možná. To ti doopravdy nepovím.“

Zatvářila se tak zklamaně, až mě srdce zabolelo. „Máte nějaké sourozence?“ zeptala jsem se ho.

„Mám jednu sestru. Je mladší než já. Pokud si to nepamatuju já, ona teprve ne. Ale víte co je možné, že si ještě něco pamatuje moje matka.“

„Tvoje matka žije?“ podivila se Ariana.

„Žije, ale není na tom dobře. Je v domově pro seniory. Loni prodělala mrtvici a nemůže se dostat z následků. Zasáhly i její paměť.“

„Myslíš, že bychom ji mohli navštívit?“

„No, proč ne? Zítra dopoledne tam zavolám a zařídím to. Jak se vám to hodí zítra odpoledne?“

Ariana se podívala na mě, jako bych já rozhodovala.

„Výborně,“ přisvědčila jsem.

„Zkusíme to, ne?“ řekla Ariana.

Nick přikývl. „Zavolám vám, hned jak se něco dozvím. Když vás nezastihnu, nechám vám vzkaz.“

To byla nejdůležitější věc, kterou ta večeře přinesla. Někde mezi lososem a dezertem se Ariana zeptala, jestli Nick ví o tom, že její rodina bydlela v San Diegu, a on odpověděl, že ne. To byl konec konverzace o rodině, kromě toho, že nám oznámil, že jeho dcerka už chodí do školky, a vytáhl její fotky, aby se pochlubil.

„Co se stalo s tím rybným podnikem?“ zeptala jsem se.

„Když dědeček zemřel, byl jsem příliš mladý, než abych ho dokázal vést, a můj otec se ho ujmout nemohl. Opravdu nevím, jak to vyřešili, ale podnik se prodal a peníze přišly babičce. Když zemřela, přešly na její děti.“

„Což byl tvůj otec a můj otec,“

konstatovala Ariana.

„Jo. A otec ten podíl sdílel s mamkou, jenže většinu ho schramstly výdaje za domov a lékaře. Což schvaluju.

Mamka si zaslouží nejlepší péči na světě.“

Ráda bych věděla, o jaké částce to mluvíme, ale zeptat se nešlo. Bylo docela uvěřitelné, že péče o Nickovu matku byla velmi drahá.

Nakonec jsem pojala k Nickovi Brinkerovi takovou důvěru, že jsem se téměř chystala přijmout jeho nabídku, že nás odveze do hotelu.

Nicméně on se omluvil, že nás odvézt nemůže, protože bydlí v opačném směru a dívka, která mu hlídá dcerku, už čeká. Zítra je školní den. Takže jsme si objednaly taxík, který přijel ani ne za pět minut, a vrátily se do hotelu.

„Co si o něm myslíš?“ zeptala se Ariana vzrušeně v pokoji.

„Myslím, že je to tvůj bratranec.

Jeho vzpomínky souhlasí s fakty, která známe. Snad by k tomu mohla něco doplnit jeho matka, pokud to bude možné.“

„To, co jsme našly v Madisonu, byl podíl mého otce na dědictví,“ řekla s úlevou. „Neukradli to. Nikomu to nevzali. Získali to legálně od mé babičky a odložili to pro mě.“

„Vypadá to tak,“ souhlasila jsem.

„Takže zítra se pokusím zjistit, jak se maminka jmenovala za svobodna, a uvidím, kam nás to dovede. Budeme mít rušný den.“

·

14

S tím rušným pondělkem měla pravdu. Po snídani, právě když jsme končily s úpravou zevnějšku, zavolal Nick, že můžeme jeho matku přijít navštívit v půl třetí. Po obědě vždycky chvilku odpočívá, možná si i zdřímne, takže půl třetí jí bude vyhovovat. Navrhl, abychom do domova jely taxíkem, a nadiktoval Arianě adresu.

„To zní dobře,“ řekla jsem, když mi přetlumočila ten vzkaz. „Ale jestli ti to nevadí, ráda bych hrála roli skeptiká a došla se tam přece jenom podívat sama, jestli tam ta osoba je.“

„Můžeš tam zavolat,“ namítla Ariana.

„To bych nevěděla, s kým mluvím.

Proč bych to nemohla udělat, zatímco ty se podíváš po těch rodných a oddacích listech?“

„Tak dobře.“ Vypadala zklamaně, ale já v tomhle nechtěla riskovat.

Sice na nás obě Nick působil opravdově, ale mohl zařídit, aby někdo zvedl telefon a dal nám odpovědi, které jsme chtěly slyšet.

Musela jsem si stále připomínat, že dva lidé byli zavražděni a nelze vyloučit, že pachatelé byli členy rodiny.

Vzaly jsme si u hotelu každá svůj taxík a domluvily se, že se sejdeme v pokoji v poledne. Můj taxík vyjel směrem z města a nakonec zastavil u úřední budovy, kterou se někdo pokusil upravit tak, aby vypadala „přátelsky“, jak se dnes říká.

Vystoupila jsem u předních dveří a kráčela k recepci.

„Jsem Chris Bennettová,“

představila jsem se, protože jsem usoudila, že je dobré předem se ohlásit jménem.

„Hledám paní Brinkerovou. Jsem přítelkyně její rodiny.“

„Okamžik, podívám se, kde teď je,“

usmála se na mě.

„Dnes odpoledne za ní má někdo přijít. Nejsem si jistá, jestli zvládne dvě návštěvy zajeden den.“

„Dovolte mi, abych k ní jen nahlédla. Vím, že za ní odpoledne přijede syn. Možná budu s ním.“

Zadívala se na rozvrh a zavolala k sobě mladou ženu v uniformě.

„Zavedla bys paní Bennettovou do keramického sálku, Jennifer? Hledá paní Brinkerovou.“

Jennifer byla rychlá chodkyně a za pár vteřin jsme byly ve dveřích keramického sálku. Ucítila jsem vlhkou hlínu a vešly jsme. Uviděla jsem místnost plnou šedých hlav, většinou ženských, všechny byly otočené k protějšímu konci místnosti, kde od žáka k žákovi přecházela instruktorka a mumlala své poznámky.

„Která je paní Brinkerová?“

zašeptala jsem. „Zezadu ji nepoznávám.“

„Druhá řada, druhá zleva.“

„Už ji mám.“ Žena byla zabraná do práce na něčem, co jsem odsud neviděla. Měla na sobě halenu a šedé vlasy měla pečlivě načesané, téměř určitě profesionálkou.

„Chcete, abych vám ji zavolala?“

„Díky, ale myslím, že se sem vrátím odpoledne s jejím synem. Vypadá, že se baví, nechtěla bych ji rušit.“

Vrátila jsem se k recepci a Jennifer vyrazila opačným směrem. Odešla jsem, zatímco recepční telefonovala, a kolem bloku vyšla na širokou třídu, kde se dalo chytit taxi.

Protože jsem měla před sebou velkou část dopoledne, požádala jsem taxíkáře, aby mě vzal do centra. Tam jsem se procházela a nahlížela do obchodů, nakonec jsem do jednoho vstoupila a koupila tam další dárek pro Eddieho. Bylo to tričko s velkým lososem přes celou hruď.

Doma mu ukážu na mapě, kde je Portland, a vysvětlím mu, jak je to s tou rybou.

Posléze jsem se vrátila do hotelu a usadila jsem se dole v hale, kde mě Ariana uvidí. Dalo mi to šanci přečíst si noviny. Když se v poledne stále nevracela, rozhodla jsem se zavolat Jackovi. Mezi západním a východním pobřeží byl tříhodinový rozdíl v čase, takže teď jsou v New Yorku tři hodiny.

„Dnes ráno jsem to ověřoval u portlandské policie,“ oznámil mi Jack. „Ronald Brinker nemá žádný záznam.

Chlapík, s kterým jsem mluvil, zahrabal pěkně hluboko.

Musel mi zavolat zpátky, ale dává Brinkerovi čistý štít.

Kdyby se něco objevilo, zavolá mi.“

„Takže moje obavy, že jde o loupež, možná nebyly namístě. A podle toho, co jsme se včera večer dozvěděly od zřejmého Arianina bratrance, mohla ta spousta peněz pocházet z generace Ronalda Brinkera, podíl z prodeje velké firmy.“

„To rád slyším. Ariana se jistě cítí líp.“

„To jo.“

„A tys jí našla pokrevního příbuzného.“

Krátce jsem mu vylíčila průběh včerejšího večera, také naše plány na dnešní odpoledne i to, co jsem dělala dnes dopoledne, což se mu líbilo.

„A Ariana získala ten oddací list?“

„To doufám. Už odešla před víc jak dvěma hodinami a ne – aá, tady je.“

Zamávala jsem a Ariana mě spatřila.

„Probereme to později.“

„Ahoj,“ pozdravila Ariana. „Našla jsi ji? Byla tam?“

„Ano na obě otázky, ale nemluvila jsem s ní. Jen jsem se chtěla ujistit, že ji poznám, víš? Má načesané vlasy, což většina tamějších žen nemá. Vlastně jsem jí neviděla do tváře, ale je tam. A co ty?“

„No, tak můj otec se narodil tady v Portlandu. Když už jsem byla v tom, prověřila jsem i dědečka, ale ten se musel narodit někde jinde. Záznam o jeho narození tu není. A Adelaidino dívčí jméno neznám.

Takže po ní jsem pátrat nemohla.

Pak jsem si vyžádala oddací listy a podívej!“ Ukázala mi kopii oddacího listu.

„A tady je dívčí jméno tvé matky,“

řekla jsem. „ Lysaughtová,“ přečetla jsem. „Elaine Lysaughtová. To nemůže být moc rozšířené příjmení.“

„Musím se v pokoji kouknout do telefonních seznamů. Chris, to může být ono. Nemůžu tomu uvěřit.

Pojďme nahoru!“

Když jsme vešly do pokoje, svítil telefonní záznamník. Podle návodu jsem se dostala do hlasové schránky a pak už jsem slyšela Jackův hlas.

„Chris, okamžitě mi zavolej. Mám zprávu.“

„Co to může být?“ zajímalo Arianu.

„To nevím, ale právě jsem s ním mluvila, takže tam ještě musí být.“

Vytočila jsem číslo a uvažovala jsem o tom, co se mohlo v uplynulých deseti minutách stát.

„Poručík Brooks,“ ohlásil se můj muž úředním hlasem.

„To jsem já.“

„Chris, jen co jsem zavěsil, měl jsem další hovor. Našlo se auto Brinkerových.“

„Na ně jsem úplně zapomněla. Kde ho našli?“

„To se podrž. Bylo zaparkované v místě, kde se nesmí parkovat, v Madisonu, stát Wisconsin.“

„Já… Kde, prosím tě?“ Že jsem nemohla věřit tomu, co jsem právě slyšela, to by bylo slabé vyjádření.

„Slyšelas dobře. V Madisonu, v tom městě, ze kterého jsi včera odjela.

Není mi jasné, jestli ho našli dnes ráno nebo včera.“

„A co řidič?“

„Nerad ti to říkám, ale nikdo nepočkal u auta, aby zjistil, jestli se k němu nevrátí.“

„To snad ne,“ vzdychla jsem, když jsem si uvědomila, že propásli nejlepší šanci, jak pachatele sebrat.

„Odtáhli auto, když zjistili, že je hledané, ale nikdo nečeká, že si na něj někdo bude dělat nárok.“

„To bych si nemyslela. Jacku, asi bych o tom Arianě měla říct. Jsem ráda, že jsem tě zastihla, ještě než jsi odešel domů.“

Vylíčila jsem Arianě, co jsem se dozvěděla, a sledovala jsem, jak se jí mění výraz, zatímco poslouchala.

„Musím odjet zpátky,“ rozhodla.

„Hned teď. To je hrozné. On jde po těch penězích.“

„Neblázni. Nejlepší bude, když si to v klidu promyslíme. Ať je to kdokoli, musí o tom domě v Madisonu vědět, proto ho tví rodiče opustili. V průběhu těch let měl spoustu času hledat tam ty peníze, pokud by myslel, že jsou schované právě tam. Myslím, že nejlepší bude zavolat právníkovi a požádat ho, aby nechal dům hlídat.

Možná by bylo dobré svěřit to nějaké místní bezpečnostní agentuře. Ale abych ti řekla pravdu, nejspíš je už pozdě. Mohl tam zajít ještě před tím, než našli to auto.“

„Ale vždyť jsme tam byly my, Chris. Odjely jsme včera. Myslíš, že nás špehoval?“

„Možná,“ připustila jsem a uvědomila jsem si, že jsme mohly zanechat stopu, která vedla k tomuto hotelovému pokoji. „Všimla bych si toho auta, kdyby stálo v té ulici, kde je ten dům. Mělo by newyorskou značku.“

„Ty mě děsíš.

„Možná proto, že jsem sama vyděšená.“

Seděly jsme mlčky nejmíň minutu a já během ní přemýšlela o naší krátké cestě do Madisonu. Mohl nás někdo vidět, jak zastavujeme u domu a vcházíme do něj?

Mohl tušit, co tam děláme? Pokud ano, peníze už můžou být pryč.

„Tak já zavolám advokátovi,“

odhodlala se Ariana.

Postrčila jsem telefon k její posteli a ona vytočila číslo Wallyho Kellera. Hovořili několik minut a bylo jasné, že je něco v nepořádku.

Když zavěsila, oznámila: „Jedno postranní okno v našem domě je rozbité. Sousedka řekla policii, že v noci na sobotu slyšela třesk skla, tak se v sobotu ráno šla podívat a všimla si toho okna. Policie to sdělila Wallymu a on nechal okno okamžitě opravit.

Řekl, že by dokonce mohl poslat svého syna, aby v domě bydlel, a já souhlasila.“ . „Kde jsme nechaly lopatu, Ariano?“

Chvíli přemýšlela. „V garáži.

Ostatní nářadí taky.“

„Takže kdyby se někdo vloupal do garáže, netrčela by tam ta lopata jako bolavý palec.“

Zavrtěla hlavou. „A misku s maltou jsme daly na polici vedle dalších věcí, jako je lak a terpentýn.“

„Tak fajn. To je dobrý nápad, když někdo nějaký čas bude v domě.

Můžeme si rozmyslet, co uděláme zítra nebo pozítří.“

„No dobře.“ Zhluboka se nadechla, pohlédla na mě a usmála se.

„Nejdřív se pojďme naobědvat, než padnu.“

·

Do domova pro seniory jsme dorazily s úderem půl třetí. Nick na nás čekal u recepce. Srdečně nás pozdravil, výtahem jsme vyjeli do prvního patra a přes halu zamířili k zavřeným dveřím.

„Ví, že přijdeme,“ poznamenal Nick, když zaklepal.

Za dveřmi jsem uslyšela jasný hlas, který nás vyzval, ať jdeme dál.

Vstoupili jsme do apartmá, které se skládalo ze slunného obývacího pokoje a příjemné ložnice. Obývací pokoj byl zřejmě zařízen vlastním nábytkem paní Brinkerové, nevypadalo to, že by patřil ústavu.

Na zdi visely obrazy, nepochybně originály a na podstavci u stěny stála krásná skulptura, hlava řeckého nebo římského boha.

Podlahu pokrýval pěkný orientální koberec. Bylo to něco docela jiného než v ústavech, které jsem navštívila, nebo o nichž jsem slyšela, připomínalo to byt, skutečný domov.

Paní Brinkerová seděla ve velkém křesle s časopisem v klíně. „Nicky“

usmála se. „Už si vzpomínám.

Říkali mi, že přijdeš.“

„Ahoj, mami.“ Naklonil se a políbil ji.

Neměla už na sobě halenu jako v keramické dílně.

Do černé sukně měla zastrčenou svěže růžovou bavlněnou blůzku.

Na prstech měla prsteny a v uších jí zářily náušnice mezi lesklými šedými vlasy.

Nick nás představil a dal jí čas, aby si v hlavě srovnala příbuzenské vztahy. Přikývla a zamyslela se. Pak se usmála a podala Arianě ruku.

„Ty jsi Ronaldova holčička,“ řekla.

„Ano. Těší mě, že vás poznávám, paní Brinkerová.“

„Tak mi nesmíš říkat. Jsem teta Junie. Všichni mi říkají Junie.“

„Teta Junie. To je roztomilé. A vy jste byla manželka bratra mého tatínka.“

Trvalo chvíli, než tahle informace s klapnutím zapadla na místo. Pak se usmála: „Je to tak. Jsem tvoje teta.

Teta Junie.-

Ariana si sedla na nejbližší židli k tetě a já s Nickem jsme usedli na pohovku. Vytáhla jsem notes, pro případ, že by se vynořilo něco důležitého, ale konverzace se týkala převážně Ronalda a jeho ženy. Junie si je pamatovala dobře, vzpomínala, jaký měli nábytek v obývacím pokoji a jak krásné záclony tam byly.

„A ty jsi byla tak roztomilá,“

rozplývala se. „Vypadáš úplně stejně jako tvoje krásná maminka.“

Ariana se usmála. „Vídala jste mě často, když už jsem nebyla nemluvně?“

Junie zavrtěla hlavou. „Nepamatuju si. Ani si nepamatuju, že bych viděla tvou sestru.“

„Mou sestru? Já žádnou sestru nemám.“

„Ale ano, máš, nebo aspoň jsi měla.

Byly jste dvojčata, víš?“

Nastalo ticho. Naklonila jsem se ke staré dámě. „Vy si pamatujete, že Ariana byla z dvojčat?“ zeptala jsem se.

„Ale ano. Mluvili jsme o tom.“

„A viděla jste tu její sestrudvojče?“

„To si nepamatuju. Není to zvláštní?

Jsem si tak jistá, že byla dvojče, a přitom si nepamatuju, že bych viděla dvě děcka. No, ta moje hlava už není, co bývala. Nicky, jak se má moje rozkošná vnučka?“

Chvíli mluvili o Nickově dcerce a pak Ariana nenápadně převedla hovor zpátky k tématu zmizelého dvojčete. „Pamatujete si, jak se ta holčička jmenovala, teto Junie?“

„Ne. To mi úplně vypadlo. Ani tvoje jméno jsem si nepamatovala, milánku. Ale dvojče bylo. Tím jsem si jistá.“

„Možná že se ti to vrátí, mami,“

nadhodil Nick.

„Ano, věci se mi pořád vracejí. Jak jste říkala, že se jmenujete, drahá?“

Pohlédla na mne.

„Chris.“

„Jistě. Chris. A jak vás znám?“

„Jsem Arianina kamarádka.“

Zatvářila se zmateně, ale Nick jí přišel na pomoc. „Tohle je Ariana, mami. Je to holčička strýčka Rona.“

„Tak to je! Už to mám. Je jedna z těch dvojčat.“

·

„Já ale nejsem dvojče,“ namítla Ariana, když jsme byly zpátky v hotelu. „To bych věděla.“

„Rodiče ti neřekli dost věcí. Možná je to jedna z nich.“

„Ale jaký by měli motiv?“

„Třeba prostě nechtěli, abys věděla, žes měla sestru, která zemřela. V

naší rodině byla taky osoba, kterou přede mnou utajili. Rodiče nechtěli, abych ji poznala. Naštěstí jsem se s ní na konci jejího života seznámila a vznikl mezi námi hezký vztah.“

Ariana vypadala sklesle. „Začnu obvolávat Lysaughtovy,“ prohlásila.

„Možná si někdo bude mou maminku pamatovat.“

V telefonním seznamu bylo Lysaughtových dost málo a Ariana brzy zjistila, že nikdo z nich není její příbuzný.

·

15

Při večeři jsme vypracovaly plán.

Ráno Ariana prověří, zda se jejím rodičům narodily nějaké jiné děti.

Bylo možné, že k narození druhého dítěte došlo o den dřív nebo později, než se narodila ona. A kdyby nic neobjevila, podívala by se, zda má nemocnice záznam o jiném porodu její matky, třeba to bylo mrtvé dítě. Ani jedna z nás nevěděla, kam nás to může dovést, ale bylo nutné to prověřit.

Ariana si myslela, že bychom se měly vrátit do Madisonu a vyzvednout ty peníze, tedy pokud tam ještě jsou.

Je možné, zeptala se mě, aby dali dvojče k adopci a ono k nim pojalo zášť za to, že je odvrhli, a rodiče zabilo?

„Je to možné,“ odpověděla jsem.

„Jestli je to tak, můžeš ji poznat jako sestru nebo obraz v zrcadle, až ji najdeme.“

„Možná byla, co já vím, nějak postižená nebo něco takového.

Možná proto ji dali pryč.“

Vím, že Ariana spala té noci špatně.

Sama jsem se několikrát probudila a jednou jsem zjistila, že sedí u zataženého okna. Podruhé sebou házela a převracela se a ze rtů ji unikaly tiché steny.

Snažila jsem se myslet na to, co uděláme, jestli budou ty peníze pryč. O jejich existenci nebyl žádný záznam, a jestli je vrah jejích rodičů našel a schoval jinde, neexistovala cesta, jak by na ně Ariana mohla vznést nárok.

Ráno, když jsem otevřela oči, byla už Ariana vzhůru.

Slyšela jsem z koupelny hučení fénu, a když vyšla, vypadala pozoruhodně svěže a odpočatě.

Daly jsme si časnou snídani a pak odešla, aby vyhledala rodný list své případné sestrydvojčete, zatímco já zůstala v hotelu. Měla jsem v úmyslu zavolat do nemocnice a zjistit, zda by se daly nějaké informace získat telefonicky.

Nemocnice jsou ovšem dost neochotné odpovídat na takové otázky, jaké jsem měla připravené.

Nemůžu tvrdit, že by mě to mrzelo; já bych taky nechtěla, aby do mé minulosti vrtali cizí lidé. Brzy mi bylo jasné, že po telefonu nemám šanci se něco dozvědět.

Dohodly jsme se, že počkám na Arianin telefonát a pak naplánujeme další postup, takže jsem zůstala v pokoji. Protože jsem měla spoustu času, zavolala jsem Jackovi, ten však pro mě neměl žádné další novinky. Připomněl mi, že na přechovávání velkého množství peněz jsou zákony, a protože jsme je měly při sobě nebo v kabelce, mohli by je lidé z bezpečnostní služby najít, až nás budou kontrolovat před letem do Washingtonu – ovšem za předpokladu, že ty peníze ještě čekají na to, až je vyzvedneme. Já jsem si to uvědomila už předtím, ale Arianě jsem se o tom nezmínila.

Telefon zazvonil krátce potom, co jsem domluvila s Jackem. Byla to Ariana.

„Nic jsem nenašla,“ oznámila mi.

„Jestli existovala dvojčata, musela se narodit někdy jindy. Prošla jsem pár dnů před mým narozením i po něm. Myslím, že to teta Junie popletla.“

Pověděla jsem jí o svém telefonátu do nemocnice. „Ale možná by s tebou jednali jinak, kdybys přišla osobně.“

„Tak se tam sejdeme, Chris. Můžeš vyrazit hned?“

„Jistě.“

„Počkám na tebe v budově hned za hlavním vchodem, ať je to kdekoliv.“

Našly jsme se snadno a zamířily do archivu. Už jsem takový průzkum dělala v New Yorku a uvědomila jsem si zajímavé a potěšující rozdíly mezi uspěchaným východním pobřežím a klidnějším západem. Lidé jsou tu mnohem laskavější, mnohem ochotnější věnovat vám trochu času. V tomto případě byla Ariana téměř tajnou zbraní. Měla vždy pohotově úsměv a její milé vystupování vzbuzovalo ochotu a vstřícnost i u druhých.

Erica, druhá žena, s kterou jsme hovořily, souhlasila, že s námi půjde do archivu a vyhledá nám informace osobně.

V tomto počítačovém věku jsme poněkud zapomněli, že dřív v našich životech neexistovaly prostředky počítačového ukládání, nebo, pokud ano, bylo třeba vyhledat pásky, vložit je do obrovských strojů a vytisknout. Ta všudypřítomná obrazovka, která je dnes na každém psacím stole, se tehdy teprve rodila a byla tak drahá, že na ni mnohdy nestačil rozpočet.

Asi po půlhodinovém hledání se Erica vrátila ze své mise dobré vůle. „Pokud máte dvojče, nenarodilo se tady,“ řekla a přisunula si k nám židli. „Mám kopii dokumentu, který vaše matka musela vyplnit jako žádost o rodný list. Mám vaše dětské otisky prstů.

Tady se vaší matce nenarodilo žádné jiné dítě, pokud vidím.“

„Tak takhle je to,“ vzdychla Ariana.

„Napadá tě něco?“ pohlédla na mě.

„Momentálně ne. Myslím, že půjdeme. Musíme se odhlásit z hotelu.“

„Tak jo.“ Poděkovala Erice, vzala si od ní kopie dokumentů a odešly jsme.

·

Přijely jsme do Madisonu po setmění, podařilo se nám získat letenky, které někdo odřekl. Ariana na letišti najala taxi a odjely jsme do jejího domu ještě před tím, než jsme se přihlásily v hotelu.

Ve dvou místnostech se svítilo a syn Wallyho Kellera otevřel na první zazvonění. „Jé, zdravím!“ zahlaholil „Vy musíte být Ariana Brinkerová.

Já jsem Wally junior.“

Řekl nám, že se nic nedělo, nikdo nezvonil, nikoho neviděl plížit se po okolí.

„Ale co to vloupání?“ zeptala jsem se. „Byl v domě nepořádek?

Chybělo něco na první pohled?“

„Tady není co vzít,“ zavrtěl hlavou Wally. „Jen se rozhlídněte. Nikdo si nebude odnášet starý televizor nebo nemoderní nábytek. Okamžitě jsem prošel celý dům.

Možná byly nahoře nějaké zásuvky povytažené, ale to je všechno. V

prádelníku někdo možná pohnul hromadami prostěradel. Co hledali?“

„To kdybych věděla,“ řekla Ariana nevinně.

Společně jsme se vydali do patra a prošli ložnice a koupelnu, ale bylo to tak, jak nám to popsal Wally.

Když jsme opět sešli dolů, Ariana prohlásila, že se musí podívat za dům, a to sama. Pochopila jsem to jako pokyn, abych zabavila Wallyho, zatímco ona prozkoumá cihly na terase.

„Nechybí něco v garáži?“ zeptala jsem se ho.

„Jéje, tam mě nenapadlo se podívat.

Mám tam auto.

Chtěla byste se kouknout?“

Následovala jsem ho do malé garáže a uviděla lopatu na stejném místě, kde jsme ji nechaly. Interiér garáže jsem si moc nevryla do paměti, když jsme tu byly, takže mi připadal stejný. Neválelo se tu žádné nářadí, všechno bylo srovnané. Dokonce jsem zahlédla maltu na polici se štětci.

Když se vrátila Ariana, řekla Wallymu, že se ráno vrátíme a že pak může odejít, a poděkovala mu za jeho pomoc. Jemu to zřejmě nevadilo. Postel, sdělil nám, byla velmi pohodlná.

·

Dorazily jsme do domu nazítří ráno tak brzy, že jsem se bála, že Wallyho juniora probudíme, ale už byl vzhůru a na nohou, snídal misku cereálií a poslouchal přitom hudbu z malého rádia. Sedly jsme si a chvíli s ním tlachaly. Dokud se nezvedl k odchodu, obě jsme byly dost nervózní. Nikdo kromě nás – a Jacka – o tom zakopaném pokladu nevěděl a podle našeho názoru tak byl v největším bezpečí.

Nakonec Wally svlékl postel, nacpal povlečení do pytlovité tašky a rozloučil se. Hned jak odjel, vyrazily jsme do garáže, zavřely dveře a vytáhly potřebné nástroje. A pak už jsme vyběhly na terasu. Zas jsem byla vděčná, že stromy a keře tvoří přirozený neprůhledný plot po obou stranách domu i vzadu. Že by někdo vylezl na žebřík, aby se podíval přes tu zeleň, bylo velmi nepravděpodobné. Nicméně jsme se důkladně rozhlédly po zadním dvorku, než jsme se daly do práce.

Nejdříve jsme odstranily slunečník a podstavec, pak zvedly těžký stůl a odsunuly jej. Cihly vypadaly neporušeně. Zkusmo jsme je přejely rukama – povrch byl hladký.

Opatrně jsme začaly vyviklávat cihly. Ariana měla původní plánek, který dali její rodiče právníkovi, a postupovaly jsme podle něj, stejně jako před těmi pár dny.

Proběhlo mi hlavou, že tenkrát jsme nevěděly, co čekat, a dnes jsme na tom podobně.

Ariana nabrala lopatou hlínu pod cihlami a pokývla, když ucítila silnou plastovou desku, kterou jsme tak pečlivě umístily zpět. „Zatím dobrý,“ zamumlala.

Vykroutily jsme desku, odhrnuly z ní zem a položily ji stranou. Teď měla přijít skutečná zkouška. Začaly jsme odhazovat zem, obě jsme pracovaly mlčky.

„Není to tady,“ zvolala Ariana chvějícím se hlasem.

„Ale no tak. Hrabej dál! Pohřbily jsme to hodně hluboko.“

„Kufřík je pryč, Chris. Ukradl ho!

Celoživotní úspory mých rodičů jsou fuč.“ Sedla si na paty a otřela si oči hřbety svých ušpiněných rukou.

Klekla jsem si k okraji cihel a hrst za hrstí jsem dál odhazovala hlínu.

A pak jsem na něco narazila.

Pohlédla jsem na Arianu. Slzy jí tekly po tvářích. „Tady něco je,“

upozornila jsem ji.

„Jo?“ Skočila ke mně, ponořila ruce do jámy a vzhlédla už s úsměvem.

Pak tu věc vytáhla z jámy.

Byl to kufřík zabalený do umělohmotné fólie. Rychle ho otevřela a podívala se do něj.

„Ach,“ vydechla. „Je to tady.

Nenašel to. Jsou tady, Chris.“

„To jsem moc ráda, kvůli tobě.“

„Díky bohu. Zřejmě prohledal dům a vzdal to. Já jsem tak šťastná!“

Zaklapla kufřík, položila ho vedle sebe a zahájily jsme opačný proces.

Ze záhonu blízko garáže jsme nabraly zeminu a použily ji k vyplnění prostoru, který zabíral kufřík, aby se cihly nepropadaly.

Když jsme byly konečně hotové, vypadalo to dobře. Na cihly jsme opět postavily stůl, připadalo nám, že je to pro něj přirozené místo.

Pod stůl jsme strčily podstavec na slunečník a usadily slunečník do žlábku. Pak jsme odnesly nástroje, znovu prošly dům a odjely zpátky do hotelu.

V pokoji bylo ustláno, znovu jsme si sedly do dvou křesel a penězi napěchovaný kufřík položila Ariana na postel vedle své slaměné tašky.

„Mám takovýhle plán,“ řekla.

„Nemůžeme vézt tuhle hromadu peněz letadlem, takže tě hodím na letiště, hned jak zjistíme, kdy ti to odlétá domů. A já pojedu autem.“

To mě překvapilo. „Kam pojedeš?“

„Někam, kde budu moci ty peníze bezpečně uložit.“

„A pak?“

„Chápej mě, já nevím, Chris. Já nevěřím, že někdy najdeme vrahy mých rodičů. Vím, že musím jít na policii ve tvém městě a říct jim, kdo jsem. A taky musím ještě jednou zajít k advokátce v New Yorku. Ale nevím, jestli jsem připravená všechno tohle udělat hned. Musím si to promyslet.“

„Hodně jsme se toho dověděly, Ariano. Někde venku obchází vrah a my jsme se s ním o víkendu div nesrazily.

A poznaly jsme jednu důležitou věc, a sice že je neopatrný. Že jel ve voze tvých rodičů, to byla pitomost.

Musel vědět, že ho hledá policie. A parkovat na zakázaném místě bylo také hloupé. Myslím, že ho nakonec dopadneme, i když si nejsem jistá, kam teď zamířit.“

„Tak toho nenechávej. Zaplatím tvé výlohy, až se dostanu na východ, abych si vyžádala těla svých rodičů.“

„Než vyrazíme kamkoliv, nemyslíš, že bychom se měly snažit zjistit, co je v autě? Ten právník nás k němu může zavést.“

„To je dobrý nápad.“ Přešla k telefonu a zavolala mu.

Když zavěsila, řekla: „Můžeme za ním přijít do kanceláře a on nás vezme k autu.“

Což jsme také udělaly. Wally nás odvezl k policejní stanici, kde jsme auto našli na policejním parkovišti.

Lidé z kriminálky vyndali a zinventarizovali všechno, co bylo uvnitř. Policie teď tyto předměty vedla jako „Zajištěné důkazy“ a uložila je do velkého skladu v budově.

Zůstal s námi Wally a policejní důstojník, který Arianu sledoval jako ostříž, když se těmi věcmi probírala.

Bylo toho spousta. Snubní prsteny Arianiných rodičů a hodinky a další klenoty byly v kufříku. Ariana vzala do ruky a chvíli podržela každý kousek. Plakala. Hodinky jejího otce stále šly a ukazovaly východní čas. Matčiny malé pozlacené se už zastavily. Byly tam prsteny a náramky, náhrdelník s přívěskem, otcova peněženka, matčina kabelka.

Otevřela kabelku a podívala se, co je v ní. Našla padesát dolarů a nějaké drobné. „Není tu maminčin řidičský průkaz. To by mě zajímalo, co s ním provedl.“

„A co technický průkaz?“ zeptala jsem se.

„V tatínkově peněžence není, ale je tu jeho řidičák.“

Ukázala mi ho.

Jsem ráda, že se ty věci dostaly zase k tobě, Ariano.“

Wally Keller poznamenal: „Ještě nejsou její. Máme jen povolení podívat se na ně, ne vzít si je.

Všechno to jsou důkazy a stanou se součástí soudního projednávání.

Všechny ty věci tady musí zůstat, dokud státní zástupce oakwoodského okresu nevznese oficiální žádost. Pak se zapečetěné odešlou státnímu zástupci.“

„Jistě. Ale nakonec je dostane.“

„Nakonec – to je to klíčové slovo.“

Mezi věcmi ovšem chybělo cokoliv, co by patřilo vrahovi.

Předpokládala jsem, že si objednal pokoj v hotelu a vzal si s sebou zavazadlo. Protože jsme neznali jeho jméno, nemohli jsme zjistit, v jakém hotelu to bylo, nebo zda nesedl do letadla, zatímco policie auto hlídala.

Odešly jsme, když Ariana prozkoumala každou jednotlivou věc. Wally nás odvezl k našemu vozu a my jsme se s ním rozloučily.

Další zastávkou bylo letiště.

·

Hned jak letadlo vzlétlo, začala jsem mít pochybnosti.

Dívka něco přes dvacet vyrazila na cestu sama přes celou zem s téměř milionem v kufru. Otevřela jsem letištní časopis a dozadu zalistovala k mapě. Hned jsem se cítila o něco líp. Vzdálenost mezi Madisonem a Chicagem nebyla tak velká, jak jsem si myslela. Možná jede Ariana domů, kde má byt, banku a nějaké přátele. Zavolám jí zítra, abych se přesvědčila, jak je na tom. Teď jsem ale byla vyčerpaná. Snědla jsem večeři, kterou nám donesli, zavřela oči a usnula.

·

16

Vždycky, když se vracím z nějaké cesty, ať dlouhé, nebo krátké, snažím se to Eddiemu vynahradit.

Vím, že má rád Jacka i Elsii, ale poznám, že se mu po mě stýská, když spolu mluvíme telefonicky.

Přiletěla jsem do New Yorku velmi pozdě v noci a do Oakwoodu to bylo autem ještě dost daleko. Jack mě přivítal vřele jako vždycky a po zbytek noci jsem se hřála v jeho objetích a polibcích a tulila se k jeho teplému tělu.

Eddie byl bez sebe radostí, když mě uviděl u snídaně, a bez přestání mi vypravoval, co všechno se stalo, zatímco jsem byla pryč. Odvezla jsem ho do školky a pak pokračovala do supermarketu, abych naplnila prázdnou ledničku i spíž. Několik dní mě obsluhovali a vařili pro mě, ale teď se musím vrátit do normálního života. V deset hodin jsem byla, díky tomu, že jsem vstávala brzy, už zpátky doma a měla před sebou celý den.

Teď jsem potřebovala srovnat si v hlavě myšlenky a probrat všechno se sestrou Josephou, představenou kláštera svatého Štěpána. Ona je mé poslední útočiště, když pracuji na vraždě a octnu se ve slepé uličce. A už je to pěkně dlouho, co jsem naposledy navštívila klášter.

Na univerzitě teď končí semestr a já budu moci chodit po pěšinkách, které jsem měla ráda, sedět ve stínu stromů, jejichž růst jsem sledovala během svých zdejších patnácti let, a navštěvovat všechny ty báječné ženy, které nade mnou bděly.

Na vrátnici seděla jako obvykle Angela a několik minut jsme spolu vesele poklábosily, než zavolala do Josephiny kanceláře, která byla nahoře v domě matky představené.

„Sestra Josepha.“

Ten hlas mě povzbudí a zahřeje pokaždé, když ho zaslechnu.

„Josepho, tady je Chris.“

„To jsem ráda, že ses ozvala. Jak se máš? A co tví mužští?“

Podala jsem požadované hlášení a pokračovala jsem.

„A nedávno jsem viděla Arnolda Golda a moc tě pozdravuje. Musím vás oba někdy o víkendu pozvat k sobě!“

„A já můžu doufat, že mě někdy přijdeš navštívit s těmi, kdo se budou chtít přidat?“

„Pokud jde o mě, mohla bych přijít zítra. Jestli chceš vidět i jednoho nebo dva navíc, budeš to muset nechat na sobotu.“

„Takže v sobotu. Nespěchá to, viď?“

Zasmála jsem se. Důvod mnoha mých návštěv byl ten, že jsem s ní potřebovala prodiskutovat nějakou vraždu.

„Nespěchá to, ale je to zajímavé.

Velmi zajímavé.“

„Připravím si své šedé buňky. Přišli byste k nám zítra v poledne na společný oběd?“

„Určitě. Eddie přijde se mnou.

Pokud jde o Jacka, musím to zjistit.“

„Budeme mít dost pro všechny, to slibuju.“

S úlevou, že už mám domluvenou schůzku, jsem si přečetla Timesy a pak jsem si sedla ke stolu v jídelně se svými poznámkami. Ariana mi dala všechna jména, adresy i telefonní čísla, která během cesty získala, takže jsem se mohla s těmi lidmi spojit, kdybych se jich chtěla na něco zeptat. Shromáždila jsem všechny lístky z různých hotelových bloků a sepnula je kancelářskou sponkou. Potom jsem si přečetla ta jména jedno po druhém.

Vzpomněla jsem si, že jsem se nezeptala tetyjunie, zda byla Brinkerovým na svatbě. Byla jsem si jistá, že byla; její muž byl ženichův bratr, možná mu byl i za svědka.

Kdybych tak jen našla nějakého přítele Brinkerových, někoho, komu důvěřovali, mohla bych spíš přijít na to, kdo jim usiloval o život.

Čekala jsem až do poledne a pak jsem vytočila Arianino chicagské číslo. Mezi našimi městy je hodinový časový rozdíl a nechtěla jsem ji případně budit. Ale telefon nezvedala a záznamník neměla.

Eddie a já jsme poobědvali společně a pak jsme se rozhodli, že si půjdeme odpoledne zaplavat. V

jednu hodinu jsem zavolala Nicku Brinkerovi do Portlandu.

Vzala to jeho žena.

„Jessie, tady je Chris Bennettová z Oakwoodu, stát New York.“

„Jé, zdravím tě, Chris! Tak už jsi doma. To už jsi všechno vyřešila?“

„Ani ne. Jak se daří tvé tchyni?“

„Byla moc ráda, že jste za ní s Arianou přišly. Nick s ní ještě mluvil telefonicky, poté co jste odjely. Zapomněla tvé jméno, ale návštěvu si pamatovala.“

„Jessie, mohli byste ty nebo Nick zjistit, jestli byla na Ronově svatbě? A jestli si pamatuje nějaká jména dalších svatebních hostí?“

„S těmi jmény bych moc nepočítala, ale řeknu Nickovi, ať se jí zeptá.

Když jí volám, kolikrát ani neví, kdo jsem. Je to moc smutné. Byla to tak bystrá žena, než onemocněla.“

„Díky, Jessie. Nick mi může zavolat domů, a kdybych tu nebyla, ať udá hodinu, kdy mu mám zavolat zpátky.

Jedině že by si ovšem nepamatovala vůbec nic.“

„Zeptá se jí patrně teď o víkendu, má v plánu tam zajít. Mluví se s ní líp osobně než po telefonu.“

To se mnou taky, pomyslela jsem si.

Když se pak večer vrátil Jack z práce, přinesl mi pitevní zprávy.

Ani u jedné oběti se nenašly stopy drog nebo chemikálií, kromě chloroformu v ženině těle. Ani jedna z obětí neměla v krvi alkohol a obě byly zavražděny asi hodinu poté, co se najedly. Protože v obou tělech byla nalezena stejná strava, mohli jsme předpokládat, že k vraždám došlo přibližně ve stejnou dobu. Moc mi to neřeklo, ale byly to poslední informace, které nám chyběly.

Asi v osm hodin zazvonil telefon.

Jack ho zvedl a odnesl si ho do obývacího pokoje, aby mohl mluvit vsedě.

„Joe,“ zaslechla jsem. „Dlouho ses neozval!“

Joe Fox, usoudila jsem z Jackových četných hm, hm-m.

„Jistě,“ řekl nakonec. „Je zrovna tady.“ Podal mi telefon.

„Joe Fox.“

„Ahoj, Joe. Užíváte pěkného počasí?“

„No, radši bych hrál golf, ale užívám si čerstvého ovzduší aspoň dvakrát denně při pochůzce. A jak se vede vám?“

Neřekla jsem mu o své cestě ani o tom, koho jsem doprovázela. „Tady je všechno fajn. Já spíš plavu, nehraju golf a na pochůzky chodím odpoledne se synem.“

„To vám závidím. Už jste blíž k dopadení vraha?“

„Jo, kéž by. Možná vás bude zajímat, že jdu o víkendu za sestrou Josephou, abych zjistila, co si o tom myslí ona.“

„A, ta vaše přítelkyně františkánská jeptiška, které jsem pěkně zatopil asi před dvěma lety.“

„Jo, ta. Dávám dohromady svoje poznámky a postřehy a podezření a hodlám jí je předat.“

„Podezření?“ otázal se s důrazem na tohle klíčové slovo.

„Joe, to je jen slovní obrat. Nevím nic a nepodezírám nikoho. Jsem si jistá jedině tím, že ty chudáky zavraždil někdo, koho znali už před dávnými lety, možná až pětadvaceti.“

„No, my máme některé zajímavé novinky. Všechno jsem už pověděl Jackovi, takže není třeba, abych to opakoval. Jestli se rozhodnete podívat se na to, zavolejte mi zítra a já to zařídím.“

Jack se křenil, když jsem položila telefon. „Udělali docela objev,“

řekl.

„Poslouchám.“

„Byl nějaký nábytek v tom voze, který jste našli v Madisonu?“

„Vůbec žádný. Byly tam kufry a tašky s osobními věcmi, všechny patřily obětem. Ariana vzala do ruky každý šperk – v slzách, musím dodat – a prošla i obsah kabelky a peněženky.“

„No, tak Joe má ten nábytek.“

„Fakt?“

„Patrně ne všechen, ale celou hromadu. Ten člověk musel naplnit auto, odjet na odlehlé místo a vyklopit ho tam.“

„Propána.“

„Někdo zavolal na policii, že se pár mil odsud na louce válí rozházený nábytek. Nebyl si jistý, kdy tudy šel posledně, takže nevíme, kdy se tam ty věci ocitly. Řekl bych, že to bylo někdy kolem těch vražd.“

„Hmm.“

„Je to smysluplné slovo?“

„Pro mě ano,“ řekla jsem. „Joe povídal, že se na to můžu podívat –neřekl mi, co je to – když zavolám zítra.

Myslím, že ho vezmu za slovo.

Takže co se mohlo stát se zbytkem?“

Vlastně jsem se neptala Jacka. „Víš, možná si najal na den náklaďák a naložil do něj větší kusy.

Lidi, kteří se často stěhují, si asi nenaplní kvartýr tak jako teta Meg blahé paměti.“ V suterénu dosud máme krabice plné jejích památečních předmětů, a to už od její smrti uplynulo sedm let.

„Dobrá poznámka. Můžeš proklepnout půjčovny aut, ovšem jestli ti hoši byli mazaní, najali si vůz jinde, třeba v Connecticutu.

Není to nijak daleko.“

„Zítra na pár míst zatelefonuju. A možná se objeví na jiných odlehlých místech ještě něco z jejich vlastnictví.“

„Takže se případ trochu hýbe.“

„Ano,“ přisvědčila jsem. „To tedy ano.“

·

Joe Fox mi dal adresu, když jsem mu nazítří ráno zavolala, a já se rozjela do policejního skladu ve White Plains podívat se na nábytek Brinkerových. Domluvila jsem se s Elsií a slíbila jsem, že si s Eddiem půjdu zaplavat, až se vrátím.

Joe na mě čekal už na místě. Byl to obrovský prostor, něco jako velký sklad ztrát a nálezů. Policista v uniformě nás zavedl k místu, oddělenému plastovou páskou a označenému PETER A HOLLY

MITCHELLOVL Připadalo mi strašně dávno, kdy jsem o nešťastném páru přemýšlela ještě pod těmito jmény. Jméno Brinker bude mým tajemstvím, dokud Ariana neidentifikuje ta mrtvá těla.

Podlezli jsme pod páskou a já začala prohledávat zásuvky elegantního starého psacího stolu.

Brzy mi bylo jasné, že všechno, co mohlo vrhnout světlo na Mitchellovy-Brinkerovy, zmizelo.

Nebyly tam šekové knížky ani vkladní knížky, žádné zaplacené účty, žádné dopisy. Našla jsem tužky a pera a kancelářské sponky a podobné předměty, které jsou v každém psacím stole.

Ve spodní zásuvce jsem našla několikerý desky. Jedny byly nadepsané AUTO a obsahovaly záznamy o tom, kdy bylo auto v servisu. Rychlý pohled mi napověděl, že^vůz měl pravidelnou údržbu. Další desky, označené RŮZNÉ, obsahovaly očekávanou směsici nejrůznějších materiálů.

Byly tam fotky bot a oblečení, fotokopie map ulic oblasti kolem Oakwoodu, inzeráty z časopisů, které se patrně vztahovaly k práci paní Brinkerové, a několik novinových výstřižků.

Zalistovala jsem jimi a našla článek z místních novin, jehož námětem byla místní vražda, na které jsem před lety pracovala. Moje jméno bylo podtrženo modrým inkoustem a na bílém okraji bylo připsáno moje telefonní číslo a adresa.

„Podívejte se na tohle, Joe.“

Vzal si ode mne výstřižek a přečetl si ho, pak ho obrátil, aby zjistil, co je na okraji. „Je možné, že se o vás dověděla odtud?“

„Víte stejně jako já, že možné je všechno. A já pořád nevím, jestli mi telefonoval vrah nebo oběť. Ale ano, tohle může být to spojení.

Možná si to paní“ – zarazila jsem se, abych neřekla Brinkerová –„Mitchellová přečetla, vystřihla si to, našla si mě v telefonním seznamu a uvažovala, že mi zavolá ohledně svých problémů. Je tady zmíněno, že jsem bývalá jeptiška –na to jsou lidé vždycky zvědaví – a možná si myslela, že jsem tím pádem důvěryhodnější.“

„To bych vám potvrdil,“ řekl Joe a v očích se mu zablýsklo. „Proč tedy podle vás nechali ten výstřižek v zásuvce?“

„Abych ho našla. Jaký byl účel toho, že volali nejdřív mně? Stejně jsem nemohla nic dělat. Třeba to byla osoba – nebo dva lidé –chlubící se svým úspěchem.

Několikrát jsem pomyslela na to, že kdybych nenechala vyvěšený ten telefon, nikdy bychom to telefonní číslo nezjistili, když jsme se vrátili ke mně domů. Jsem ráda, že mi to došlo.“

Prošla jsem ostatní desky, ale už jsem nenašla nic, co by mohlo mít nějakou souvislost s těmi vraždami.

Nenašla jsem žádnou zmínku o Arianě, ani jsem to vlastně nečekala. Všechno o ní měli Brinkerovi uloženo v paměti.

„Nevypadá to.“

V nočních stolcích jsem našla jen knihy a papírové kapesníčky. Dvě lampičky byly rozbité. Moc by se mi chtělo svěřit Joeovi všechno, co jsem se dověděla od té doby, co jsme spolu mluvili naposledy, ale slíbila jsem Arianě, že budu mlčet.

„Takže to vypadalo jako dobrý nález, ale moc z toho nevylezlo.“

„Ale já jsem vám moc vděčná, že jste mi dovolil kouknout se sem.“

„Kdyby se ještě něco objevilo, brnknu vám.“

Joe, někdo z toho domu viděl Mitchellovy, jak nakládají svoje SUV. Můžete mi říct, kdo to byl?“

„Zavolám vám jméno, až se vrátím do kanceláře. K čemu vám to bude?“

„Ráda bych mluvila s těmi lidmi osobně. Jestli vám to nevadí.“

„Znáte mě. Bude nám potěšením.“

Na cestě domů jsem udělala malou odbočku a zajela jsem za správcem do domu, kde bydleli Mitchellovi.

„Jéje, zdravím vás,“ zvolal, když jsem vešla do jeho kanceláře.

Poznal mě okamžitě. „Jak to dopadlo? Myslím s dcerou?“

„Moc dobře, Larry. Chtěla bych vám poděkovat za to, že jste mi minulý týden zavolal. Udělaly jsme jistý pokrok, ale ještě to neprozradily policii. Ona si musí ještě něco sama rozhodnout. Asi už je to dost dlouho na to, abyste si to pamatoval, ale neviděl jste náklaďák nebo stěhováky tady někde v okolí domu přibližně v tu dobu, kdy zmizeli Mitchellovi?“

Pokrčil rameny. „To fakt nevím.

Mělo to být ve dne?“

„Já nevím.“

„Jestli to bylo v noci…“ Znovu pokrčil rameny.

„Každopádně díky.“

Začínala jsem si myslet, že Brinkerovi se vůbec nemínili odstěhovat, ale že to požadovali jejich vrahové.

Kdyby neplatili nájem a nebrali telefony, jednoho dne by přišel Larry a zjistil by, že jsou pryč. A pomyslel by si, že jsou to obyčejní neplatiči. Tak proč mě volali a říkali mi, že se najde mrtvola?

Něco tady nehrálo.

Doma jsem vytáhla Zlaté stránky a našla dlouhý seznam půjčoven automobilů v okolí. Prošla jsem ho podle abecedy a odškrtla si všechny, kde mi řekli, že nemají záznam o tom, že v daném časovém období pronajali náklaďák nebo přívěs. Muselo to být před oním dnem, kdy jsem vstoupila do prázdného bytu. Nic nesouhlasilo, ani období, ani typy aut, u žádné firmy, s kterou jsem mluvila. Bylo jasné, že jestli si vrah něco pronajal, muselo to být mimo rozsah mého telefonního seznamu.

To se stalo v pátek. Vyzvedla jsem svého syna, převlékli jsme se a užili jsme si šťastnou hodinku na koupališti.

·

17

Naše výlety proti proudu řeky Hudsonu ke Svatému Štěpánu jsou vždycky příjemné. Jack souhlasil, že se k nám připojí, a vyrazili jsme hned po pozdní snídani.

Ta krajina mě nikdy nenudí, i když už jsem ji viděla stokrát. Měli jsme ideální počasí na výlet, poněkud chladnější než včera, na jízdu to bylo perfektní.

Během středečního dopoledne jsem několikrát zatelefonovala Arianě, ale nezvedla to. Začalo mě to zneklidňovat. Co všechno se mohlo stát mladé ženě, která cestovala sama s ohromným balíkem peněz?

Nakonec, jen kvůli možnosti, že bych ji zastihla při příjezdu do Chicaga, jsem zavolala do půjčovny aut a zeptala se, zda vůz najatý v Madisonu už se do Chicaga vrátil.

Řekla jsem jim po pravdě, že mě osoba, která si vůz najala, vysadila na letišti, že se mi pak neozvala a že se strachuji o její bezpečnost.

Žena, s kterou jsem mluvila, mě nechala dlouho čekat, ale když se vrátila, oznámila mi, že se auto vrátilo ve čtvrtek před polednem do chicagské půjčovny. Trochu mě to uklidnilo, i když jsem stále nevěděla, kde je Ariana.

Když jsme přijeli do Svatého Štěpána, Eddie vyskočil, jako by to tady byl jeho druhý domov, a rozběhl se k domu matky představené. Pospíchala jsem za ním a nechala Jacka, ať si jde vlastním tempem. Když jsem došla k hlavnímu vchodu, vyšla jeptiška s Eddiem v náručí. Otočila se a já jsem poznala sestru Angelu, jejíž telefonní ústředna je hned u vchodu.

„Ahoj, Chris,“ pozdravila mě.

„Angelo, on už je moc velký na to, abys ho zvedala!“

Objaly jsme se.

„Angela je moje kamarádka,“

vysvětlil mi Eddie, když ho postavila na dlažbu.

Zezadu se vynořil Jack a pozdravil se s Angelou.

„Poručíku, moc ráda vás vidím,“

řekla Angela hrdě.

Všechny v klášteře znají náš život a mají radost z našich úspěchů.

Vešli jsme dovnitř a obešli celý dům, pozdravili jsme v kuchyni a pak zamířili do vily, kde žijí staré jeptišky, Jack se v přítomnosti sester nikdy necítil zcela uvolněně, protože ho jako malého chlapce vychovávaly jeptišky. Možná se stále trochu bál, že ho některá z nich může pokárat za sebemenší prohřešek.

Nakonec jsem se stavila v kapli.

Bylo tam jako obvykle ticho a chladno. Ve druhé řadě lavic po obou stranách uličky seděly dvě jeptišky a modlily se. Tady jsme měli svatbu, sem jsem chodila pro útěchu v těžkých dobách a doufala jsem, že sem budu moci chodit až do konce života.

Jako vždycky jsem rozsvítila tři svíčky – za matku, za otce a za tetu Meg. Pak jsem si sedla do jedné ze zadních lavic a pomodlila se, šťastná, že tu opět jsem.

Jack a Eddie dorazili do domu matky představené chvíli po mě.

Měli jsme se všichni naobědvat v jídelně a po jídle jsem chtěla jít s Josephou nahoru a probrat s ní případ.

„Tady je,“ řekla jsem a oddělila jsem se od rodiny, abych se přivítala s přítelkyní.

„Chris, tak jste přišli!“ zvolala sestra Josepha. „Angela mi to neoznámila!“

„Byli jsme na obchůzce. Jak se ti daří?“

„Výborně. Mám velkou novinu –letos v létě pojedu do Říma.“

„Josepho, to je báječné!“

„Splním si životní sen. Je to pro mě velká odměna.To je malý Eddie, že?

Už mě skoro dorostl!“

Hodně přeháněla, ale Eddie od naší poslední návštěvy vyrostl o pět centimetrů. Po tom velkém vítání jsme přešli do velkého sálu jídelny a usedli u Josephina stolu. Jeptišky se jedna po druhé zastavovaly v přední místnosti u skříňky se zásuvkami a braly si tam ubrousky a koření nebo další ochucovadla.

Když jsem je pozorovala, znovu mě napadlo, že se jejich průměrný věk stále zvyšuje, že jsem tu kromě Eddieho jedna z nejmladších.

I Angele už bylo přes třicet.

Byl to výborný oběd s domácím koláčem jako moučníkem. Většina jeptišek mě přišla během jídla pozdravit a pohovořit s Eddiem.

Doufala jsem, že až přijde do puberty, nezačne odmítat tyhle návštěvy a tyhle úžasné ženy, které nám je dovedly tak zpříjemnit.

Jack s Eddiem a s dvěma jeptiškami potom odešli s vybavením na baseball, které s sebou přinesl Jack, a já s Josephou vystoupala po kamenných schodech do druhého patra a kráčely jsme ke dveřím na konci haly, kde měla Josepha kancelář.

Podobně jako Josepha, ani kancelář se nemění. Přední polovinu zabírají dlouhé konferenční stoly-její psací stůl, skříňky a další nezbytné zařízení jsou vzadu.

Josepha sedí zády k velkému oknu, z něhož je krásný výhled. To mě vždycky udiví. Já bych dala přednost výhledu, ale ona má možná obavy, aby ji nerozptyloval.

„Na obvyklá místa?“ zeptala se, když jsme vstoupily.

„Jistě.“ Přistoupila jsem ke vzdálenému konci velkého stolu, z něhož se během let stala moje strana.

„Tvoje rodina vypadá báječně,“

začala.

„Ten tvůj výlet to Říma mi připadá skvělý“ Popisovala ho během oběda. „Jsem moc ráda, že tam jedeš.“

„Ano, člověk by měl vidět svatá místa. Je to mezi námi to nejcennější, co na tomhle našem světě stojí za návštěvu.“

Sedly jsme si a já vyhrabala svůj notes s lístečky připíchnutými ke stránkám. Na její straně stolu byly jako obyčejně perfektně ořezané tužky a hromádka nelinkovaných papírů. Podívala jsem se přes stůl a viděla, že čeká, kdy začnu.

Pochybuju, že by bylo moc lidí, kterým by někdo zavolal takovou zprávu jako mně. Ten telefonát všechno spustil. Josepha zareagovala, až když jsem dočetla dialog ze svých poznámek.

„Ta žena ti chtěla říct o vraždě, ke které už došlo, nebo teprve mělo dojít?“ Znělo to nevěřícně.

„Takhle to řekla.“ Pověděla jsem jí o prázdném bytě, malé skvrně od krve, o týdnech, kdy se nic nedělo, o nálezu ženina těla.

Vytáhla jsem kresby obětí a ukázala jí je. Usmála se a přejela špičkou prstu po nalakovaných nehtech.

Pokračovala jsem dál. O tom, jak jsem hledala manikérku, banku, lékárnu. Vyprávěla jsem jí o Gladys, té milé dámě, kterou jsem našla v poslední lékárně a která s manželi několikrát jela v jejich velkém voze.

A pak přijela Ariana.

„Jejich dcera,“ konstatovala Josepha.

„Ano, a hodně se podobá své matce.“

„Trvalo jí dost dlouho, než se začala shánět po rodičích.“

Vysvětlila jsem jí, kde Ariana bydlí, jak nemohla zanechat zprávu.

„Dávali o své existenci vědět co nejméně lidem,“ podotkla Josepha.

„To jsme poznaly. Nemohla jsem jí ani nechat zprávu v Chicagu, nemá záznamník.“ Pokračovala jsem v příběhu: popsala naši návštěvu u právnicky v New Yorku a potom naši cestu do Madisonu ve Wisconsinu.

Josepha poslouchala se zjevným úžasem, když jsem líčila, co bylo v dopise, který Arianě předal právník Wally Keller, a jak jsme pak odjely do domu, který patřil jejím rodičům. Když jsem jí prozradila, jakou částku peněz jsme tam našly, Josepha zadržela dech.

„A vy jste to tam nechaly?“ zeptala se.

„Neměly jsme na vybranou. Chtěly jsme letět do Portlandu, kde se její rodiče před lety vzali a nějaký čas žili. Ale nemohly jsme tam vézt ty peníze.“

„To tedy zřejmě ne.“

Pokračovala jsem v popisu cesty: jak jsme objevily Nicholase Brinkera, Arianina prvního bratrance, a posléze se setkaly s jeho matkou. Zmínila jsem se o chybějícím dvojčeti.

„Ariana měla dvojče?“ zamyslela se Josepha. „Jestli je to pravda, jak si můžeš být jistá, že jednáš s tou, která žila se svými rodiči?“

Byla to otázka, kterou jsem si také kladla, když jsem se vrátila z domů.

„Máš pravdu, je to potenciální problém. Ani DNA nám nemůže říct, která je ta pravá a která podvodnice. Vím, že to nebyl Arianin hlas v tom prvním telefonátu. Ale musím přemýšlet o tom, že jestli Brinkerovi věděli, že existuje identické dvojče, museli to zařídit tak, aby jejich jmění nezdědila podvodnice.“

„Podvodnice,“ pronesla Josepha s úsměvem. „Hodné dvojče a zlé dvojče. Jak mohli rodiče vědět, dokud byly sestry malé, která je ta zlá?“

Nabídla jsem jí Arianino vysvětlení, že se možná narodila nějak poznamenaná a oni se jí po narození zřekli.

„Ty tomu věříš?“

„Vlastně ne. Je také šance, že to nebyla jednovaječná dvojčata.

Slovo identická nikdy nepadlo.“

„Možná proto, že té tetě už vynechává paměť. Tak pokračuj v příběhu.“

Cítila jsem, že je stejně jako já tím vývojem znepokojená. „Další důvod, proč si myslím, že Ariana je prává je prostý: kdyby tomu tak nebylo, nechtěla by, abych cestovala s ní.“

„Ano, to chápu. Té takzvané podvodnici by šlo jen o to, najít ty peníze, pak by vzala nohy na ramena, aniž by se někdo dověděl o její existenci. Ovšem teď ses jí nemohla dovolat. Možná se skutečně rozhodla zmizet!“

Také mě ta nepříjemná myšlenka samozřejmě v posledních dvou dnech napadla. Uzavřela jsem své vyprávění zprávou, že auto, kterým jsme jezdily, bylo vráceno do půjčovny v Chicagu.

„Takže víš, že dojela až tam.“

„Nebo aspoň to auto,“ poznamenala jsem. „Ale ano, věřím, že tam dojela. A předpokládám, že si otevírá účty v bankách, kde si může najmout schránky, aby si tam uložila ty peníze.“

Josepha začala s otázkami u toho počátečního telefonátu. Mohla jsem někdy v minulosti mluvit s paní Brinkerovou a nevědět o tom?

Je to možné, připustila jsem.

„Spíš si myslím, že ten telefonát byl naaranžovaný, Chris. Myslím, že k těm vraždám už došlo a vrahové chtěli uspíšit nález těl, aby přišli na peníze, které jste objevily ve Wisconsinu.“

„Ale nedostali se do Wisconsinu současně s námi.“

„Protože vrah nebo vrazi nevěděli, kde ty peníze jsou.

Čekali na to, až ty a Ariana uděláte další tah. Kdyby dovedli přinutit Brinkerovy, aby jim prozradili, kde ty peníze jsou, zamířili by do Madisonu hned poté, co Brinkerovy zabili. Ale Brinkerovi zemřeli, aniž cokoli prozradili.

Vrazi věděli, že existuje dcera, a přepokládali, že si půjde pro ty peníze. Museli ji vylákat z úkrytu, ať byla kdekoli. Kdybys vyšetřovala svým obvyklým způsobem, dcera by se možná objevila na scéně mnohem dřív.

Proto ti zavolali.“

„Takže čekali, až se přijde na ty mrtvoly a objeví se Ariana. Museli čekat dlouho.“

„Jestli čekali dvacet let, na nějakém týdnu nebo dvou navíc už jim nesešlo. Žena, která tě zavolala – a jsem si jistá, že to byla vražedkyně, ne oběť – chtěla, abys zareagovala.

Předtím než volala, vystěhovala se svým komplicem z toho bytu všechen nábytek, možná ukápli trochu krve na nápadné místo a pohodili těla tam, kde věděli, že se brzy najdou.“

„No, moc brzy to nebylo.“

„Tyhle věci nikdy nelze promyslet dokonale.“

„Takže mě sledovali,“ došlo mi a uvědomila jsem si, že může být ohrožena i moje rodina. Věděla jsem, že nikdo neznámý poblíž neparkoval, protože všichni lidé v naší ulici nechávají auta na svých příjezdových cestách a v garážích.

Na krajnici by mohl parkovat jen host nebo ten, kdo něco přivezl, a přes noc je tam parkování zakázáno.

Ale hned o blok dál jsou místa, kde by si cizího auta vůbec nikdo nevšiml.

„Chápu, že tě to zneklidnilo.“

„A když jsme jely na letiště, sledovali nás a zjistili, kam letíme, a pak se za námi vydali v Brinkerově autě.

Jsem si jistá, že do Madisonu se dá dojet za dva dny, když se lidi při řízení střídají.“

„Nebo přes noc. Mohli tam klidně dojet hned příští den, Chris. Jsou to vynalézaví lidé. Mohli vás najít tak, že obvolali hotely. Jsi si jistá, že vás nikdo nemohl vidět při tom, jak vykopáváte peníze?“

„Úplně. Zavezly jsme auto do garáže a vyšly ven zadním vchodem. Tam vzadu je dokonalé soukromí. Stromy a keře kolem jsou staré a husté. A důkaz je ten, že prohledali celý dům, ale na dvoře nekopali. Čekali, že najdou něco v domě, možná i ve sklepě.“

„Nebo je někdo vyrušil, než se mohli podívat venku.“

„Možná. Soused slyšel, jak se rozbilo okno.“

„A zavolal policii.“

To vysvětlovalo známá fakta. „Ale zřejmě nás nepronásledovali do Portlandu. Taky jejich vůz – tedy vůz Brinkerových – se našel na nepovoleném parkovišti a byl odtažen. Což je velice mrzuté.“

„A vyplývá z toho, že nikdo nemá nejmenší tušení, kde jsou teď.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Takže ty myslíš, že v tomhle případě jde jen o ty peníze?“

„Ale vůbec ne!“ odmítla to Josepha, čímž mě překvapila. „Jak tak o tom mluvíme, docházím k tomu, že tu jde nejen o ty peníze, ale že v tom bude ještě něco hlubšího, mnohem důležitějšího.“

Nechápavě jsem se na ni zadívala.

„Ty myslíš, že to řádění bude pokračovat? Myslíš, že jdou po Arianě?“

„Možná. A jestli má dojem, že ji ti lidé pronásledují, třeba právě proto nezvedala telefon.“

„Aha. Kéž by mi ale zavolala, abych věděla, že je v pořádku!“

„Myslím, že se ti ozve, Chris. Její touha řádně rodiče pohřbít převáží nad jejími obavami. A až se bude cítit bezpečně, přijede sem a oficiálně požádá o jejich těla.“

Cítila jsem, že má Josepha pravdu.

„A bude muset znovu navštívit právničku v New Yorku, i když já předpokládám, že ji dnes může kontaktovat mailem. Mám tušení, že musí jít o větší dědictví než o ty peníze zakopané v Madisonu.

Možná jsou ještě někde dluhopisy, nebo uložené peníze. Alespoň tak na mě působil ten právník.“

„Probereme si, co bylo nalezeno v tom voze v Madisonu?“

Měla jsem podrobný seznam všeho, co jsme viděly, včetně obsahu náprsní kapsy Arianina otce i peněženky její matky. Přečetla jsem ho celý a dostala jsem se až k těm klenotům.

„Nemyslela si Ariana, že něco ze šperků jejích rodičů chybí?“

„Nic neříkala. Byla to velmi emočně vypjatá chvíle, Josepho.

Pozorovala jsem, jak se dotýká každého kousku. O některých mluvila. Když to všechno nakonec převzala, mohla si vzpomenout, že něco chybí.“

„Říkala jsi něco o tom, že tam byl řidičský průkaz jejího otce, ale matčin ne.“

„Je to tak. Nevím proč. Přitom matka řidičák měla. To ona řídila cestou do práce.“

„Ano,“ pokývla Josepha. „Ano.“

„Ty vidíš něco, co mně nedošlo.“

„Myslím na něco, nač jsi možná nepomyslela,“ opravila mě. „Je toho tolik, co nevíme! A i kdybychom identifikovaly vraha, jak budeme vědět, kde ho najít?“

„Stále se potácíme mezi jedním vrahem a dvěma. Nemáš tušení, kolik lidí je do toho zapleteno?“

„Dva určitě. A jeden musí být muž, čistě proto, že musel mít dost síly k manipulaci s těmi těly. Nevím, zda ti dva jsou manželé, nebo jestli je to vrah a jeho zaměstnavatel, ale postupovali podle plánu. Mohli nechat těla v bytě – sousedé by zjistili během pár dní, že je něco v nepořádku – ale pak by se toho vyšetřování ujala policie a ty by ses o tom možná ani nedověděla. Takhle jsi v tom byla od samého začátku; cítila ses zavázána kvůli tomu telefonátu. Kdyby nebylo tebe, Ariana by musela jít na policii a vrahové by ztratili její stopu.

Potřebovali vědět, co udělá, až zjistí, že jsou její rodiče nezvěstní nebo mrtví.“

„Možná by neletěla do Madisonu, kdyby byla sama,“ řekla jsem.

„Zoufale toužila po společnosti.

Tím, že do toho vrahové zapojili mě, věděli, že si bude připadat natolik jistá, aby do Madisonu odjela.“

„Přesně tak.“

„Ale co z toho plyne pro mě?“

zeptala jsem se přímo na to nejdůležitější.

„Navrhuju, abys ses pokusila najít někoho, kdo byl na svatbě Brinkerových a ví, co měli v té době za problémy a proč za pár let poté uprchli z Portlandu do San Diega. A povím ti něco, čím si sice nejsem stoprocentně jistá, ale stejně: nemyslím, že by Ariana měla sestru-

-dvojče nebo jinou sestru. Myslím, že ta teta June nebo Junie je popletená a že se od ní nedozvíš žádná fakta, která potřebuješ. Ale nevzdávej to pátrání. Musí být i jiné zdroje.“

„O tom bych se měla brzy dozvědět,“ řekla jsem.

Bylo mi jasné, že jsme skončily.

Moje papíry ležely uprostřed stolu a Josepha položila tužku. Přitáhla jsem si své poznámky a připnula je k notesu. „Končíme?“ zeptala jsem se.

„Ještě jedna věc. Důkladně se zamysli nad tím, proč byl řidičský průkaz pana Brinkera v jeho náprsní tašce a ten paní Brinkerové se nenašel. Někde tam může být.“

Zapsala jsem si to, protože jsem se bála, abych nezapomněla. „Dáme hlavy dohromady,“ prohodila jsem a myslela jsem přitom na Jacka.

„A teď, když jsme probraly tvůj problém, chtěla bych pohovořit o našem.“

Zamrazilo mě. „O problému? Ale jsi zdravá, ne?“

„Mně se daří dobře a doufám, že to tak zůstane. Ale klášter je ve velkém maléru, Chris. Už jsem ti o tom povídala. Je to jako mrak, o kterém doufáš, že odplyne, ale nevím, jak bychom ho mohly dále ignorovat. Nemáme skoro žádné novicky. Náš průměrný věk se blíží babičkovskému. Já jsem tady mladá, a to je mi přes padesát.“

Přikývla jsem. Při každé návštěvě jsem si všimla, jak jeptišky stárnou, a žádná mladá krev nepřibývá.

Pokaždé, když jsem se vrátila domů, jsem se modlila za to, aby se situace změnila. Josepha se o tomto problému zmínila už dřív, ale tentokrát jsem cítila, že přechází od obav k úvahám o řešení.

„Vím, jak je to pro tebe bolestné,“

řekla Josepha, „ale musím přemýšlet o tom, co se stane se Svatým Štěpánem, a raději bych sama navrhla řešení, než bych byla nucena přijímat ta, která vymyslí někdo jiný.“

„A co navrhuješ?“ zeptala jsem se sevřeným hlasem.

„Můžeme opustit Svatého Štěpána a připojit se jako skupina k jiné františkánské komunitě. Mohly bychom se připojit k jiným klášterům individuálně. Můžeme pozvat jinou skupinu františkánek, ať se připojí k nám.“

Vytryskly mi slzy a já je nechala téct. První dva návrhy mi byly natolik proti mysli, že jsem se nemohla přimět, abych k nim něco podotkla. Ten poslední se mi také nelíbil, ale musela jsem uznat, že je nejlepší. „Univerzita,“ hlesla jsem.

„Univerzita je možná světlé místo v téhle šlamastyce. Víš, že dívky se teď shánějí po čistě ženských institucích, kde studovat? Doba se mění, za což musíme být někdy vděčné. Jak to říkal Tennyson? Aby jeden dobrý zvyk nezkazil svět.

Pracujeme na tom, aby některé naše katedry přitáhly ke studiu víc chytrých mladých žen.

Může nastat den, kdy tě požádám, abys tu vyučovala.“

Usmála jsem se skrz slzy. „To bych přijala, Josepho.

S velkou radostí!“

„Ale potřebujeme víc jeptišek, abychom udržely klášter v chodu.

Vedu jednání, chceš-li to tak nazvat, s několika kláštery ve východní části Spojených států. Nevím, zda z toho něco vyjde. Ale budeš první, která se dobrou zprávu doví.“

„Jsem ráda, že existují nějaké možnosti. Nedovedu si představit, že by se z tohohle místa stal obytný komplex.“

„Pokusíme se nedopustit to. I když ti musím říct, že protestantské komunity v oblasti už sondují, jestli nepomýšlíme na prodej.“

·

18

Při cestě domů jsem byla velmi tichá. Zatímco Josepha viděla problémy kolem Svatého Štěpána optimisticky, já přemýšlela pouze o dvou možnostech – buď budou jeptišky rozptýleny po celé zemi, nebo budou nuceny uchýlit se do jiného kláštera, sice v lepším finančním stavu, ale někde daleko odsud. Občas jsem navštěvovala kláštery v New Yorku i kláštery umístěné ve velkých městech, které se neustále vypořádávají s potížemi. Svatý Štěpán vlastnil nejkrásnější kus země, po kterém jsem kdy kráčela, a pro mě to vždycky byla velká útěcha. Cítila jsem se tam v bezpečí, nikdy jsem se nedívala přes rameno, jestli mě někdo nesleduje. Byly jsme tak blízko rodině, jak jen skupina vzájemně nepříbuzných žen může být. Jistěže nebyly jen samé radosti.

Některé ženy byly arogantní nebo rezervované či příliš vznětlivé, takže se s nimi špatně vycházelo.

Ale všechny jsme se snažily.

Když Jack zahnul na Dine Hill Road, zapudila jsem ty myšlenky a ohlédla se na Eddieho, který si během jízdy tiše hrál s hračkami nebo skládačkami.

Pohlédl na mě a věnoval mi vřelý úsměv. „Můžu teď dostat koláček?“

„Počkej, až budeme doma, dám ti k němu mléko. Ty ti upekla sestra Dolores?“

„Jo. Ty její koláčky mám rád, ale ona mě vždycky strašně moc pusinkuje.“

Jack se zasmál. „To máš ale Štěstí, chlapče. Jsou to nejmilejší dámy, jaké kdy potkáš.“

Na záznamníku byl vzkaz. Doufala jsem, že by mohl být od Nicka Brinkera, ale byl od Jackovy matky.

Hned jí zavolal a chvíli s ní mluvil, než předal telefon Eddiemu a pak mně. Pak jsem s Eddiem vyrazila na koupaliště.

·

Nick mi zavolal asi v sedm. Právě se vrátil z odpolední návštěvy u matky a hovořil ztrápeně. „Měla včera v noci něco jako mozkovou příhodu,“ svěřil mi. „Byl u ní doktor, ale podle jeho názoru není nutná hospitalizace.“

„Mrzí mě, že jí není dobře.“

„Dnes jsem u ní zůstal asi dvě hodiny, ale ona je úplně mimo, Chris. Trvalo jí dlouho, než vůbec pochopila, že jsem její syn.“

„To musí být velmi bolestné.“

„Ano, to je. To jsem měl radši, když mě komandovala.“

„Jsem ráda, že ji Ariana stihla navštívit, ještě když měla nějaké zbytky paměti.“

„Víte, včera jsem to zkusil. Počkal jsem, až se uklidní, a mluvili jsme o samých pěkných věcech. Ani si nevzpomněla, že tam Ariana za ní byla.“

„To nic, Nicku. Bylo od vás pěkné, že jste to aspoň zkusil.“

„Můžeme vám ještě nějak pomoct?“

„Opravdu moc bych potřebovala vědět, kdo byl na svatbě vašeho strýčka a tety. Chtěla bych mluvit s někým, kdo si je pamatuje z té doby.

Je to jen pětadvacet let.“

„Víte co, řeknu Jessii, ať to zkusí.“

·

Doma jsme s Jackem probírali problémy Svatého Štěpána. Jack se sestrami soucítil, ale nic prospěšného nenavrhl. Poznamenal, že přestože se takové věci děly v minulém století častěji, chápe, že když se to stalo mému klášteru, považuju to za osobní katastrofu. A já byla ráda, že mi rozumí.

·

Nazítří se objevila Ariana.

Začalo to telefonátem z motelu.

Odjela jsem tam a vyzvedla ji. Jack vařil večeři, takže bude spousta jídla.

„Doufám, žes neměla obavy,“ řekla, když jsme přijížděli k domu.

„Nezvedala jsem telefon a přestěhovala jsem se.“

„Teď v těch posledních pár dnech?“

„Mám kamarádku, která má větší byt, a ta došla k názoru, že si ho nemůže dovolit. Vyměnily jsme si je.“

Zasmála jsem se a pomyslela jsem si, že když je člověk mladý a svobodný, zvládne téměř všechno.

„Takže máš nové telefonní číslo.“

„Jo, to budu mít, jen co se tam vrátím. Stalo se něco?“

Znělo to, jako by čekala okamžité ne.

„Našla se část nábytku tvých rodičů.“

„Opravdu? A vidělas ho?“

Vyprávěla jsem jí všechno včetně toho, že jsem v psacím stole našla výstřižek s článkem o sobě. „Takže teď máme představu o tom, proč mě někdo volal.“ Zaparkovala jsem na příjezdové cestě, vystoupily jsme a šly jsme do domu. Když jsme si odbyly pozdravy, nalila jsem limonádu a sedly jsme si pod slunečník za domem, kde foukal mírný větřík.

„Tady by to tedy nešlo,“ prohodila Ariana, když se rozhlédla kolem sebe.

„Ale co?“

„Něco zakopat. Je to tu mnohem přehlednější.“

„To jo. Musely bychom se sem vplížit v noci.“

„Uložila jsem to,“ oznámila mi. „A přijela jsem proto, že chci říct policii, kdo jsem, a požádat o těla svých rodičů.“

„To ti schvaluju. Známe detektiva, který má tento případ na starosti.

Jmenuje se Joe Fox. Třeba bude ochoten se tady dnes nebo zítra stavit a promluvit si s tebou.“

„To by bylo úžasné. Je to děsná představa, že budu sedět v nějaké vyšetřovací místnosti na policejní stanici.“

„Ariano, tak to nebude. Ty přece nejsi podezřelá. Požádám Jacka, aby Joeovi zavolal. Jakmile prokážeš svou totožnost, určitě ti umožní podívat se i na nábytek a všechno, co v něm našli. Je ve skladu ve White Plains.“

Pakjsem jí řekla i o ostatních novinkách, vylíčila jsem zejména včerejší hovor s Nickem Brinkerem.

„Takže s tetou Junie je to ztracené,“

zalitovala. „Vzpomínáš, jak jsem ti říkala už v Madisonu, že ani nedoufám, že bych někdy toho vraha nebo ty vrahy dostala.“

„Nevzdávej to, Ariano! Jednou ses zmínila o svatebních fotkách rodičů.“

„Ano, bylo jich několik, ale ne v albu, i když některé vypadaly, jako by byly z alba vytržené.“

„A některé byly ustřižené.“

„Ano. Jako bys chtěla ustřihnout obraz svého bývalého přítele, který stojí hned vedle tebe.“

„Na té svatbě byl někdo, o kom jsi neměla vědět. Nickova žena se pokusí něco zjistit. Mezi oním hostem na svatbě a tvými rodiči se muselo něco stát. Máš ještě ty fotky?“

„Ty jsem nikdy neměla. Maminka je měla uložené někde v zásuvce.

Když jsi je v jejich nábytku nenašla, jsou možná ztracené.“

„Nebo si je vzal vrah. Našla se jenom část z nábytku, ale psací stůl tam byl.“

„Možná zničili všechno, co nechtěli, aby se našlo.“

Souhlasila jsem. „Co kdybychom šly dovnitř a řekly Jackovi, že bys chtěla mluvit s Joem Foxem? Určitě se na chvíli utrhne od vaření a zatelefonuje mu.“

„Jak jsi to dokázala, najít muže, který ti vaří?“

„Bylo to prostě štěstí. Nebo možná ochutnal mé jídlo a usoudil, že nemá na vybranou.“

„Nemá bratra?“

Obě jsme se zasmály a vešly dovnitř.

Věděla jsem, že se Jackovi uleví, až se Ariana přihlásí policii. Nebyl to jeho případ a slíbil, že bude mlčet, ale svědomí ho určitě trápilo.

Zavolal Joeovi, který souhlasil, že přijde na návštěvu, protože mu Jack řekl, že jde o setkání s osobou důležitou pro jeho případ. Okamžitě jsem vyrazila koupit něco sladkého, co bych podala ke kávě, a nechala jsem Arianu, ať pomáhá, nebo se zařídí, jak uzná za vhodné.

Když Joe v osm hodin přijel, nebyl o nic víc překvapený než jindy. „To je dcera manželů Mitchellových?“

zeptal se.

„Brinkerových,“ upřesnila Ariana a potřásla mu rukou. „Dcera Ronalda a Elaine Brinkerových.“

„Vy mi pořád něco tajíte, paní Brooksová.“

„To já jsem se zatajila, detektive,“

řekla Ariana. „Souhlasila jsem, že budu mluvit s Chris, jedině když mi slíbí, že o mně neřekne policii. A ona dodržela slovo. Musíme vám toho spoustu povědět.“

A také jsme pověděly. Ariana si předem vymínila, že nebudeme mluvit o těch penězích. Byly po právu její, pokud nezjistíme, že je Brinkerovi získali nezákonným způsobem, což se teď zdálo méně pravděpodobné, než když jsme spolu o této možnosti mluvily poprvé. Joe měl asi podezření, proč bylo vozidlo Brinkerových odvezeno do Madisonu. Ale nevyslovil je. O voze už věděl, stejně jako Jack, takže to nebylo žádné překvapení. Překvapením ovšem pro něj bylo, že jsme v Madisonu byly i my.

Podala to dobře. Občas po mně střelila očima kvůli nějakému detailu, ale z valné většiny to byl její příběh. Zmínila se chybějících svatebních fotografiích a seznámila Joea s mou teorií o tom, že někdo ze svatebních hostů se s Brinkerovými pár let po jejich svatbě zřejmě pohádal.

„Ale vy stále nevíte, oč se tady vlastně jedná,“ podotkl Joe.

„Ne, to nevíme,“ přisvědčila jsem.

„Mám jednu osobu, která o tom přemýšlí, ale já nejsem směrodatná.

Připadá mi, že bude těžké sehnat a identifikovat lidi, kteří byli na té svatbě.“

„Ale určitě vím, že to byla velká svatba,“ vmísila se Ariana.

„Maminka měla dlouhé bílé šaty a táta byl ve smokingu. Takhle se nevystrojíte na prostou svatbu v úřadovně duchovního.“

„Dobře, dobře, uvidíme, co se dá zjistit. Musím vás požádat, abyste se zítra stavila v naší kanceláři.

Oficiálně sepíšeme, co jste mi dnes řekla.“

„Přijdu. A cokoliv bude potřeba pro to, abych dostala těla svých rodičů…“

„Rozjedeme to. Samozřejmě chápu, jak je to pro vás důležité.“

Joe odešel a my jsme se tiše usadili v obývacím pokoji.

·

Ariana působila pokorným dojmem.

Smířila se už se smrtí svých rodičů i s faktem, že byli zavražděni, a to velmi pravděpodobně člověkem, který je znal, který patřil k jejich užšímu kruhu někdy před čtvrt stoletím. Jack ji potom odvezl zpátky do motelu a já jsem někde vykutala naše svatební album. Už jsem ty stránky dlouho neprohlížela, ale teď jsem se chtěla podívat, jaké je formální uspořádání hostí – kdo mohl stát vedle nevěsty nebo ženicha.

Prohlížela jsem si fotografie pomalu, se zalíbením.

Byla jsem trochu štíhlejší a vypadala mladší, což mě polekalo.

Ale větší změny jsem pozorovala na Jackovi.

Stále měl hlavu plnou kučeravých vlasů a vypadal ještě víc chlapecky než dnes. Vlasy má přistřižené a jeho tvář nese stopy starostí, které patří k jeho každodennímu chlebu.

Prostě stárneme.

Také jsem si uvědomila, a ne poprvé, když jsem obracela listy, jak se teď má rodinná situace liší od většiny jiných. Ještě jako teenager jsem osiřela, takže na svatebních fotkách nemám rodiče.

Jsem jedináček, a tak tam nebyli ani žádní sourozenci. Prožila jsem půlku života v klášteře, takže nejbližší a nejmilejší lidé pro mě byly jeptišky. Nebyly to obvyklé svatební fotografie.

Koho to mohli Brinkerovi odstřihnout? Ženichova svědka, nevěstina svědka, některého rodiče, sourozence?

Jak jinak na to můžeme přijít, než že promluvíme s někým, kdo na té svatbě byl?

Jack se vrátil, když jsem končila svůj nostalgický výlet. „To je naše svatební album?“

Řekla jsem mu, proč jsem ho vyhledala.

„Ukaž, já se podívám.“ Listoval na začátek, smál se, když obracel stránky. „Vypadám jako kluk,“

zavrtěl hlavou. „Jak si může mladá žena vzít za muže takový klouče?“

„Vypadal jsi velmi slibně.“

„A teď?“

„Slib jsi splnil.“

„No jo.“ Zastavil se u portrétu nás dvou. „Jsi nádherná ženská, víš to?“

Zvlhly mi oči. „Děkuju.“

„Mluvím jen pravdu, lásko.“ Zavřel album. „Pojďme nahoru. Tohle ve mně probudilo všechny manželské touhy.“

Ve mně také. Vztáhla jsem k němu ruce a objali jsme se. Pak jsme odešli do ložnice.

·

19

Nazítří ráno jsem Arianu odvezla na úřad šerifa k Joeovi Foxovi. Čekala jsem na tvrdé židli, zatímco ona šla do kanceláře, aby tam podala výpověď. Trvalo to déle, než jsem očekávala, a už jsem litovala, že jsem slíbila, že na ni počkám. V

čekárně u zubaře jsou alespoň časopisy, které si můžete číst; tady nebylo nic. Několikrát jsem vstala, abych dala do pohybu svaly, a popošla k chladiči s vodou, ale asi moc nefungoval, protože ta teplá voda nebyla k pití. Nakonec, po více než dvou hodinách, vyšla schlíplá Ariana a v patách za ní Joe Fox.

„Co se děje?“ zeptala jsem se a vstala jsem. „Nevypadáš moc dobře.“

„On si myslí, že jsem je zabila,“

vypravila ze sebe Ariana.

„Nic takového jsem neřekl, slečno Brinkerová. Řekl jsem jen, že víte mnohem víc, než mi říkáte.“ Joe mluvil tak roztrpčeně, jak jsem ho nikdy neslyšela, a s Arianou nemluvil s takovou úctou jako se sestrou Josephou.

„Vezmeme si právníka,“ řekla jsem stroze. „Teď pojďme odsud.“

„Paní Brooksová, dělám jen svou práci.“

„To vím, Joe, ale děláte ji špatně. A ona by měla mít právníka. Pojď, Ariano.“ Objala jsem ji kolem ramen a odvedla ji z budovy.

Když jsme došly na parkoviště, rozplakala se. „Já myslela, že to bude jen výpověď. On mě zastrašoval. Tvrdil mi, že lžu.

Pořád dokola se mě vyptával na ten dům v Madisonu – proč jsem tam jela, s kým jsem se setkala.

Myslí si, že jsem měla komplice, který tam odvezl auto mých rodičů ten den, kdy jsme přiletěly.“

„On se snad zbláznil,“ rozčilila jsem se. „Nemůže tě spojovat s těmi vraždami. Ve voze tvých rodičů se tvé otisky prstů nenašly. Nenechala jsi nějaké v jejich bytě?“

„Když jsem tam přišla rodiče hledat, určitě jsem se tam něčeho dotkla.“

„Ale oni snímali otisky dlouho předtím. Zavoláme Arnoldu Goldovi, jen co dorazíme domů. S

ním jsi už mluvila. Bude s radostí zastupovat nevinnou osobu. Pokud tě nenapadá jiný právník.“

„To ne. V New Yorku znám jedině tu právničku přes reality.“

„Jak se mohl opovážit!“ zuřila jsem.

„Jsi fakt rozčilená. Hned se cítím líp. Ty mi věříš.“

„Jistěže ti věřím. Jela jsem s tebou do Madisonu. Jela jsem s tebou k právničce do New Yorku. Vím, proč jsi jela do Madisonu. Poslyš, kdyby měl Joe sebemenší důkaz, obviní tě. Nemá nic!“

„Možná si myslí, že vím, kdo to udělal, a že ho chráním.“

„Jestli je to tak, můžeš si ušetřit spoustu nepříjemností, když to Joeovi řekneš.“

„Ale tak to není, Chris! A nevím, proč byli zavražděni, když ne pro ty peníze. Je mi hrozně.“

„Bude patrně chtít výpověď i ode mne,“ zavrčela jsem.

„Něco takového říkal. Myslím, že tě už chtěl požádat, ale vyřítily jsme se odtamtud, než stačil otevřít pusu.“

„Nojo. Může říct Jackovi, že odmítám svědectví.“ Byla jsem bez sebe vzteky. „A vydá ti ta těla?“

„Slíbil, že ano, ale ne hned. Musí nechat vystavit úmrtní listy.

Alespoň že je přesvědčený o tom, že jsem jejich dcera.“

„Tak aspoň v jednom se nemýlí.

Měla jsi s sebou rodný list?“

„Ano. Okopíroval si ho. Ptal se na něco, z čeho možná můžu mít malér.“

Srdce se mi podivně sevřelo. „Na co?“

„Chtěl vědět, kde pracuju. Řekla jsem mu o knihkupectví a on se ptal, jestli ještě někde jinde. Pracovala jsem v lékárně v Chicagu, jen na částečný úvazek, za pultem. Nemám farmaceutické vzdělání.“

„Řekl ti, proč se na to ptá?“

„Aby zjistil, jestli jsem měla přístup k chloroformu.“

Hlas se jí zachvěl. „Myslí si, že jsem loni kradla chloroform a ukládala si ho, abych mohla zabít matku.“

Ariana mě požádala, abych ji odvezla do motelu.

„Máš účet za tu dobu, kdy jsi tu bydlela minule?“ zeptala jsem se, když vystupovala.

„Mám. Proč?“

„Můžou na něm být zaznamenané všechny tvoje telefonní hovory.

Takže kdybys volala svému komplici, byl by tam záznam.“

„Najdu ho,“ slíbila. „Ozvu se později.“

Když jsem se vracela domů, napadlo mě, že mohla zavolat i z haly, jako já, když jsme byly v Madisonu.

No dobře, ať se šerifovi lidé dají do práce a zkontrolují všechny hovory z haly během její první návštěvy.

Zavolala jsem Arnoldovi a zastihla ho ještě před odchodem na oběd.

Zaúpěl, když jsem mu vylíčila, co se stalo, a ujistil mě, že bude Arianu zastupovat. Pak jsem si sedla a pokusila se zamyslet nad tím, co přivedlo Joea Foxe k tomu, že ji podezírá.

Pokud by měla komplice, pak by to, že v předpokládané době vražd byla v Chicagu, nic nedokazovalo.

Vlastně by si zařídila, aby tam byla.

Měla klíč k bytu Brinkerových, mohla si nechat udělat kopii a tu dát vrahovi.

Duplikát klíče k bytu vám snadno vyrobí v každém železářství. Znala různá tajemství svých rodičů a mohla je kompromi tovat. Věděla, kde její rodiče pracují, a mohla mít i klíče k jejich vozu.

Všechno to znamenalo prostředky a příležitost, a když se to shrnulo, neměla jsem z toho dobrý pocit. Ale jaký by měla motiv? Z hlediska Joea Foxe Brinkerovi mohli mít někde nasyslenou hromadu peněz, možná legálně v bankách a zamčených schránkách, a ona je chtěla. A protože neměl ani tušení o tom, že jsem s ní byla, když objevila ten kufřík, nevěděl, jaké překvapení pro ni ten nález znamenal. Připadalo mi nepravděpodobné, že by Ariana ten poklad vytáhla přede mnou, kdyby věděla, co vykope. I kdyby mě zapřísáhla mlčením, musela by si být vědoma, že pod přísahou řeknu pravdu, ovšem položí-li mi někdo ty správné otázky.

Ale Joe Fox o ničem z toho nevěděl. Měl dvě mrtvoly, dceru, která se několik týdnů po jejich zmizení neobjevila, a když to pak udělala, policii se vyhýbala.

Včera večer mi Joe Fox dal jméno a telefonní číslo osoby, která viděla, jak Brinkerovi nakládají věci do svého SUV Zavolala jsem na to číslo, dostala se na záznamník a zavěsila. Zkusím to ještě dnes večer.

Zatelefonovala jsem Jackovi a vypověděla mu, co se přihodilo.

„Víš, na Joea vyvíjejí děsný tlak, aby ten případ uzavřel. Nikoho nemá a najednou se vynoří dcera.

Proč se nepřihlásila dřív? Kdyby byla s někým spřažená, ani by nemusela být na místě činu. Joe může najít spoustu důvodů, proč ji považovat za podezřelou.“

„A co si myslíš ty?“ udeřila jsem na něj.

Chvíli neodpovídal. „Já nevěřím, že to udělala, Chris, ale můžu se mýlit.

Podle mě je Joe fakt dobrej detektiv, ale oba jsme už zažili, jak udělal hroznou botu. Jenže nemůže pustit Arianu z háku jen proto, že působí jako sympatická mladá žena, která přišla o rodiče.“

„Pracovala v lékárně, Jacku, asi před rokem nebo dvěma lety.“

„Doprdele.“

„Proč by použila na jednoho chloroform a na druhého střelnou zbraň?“

„Chloroform je tichý a, jak jsme viděli, někdy nezjistitelný. Silný chlap mohl její matku podržet, ale jestli by to dokázal s otcem, to je otázka. A pak je tu problém hluku.

Vrah byl možná připraven použít víc než jednu metodu, podle okolností. Raději to udělal čistě a tiše.“

Na jeho konci drátu jsem zaslechla mužský hlas.

„Pojď už!“

Než jsem s Eddiem odešla na plovárnu, zavolala jsem Arianě do motelu. „Nepřijdeš k nám na večeři?“ zeptala jsem sejí.

„Já nevím,“ odvětila chabým hlasem. „Necítím se moc dobře.“

„Je to na tobě, Ariano. My bychom byli rádi.“

„Tak dobře, díky. Ty mi snad zlepšíš náladu. Pronajmu si auto, abych ti nemusela ničit plány pokaždé, když potřebuju někam jet.“

„Neničíš mi plány,“ ujistila jsem ji.

„Ale stejně. Myslím, že k tobě trefím.“

„Hodí se ti to v šest?“

„Perfektně.“

·

20

Ariana přijela s malým dárkem pro Eddieho, sněžící skleněnou koulí z hotelové prodejny suvenýrů. Když jsem sledovala, jak mu ji předává, pomyslela jsem si: Jak by ta rozkošná mladá žena mohla zabít své rodiče? Vyzařovala z ní dobrota a vřelost. Byla ohleduplná a pozorná. Celá ta situace mě štvala.

Potom šel Eddie spát a my tři dospělí jsme si spolu sedli a dali se do hovoru. Ariana vytáhla z tašky peněženku a z plastového pouzdra vyndala nějaké fotografie.

„Zapomněla jsem, že mám tohle,“

řekla a podala fotku Jackovi, který byl blíž.

„Svatební fotografie vašich rodičů,“

užasl.

„Dala mi ji maminka. Nepamatuju si kdy. Když se podíváte na pravou stranu, vidíte, kde byla ustřižena.“

Přejel prsty po okraji. Jasně, vidím to. Buď stál někdo hned vedle vaší matky, nebo tam bylo něco, podle čeho by ta osoba šla identifikovat.“

Podal mi fotografii.

Ještě jednou mě do očí udeřila podobnost mezi matkou a dcerou.

„Kolik jí bylo, když se vdávala?“

zeptala jsem se.

„Byla o něco málo starší, než jsem teď já. A táta byl starší než ona.

Mamka nějaký čas před svatbou pracovala.“

„Co dělala?“

„Myslím, že učila. Ale nejsem si tím jistá, ona se o tom nevyjadřovala moc jasně.“

Minulost její matky opět halil závoj.

„Ariano, proč vám trvalo tak dlouho, než jste přijela do Oakwoodu podívat se po rodičích?“

„Já – byla jsem zaneprázdněná.“

„A čímpak?“ pokračoval ve vyptávání Jack.

Bylo zřejmé, že se jí nechce do vysvětlování. „V mém životě se objevil jeden muž.“

„A co dál?“ Nedostanete zlatý štít, když přijmete takovou odpověď.

„A byli jsme, víte, hodně zamilovaní.“

„Jak dlouho?“

„Pár týdnů.“

„Můžete nám dát jeho jméno, adresu, telefonní číslo?“

„To nemůžu.“

Oba jsme na ni mlčky hleděli a čekali jsme, co přizná dál.

„Můžu vám dát jeho jméno,“

připustila posléze. „Ale nevím, kde je. Odjel do Jižní Ameriky a od té doby se mi neozval.“

„A co má váš přítel dělat v té Jižní Americe?“ nedal se odbýt Jack.

„Je to archeologické naleziště v Guatemale. Je to zajímavý kluk a mě opravdu uchvátil. Věděla jsem, že odjíždí, ale tak nějak… zkrátka jsme do toho zapadli až po uši.“

A čas ubíhal, pomyslela jsem si, a ona si na rodiče ani nevzpomněla.

„Bydlel s někým?“ zeptala jsem se.

„Měl spolubydlícího. Ale ten s ním nebyl pořád.“

„Vrátí se do toho bytu, až vykopávky skončí?“

Vzdychla. „Já nevím. Já nevím, jestli on to ví.“

„Tak nám povězte jeho jméno a jeho poslední adresu,“ požádal Jack rezolutně.

Vytáhla z tašky malý notýsek a napsala to. Stránku vytrhla a podala ji Jackovi s poněkud rozpačitým výrazem.

„Který den odjel?“ zeptal se.

Udala mu přibližné datum.

„Ale to jsi opravdu brzy potom přijela sem,“ konstatovala jsem.

„Když odjel, jsem jak takž přišla k rozumu a uvědomila jsem si, že se rodiče už dlouho neozvali –naposledy ještě před výročím své svatby. Začala jsem jim telefonovat a oni to nebrali. Vyděsila jsem se, zvlášť proto, že to bylo už tak dlouho, co mamka volala.“

„Nebude vám vadit, když si to prověříme?“ zeptal se Jack.

Zavrtěla hlavou. „Jsem nevinná.

Proč by mi to mělo vadit?“

„Můžeme si nechat tuhle fotografii vašich rodičů?“

„To radši ne. Je to má jediná. Vedle motelu je obchod s fotoaparáty.

Byla jsem tam a mají tam kopírovací automat. Nechám vám zítra udělat kopii.“

Jednou jsem takový automat použila a byla jsem překvapena dobrou kvalitou kopie. „A co taky tvoji fotku?“ zeptala jsem se.

„Ale proč?“ zeptala se ostražitě.

„Jen pro případ, že bych ji potřebovala.“

„Tak dobře.“

Podívala jsem se na hodinky. „Teď bych chtěla zajet k domu tvých rodičů. Třeba je doma ten muž, co je viděl nakládat věci do vozu.“

„Můžu jet s tebou?“

„Jistě, jestli chceš.“

„Tak pojeďme.“

Byla jsem ráda, že to navrhla. Nemá tedy obavy, že ji tenhle muž pozná, pravděpodobně proto, že tam nebyla. Nasedly jsme do mého auta a odjely.

Jméno, které mi dal Joe, znělo George Benson. Našla jsem jeho vchod a vyšly jsme po schodech nahoru. Otevřela nám žena.

Představila jsem nás obě a připomněla jí, že její sousedi zmizeli a byli zavražděni.

„Mitchellovi, ano. Občas jsem se s nimi zdravila.

Pojďte dál.“

Byt byl na stejném patře jako byt Brinkerových. Posadily jsme se v obývacím pokoji, zatímco paní Bensonová šla pro manžela.

„Paní Brooksová, zdravím,“

zahlaholil, když přišel.

„To já jsem viděl Mitchellovy nakládat jejich SUV. Čím vám můžu pomoct?“

„Tohle je Ariana, dcera Mitchellových.“

„Přijměte soustrast,“ řekl pan Benson věcně.

Vytáhla jsem kresby a nedávnou fotku rodičů, kterou našla Ariana v peněžence. „Jsou to lidé, které jste viděl nakládat věci do auta?“

Nasadil si brýle, sedl na pohovku a zkoumal fotku a pak i kresby.

Přikývl. „Je to ona. Stoprocentně.

Ohledně toho muže si nejsem jistý.

Byla tma, nezapomínejte, a ji jsem znal mnohem líp než jeho.“

„Jak to?“

„Často jsme jezdili do práce asi ve stejnou dobu ráno a já ji vídal nastupovat na sedadlo pro řidiče.

On byl obvykle vzadu. Někdy mi zamával, ale mám dojem, že ho spíš zajímaly noviny než nějaký soused.

Řekněme, že ona byla taková společenštější.“

„Takže jste si jistý jen tou ženou.“

„Tak nějak.“

„Pamatujete si, co jste si řekli?“

„No… Něco bezvýznamného. Byli jsme sousedi, ne kamarádi. A já jsem pořád pod jednou pěnou. Moc se nezapovídám. Musel jsem ten večer přijít domů pozdě a zřejmě jsem spěchal domů na večeři.

Možná jsem prohodil něco o nakládání nábytku. Ne. Počkejte.

Víte co?

Viděl jsem, že se lopotí s něčím, co dávali dozadu, a já se zeptal, jestli nechtějí pomoct. Ona řekla: To je v pořádku, zvládneme to. Teď si vzpomínám.“

„A co jste udělal vy?“

„Pokračoval jsem domů. Myslím, že jsem je potom už neviděl.“

Paní Bensonová neměla co dodat.

Znala ty lidi, ale nikdy si s nimi neřekla víc než dobrý den. To prý říká každému, sdělila mi. Snaží se být přátelská.

Jely jsme domů. Vrátila jsem Arianě fotku jejích rodičů a ona souhlasila s tím, že ji také nechá okopírovat.

Když jsem zajela na cestu k domu, rozloučila se a nastoupila do auta z půjčovny. Nazítří zajede vlakem do města a promluví s Arnoldem Goldem. Spolu si promluvíme, až se vrátí.

·

„Vyřídil jsem několik telefonů, zatímco jsi byla pryč,“ oznámil mi Jack. Vypnul televizor, když jsem vešla.

„S Chicagem, vsadila bych se.“

„Nemá cenu čekat. Ten telefon, co nám dala Ariana, je odpojený“

„Toho přítele, co měl odjet do Guatemaly?“

„A jeho občasného spolubydlícího.

No, oba jsou už z toho bytu pryč.

Dostal jsem odkaz na číslo někde v Michiganu. To jsem zkusil a ten kluk existuje. Mluvil jsem s jeho matkou.“

„Takže Ariana měla skutečně známost.“

„Vypadá to tak, ale Joe Fox si může myslet, že je to někdo, o kom Ariana věděla, že ho nelze kontaktovat, a proto nám dala to číslo.“

„Jacku, Joe Fox se může točit na jakékoli imaginární situaci, o které bude mít stín pochybnosti. Dala nám jméno a číslo okamžitě, jak jsi ji požádal. A já ti můžu říct, že ti sousedi Mitchellových rozhodně neviděli Arianu. Vyřeším to, jen co ji zprostí podezření.“

„Ten tě teda namíchl!“

„Já zuřím od chvíle, co Joe naznačil, že podezírá Arianu.“

„Ale co dál?“

„Ariana se zítra sejde s Arnoldem.

Do New Yorku a zpět se prý dostane sama. Zavolá, až se vrátí do motelu.“

„A co ty?“

„Nezapomněl jsi, že tvůj syn se bude ve středu slavnostně loučit se školkou?“

„Ale samozřejmě že to vím. Beru si přece den volna.“

„No fajn. A přijedou vaši.“

„S foťákem a stativem a videokamerou.“

„Život se změnil,“ povzdechla jsem.

„To si piš.

·

21

Arnold mi zavolal ještě dřív než Ariana. Obezřetný jako vždycky, řekl mi jen to, že ji bude zastupovat, a jestliže ji předvolají, aby hovořila s jakýmkoli policejním orgánem o smrti svých rodičů, bude to mluvit pouze v jeho přítomnosti. Prohlásil, že nepředpokládá, že by byla obviněna. Spadl mi kámen ze srdce.

Neměla jsem představu, kolik mu toho Ariana řekla, ale věděla jsem, že musím být stejně opatrná jako on, a tak jsem nedodala nic dalšího.

V úterý po obědě jsem zavolala Jessii Brinkerové. Nesdělila mi nic významného, kromě toho, že telefonovala na různá místa.

„Jessie, mohla byste se podívat do starých čísel místních novin?

Mohou být na mikrofilmech v knihovně nebo přímo ve vydavatelství těch novin. A je možné, že jsou i na internetu.“

„Co potřebujete?“

„Svatební oznámení Elaine Lysaughtové a Ronalda Brinkera.

Možná vyšel i článek, v němž se objevila jejich jména.“

„Zapátrám po tom.“

Sdělila jsem jí datum svatby a upozornila ji, že oznámení se mohlo objevit den před oním datem nebo po něm, stejně jako v datum svatby.

Možná, řekla jsem jí, je tam zmínka o svědcích nebo seznam významných hostí, pokud to byla velká svatba. Možná někdo z těch lidí dosud v oblasti žije. Doufala jsem v to.

Měla jsem v úmyslu projít ty noviny v Portlandu sama, ale odtamtud jsme narychlo odjely do Madisonu, když jsme se dozvěděly, že se tam našlo auto Brinkerových, takže nezbyl čas. Teď budu muset spoléhat na informace z druhé ruky, ale Jessie působila energicky a byla velmi ochotná mi pomoct.

Ariana se vrátila pozdě odpoledne a vypadala mnohem líp než včera, když jsme vycházely z kanceláře Joea Foxe. Už se zase usmívala.

Arnold je úžasný, řekla mi.

Věří jí a varoval ji, aby na policii neřekla ani slovo, pokud u toho nebude on.

„A tady jsou fotky,“ dodala.

„Nechala jsem je udělat, když jsem se vrátila. Můžeš si je vystřihnout, jestli chceš.

Já bych je nerozeznala od originálů.“

Ani já ne. Vystřihla jsem je pečlivě svými kuchyňskými nůžkami. Mezi nimi byly velké mezery a já je tak nechala. Nechtěla jsem ztratit ani nejmenší drobeček informace.

Řekla jsem Arianě o svém hovoru s Jessií.

„To je výborný nápad,“ ocenila to.

„Víš, já bych se vsadila, že když se naši brali, musel o tom vyjít článek v novinách. Rodiče mého otce v rybném průmyslu dost znamenali. A o těchhle věcech se přece v novinách píše!“

„Máš pravdu. Uvidíme, jestli Jessie na něco přijde.“

U večeře jsme mluvily o Arnoldovi a pak, když Eddie začal vypadat unuděně, jsme přešly ke slavnosti ve školce. Měl nové letní kalhoty a košili s krátkým rukávem, kterou si mohl vzít bez vázanky. Také si na tuto událost schovával nový kožený pásek. Přijedou dědeček s babičkou a po besídce nás vezmou na oběd.

Připadalo mi, že slavíme spíš maturitu než ukončení školky, ale tak to dnes chodí.

Joe Fox zavolal po večeři a sdělil mi, že jeho vyšetřovatelé našli přepravní firmu, která pronajala náklaďák asi v době, kdy jsem měla ten původní telefonát. Prý tam přišel muž, složil zálohu a vrátil auto o pár dní později, doplatil v hotovosti. Nedá se to říct s určitostí, ale mohl to být vrah. Na tachometru přibylo jen asi sto mil.

„Odpovídala jeho podoba kresbám?“ zeptala jsem se.

„Bohužel, ta osoba, co pronajímala auto, se odstěhovala, takže tam nebyl nikdo, kdo by je poznal. Ne že by si pamatovali jedinou tvář tolik týdnů.“

To je toho, pomyslela jsem si.

Někdo si najal na pár dní náklaďák a zaplatil hotově. „Neobjevil se ještě nějaký nábytek?“

„Myslíme si, že pár kusů se může válet na jednom místě, kde se shromažďují bezdomovci. Někdo tam určitě pohodil velké množství šatstva a to je pryč. Není divu.

Mluvila jste s tím chlapem z domu, který je viděl nakládat jejich auto?“

„Mluvila a nic jsem se nedozvěděla. Ani nemohl identifikovat toho muže – že prý byla tma a že ho dobře neznal.“

„To už jsme slyšeli. Pamatujte na mě, kdyby se objevilo něco nového.“

„Nápodobně,“ řekla jsem a zavěsila jsem.

·

Velký den slavnosti nastal a přijeli mužovi příbuzní. Jak Jack předpovídal, přijeli s takovým fotografickým vybavením, jako by se chystali na reportáž z velké svatby.

Seděli jsme všichni pospolu a já sledovala, jak rodič za rodičem vyskakuje, když jde jeho dítě něco předvádět.

Když předstoupil Eddie, vymrštili se dědeček i babička Brooksovi a začali filmovat. Cítila jsem se trochu v rozpacích. Jack udělal několik fotek a sedl si, ale můj tchán stál celou dobu, zatímco jeho vnouček zpíval „Když se irské oči usmívají“. Eddie měl sladký sopránek a tu irskou píseň jsme vybrali právě kvůli jeho prarodičům.

Obřad skončil a nastalo objímání, líbání, úsměvy. Každé dítě dostalo certifikát a podávalo se cukroví a punč.

Byla jsem ráda, že mám příležitost představit Jacka matkám, s kterými jsem se seznámila během toho roku.

Slýchal o nich stejně jako já o policajtech v jeho okrsku a kanceláři a viděla jsem, že má radost, že může spojit jména s příběhy, které o nich slyšel.

Když bylo po slavnosti, zašli jsme na dobrý oběd a pak se vrátili domů. Byl s námi můj bratranec Gene.

Jsou s Eddiem velcí kamarádi a prarodiče ho berou jako člena rodiny. Byl oblečen formálněji než my a já ho musela přemlouvat, aby si v restauraci sundal sako a udělal si pohodlí. Pak Jackovi rodiče odjeli domů do Brooklynu, Gene ještě zůstal a hrál si s Eddiem až do pozdního odpoledne.

Byl to příjemný den. Když už jsme opět zbyli jen tři, šla jsem k telefonu, abych zavolala Arianě, ale ještě než jsem ho stačila zvednout, zazvonil.

„Kde je ta holka?“

Trvalo mi chvíli, než jsem ten rozzlobený hlas přiřadila Joeovi Foxovi.

„Prosím?“

„Paní Brooksová, tady je Joe Fox.

Kde je Ariana Brinkerová?“

„já nevím. Dnes jsem ji neviděla.

Měli jsme nějakou rodinnou akci.

Zrovna jsem jí chtěla volat do motelu.“

„Nenamáhejte se. Je pryč.“

„Co tím myslíte?“

„Z motelu se odhlásila.“

Zadívala jsem se na záznamník, jestli nebliká. Neblikal. „To je mi líto. Nerozumím tomu. Neviděla jsem ji a nenechala mi žádný vzkaz.“

„Práskla do bot, paní Brooksová.

Tu už neuvidíte. Věděla, že se kolem ní stahuje smyčka, a zmizela.

Nevíte, jestli má pas?“

„Nemám tušení.“

„Počítám, že teď už bude za hranicema.“

„To bych neřekla,“ zavrtěla jsem hlavou, protože mi bylo jasné, že by neodjela bez svého balíku. Musela by se vrátit do Chicaga – jestli mi ovšem řekla pravdu o tom, kam dala ty peníze.

„Proč ne?“

„Protože má v New Yorku právničku, specialistku na nemovitosti, a určitě je dědičkou všeho, co po rodičích zbylo. A byla rozhodnutá pohřbít své rodiče. Na tom jí moc záleželo.“

Je to výborná herečka, ta holka,“

řekl nevrle. „Říká vám to, co chcete slyšet. Co to je za právničku?“

To jsem mu nechtěla říct. Vlastně jsem její jméno opravdu zapomněla, přestože její tvář jsem si pamatovala přesně. „Já nevím. Je v New Yorku. To jediné si pamatuju.“

„Jakou má ta holka adresu v Chicagu?“

„Nemám zdání. Říkala, že si vyměnila byt s kamarádkou – a jméno té kamarádky neznám, ani nevím, jakou měla předchozí adresu.“

„Na ženu, která obvykle tak oplývá informacemi, vám chybí několik základních.“

Jeho tón a narážky mě dopálily.

„Pověděla jsem vám všechno, co vím. Víc toho není.“

„Ještě si zavoláme.“ Zavěsil.

Než jsem vypověděla Jackovi, co se stalo, zavolala jsem do motelu a chtěla Arianu Brinkerovou.

Ozval se další hlas a zeptal se mě, kdo volá.

„Christine Bennett Brooksová.“

„Paní Brooksová, slečna Brinkerová vám tu nechala vzkaz pro případ, že byste zavolala.

Okamžik, prosím.“

Za chvilku se žena vrátila k telefonu. „Tady je to. Jsem v pořádku. Nedělej si o mne starost.

Ozvu se ti.“

Zavěsila jsem telefon a pověděla to Jackovi.

„To se mi nelíbí,“ řekl. „Cítím ve všech kostech, že je něco špatně.“

Já to cítila také, ale snažila jsem se to ignorovat. „Bez těch peněz by neodjela.“

„Možná je uložila na šekové účty, a ne do bankovních sejfů.“

Na to jsem nepomyslela. „Kolik šekových účtů si mohla otevřít?“

„Na kolik by měla čas. Mohla dostat certifikáty o uložení. Ty se snadno dají převést na šekové účty, nebo si pak může nechat z banky poslat šek kamkoliv.“

„Neutekla,“ prohlásila jsem.

„Hele, ty jsi hrozně tvrdohlavá, když hájíš někoho, koho máš ráda.“

„To ty taky. Ale na tom není nic špatného. Je nevinná, Jacku. Přece nezavraždila své rodiče!“

„No jak myslíš.“

Několik minut jsem tiše seděla a přemýšlela. Nakonec jsem znovu zavolala do motelu. „Odjela slečna Brinkerová letištním autobusem, nebo si zavolala na letiště taxík?“

zeptala jsem se mladíka, který vzal telefon.

„Já neměl službu,“ odvětil. „Můžu vám zavolat, až to zjistím?“

„Prosím.“ Dala jsem mu své číslo a posadila se.

Po pěti minutách čekání se mi ozval. „Prošel jsem seznamy cestujících kyvadlovou dopravou na letiště a tam není. A zavolal jsem taxikářské firmě, s kterou spolupracujeme, a ti ji také nevezli.“

Takže jela na letiště pronajatým autem, pomyslela jsem si. Nevím, u jaké firmy si ho pronajala, nebo zda ho objednávala prostřednictvím hotelu. Proč jsi to udělala, Áriano?

ptala jsem se v duchu. Musela jsi přece vědět, jak podezřele to bude vypadat.

Z úvah mě vytrhlo zazvonění telefonu. Měla jsem ho položený hned u ruky na stole. Chňapla jsem po něm a ohlásila se. Na druhém konci se ozýval nějaký hluk.

„Chris? To jsem já, Ariana.“

„Ariano, díky bohu!“ Viděla jsem, jak Jack vzhlédl.

„Vyřídili ti můj vzkaz?“

Jo, ale stejně mám starost. A volal detektiv Fox. Je zlostí bez sebe.“

„To je mi fuk. Záleží mi na tobě.

Chtěla jsem jen, abys věděla, že jsem v pořádku a že se o mě nemusíš bát.“

„Kde jsi?“

„Na letišti.“

„To mi došlo. Ale na kterém?

Pojedu za tebou a vrátíme se spolu.“

„Ne. Poslouchej, mám tady kupu čtvrťáků, ale bojím se, aby nedošly, než ti řeknu něco důležitého.“

„Poslouchám.“

„Vím, kdo to udělal, kdo zabil moje rodiče. Nevím, jestli to můžu dokázat, ale pokusím se.“

„O čem to mluvíš?“ vypravila jsem ze sebe.

„Myslím, že znám motiv.

Poslouchej mě, mluvím jako policajt, že?“

„Opravdu víš, kdo to udělal?“

„Myslím si to. Přišla jsem na to.

Potřebuju ještě něco málo informací a myslím, že vím, kde je najdu.“

„Neodjíždíš tedy ze země.“

„Proč, prosím tě?“

„Detektiv Fox si myslí, že ví, proč jsi se ztratila.“

Ozval se operátor a já čekala, dokud Ariana nenakrmila přístroj další porcí čtvrťáků.

Pak se ozvala: „Jsi tam ještě, Chris?“

„Jo, jsem tady. Tak mi pověz, co víš.“

„Ještě ne. Zní to dost šíleně. Podle mě to udělali pro ty peníze.“

„Byly to původně kradené peníze?“

„To si nemyslím. Myslím, že je moji rodiče opravdu dostali od babičky, jak mi sdělili. Alespoň je to možné.“

„Můžu za tebou někam přijet?“

„Už jsi udělala dost. Zůstaň doma se svou rodinou.

Dám ti vědět, až na něco přijdu.“

„Ariano, já a Jack jsme –“

„Musím už jít,“ přerušila mě.

„Sbohem.“ Zavěsila, než jsem stačila odpovědět.

Jack trpělivě naslouchal, když jsem mu slovo od slova, pokud jsem si to pamatovala, zopakovala celý náš rozhovor. „A ona ti neřekla, kde je, nebo kam má namířeno?“

„Ne. Je na letišti, ale nemusí to být jedno z newyorských. Mám takové podezření, že dnes odpoledne skočila do nějakého letadla a teď teprve přestupuje na to, které ji doveze na místo určení.“

„Ani se v nějaké narážce nezmínila o tom, kdo je vrah, nebo jak na to přišla?“

„Vůbec ne, akorát řekla, že je to kvůli penězům.“

„Ale ty nevíš, proč se to domnívá.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Josepha soudí, že to jen vypadá, že jde především o peníze. Ve skutečnosti se ale jedná o něco mnohem důležitějšího.“

„Pamatuj, že sestra Josepha vidí spoustu věcí jinak než druzí lidé.“

„Já vím.“ Usilovně jsem se snažila představit si, co jí mohlo být vodítkem.

„Chris, ty máš teď úplně všechny informace jako Ariana. Většinu toho, co teď ví, jsi jí předala ty.

Byla jsi s ní všude, kam se hnula.

Jestli na to mohla přijít ona, tak ty můžeš taky.“

„Musela včera v noci nebo dnes ráno sedět v hotelovém pokoji a přemýšlet o tom. Měla ty dopisy od dvou právníků, oba napsali její rodiče. Možná v nich bylo něco, co mi nepřečetla. Možná,se snažili dát jí nějaký pokyn.“

„To bych neřekl,“ namítl Jack.

„Celý život před ní informace tajili.

Proč by najednou otočili a najednou jí sdělili něco, co se před ní tak důkladně snažili utajit?

A k čemu nějaký pokyn? Jestli chtěli, aby se něco dověděla, řekli by jí to rovnou. Podle mě to v těch dopisech není.“

„Tak co?“ Co? ptala jsem se znovu v duchu. Byly tu ty desky s papíry, které se našly pohozené na poli.

Kromě novinového výstřižku, kde byly popsány mé loňské úspěchy tady ve městě, tam nebylo nic zajímavého. Měla jsem fotky, které pro mě nechala okopírovat. Co ještě?

Peníze, vůz Brinkerových, prázdný byt. Možná ten najatý náklaďák, ale k čemu? Ten je vrácený a byl od té doby desetkrát použitý. V pondělí večer jsme mluvili s panem Bensonem, mužem, který viděl Brinkerovy nakládat do jejich SUV

nábytek. Proč by ho nakládali, kdyby se nikam nestěhovali?

„Vypadáš, jako bys spalovala spoustu mozkových buněk.“

„Proč by nakládali nábytek do svého vozu, kdyby se nikam nestěhovali?“

„Dobrá otázka. Možná se stěhovali a ti lidé za ně tu práci dokončili.

Možná pomáhali vrahům pod namířenou pistolí.“

„Možná jo,“ řekla jsem. „A možná to bylo jinak.“

·

22

Snažila jsem se přijít na to, kam asi Ariana zamířila.

Byly tři možné cíle, pokud by se ovšem nedozvěděla něco, o čem já nemám tušení. První byl Madison.

Tam měla dům a původně tam byly ty peníze. Kdyby lhala o tom, že na to přišla, potřebovala by jen nějaký čas na uspořádání svých záležitostí a pak mohla vzít peníze a utéct. Už mohla být na cestě do Chicaga.

Opustila jsem ji v Madisonu. Mohla si uložit peníze v bankách ve Wisconsinu, nebo dokonce v bankách po cestě z Madisonu do Chicaga. Jestli ty peníze nejsou všech ny v jednom městě, bude těžké je najít. Ani se mi na to nechtělo myslet, ale připadalo mi to rozumné a nepříliš obtížné.

Bylo dokonce možné, že znovu zakopala peníze za domem, třebaže to podle mého názoru bylo nebezpečné. Vrahové už byli v Madisonu, možná tam stále jsou, a mohli začít kopat na terase, až si na to udělají čas.

V domě nikdo nebydlel, okno bylo opravené a sousedi tam přes husté křoví neviděli. Stejně jako my jsme tam měly pocit soukromí, oni by mohli spoléhat na to, že je nikdo neuvidí.

Třetí cíl byl Portland. Co mohla doufat, že tam najde?

Požádala jsem Jessii Brinkerovou, aby mi prověřila pár věcí, a ona se mi neozvala. Ale na tom nebylo nic překvapivého, vždyť jsem s ní mluvila teprve včera.

Kdyby Ariana odletěla do Madisonu, musela by přestupovat a mohla mezi jednotlivými lety zavolat z letiště v Chicagu nebo Detroitu. Z Chicaga i Portlandu se zřejmě do Madisonu létá přímo.

Nahlédla jsem do svých poznámek a vyhledala seznam telefonních čísel, které mi Ariana dala. Měla jsem jedno na Wallyho Kellera do kanceláře a druhé do bytu.

Sáhla jsem po telefonu a zavolala mu domů.

Vzala to jeho žena a zavolala na něj.

„Paní Brooksová?“ řekl po chvíli.

„Ano. Doufám, že neruším. Ozvala se vám dnes Ariana?“

„Neozvala se mi od té doby, co jsme si všichni tři prohlíželi ty věci z vozu Brinkerových. Děje se něco?“

„Ale jen seji pokouším dostihnout,“

prohodila jsem.

„Nějakou dobu byla tady. Měla jsem dojem, že třeba odjela do Madisonu.“

„To mohla, ale mně to neřekla. Je něco nového ohledně těch vražd?“

„Zatím ne. Nepředpokládám, že madisonská policie zatkla řidiče toho SUV?“

„Ne. Mluvil jsem s nimi několikrát.

Myslím, že se ti lidé vrátili, zjistili, že je auto odtažené, a vypadli z města.“

„To máte zřejmě pravdu. Pane Kellere, kdyby se Ariana objevila, zavolal byste mi?“ Řekla jsem to co nejležérněji.

„Něco vám povím. Jestli sem přijde, řeknu jí, že jste volala.“

„Výborně.“ Právníci, pomyslela jsem si. Na ně nemám. Nevyzradí přece nic o Arianě, která je jeho klientkou. Ona mi sama zavolá, bude-li mi chtít sdělit, že tam je. Z

něj nic nedostanu.

Ještě než jsme ukončili hovor, řekl mi, že SUV a jeho obsah byly odeslány do státu New Yorku a dorazí v nejbližších dnech.

Madisonská policie už nemá důvod je zadržovat.

Měla jsem pocit, že mu Ariana třeba sdělila, že přijede, ale nevarovala ho, že ta cesta je tajná, takže by se mohl nějak prořeknout v odpovědi na mou otázku, jestli se mu ozvala. Byla jsem si téměř jistá, že mu nevolala. Což mi s určitostí neodpovědělo na žádnou z mých otázek. Možná že je ještě na cestě tam. Nebo k jednomu z dvou dalších cílů.

V Chicagu byly jen ty peníze, pokud tam byly, a její byt.To místo nefigurovalo v těch vraždách.

Musela jsem brát v úvahu fakt, že chtěla pohřbít své rodiče.

Nemyslela jsem si, že to jen předstírala. Byla jsem si jistá, že jí na tom moc záleží.

„Jacku,“ ozvala jsem se, když jsem se marně snažila vymyslet co dál, „máš telefonní číslo na rodiče toho chlapce v Guatemale?“

„Jo, někde tady by mělo být.“

Zahrabal v papírech na konferenčním stolku, který vypadal, jako by ho zasáhlo tornádo. Radši bych se měla vrátit k uklízení, pomyslela jsem si. „Tady.“ Podal mi proužek papíru, na který Ariana napsala jméno svého přítele, Barry Tedesco, a telefonní číslo do jeho bytu. Jack tam připsal číslo, na které byl odkázán, velkými černými číslicemi.

Zavolala jsem na to číslo a vzala to jakási žena.

„Paní Tedescová?“

„Ano.“

„Tady Chris Bennett Brooksová.

Včera jste mluvila s mým manželem o vašem synovi v Guatemale.“

„Ano, ano. Stalo se něco?“

„Vůbec nic. Ráda bych věděla, jestli je možné vašemu synovi zatelefonovat.“

„To není jen tak. Někdy jsou na míle od místa, kde je telefonní linka. Ale můžete mu nechat vzkaz a on vám zavolá, až se dostane někam, odkud to půjde. Jednou mi odtamtud volal.

A mají tam taky počítač s telefonním připojením na internet.

Máte e-mailovou adresu?“

Bezděčně jsem se usmála, teď jsem měla radost, že mě Jack přemluvil, abych se připojila na e-mail. „Ano, mám.“ Dala jsem jí svou adresu a ona mi nadiktovala synovu a telefonní číslo. „Zmínil se vám někdy o Arianě, paní Tedescová?“

„Řekl mi, že se seznámil s moc milou dívkou, a já jsem měla velkou radost. Někdy si s manželem myslíme, že příliš pracuje a málo se raduje. Je nějaký problém?“

Znělo to poněkud ostýchavě.

„Nedělejte si starosti. Měla tak trochu smůlu a já si myslela, jestli by jí váš syn nepomohl nějakou informací.“

„Chápu.“ Ale řekla to tak, jako by nechápala.

„Děkuju mockrát. Pošlu mu e-mail nebo nechám vzkaz na telefonu.“

Určitě jsem v ní vzbudila velké obavy, jenže kdybych si vymyslela bůhvíjakou historku, ani jedné z nás by to k ničemu nebylo.

Nikdy předtím jsem nevolala do zámoří, ale bylo to velmi jednoduché. Po vyťukání několika číslic jsem zaslechla zvonění.

Téměř okamžitě to někdo zvedl a promluvil španělsky.

Ouvej, pomyslela jsem si. Mluvím trochu francouzsky a znám i latinu, ale španělština je mimo mé možnosti. „Haló?“ ozvala jsem se.

„Mluvíte anglicky?“

„No jasně,“ odvětil hlas. „Líp než španělsky.“

„Výborně. Sháním Barryho Tedesca.“

„Jo, Barryho. Ten je venku na vykopávkách, ale myslím, že se má zítra vrátit. Chcete mu nechat vzkaz?“

Požádala jsem, aby mi Barry zavolal nebo napsal e-mail.

Vysvětlila jsem, že jsem kamarádka Ariany Brinkerové, jejíž rodiče měli nehodu, a že bych od něj potřebovala nějaké informace. Muž, s kterým jsem mluvila, řekl, že doufá, že to nebylo vážné, a že to Barrymu vyřídí, hned jak vstoupí do kanceláře. Nahoře jsem napsala email, který obsahoval v podstatě totéž, a odeslala ho. Teď budu muset čekat.

O něco později zazvonil telefon, a k mému překvapení se ohlásil George Benson, kterého jsme navštívily v pondělí večer.

„Paní Brooksová,“ řekl, „na něco jsem si vzpomněl.

Moc vám to asi nepomůže, ale všiml jsem si tehdy večer něčeho zvláštního.“

„Poslouchám.“

„Mitchellovi, když nakládali ten svůj vůz, měli oba rukavice.“

„Opravdu? V takový teplý večer?

Jaké to byly rukavice, nevšiml jste si?“

„Takové, co se nosí na zahradu –bavlněné, plátěné, takové nějaké.“

„Moc vám děkuji,“ řekla jsem. „To je velmi zajímavé.“

Brinkerovi měli rukavice.

Brinkerovi nakládali svůj majetek do svého SUV, aby ho pak pohodili někde na louce, kde se scházejí bezdomovci. Co tohle znamená?

Udělala jsem to co jindy, když si nevím rady: zriovu jsem prošla všechno, co jsem se zatím dověděla. Myslela jsem na babičku Adelaide Brinkerovou, která dala synovi a snaše milion dolarů v použitých bankovkách. Setkala se s nimi někde a předala jim kufřík?

Musela vědět, že jeho syna někdo pronásleduje. Nikdy je nepřišla navštívit; pro malou Arianu byla jen hlas v telefonu.

„Jdu spát,“ oznámila jsem.

„Jsi ospalá?“

„Už mě z toho všeho rozbolela hlava. Dnes už na ten případ nechci myslet.“

„Tak pojďme.“

·

V jedenáct dopoledne zazvonil telefon. Guatemala.

„Tady je Barry Tedesco. Vy jste mi volala?“

„Ano. Díky, že jste se mi ozval.“

„Je Ariana v pořádku?“

„Naprosto. Nemusíte si dělat starosti. Barry, poté co jste odjel do Guatemaly, ona zjistila, že se jejím rodičům stalo něco strašného.“

„Říkala, že má o ně strach. Nějaký čas jim netelefonovala.“

„Na to bych se vás chtěla zeptat. Vy jste se s ní, ehm, stýkal, ještě než jste odjel?“

„Stýkal. Jo. Stýkal jsem se s ní.

Proč?“

„Protože je to dost zvláštní, že by takovou dobu nezavolala svým rodičům.“

„Byla u mě. Ve dne pracovala a já se připravoval na tuhle cestu. Musel jsem zařizovat spoustu věcí. Ale každý večer jsme byli spolu.

Pořád.“

„Jak dlouho?“

„Tak dva týdny, možná i víc. Určitě nevím. Bylo totedy – velmi intenzivní.“

„Díky, Barry.“

„To je všechno? Kvůli tomu jste volala?“

„Ano. Moc vám děkuju, že jste se mi hned ozval.“

„Jak se jí daří?“

„Výborně. Nemějte o ni starost.“

„Řekněte jí, že jí zavolám, hned jak se vrátím.“

„Vyřídím jí to.“

Cítila jsem velkou úlevu, když jsem zavěsila. Věřila jsem mu, že mluví pravdu. Večer byl jediný čas, kdy mohla Ariana volat svým rodičům, a to byla velmi „intenzivně“

zaneprázdněna Barrym. Byla jsem si jistá, že nemá nic společného s těmi vraždami.

Zavolala jsem Jackovi a řekla mu o telefonátu s Barrym Tedescem.

Ocenil, že mě Barry zavolal tak brzy, ale já jsem byla toho názoru, že šlo jen o šťastnou náhodu.

Možná si tam udělal cestu pro zásoby a pro poštu, možná se s někým potřeboval spojit. Jack mi ještě do telefonu řekl, co se dověděl od Joea Foxe. Už jim dovezli SUV

Brinkerových a teď důkladně zkoumají auto i jeho obsah.

Při zběžné prohlídce se na nic důležitého nepřišlo. A také na autě nejsou žádné jiné otisky než ty Brinkerových.

To už se dověděl od madisonské policie.

„Mami?“

„Ano, broučku?“ Zvedla jsem se a zamířila k zadním dveřím. Eddie si hrál venku. Možná na mé zahrádce vytrhával plevel a jen jsem doufala, že nevytrhne žádnou z mladých rostlinek rajčat a paprik.

„Pojď se podívat,“ vyzval mě, když mě uviděl ve dveřích. „Jsou tam květy.“

Vyšli jsme spolu na zahrádku a on mi ukázal rajče, na kterém bylo několik žlutých kvítků. „No ty jsou krásné,“ řekla jsem. „Musíš dávat velký pozor, abys na květy nesahal.

Za pár dní v nich uvidíš malinká zelená rajčátka.“

„Proč zelená?“

„Protože ještě nejsou zralá. Až budou krásně červená, můžeme je otrhat, ale předtím ne. Pamatuješ na minulé léto?“

„Trochu. Chodili jsme se koupat. A pomáhal jsem ti.“

„Čekali jsme, až budou pěkně zralá a pak jsme je každý den otrhali. A jak ti jde pletí?“

„Tyhle všechny plevely jsem vytrhal.“ Ukázal na malou hromádku a já ji šla prohlédnout. Byl to opravdu samý plevel.

„Jsi moc šikovný klouček. Teď vyplejeme tykve.“

Pěstovala jsem je v hromádkách hlíny a cukety už měly dlouhé úponky. „Ty budou mít velké žluté květy a tyhle menší pokvetou později.“

Klekl si a začal vytrhávat malé rostlinky plevele na cestičce mezi řádky.

„Za chvilku tě zavolám na oběd.“

„Tak jo.“

Chvíli jsem ho pozorovala, pak jsem zašla do domu.

Bylo načase uklohnit oběd. A pak se zase zamyslím.

·

23

Průlomy přicházejí různými cestami a v různou dobu.

V ten čtvrtek jsem cítila, že jsem vytěžila všechny zdroje, které mě napadly. Měla jsem názor Josephy, jehož jsem si nesmírně vážila, velmi často jsme o tomhle případu diskutovali i s Jackem. Přesvědčila jsem sama sebe, ne-li Jacka, že Ariana své rodiče nezavraždila.

Zaprvé tou dobou nebyla v Oakwoodu. Ale mnohem důležitější bylo, že její rodiče byli na útěku už od té doby, kdy byla dítě, a tehdy pro ně ona sama rozhodně nepředstavovala hrozbu. Také jsem jí věřila, že na něco přišla, přestože jsem nevěděla, kde teď je.

Po obědě jsem odvezla Eddieho k jeho kamarádovi, přičemž jsem si říkala, že bych jim to měla vynahradit, a slibovala si, že to určitě udělám, jakmile budu mít tenhle případ z krku. Doma jsem si pak opět sedla k jídelnímu stolu, rozhodnutá přijít na to, co došlo Arianě a co mně stále unikalo.

Červená znamínka v mém notesu označovala některá fakta, která mě znepokojovala, včetně toho nejnovějšího, totiž že Brinkerovi měli rukavice, když do svého auta nakládali nábytek. Pořád mi nešlo na rozum, proč zmizel řidičský průkaz paní Brinkerové, ale průkaz jejího manžela ne. A stále ve mně hryzal Josephin pocit, že v celém případu jde ve skutečnosti o něco daleko důležitějšího než o peníze.

Byla jsem zabraná do přemýšlení, když zazvonil telefon.

„Chris? Ahoj, tady je Jessie.“

„Jessie, to je prima, že voláš. Máš pro mě něco?“

„Kéž by. Prošla jsem dva velké deníky v tom datu, které jsi mi dala, a taky pár dní předtím a potom, a o svatbě Brinkerových nikde nic není.“

„Tos mě tedy zklamala,“

povzdechla jsem si. „Byla jsem si tak jistá!“

„Připadá mi to divné, ale věř mi, že jsem přečetla všechny zprávy ze společnosti, které jsem našla.

Nebylo tam vůbec nic. Určitě jsi měla správné datum?“

„Určitě. Ariana ví přesně, kdy se její rodiče brali.“ Nezmínila jsem se o tom, že jsem měla i jiný zdroj –ten znepokojivý telefonát.

„To mě opravdu mrzí, že jsem na to nenarazila. Kdybys potřebovala zkontrolovat ještě něco…“ Nechala konec věty viset ve vzduchu.

„Ne. Díky, žes tomu věnovala tolik času.“

Když jsem zavěsila, moje zklamání ještě vzrostlo. Jak mohla taková společenská událost, svatba s ženichem, který patřil do prominentní rodiny, projít beze zmínky v tisku? Snad chtěli mít soukromí, nebo měli jiný důvod, proč to neoznámili novinám. Byla to rána. Budu muset pracovat s tím, co mám, a to mě zatím nedovedlo nijak daleko.

Když jsem se vrátila do jídelny, sundala jsem z poličky malou mosaznou želvu, která měla místo zad lupu. Byla ve správné vzdálenosti od stránky, aby zvětšovala obraz.

Položila jsem před sebe na stůl fotografii Brinkerových jako nevěsty a ženicha a položila želvu na pravou stranu fotky, tam kde byla ustřižená. Naklonila jsem se nad lupu a pohybovala jí pomalu po ustřiženém okraji. Nechala jsem tam asi palcový okraj, takže bílá z fotky byla jiná než bílá toho okraje.

A pak jsem to spatřila. Nebyly tam dvě bílé; byly tři.

Jedna byla svatební šaty Elaine Brinkerové, jedna bílý okraj fotopapíru, a další byla malinký záhyb dalších bílých šatů. Buď vedle nevěsty stála družička v bílých šatech – a o tom jsem pochybovala; ta látka byla dlouhá a splývavá stejně jako na šatech Elaine Brinkerovénebo to byla dvojí svatba.

Dvojí svatba… Přemýšlela jsem, fakta a obrazy se mi kupily v hlavě, div se mi z toho nezatočila. Kdo pořádá dvojí svatbu? Sestry. Sestry pořádají společné svatby. Sestry Lysaughtovy se vdávaly společně. A pak mě to trklo. Společné svatby pořádají dvojčata! Sestry Lysaughtovy byly dvojčata.

Všechna nevysvětlená fakta zapadla na své místo. Byla jsem v tom okamžiku tak ohromená, že jsem nevěděla, o čem začít uvažovat dřív. Včerejší telefonát pana Bensona, že Brinkerovi měli rukavice. To protože to nebyli Brinkerovi. Ta žena byla Elainina sestradvojče. Měla jiné otisky prstů. Ten muž nebyl Ronald. Byl to patrně manžel dvojčete. Ztracený řidičský průkaz. Dvojče mohlo mít sestřin řidičák a ukázat ho policistovi, kdyby vůz zastavil kvůli nějakému přestupku. Ale její společník, ať se jmenoval jakkoliv, nemohl potřebovat řidičák Ronalda Brinkera; v něm byla jiná fotka. ‚Je to stříbrné výročí mé svatby.“

Mluvila jsem s dvojčetem, které říkalo pravdu.

Znovu jsem se zadívala na ten uzounký proužek látky, který patřil ke druhým šatům. Ariana vyhledala oddací list svých rodičů s udáním jména Brinker. Kdyby udala jméno Lysaughtová, našla by dva oddací listy, tím jsem si byla jistá. A to ji zaměstnává právě teď. Ještě dnes mi jistě zavolá a triumfálně mi sdělí: mám to! Má matka byla dvojče. Tetička Junie to popletla. Já jsem neměla dvojče, to moje matka!

Mezi těmi dvěma sestrami k něčemu došlo, něčemu tak ohromnému, že se sestra rozhodla Elaine zabít.

Musely to být peníze. Možná se ekonomické postavení sestrydvojčete zhoršilo a žádala o pomoc, protože věděla, že Elaine zdědila ohromnou peněžní částku. Ale Elaine své sestře nevypomohla a původní mimořádná, silná láska mezi dvojčaty se změnila v nenávist.

Možná chtěla sestra zpočátku jen Elaine konfrontovat, ale když se dny a měsíce změnily v roky, touha po vypořádání se změnila v touhu zabít.

Přestože byly jejich životy v ohrožení, Brinkerovi odmítli prozradit, kde mají peníze. Po těch vraždách sestradvojče musela vědět, že když se Arianě nepodaří spojit s rodiči, pokusí se je vyhledat. Takže se musela jen nenápadně zdržovat někde nablízku a sledovat Arianinu cestu k penězům. Mohla jsem si vymyslet tucet způsobů, jak to sestradvojče mohla provést!

Zavolala jsem Jackovi a vychrlila jsem to na něj. Obdivně a překvapeně hvízdl. „Jsi dobrá,“

ocenil to. „Dvojitá svatba dvojčat.

A máš pravdu. K něčemu mezi nimi došlo a dvojče chtělo ty peníze, které nedostalo. Je to tak.“

Usmála jsem se. Pak jsem mu řekla o Jessiině telefonátu a mém tušení, že je Ariana v Portlandu, ne v Madisonu, a tam vyhledává informace o své objevené tetě.

„Měla by si dávat sakra pozor,“

řekl Jack. „Je to nebezpečná žena, dvojnásobná vražedkyně. V

Madisonu ty peníze nenašla a jde po nich. Půjde po Arianě.“

„Nevím, jak ji chytit, snad jen že bych zavolala do toho hotelu, kde jsem spolu minule bydlely, a kdyby tam nebyla, zkusila bych jiné hotely.

A to nebude jednoduché.“

„Zkus pro začátek ten váš. A pak mi brnkni, jak to dopadlo.“

Neměla jsem účet z hotelu, ten platila Ariana, ale byla jsem si dost jistá, který to byl a v které ulici.

Zjistila jsem si telefonní číslo na informacích a za další minutu jsem měla jasno, že je tam Ariana ubytovaná. Zazvonili do jejího pokoje a dostala jsem do její hlasové schránky.

„Ariano, tady je Chris. Jsem na tomhle čísle.“ Spěšně jsem je nadiktovala. „Musím s tebou mluvit.

Spěchá to.

Vím, co jsi objevila. Taky jsem se podívala na tu svatební fotku. Jack říká, že musíš být velmi opatrná.

Ona tě může stále sledovat.“

Zavěsila jsem, zavolala jsem Josephu a zopakovala jí, co jsem řekla Jackovi.

„No výborně,“ řekla. „Myslím, že máš pravdu. A taky si myslím, že v tom hrají roli i ty peníze. Je Ariana s tebou?“

„Ne. Odjela, aniž mi řekla kam.

Vystopovala jsem ji v Portlandu.

Myslím, že si znovu prověřuje zápisy a snaží se vypátrat jméno té ženy po provdání.“

„Počítám, že ta žena je už blízko nepříčetnosti potom, co tolik let nahání svoji sestru, nemluvě o tom, že ji zavraždila. Ariana by měla být opatrná.“

Pověděla jsem jí, jaký jsem Arianě nechala vzkaz.

„Rozjeď se za ní, Chris. Nechci ani pomyslit, že by se jí něco mohlo stát. Ona za nic z toho nemůže.“

„Já vím.“

„Ještě jedna věc. Počítej roky.

Myslím, že je to důležité.“

Pak už musela jít; měla v kanceláři někoho, ke komu se musela vrátit.

Zavěsila jsem a zamyslela jsem se nad jejím posledním pokynem.

Nevěděla jsem, o jakých létech mluví. Půjdu si zaplavat a třeba mi svitne.

Na cestě domů jsem vyzvedla Eddieho. Byl to úžasný den, pomyslela jsem si. Ráno telefonát z Guatemaly a odpoledne telefon do Portlandu. Jsem úplná světoběžnice.

„Můžu jít s tebou zítra na koupaliště?“ zeptal se Eddie, když jsme došli domů.

„To víš, že jo. Dnes jsem tě nevzala, protože jsi měl svůj program.“

„Zítra nebudu mít program.“

„Tak dobře, broučku. Víš, až ti začne ten denní tábor, budeš mít plavání každý den. To bude fajn, ne?“

„Asi jo.“

Doma jsem na záznamníku našla vzkaz od Ariany a byla jsem moc ráda, že jsem uslyšela její hlas.

„Věděla jsem, že mě dostihneš, Chris. Měla bys vědět, co jsem vyšťárala. Zavolej mi, až přijdeš domů.“

To jsem udělala. „Ariano,“ spustila jsem, „Jack si myslí, že můžeš být v nebezpečí. Možná jde ta žena po tobě.“

„Myslím, že mě nesledovala až sem. Ztratila mou stopu v Madisonu.“

„No doufejme, ale jisté si být nemůžeme. Podle mě bys měla sednout na nejbližší letadlo do New Yorku.

Zavolej mi z letiště, abych věděla, žes přiletěla. Můžeš bydlet u nás, jestli chceš.“

„Fajn. Teď už bych měla mít dostatek informací. Tahle moje teta se provdala za nějakého Stuarta Trenta.

Jmenuje se Eileen. Eileen a Elaine.

Roztomilé, co? Jak jim mohli mí prarodiče něco takového provést?“

„Bylo to patrně v té době v módě.“

„Každopádně to byla hogofogo svatba. Neuvěřitelné. Poslyš, našla jsem Stuarta Trenta, ale není v telefonním seznamu. Zavolala jsem na informace a zjistila, že v Portlandu nežije.“

„Ariano, to mě hrozně znervózňuje.

Prosím tě, ani se jim nepokoušej volat. Zavraždili tvé rodiče. Jestli jdou po těch penězích, můžeš být na řadě ty.“

„Já vím. Máš pravdu. Tak jo, sbalím si tašku a jedu na letiště.“

Ještě jsem se nad tím vším znovu zamyslela. Jestli to dvojče vyhlásilo vendetu Elaine a Ronaldu Brinkerovým, možná na to doplatilo vlastním manželstvím. Zavolala jsem Arnoldu Goldovi a vylíčila mu, co jsem se dozvěděla.

„Jsi fantastická!“ zvolal. „Ne že bych si někdy myslel něco jiného.“

„Byla to společná operace, Arnolde. Ovšem mám takovýhle problém. Podle mě velmi pravděpodobné, že ta žena, Eileen Lysaught Trentová je rozvedená. Je nějak možné to zjistit? Nemáš čirou náhodu důvěryhodného starého kamaráda, který pracuje jako právník v Portlandu?“

„Vlastně mám. Harriet a já jsme před pár lety byli na západním pobřeží a navštívili tam jeho i se ženou. Může zjistit, je-li ta žena rozvedená, ale možná to nějaký čas potrvá.“

„Aha.“ Moje zklamání muselo být slyšitelné.

„Ale kdo ví? Možná budeme mít štěstí. Já se ti ozvu.“

Zavolal mi ani ne za půl hodiny.

„Tak to vypadá, že máme štěstí. Má soukromého vyšetřovatele, který je prý v téhle branži eso. Ten chlapík se specializuje na rozvody a bude vědět, kde to v evidenci hledat. To je všechno, co pro tebe můžu udělat.“

„Arnolde, to je víc, než jsem si mohla přát. Musíme Arianinu tetu najít dřív, než ona najde Arianu.

Nechci ani pomyslet na to, co by se mohlo stát.“

„Souhlas. Tak proč Arianu nepraštila někde v Oakwoodu?“

„Protože neměla šanci. Ariana přijela v noci a šla do bytu svých rodičů. Její teta přece nemohla trávit čtyřiadvacet hodin tím, že by pozorovala dveře. Nazítří ráno, když Ariana znovu přišla do toho domu, šla rovnou z taxíku do kanceláře správce budovy a tam zůstala, dokud jsem nepřijela já.

Pak jsem ji odvezla k sobě.“

„Aha.“

„A odtamtud nás teta v podstatě sledovala do Madisonu. Patrně věděla, kterým letadlem poletíme, buď to zjistila u toho chlapce u odbavování zavazadel, nebo zavolala na letiště a představila se jako Ariana. Pak sedli do SUV a namířili si to do Madisonu.“

„Pěkně dlouhá štreka na řízení.“

„Ale je to proveditelné.“

„To ano. Já se ti ozvu, jakmile ti budu mít co sdělit.“

Když jsem chystala stůl k večeři, zavolala Ariana z portlandského letiště. Byla náhradnicí na let na východ; pokud by se jí nepodařilo přiletět tímhle spojem, zkusí další let. Nemám mít starost.

Zatelefonuje, až dorazí do hotelu.

Bylo páteční ráno, když nakonec zavolala, a znělo to, jako by ještě napůl spala. Měla po cestě nějaké dlouhé zdržení ale teď je živá a zdravá v hotelu, na dveře dala NERUŠIT a doufá, že se několik hodin prospí. Zavolá, až jí začne den.

Telefon se rozdrnčel k polednímu, a když jsem vyšla k vozu, abych ji přivezla, důkladně jsem se rozhlédla, zda na ulici neparkuje cizí auto, nebo zda se tady někde nepotuluje neznámá žena.

Nezpozorovala jsem nic neobvyklého a cítila jsem, že Ariana měla pravdu; teta ztratila její stopu ještě v Madisonu.

Vyrazili jsme s Arianou a Eddiem na oběd. Eddie ho považoval za senzační. Byl tak zabraný do pojídání svého blátivého cheesburgeru, že nestihl mluvit.

Ariana a já jsme to vynahradily.

Začala jsem svým objevem druhých svatebních šatů na fotografii, vylíčila jsem všechno ostatní včetně onoho telefonátu do Guatemaly, který ji překvapil a vyloudil na její tváři úsměv. Skončila jsem svým hovorem s Arnoldem.

„Rozvod. To mě nenapadlo,“

přiznala. „Ale máš pravdu. S ženou, jako jsi ty, musí být těžký život.“

„Hned se to nedozvíme, ale Arnold prohlásil, že jeho kamarád advokát má velmi dobrého vyšetřovatele, který na tom zapracuje. Myslím, že majitele změní víc věcí než jen nějaké papíry.“

„Jasně. A jakmile se dozvíme, jaké jméno užívá teď, můžeme to ohlásit policii.“

„Můžu to říct Joeovi Foxovi, až mi zase zavolá. Neměl velkou radost, když jsi odjela z města.“

„Nemohla jsem jen tak sedět a čekat, když se nic nedělo. Musela jsem dát věci do pohybu.“

„To se ti podařilo.“

„Takže teď víme, kdo

pronásledoval mé rodiče po celá ta léta a proč.“

„A jestli je to tak, tak ty osoby můžou brzy jít po tobě.“ Vrhla jsem pohled na Eddieho, byla bych nerada, aby slyšel, jaké hrozné věci se dějí ve světě kolem něj, ale on s plným zaujetím pořádal rozpadající se burger.

„Co uděláme teď?“

„Doufejme, že se Arnold ozve brzy, a pak sdělíme to, co zjistí, detektivu Foxovi. Až tu ženu seberou, zřejmě bude mít řidičák tvé matky a další věci, které pocházejí… no však víš odkud.“ Pohlédla jsem na Eddieho.

„Chris, to, co jsme našly v Madisonu, zůstane mezi námi. OK?“

„Jistě.“

„Já pořád přesně nevím, odkud ty peníze pocházejí, věřím, že je to dědictví.“

„To si myslím i já.“ Ale v jejím hlase jsem vycítila neklid.

„Bylo to dobré!“ hlásil Eddie, otočil se tváří ke mně a já se div nerozesmála. Kolem pusy byl samý kečup, sýr a jiné zbytky cheesburgeru. Než jsem stačila vytasit silný papírový kapesník, vyplázl jazyk, aby to všechno pečlivě olízl.

Ariana se zasmála. „Já nemám dobrý výchovný vliv,“ podotkla.

„Vždycky jsem na straně dítěte.“

·

24

Arnold zavolal, ještě než jsme začali večeřet. Kamarád z Portlandu mu zatelefonoval domů. Jeho detektiv odvedl dobrou práci. Znal spoustu lidí a dovedl toho využít, když potřeboval.

„Mám pro vás novinku,“ řekl Arnold. „Ta žena, Eileen Lysaught Trentová, nezůstala moc dlouho paní Trentovou. Datum její první svatby je to, co jsi mi dala, ale rozvedla se ani ne po dvou letech.“

„Po dvou?“ zeptala jsem se.

„Tak je to v rozsudku o rozvodu.

Pak se znovu vdala, moment, asi tak o pět let později. Její nový manžel se jmenoval Owen Foster. S ním se rozvedla po osmi letech.“

„Čilá dáma. Víme určitě, že teď se jmenuje takhle?

Fosterová?“

„Je to jméno, které používá.“

„Takže je teď sama. Což znamená, že ten, kdo jí pomáhal honit Brinkerovy, nebyl její muž.“

„Zřejmě ne. Ten detektiv se v tom trochu pošťoural a zjistil její adresu i to, kde pracuje. Dělá na částečný úvazek sestru v místní portlandské nemocnici.“

„Sestru,“ vydechla jsem. „Mohla mít přístup ke chloroformu!“

„To mohla. Vypadá to, žes to vyřešila, Chris. Hodláš se podělit o tyhle informace s příslušnými orgány?“

„Jistě, ale ne hned. Ani nevím, jak poděkovat tobě i tomu tvému příteli v Portlandu.“

„Bez přátel se žít nedá. Pozdravuj ode mne Jacka.“

Ariana odešla nahoru, aby uložila Eddieho do postele, a vzala si sebou svou nerozlučnou tašku.

Řekla, že má pro něj malý dárek.

Když sešla dolů, oznámila jsem jí i Jackovi, co jsem se dozvěděla od Arnolda.

„Takže víme, kde je,“ vyhrkla Ariana vzrušeně. „Můžou ji zatknout.“

„Asi prožila děsný život,“ podotkla jsem. „Dva manželé, dva rozvody.

Arnold říkal, že se poprvé rozvedla ani ne dva roky po svatbě.“

„A to sejí manželství určitě začalo hatit dlouho předtím, než šli k soudu. Musela to být katastrofa od samého začátku.“

„Takže potřebovala peníze a sestra jí nehodlala žádné dát.“

„To sestra nemusela,“ namítla Ariana popuzeně. „Otcova matka odkázala peníze svému synovi, a ne jeho švagrové.“

„Máš pravdu. Já se na to teď ovšem dívám z hlediska tvé tety.“

„Jak se o tom vůbec dověděla?“

„Všechno to muselo být v novinách, když tvůj dědeček zemřel. Patrně se tam o něm psalo jako o podnikatelimilionáři.

Vlastně se tak píše

doposud. Před patnácti lety byl milion dolarů obrovská částka.“

„Před patnácti lety,“ zopakovala Ariana.

„Nebylo to tehdy, když jste bydleli v Madisonu a mluvili s babičkou telefonicky?“

Přikývla, ale já viděla, že ji něco trápí.

·

Mě také něco trápilo. Ale mlčela jsem, protože všechno bylo poněkud mlhavé. Než jsem odvezla Arianu zpátky do motelu, všichni tři jsme ještě chvíli debatovali u kávy a koláčků. Zítra, rozhodli jsme, se musíme spojit s Joem Foxem a říct mu, co jsme se dozvěděli. Nebo možná, navrhla zdvořile Ariana, bych to měla udělat já, ovšem neřekla bych mu, že je ve městě.

Netěšila se na to, že ji zase pozvou do jeho vyšetřovací místnosti.

A pak poněkud nesměle dodala: „Co říkal Barry, když jsi s ním mluvila?“

Pár vteřin mi trvalo, než jsem si uvědomila, komu to jméno patří.

Byl to její přítel z Chicaga, nyní archeolog v Guatemale.

„Měl o tebe starost,“ ujistila jsem ji. „Myslím, že mu na tobě opravdu záleží.“

„To je dobře.“ Zhluboka vydechla.

„Mně na něm totiž taky.“

·

Jack usnul rychle, ale mně se to nepodařilo. Co mě trápilo? Tolik jsme se toho v těch posledních dvou dnech dověděli; znali jsme identitu vražedkyně, věděli, kde ji najít. Tak co ve mně ještě hlodalo?

Počítej roky, doporučila mi Josepha. Jaké roky? Na co jsem zapomněla? Neznala jsem přesné datum úmrtí Ronaldova otce, ale ty peníze musel Ronald dostat asi tak před patnácti lety, plus mínus rok nebo dva. Brinkerovi tehdy žili v Madisonu. Co tady nesouhlasilo?

Přemýšlej, Kix, poručila jsem si.

Adelaide dala peníze Ronaldu Brinkerovi ještě za svého života, aby si byla jistá, že dostane, co mu patří, a v závěti mu nic neodkázala.

No prosím. Někde se sešli, ona mu předala ty peníze, políbila ho na rozloučenou a on odjel do Madisonu.

Co mi tedy nesedí?

Opřela jsem se zády o Jackovu hruď. Bylo úžasné mít za manžela takového milého, klidného muže.

Pohnul paží, aby se mě dotkl, a já se přitiskla těsněji. Něco mi nedošlo, něco, čeho si Josepha všimla. Teď jsem tomu byla blízko. Ale co jsem to tedy neviděla?

Počítej roky. Ale jaké roky? Dvacet pět? Arianin věk? A pak mi svitlo.

Prudce jsem se posadila na posteli, přičemž jsem odhodila Jackovu paži a stáhla z něj letní deku.

„Co je?“ Položil mi ruku na záda.

„Děje se něco, zlato?“

„Jacku, ona není jejich dítě!“

„Cože? O čem to mluvíš?“

„Ariana. Nebyla dítě

Brinkerových!“

„Jak to myslíš?“

„Josepha měla pravdu. Nešlo tu o peníze. Peníze se k tomu přidaly později, když bylo Arianě pět nebo šest let. Brinkerovi se odstěhovali z Portlandu, ještě když byla nemluvně. Ona je dcera toho dvojčete.“

„Ježíš!“ Posadil se vedle mě.

„Chceš to celé znovu projít?“

„Ta sestradvojče byla těhotná. Ale v té době, kdy mělo dítě přijít na svět, možná i o něco dřív, se s manželem rozvedla. Svěřila se Elaine a tají slíbila, že si dítě vezme. To dvojče, Eileen, v nemocnici udalo jméno Elaine Brinkerová. Porodila Arianu a nemluvně předala Elaine.“

„Zatím to dává smysl.“

Otočila jsem se k němu ve světle, které pronikalo žaluziemi. „A pak si to rozmyslela.“

„A chtěla své dítě zpátky.“

„Jasně. Jenže oni už to nemohli udělat. Už to bylo jejich dítě.

Milovali je. Takže sebrali Arianu a utekli.“

„No teda!“

„Sedí to,“ přesvědčovala jsem ho.

„Josepha měla pravdu. Nešlo tu o peníze. Bylo v tom něco hlubšího, něco důležitějšího. Šlo o to, aby jim zůstalo jejich dítě. Ty peníze přišly později. Nepotřebovali je, tak je schovali pro Arianu, zakopali je.“

„Takže Eileen je nejdřív honila, aby dostala zpátky své dítě, a pak, když jí neustále unikali, je ta šílená sestra pronásledovala, aby je zabila za to, že jí dítě sebrali.“

„To je ono. Tak to určitě bylo.“

„Co se stalo s prvním manželem, otcem toho dítěte?“

„Kdo ví? Ani na tom nezáleží.

Možná to byl nějaký nezodpovědný chlap a nestaral se ani o dítě, ani o svou ženu. Jen chtěl svobodu. Ale ona vytrvala.“

„Myslím, žes na to přišla,“ řekl Jack. „Je to určitě silnější motiv pro vraždu než peníze, i když jde o ohromný balík. A teď je mi jasné, proč Elaine musela zpřetrhat všechna pouta se svou pravou rodinou. Její matka patrně věděla, co se děje, a možná na ni naléhala, aby byla k sestře spravedlivá.“

„Ano,“ přikývla jsem. „Mohli zůstat ve styku s Brinkerovými, v tichosti, potajmu, ale s Lysaughtovými ne.

Elaine v tomhle nemohla důvěřovat ani vlastní matce.

Jacku, to je ale hrozná situace, takhle bojovat o dítě!“

„A kdo by to tušil? Ariana byla celá matka, což znamená, že byla podobná i své adoptivní matce. Což nemělo chybu. Koho ale získala Eileen, aby jí pomohl zabít Brinkerovy?“

Pokrčila jsem rameny. „Co na tom záleží? Možná svého přítele, možná najatého detektiva.“

„To ne, pokud by měl licenci. To by byl konec jeho kariéry v momentě, kdy by se to profláklo.“

„Musím zavolat Arnoldovi. Chtěla bych, aby ten portlandský detektiv pátral dál, abychom doplnili prázdná místa, chtěla bych vědět, kdy zemřel dědeček Brinker, což by byla doba, kdy předal peníze své ženě a možná dětem. A taky kdy zemřela Adelaide.“

Jack vrhl pohled na osvětlený budík na nočním stolku. „Ale ne teď, Chris. Můžeš být nakrásně vzhůru, ale zbytek světa spí.“

„Musím jí to říct, ne?“

„Arianě? Když to neuděláš ty, stejně se to dozví. To bude obhajoba tety Eileen, že jí ukradli dítě a to že zničilo její život.“

„Může to dokázat? Na rodném listu jsou jako rodiče uvedeni Elaine a Ronald Brinkerovi.“

„Nezapomeň na DNA.“

„Máš pravdu. I kdyby dvojčata měla DNA stejnou, Ronalda jako otce by to vyloučilo.“

„Teda to je fakt ohromný. Tys celou tu zapeklitou věc vyřešila.“

„To jo. Ale copak teď můžu spát?“

Jack mě stáhl k sobě. „Zkusíme to, jo?“

·

Sobota není den, kdy by měl člověk dovršit své dílo, ale já chtěla, aby Arnold promluvil se svým portlandským přítelem advokátem a ten se dal do práce hned v pondělí ráno.

Je to jen teorie,“ namítl Arnold do telefonu. V pozadí jsem slyšela, jak někdo hraje na klavír známou sonátu.

„Myslím, že je správná.

Potřebovala bych vědět tohle: kdy zemřel dědeček Brinker? To by mělo být v místních novinách. A kdy zemřela jeho žena Adelaide?

Nevzpomínám si na její další jméno, ale určitě bude v jejím úmrtním oznámení.“

„Co ti to řekne?“

„Kdy přešly peníze od dědečka k babičce. Myslím, že to musela zařídit tak, aby předání proběhlo ještě za jejího života, protože věděla, že po její smrti by se Ronald musel vynořit z úkrytu, aby ty peníze nárokoval.“

„Proč to potřebuješ vědět?“

„Potřebuju dát dohromady chronologii. Jestliže Brinkerovi odjeli z Portlandu předtím, než zemřel dědeček, muselo to být kvůli dítěti, ne kvůli penězům.“

„Máš nějakou představu, jakou roli v tom hrály ty peníze?“

Uvědomila jsem si, že Arnold neví o penězích zakopaných v Madisonu.

„Ne. Ariana dosud o své dědictví nepožádala. Teprve až dostane úmrtní listy, vyřídí si i tohle.“

„Dobře. Zatelefonuju tam a předám tvé dotazy dál.“

·

To, co jsem musela udělat poté, bylo těžší. Zavolala jsem Arianě a navrhla jí, abychom se sešly.

Vyzvedla jsem ji v motelu a odvezla ji k malé zátoce, kterou vlastní naše rodina společně s několika dalšími ve městě, je to půlkruhová písčitá pláž, která lemuje průliv Long Island. Mám tohle místo moc ráda.

Když jsem se poprvé nastěhovala do domu tety Meg, chodívala jsem sem přemýšlet a procházet se v prostředí, které jsem milovala –voda, písek, vítr.

„Kde jsme?“ zeptala se Ariana.

„Na soukromé pláži, kterou vlastní několik rodin v Oakwoodu.

Nechceš se projít?“

Podívala se na mě s obavami. „Co se děje?“

„Musím ti něco říct a nechci, aby se kolem motal zvědavý pětiletý kluk.“

Otevřela dveře auta, stejně jako já si sundala střevíce a vyšly jsme na pláž. Jako obvykle tu bylo jen pár lidí.

Tady se těžko dalo plavat – břeh bičovaly vlny – ale na procházku to bylo příjemné. Na hliníkové židli seděla stará žena, slunečník ji chránil před slunečními paprsky.

Zamávala jsem na ni, když jsme ji míjely, nebyla jsem si jistá, kdo je to, ale určitě to byla sousedka.

„Včera v noci jsem na něco přišla, Ariano. Vysvětluje to spoustu věcí, ale do tvého života to určitě vnese zmatek.“

„Možná to ani nemusím vědět.“

Šly jsme dál a já neodpovídala.

„Tak dobře, pověz mi to. Ta nejistota je hrozná.“

„Tvou biologickou matkou je dvojče tvé maminky.“

Zastavila se a zírala na mě velkýma temnýma očima, jako by se chtěla zavrtat do mých myšlenek. Pak zašeptala: „Ne.“

„Proto tví rodiče uprchli z Portlandu, ještě když jsi byla malá.“

Po tváři jí stekly dvě slzy. „To nebylo kvůli těm penězům? Já myslela, že šlo právě o ně.“

„Tvůj dědeček přece nezemřel, když jsi byla ještě nemluvně. Ty peníze byly předány o celé roky později.“

„Nemůžu tomu uvěřit.“

Pokračovaly jsme v chůzi. Bylo ráno a písek měl ještě příjemnou teplotu. Později bude tak horký, že bychom se musely obout.

„Chápu,“ řekla chvějícím se hlasem. „Vysvětluje to pár věcí.“

„Ano, několik.“ Vyjmenovala jsem je: proč ti lidé měli rukavice, když nakládali nábytek do SUV, proč zmizel Elainin řidičský průkaz, ale ne průkaz jejího manžela, možná i to, proč krev, která se našla v bytě, nepatřila ani jedné z obětí.

„Je hrozně těžké… přijmout to.“

„Já vím.“

„Ona se chystala zabít i mě?“

„To nevím. Myslím, že ne. Původně tě zřejmě chtěla získat zpět. Jak šel čas, musela si uvědomovat, že to nejde, nenávist v ní vzrůstala až k zuřivosti. Nakonec už chtěla zabít, ale myslím, že tobě ublížit nechtěla.

Myslím, že k tobě cítila lásku.“

„Jak se to všechno mohlo stát?“

Vysvětlila jsem jí svou teorii o tom, že se Eileen rozhodla vzdát se jí, patrně proto, že po rozvodu osaměla a nemohla sama vychovávat dítě.

„To by souhlasilo. Je mi to protivné, ale sedí to.“

„Moc mě to mrzí, Ariano. Nevěděla jsem, jak ti to říct, aniž bych ti způsobila bolest.“

„Ty jsi jen posel,“ řekla velkoryse a přitiskla si dlaně k tvářím. „A jsi dobrý vyšetřovatel. Přála bych si, abys nebyla tak dobrá. Aby se tohle nikdy nestalo. Kéž bych byla přijela domů na jejich stříbrnou svatbu, jak jsem to měla v plánu. Možná bych zabránila tomu, co se stalo.“

„Nic z toho není tvoje vina.“

„Ne. Je to jen mé dědictví.“

·

25

S Arianiným svolením zavolal Jack Joeovi Foxovi, aby mu oznámil, že jsme došli k zajímavým teoriím, které by si mohl poslechnout, až se mu to bude hodit. Doufali jsme, že to bude neformální, u nás doma, a ne v šerifově kanceláři. Řekl, že dnes večer nemá čas, ale že by přišel v neděli kolem osmé. Jack měl dojem, že mluvil velmi klidně a že se tedy nezlobí.

Ariana souhlasila, že se podrobí testu DNA. Sama chtěla zjistit pravdu, nejen mít pouhé podezření.

Pomyslela jsem si, že je to moudré rozhodnutí.

Joe Fox se dostavil s neobvykle velkou kyticí pro mě a já cítila, že ho mrzí, jak byl na mě protivný, když jsme spolu mluvili naposled.

Pozdravili se s Arianou a já si všimla, že se Joeovi v očích mihl hněvivý záblesk, zatímco ona se na něj zadívala pevně a vzdorně. Ale ani jeden z nich nic neřekl. Pak jsme se všichni posadili.

„Joe, myslím, že vím, kdo zabil Brinkerovy,“ začala jsem.

Domluvili jsme se, že mluvit budu já. Ariana chtěla být u toho, ale vzhledem k její nelibosti vůči Joeovi hrozilo, že nebude objektivní v čemkoli, co by řekla.

„No to rád slyším. Jsem ráda, že jste se rozhodla zasvětit mě do toho.“

„Některé věci víme jistě. Ostatní nejsou zatím prokázané, ale pravděpodobně budou. Dovím se to nejdřív v sobotu ráno.“

„Takže to nevíte.“

„Nakonec to všechno pospojuju,“

vysvětlila jsem, nešťastná z jeho sarkastického tónu.

„No tak spusťte.“

„Brinkerovy zavraždila sestradvojče paní Brinkerové.“

„To už víte.“ Jeho tón nic neprozrazoval.

„Vím, že existuje to dvojče. Vím, kde bydlí.“ Podala jsem mu kopii svých poznámek od Arnolda. „A moje teorie je, že je to Arianina přirozená matka.“

Jeho obočí se zvedlo a Joe se otočil k Arianě. „Věděla jste o její existenci?“

„Ne.“

„Pokračujte,“ vybídl mě Joe.

„Domnívám se, že ta sestra, jmenuje se teď Eileen Fosterová, pronásledovala Brinkerovy od té doby, kdy byla Ariana malé děcko.

Eileen porodila Arianu a na rodný list udala jméno své sestrydvojčete.

Tuším, že když porodila, měla těsně před rozvodem a cítila, že nemůže vychovávat dítě sama.“

„A později změnila názor,“ řekl Joe.

„Ano.“

„Stará historie.“

„A velmi smutná,“ doplnil Jack.

Joe pokývl. „Takže Brinkerovi si změnili jméno, odjeli z Portlandu a zahájili odyseu, která skončila v Oakwoodu.“

Přikývla jsem.

„Kde Eileen našla svou sestru a švagra a zavraždila je.

A už známe konec příběhu.“

„Je to tak.“

„Tak mi povězte o vašem malém výletu do Madisonu, stát Wisconsin.“

Ariana a já jsme o tom hovořily ještě předtím, než přijel Fox.

Slíbila jsem jí, že pokud nebudu pod přísahou, nezmíním se o těch penězích. „Jely jsme s Arianou k advokátce jejích rodičů do New Yorku. Od ní se dozvěděla, že ten dům, který si pamatovala z dětství, je stále majetkem jejích rodičů, nyní ho spravuje realitní kancelář.

Vydaly jsme se podívat se na něj a promluvit si s madisonským advokátem.“

„Proč mi to říkáte vy, paní Brooksová? Váš příběh to není.

Týká se slečny Brinkerové. Neumí mluvit za sebe?“

„Joe,“ vmísil se Jack, „pro Arianu to byl emocionální tobogán. Buď na ni trochu vlídnější. Až na to dojde, bude vypovídat pod přísahou. Jen chceme, aby ses dověděl, koho považujeme za vraha a kde tu osobu můžeš najít.“

Všimla jsem si, že když něco řekl Jack, bral to Joe mnohem vážněji, než kdybych to řekla já. Tentokrát to také tak zafungovalo. Smířlivě přikývl.

„Takže jste se tam rozjely a to dvojče vás sledovalo. Je to docela dlouhá cesta na tak krátkou dobu.“

„Někdo jel s ní – možná její přítel nebo placený pomocník.“

„Takže řídili oba. Dobrá. Co čekali, že tam najdou?“

„Možná to nevěděli,“ poznamenala jsem. „Ale já a Ariana jsme se tam vydaly spolu. Museli ji sledovat, možná i můj dům, takže věděli, kam míříme. A to dvojče vědělo o tom madisonském domě. Proto se odtamtud Brinkerovi před lety odstěhovali.“

„A dvojče si nechalo řidičský průkaz sestry, protože vypadalo stejně jako žena na fotce a bylo tam i správné jméno, Holly nebo Rosette, nebo co já vím. Ztratil jsem stopu na tahle jména, to musím přiznat. Pro tenhle případ člověk potřebuje silniční mapu.“

„To je fakt. Ale muž, který byl s ní, nevypadal jako Ronald Brinker, takže jeho řidičák mu nechali v náprsní tašce.“

„Ano. Přijeli do Madisonu a v noci se vloupali do toho domu a nic tam nenašli. A když se vrátili zpátky pro vůz, byl pryč. Došlo jim, že provedli pitomost.“

Jasně.“

„A kam jeli odtamtud?“

„To nevím,“ přiznala jsem. „Já a Ariana jsme se vrátily sem.“

Nezmínila jsem se o zajímavých detailech: o naší cestě do Portlandu a pak zpátky do Madisonu, o tom, že jsem odletěla z Madisonu a ona že jela autem do Chicaga a pak odtamtud odcestovala sama. „Podle mého názoru dvojče neví, kde Ariana bydlí. Ariana nemá svoje telefonní číslo uvedené v seznamu a sama se také občas přestěhovala, nejdřív bydlela na univerzitní koleji a pak v Chicagu. Takže to byla slepá ulička.“

„A vy si myslíte, že dvojče se mohlo vrátit do Portlandu se svým komplicem.“

„Myslím, že je to velmi pravděpodobné.“

K mému údivu vytáhl Joe Fox z kapsy mobil a vyťukal číslo, které si našel v notesu. „Haló. Tady je detektiv Joe Fox v Oakwoodu, stát New York. Pracuju se seržantem Milesem na případu Brinkerových.

Hmm.

Jo. Máme podezřelou, která bydlí v Portlandu a já bych chtěl, abyste ji zadrželi.“ Přečetl jméno Eileen Fosterové, adresu a telefonní číslo.

Tiše jsme seděli, zatímco on hovořil dál. Řekl, že ji potřebuje dopravit do New Yorku kvůli výslechu. „Zatím ji dejte do vazby, dokud neproběhne všechno papírování.“ Zaklapl telefon a otočil se ke mně.

„Děkuji vám, paní Brooksová.

Děkuji vám, slečno Brinkerová.“

Otočil se k Jackovi. „Víš co?“ řekl.

„Myslím, že jsi světec.“

Všichni jsme se rozesmáli.

·

V pondělí učinila Ariana výpověď, vedle ní přitom seděl Arnold. V

úterý odjela do New Yorku k právničce. Poprvé spatřila obě poslední vůle svých rodičů a byly úplně jednoznačné. Rodiče v nich uváděli, že veškerý jejich majetek, ať se nachází kdekoliv, i všechno ostatní, co vlastní, patří jejich milované dceři. Ani náznak toho, že nejsou její přirození rodiče.

Ariana se rozhodla, že svůj majetek nechá nějaký čas nedotčený a rozmyslí si, co s ním. Právnička poznamenala, že je to rozumné.

Večer zavolal Arnold, že má data úmrtí Arianiných prarodičů.

Dědeček zemřel první, to byly Arianě asi čtyři roky, bylo to dva roky poté, co její rodiče odjeli z Portlandu do San Diega. Byla jsem ráda, že tato fakta potvrzují mou teorii.

Dověděli jsme se, že Eileen Fosterová byla zatčena a jedná se o jejím předání. Ariana nevěděla, jak hovořit s touto ženou, která byla její nejbližší biologický příbuzný a přitom nejnebezpečnější nepřítel.

Ta žena očividně nic portlandské policii nepřiznala a já měla silný dojem, že takhle bude pokračovat i nadále. Moc toho nemohla na svou obhajobu říct nemohla, jedině že by sestru líčila jako padoucha, který si zasloužil trest.

O pár dní později odletěla Eileen s policejní eskortou na východ. V

pondělí Ariana odevzdala krevní vzorek, aby se prověřila její DNA, což se ukázalo jako nadbytečné. Už krevní skupina naznačila, že Ronald Brinker nemůže být její přirozený otec. Sice to tušila, ale to zjištění ji stejně rozhodilo.

Zavedla hovor na téma, jestli se má setkat s Eileen, nebo se na ni aspoň podívat. V tom jsem jí nemohla poradit; bylo to příliš osobní rozhodnutí. Nakonec se rozhodla, že to udělá, aby se přestala trýznit.

Když mě požádala, odvezla jsem ji do věznice. Během cesty nemluvila, bylo na ní vidět, jak je rozrušená.

Eileen Fosterová seděla u stolu ve vyšetřovací místnosti. Podívaly jsme se jednosměrným sklem a Ariana zadržela dech.

„To je moje matka!“ vyhrkla.

„Vlasy má jiné, ale ten obličej – to je neuvěřitelné.“

Musela jsem souhlasit, že žena u stolu vypadá navlas stejně jako žena na fotce z nedávné doby, kterou nosila Ariana u sebe.

„Chcete s ní mluvit?“ zeptal se Joe Fox.

„Já nevím.“

„Rozmyslete si to.“

„Tak tedy chci. Pusťte mě k ní.“

Držela mě za ruku a tiskla mi ji, div ji nerozdrtila. „Půjdu tam sama.“

„Počkáme tady. Jen dejte vědět, až budete chtít vyjít.

Nemusíte jí nic říkat, jestli nechcete.“

Sledovala jsem, jak ji Joe odvedl ke dveřím, otevřel je a vpustil ji dovnitř. Kráčela ke stolu, pak se zastavila.

Eileen vzhlédla s hněvivým výrazem. Pak si zřejmě uvědomila, na koho se dívá, a její tvář zjihla.

Vypadalo to, že se rozpláče.

Ariana nic neříkala. Jen stála a pozorovala ženu, která nehybně seděla na židli.

Pak Eileen řekla: „Tolik jsem tě chtěla.“

Ariana přikývla.

„Nedali by mi tě. Nedovolili mi, ani abych se na tebe podívala.

Chovali se, jako bych neexistovala.“

Ariana polkla. Byla jsem zvědavá, co udělá, co řekne.

„Byli to moji rodiče,“ vypravila ze sebe nakonec. „Všechno bylo jedině kvůli mně.“ Pak se otočila a šla ke dveřím. Joe k nim přistoupil a odemkl je. Když vyšla, objala mě a rozplakala se.

Joe nám už předtím řekl, že proti Eileen existují přesvědčivé důkazy.

Kus jejího oblečení, šátek, byl nalezen v SUV. Na něm byl Eileenin vlas, její parfém a zbytky potu z jejího krku. Doma u Eileen se také našel Elainin řidičský průkaz. Také tam byly klíče k vozu a k bytu v Oakwoodu.

Během výslechu ji několikrát vyzvali, aby označila svého spoluviníka, ale ona mlčela. Byl jí přidělen obhájce, protože se nezdálo, že by si chtěla nějakého najít sama.

Poté co viděla Eileen, svěřila mi Ariana, že cítí konečně cosi jako smíření. „Myslím, že to pro mě skončilo,“ svěřila mi. „Chtěla jsem vědět, co budu cítit. Není to má matka a nikdy nebyla. Předala mě lepším lidem a ti mi dali své životy a svou lásku.“

„Joe říkal, že se už pracuje na to, aby ti vydali jejich těla,“ oznámila jsem jí.

„Rozhodla jsem se, že je pohřbím tady v Oakwoodu.

Bylo to jejich poslední bydliště a je to tady hezké. Sama bych tu klidně mohla žít.“

Usmála jsem se. „Možná jednou budeš!“

„Možná jo.“

Přišla na večeři večer předtím, než odletí do Chicaga.

Když jsme potom seděli a povídali si, prohlásila: „To ale byla svatba, co měli mí rodiče!“

„Opravdu?“ podivila jsem se.

„Ohromná. Byl tam známý orchestr a asi čtyři stovky lidí. Prostě něco velkolepého.“

„Jak to víš?“

„Našla j sem si to v novinách.

Udělala jsem, cos mi navrhovala.

Bylo to na mikrofilmu v knihovně.“

„Ale v novinách se o ní nepsalo.“

„V těch, do kterých jsem se dívala, to bylo. Okopírovala jsem si ten článek, ale mám ho v hotelu. Byl tam popis květin a orchestru i jména mnoha hostů, kteří se zúčastnili hostiny.“

„Tady něco nehraje.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Jack.

„Jessie v těch novinách hledala.

Pak mi zavolala, že tam žádné reportáže ze svatby nejsou.“

„Možná měla moc práce, a tak to nechala plavat,“ usoudil Jack.

Zadržela jsem na chvíli dech, než jsem promluvila.

„Možná byl Eileeniným komplicem její manžel.“

V pokoji se rozhostilo naprosté ticho. Oba se na mě zadívali.

Jak by to bylo možné?“ ozvala se Ariana. „Viděly jsme Nicka v Portlandu v neděli, když jsme přijely z Madisonu.“

„Znamená to, že jel s Eileen do Madisonu v ten pátek, kdy jsme tam letěly my. Střídali se v řízení a nezastavili, aby se vyspali, takže tam dojeli někdy v sobotu.

My přišly do toho domu v sobotu ráno a ty jsi zavolala na jeho číslo odpoledne.“

„A Jessie řekla, že je na služební cestě, ale že se vrátí zítra.“ Ariana vypadala šokovaně. „Kdo jezdí na služební cesty v sobotu?“

„Dobrá otázka,“ pochválila jsem ji.

„Přiletěl domů v neděli, poté co se vloupali do domu, možná předtím.

Možná to Eileen provedla sama.

Když se vrátili – nebo vrátila – tam, kde zaparkovali auto, a vůz nikde, vyděsila se a pláchla z města, možná rovnou zpátky do Portlandu, kde bydlí. Na všechno bylo dost času. Ta kapka krve, která se našla v bytě tvých rodičů v Oakwoodu, se k nikomu v případu nehodila.

Možná bude Nickova.“

Ariana se tvářila zmateně. „Jak ho Eileen našla?“

„Stejně jako ty. Vyhledala v telefonním seznamu Brinkerovy.

Nezapomínej, že Nick po svých prarodičích nikdy neviděl ani cent.

Všechny peníze zdědila teta Junie.

Teta Junie je dosud naživu a žije z těch peněz, a žije si na úrovni.

Eileen věděla, že tvůj otec něco zdědil, nebo to alespoň předpokládala. Možná slíbila Nickovi peníze, když jí pomůže.“

„Dobrá úvaha,“ zhodnotil to Jack.

„Byli tak hodní,“ povzdechla si Ariana. „Byli na nás tak milí!“

„Možná se domnívali, že bys je měla zavést k penězům.“

„Ale on nás vzal ke své matce. Co kdyby řekla něco o Eileen?“

„Div se to nestalo, nevzpomínáš si?

A když jsem po telefonu žádala Jessii, jestli by mohli položit mamince pár otázek, zavolal posléze Nick, že se Juniin zdravotní stav zhoršil.“

„Což možná nebyla pravda.“

„No právě. Ani nevíme, jestli sejí Nick vůbec na něco ptal. Já bych řekla, že ne.“

„Vypadá to, že zase musíme zavolat Joeovi Foxovi,“ prohodil Jack. „Už se z toho stává zvyk.“

·

26

Portlandská policie předvedla Nicka Brinkera k výslechu. Kvůli Jessii jsem se cítila strašně, třebaže ona musela vědět, co se děje, když mi lhala o tom článku v novinách.

Byla to však mladá žena a matka a její manžel může být obžalován ze strašlivého zločinu.

Nick připustil, že byl Eileenin společník, ale rozhodně popřel, že by někoho zavraždil. To byla jen a jen Eileenina práce, tvrdil. Ženu zabila chloroformem a muže zastřelila. Udal kalibr revolveru a ten se shodoval s tím, jaký měla podle soudních znalců vražedná zbraň. Vypověděl, že ho Eileen zakopala, i tu lahvičku od chloroformu, na hřbitově blízko Oakwoodu. Oba předměty nakonec policisté s jeho pomocí vykopali.

Potom bylo několik kulek z nalezené zbraně srovnáno s těmi, které se našly v těle Ronalda Brinkera, a zjistilo se, že pocházejí ze stejné zbraně, .38 Smith end Wesson Airweight s jednopalcovou hlavní.

Až když Ariana odjela z města, promluvili jsme si s Jackem o těch penězích, které vykopala v Madisonu.

Nechtěla jsem o nich mluvit veřejně a řekla jsem Jackovi,jak se cítím.

„Viděla jsi ty peníze?“ zeptal se Jack.

„Viděla jsem kufřík a jeden štůsek bankovek.“

„Takže víš o tom, co bylo v kufříku, jen z doslechu?“

Zamyslela jsem se nad tím. „Dalo by se to tak říct.“

„Tak podle mého názoru nemáš problém.“

·

Když převezli Nicka Brinkera do státu New York, požádala jsem Joea Foxe, jestli ho můžu navštívit.

Vydala jsem se za ním jednoho horkého letního dne, kdy byl Eddie na denním táboře a Jack v práci. Ve věznicích bývám nervózní, takže jsem uvítala, že mě Jack doprovodil do místnosti, kde na mě Nick čekal.

Joe nám přislíbil soukromý rozhovor a já mu důvěřovala.

Nick si vůbec nebyl podobný. Zhubl a tvář měl plnou vrásek. Kdybych ho potkala na ulici, vůbec bych ho nepoznala.

Hovořili jsme dlouho, většina z toho vůbec nesouvisela s těmi vraždami, ale řekl mi některé věci, které mi dodaly zbývajících pár kousků do skládačky.

„Jak jste se seznámil s Eileen Fosterovou?“

„Zatelefonovala mi už kdysi dávno, nepamatuju si kdy. Věděla, že jsem synovec strýce Rona, a zajímala se o Brinkerovo dědictví. Řekl jsem jí, že tatínek odkázal svůj podíl mamce. Myslím, že mi odkázala tisíc dolarů, když zemřela. Moje sestra dostala totéž.“

„Věděl jste o Arianě?“

„Tedy, nejdřív ne. Věděl jsem, že Eileen skrývá nějakou zášť, ale myslel jsem, že je to kvůli penězům.

Zavolala mi před několika měsíci a požádala mě, zda bych jí nepomohl.

Líčila mi, že ví o nějakých penězích a že se o ně se mnou rozdělí půl na půl. Upřímně řečeno, moc bych je potřeboval. Vyjdeme jen taktak, a i kdyby to mělo být pouhých deset tisíc, hodily by se.

Eileen řekla, že vystopovala sestru a švagra, a chtěla, abych za nimi jel s ní, že si s nimi chce promluvit.

Myslel jsem si, že se bojí o svou bezpečnost, i když jsem nevěděl proč.“

„Takže jste s ní jel do Oakwoodu?“

„Jo.

Přejel si rukama po tváři a já si pomyslela: určitě si přeje, aby tu cestu nikdy nepodnikl.

„Povězte mi, co se stalo, Nicku.“

„Našli jsme je v jejich bytě. Až do toho dne jsem nevěděl, že má Eileen u sebe revolver. Dala si ho do kufru, s kterým cestovala letadlem. Tvrdila mi, že ho určitě nenajdou, a měla pravdu. Hrozila tou zbraní Brinkerovým a donutila mě spoutat strýčka Rona nějakou plastovou páskou, kterou si přinesla. To už mi bylo jasné, že jsem si ukousl větší sousto, než budu moct spolknout.

Ptala se jich, kde je Ariana, a oni neodpovídali. Rozzuřila se, ječela na ně, ale oni stále mlčeli. Pak se jich ptala na peníze. Slíbila, že je nechá naživu, když jí je dají. Ale oni tam jen seděli jak zařezaní.

Viděl jsem, jak Eileen zuří víc a víc. Každou další vteřinu, kterou mlčeli, se blížila k výbuchu. Víte, ona je dost labilní osoba.

Jednou se mi svěřila s něčím takovým – myslím, že byla nějakou dobu ve cvokárně.“

Tohle slovo mi nesedělo. „Myslíte psychiatrickou léčebnu?“

„Jo, takového něco. Můžu vám říct, že mě párkrát pěkně vyděsila.

Možná že to strýček Ron a jeho žena věděli. Možná se proto tak báli.“

Mohl to být další důvod, proč pořád prchali, pomyslela jsem si.

„Když po nich Eileen požadovala ty peníze, zmínila se o nějaké určité částce?“ zeptala jsem se.

„Ne. Mně řekla, že oni si sedí na ohromném balíku. Ten chtěla. Pak mě vybídla, abych chvíli Elaine podržel, a něco jí přiložila k tváři.

Elaine sklouzla na podlahu a vzápětí mi bylo jasné, že je mrtvá.

Já ji nezabil. Já nevěděl, co se děje.“

„Chápu,“ řekla jsem a viděla jsem, že stěží zadržuje slzy.

„Pak znovu udeřila na strýčka Rona, kde jsou ty peníze. Neodpověděl a nespouštěl pohled z Elaine, která ležela na podlaze. On – na mou duši – plakal. Já taky, jestli to chcete vědět.“

„A co pak?“

„Zastřelila ho.“ Celý se roztřásl, jako by tu vzpomínku nemohl snést.

„Přiložila mu revolver těsně ke hrudi a zastřelila ho, přesně takhle.

A teď byli oba po smrti.

Sebrali jsme jejich šperky, prohledali jsme jim peněženky. A když bylo kolem druhé ráno, vynesli jsme je do auta zabalené v dekách.“

Zeptala jsem se ho na cestu do Madisonu.

„Potom… co se to stalo, jsem odjel domů. Poté co jsme vyklidili byt, tak měla Eileen ten bláznivý nápad s tím telefonátem – přinutila mě, abych její zbraní vystřelil do polštáře – a řekla, že někdo objeví jejich těla, pak se určitě ukáže jejich dcera a ona z ní vyrazí ty peníze. Když bude byt prázdný, budou si lidé myslet, že se odstěhovali, důkazy budou pryč a policie bude zmatená.“

„Nicku,“ přerušila jsem ho, „na koberci v tom bytě se našla vaše krev.“

„Nojo, ta krev. To byl taky Eileenin nápad. Řekla, abych se píchl do prstu a nechal kapku na koberci, to prý policajty taky splete. Nikdy jsme si nepomysleli, že by nás našli, alespoň já si byl zatraceně jistý.“

„A jak to bylo dál? Říkal jste, že Eileen čekala někde nedaleko Oakwoodu.“

„Jo. Já jsem tam zůstat nemohl, ale ona jo. O pár týdnů později mi zavolala, abych sedl na první letadlo a přiletěl. Dcera prý dorazila.

Bylo to šílené. Sledovali jsme tu dívku pořád, i když jela k vám. Pak do motelu. A pak jste jednoho rána spolu odjely na letiště.“

„A vy jste se vydali za námi.“

„Jo. Eileen řídila SUV. Já na letišti vystoupil, a když jste si s Arianou odbavovaly zavazadla, byl jsem tak blízko, že jste mě mohly uvidět.

Slyšel jsem, že hlásí tomu chlapíkovi od zavazadel Madison, a uháněl jsem zpátky do auta za Eileen.“

„A vyrazili jste do Madisonu.“

„Jo. Eileen tvrdila, že ví, kam máte namířeno.“

„Co jste čekali, že v tom domě najdete?“

„Já nevím. Eileen mi toho moc neřekla. Vloupali jsme se do domu, prohledali ho s baterkou a vypadli.

Nic tam nebylo. Později jsem zavolal Jessii a ta mi řekla, že volala Ariana, tak jsem odletěl domů. Tak takhle to bylo. Od té doby jsem Eileen neviděl.“

·

Jako u mnoha jiných vražd, které jsem vyšetřovala v minulých letech, byla i tohle další smutná záležitost, kdy jsem chápala, proč vrah udělal to, co udělal. Eileen posléze litovala svého rozhodnutí vzdát se dítěte. K tomu řešení dospěla, ještě než se dítě narodilo, předtím, než měla šanci se na holčičku podívat, pochovat ji v náručí. A celkem snadno jsem se dovedla podívat na věci i ze strany Brinkerových.

Dcerku si osvojili, když jí bylo pouhých několik dní, a považovali ji za svou, což taky vlastně byla.

Požadavek, aby se jí vzdali, jim musel připadat tak otřesný, tak děsivý, že mohli reagovat jediným způsobem.

Podle několika podobných případů v novinách by se zdálo, že by adoptivní rodiče mohli spolupracovat, že by se mohli o dítě podělit. Oni však dcerku chtěli jen pro sebe. A zaplatili za to životem.

·

Ariana rodičům uspořádala prostý pohřeb. Jack si vzal dopoledne volno a šli jsme tam společně.

Potěšilo mě, že se u obřadu objevil i Joe Fox. Když bylo po pohřbu, Ariana se vrátila do hotelu a pak odletěla do Chicaga.

Asi o měsíc později mi poslala pohlednici z Chicaga, kde psala, že se má dobře. A ještě později v létě mi přišla pohlednice z Guatemaly.

Její text působil velmi šťastně.

Ale ta nejneočekávanější věc se stala na podzim.

Eddie šel do školy, nastupoval do první třídy. Byl velmi rozrušený, jako my všichni, ale líbilo se mu tam a začal číst brzy po začátku školního roku.

Jako vždycky na podzim jsem prováděla sezónní změny v šatníku, odkládala jsem šortky a plavky a trička s krátkými rukávy a místo nich tam ukládala šatstvo do zimního počasí. Požádala jsem Eddieho, ať vytáhne boty a další věci nahromaděné v rohu jeho šatny, abych je mohla očistit. Poslechl a vrátil se s náručí různých předmětů.

Rozložili jsme je v ložnici na podlahu a já je začala probírat a rozhodovat, co vyřadím a co ještě poslouží na příští sezónu.

„Co je tohle?“ zeptala jsem se a zdvihla jsem malý předmět zabalený v hnědém papíře a stažený několika gumičkami.

„Já nevím. Bylo to na dně. Hele!

Tady je ten baseballový míč, co jsem ho nemohl najít.“

„Dobře, dej ho někam, abys o něm na jaře věděl.“

Stáhla jsem z balíčku jednu gumičku po druhé a nakonec otevřela hnědý sáček. Vytáhla jsem další malý balíček, také převázaný gumičkou.

A srdce se mi zastavilo.

Byl to štůsek stodolarových bankovek s papírkem nahoře.

To je pro Eddieho, na jeho univerzitní vzdělání. Jinak ani slovo.

Vzpomněla jsem si, jak šla jednou večer Ariana uložit Eddieho do postele a vzala si s sebou svou slaměnou tašku. Žádné jiné vysvětlení nedávalo smysl.

„Co je to?“ zeptal se Eddie.

„Nic důležitého. Pojď, podíváme se na ty boty.“ Srdce mi bušilo, bankovky jsem znovu uložila do sáčku. Večer je ukážu Jackovi.

Zavolala jsem Arianě na chicagské číslo, ale bylo odpojené. Zkusila jsem Guatemalu, ale to číslo také nebylo v provozu. Pak jsem se pokusila vzít to přes informace, jenže tam neznali žádnou Arianu Brinkerovou ani v Chicagu, ani v Madisonu. Nakonec jsem uložila sáček do našeho sejfu, kde máme všechny pojistné smlouvy.

Připadl mi jako vhodné místo.

Od té poslední pohlednice o Arianě nic nevím. Určitě žije šťastně.