Lee Harris

Případ bývalé jeptišky 10. Vražda v den svatého Valentýna

1

Když jednoho nádherného prosluněného jarního dne zazvonil telefon, téměř jistě jsem věděla ještě předtím, než jsem zvedla sluchátko, kdo se ozve na druhém konci drátu. Čekala jsem na to zavolání od začátku týdne, ale současně jsem ve skrytu duše doufala, že se nikdy neuskuteční.

Přiložila jsem si sluchátko k uchu.

„Haló?“

„Chris?“ Byl to stejný ženský hlas, který jsem poprvé slyšela v únoru.

„Ano.“

„Tady je Carlotta Frenchová. Našla se těla.“ Přeběhl mi mráz po zádech. „To je mi líto,“ řekla jsem.

„Takže ty nejhorší předpovědi se nakonec vyplnily.“

„Ne tak docela. Je tu jedno překvapení, velice zajímavé překvapení.“

…

Přišla jedna zima, kdy se shodou okolností nebo řízením osudu nahromadila spousta takových mrzutostí a problémů, s nimiž si lidé nevěděli rady a přicházeli za mnou s žádostí o pomoc. Náhoda chtěla, abych se přede dvěma roky zapletla do vyšetřování čtyřicet let staré vraždy, které skončilo nečekaným úspěchem. Důsledkem toho bylo, že postupem času se řešení případů, kde všichni ostatní zklamali nebo kde kompetentní úřady prokazovaly naprostý nedostatek zájmu a odhodlání něco podniknout, stalo jakýmsi mým druhým povoláním. Přes Vánoce jsem pracovala na jednom, který byl úzce spjatý s klášterem svatého Štěpána, což je místo, kde jsem strávila patnáct šťastných let života, než jsem se rozhodla opustit řád a zařadila se do světa obyčejných lidí. Nedlouho poté mě požádal strýc mé kamarádky Melanie Grossové, abych se pokusila objasnit zmizení jeho druhé ženy, která se zničehonic ztratila před více než rokem. A aby toho nebylo málo, vzápětí nato mě Mel se svou matkou seznámily s šestnáct let starou nevyřešenou vraždou jejich příbuzné. Tak to už by mohlo stačit, pomyslela jsem si, když nás jaro přivítalo roztaženou pestrobarevnou voňavou náručí a já navíc zjistila báječnou věc, že jsem těhotná.

Jediné, co jsem si v té chvíli přála, bylo postarat se o zahrádku a sledovat, jak ze zasetých semínek raší nový život. Ale nebylo mi přáno. V polovině února jsem měla telefonát a krátce poté jsem se sešla s Carlottou Frenchovou. Od té chvíle po celý zbytek zimy až do začátku jara jsem se nemohla zbavit nepříjemného pocitu, že se zcela nevyhnutelně blíží jistý den, kdy se telefon rozdrnčí znovu. A to se právě stalo.

Vzpomínám si docela přesně, co jsem čtrnáctého února dělala. V té době mě vůbec nenapadlo, že jsem se probudila do dne, který mi změní život. V posteli se ke mně láskyplně přitiskl můj manžel Jack, jsme svoji necelý rok, a zamumlal: „Šťastného Valentýna, miláčku.“ Pomilovali jsme se, já jsem pak vstala a šla dolů přichystat snídani.

Zatímco ve světském kalendáři zaujímá Den svatého Valentýna jedno z nejvýznamnějších míst – a slaví ho svorně křesťané i nekřesťané – v přísně katolickém kalendáři se žádné mimořádné pozornosti netěší. Nepovažuje se za nijak výjimečný sváteční den jako třeba Nový rok nebo svátek Všech svatých, kdy věřící nepracují a chodí do kostela na mši. V mešní knize pouze stojí stručná zmínka o tom, že svatý Valentýn, zbožný kněz ve starém Římě, byl za vlády císaře Aureliana v roce 270 umučen, a to je vše. Žádná zvláštní pasáž mu při mši, která se toho dne slouží, věnována není. Jak je ale všeobecně známo, čtrnáctý únor se stal dnem, kdy se zamilovaní otevřeně vyznávají ze svých citů nebo se pokoušejí uvadající lásku znovu vzkřísit. Tohle byl první svatý Valentýn, který jsem prožívala jako vdaná žena. Měla jsem pro Jacka malé překvapení a šetřila jsem si ho, až se vrátí domů – láhev koňaku, který, jak jsem byla ujištěna, patří mezi špičky ve své kategorii a každý věci znalý muž jeho jemnou chuť nepochybně ocení. To se mi líbilo.

Na mou občasnou ranní procházku bylo poněkud chladno, a tak jsem raději zůstala doma, dokud Jack neodjel na šedesátý pátý okrsek v Brooklynu, kde pracuje jako detektiv seržant. Už se o Valentýnovi nezmínil a já také ne.

Později ještě zajedu do sousedního města do pekárny a vyberu tam dort ve tvaru srdce, abychom si po večeři mohli ukrojit sváteční zákusek.

Odpoledne, zrovna když jsem byla na odchodu pro zmíněnou sladkou pochoutku, zazvonil zvonek u dveří.

Předpokládala jsem, že to je sousedka. Otevřela jsem dveře a za nimi stál mladý muž s dlouhou krabicí v rukách.

„Paní Brooksová? Dovolte, abych vám popřál šťastného Valentýna.

Vypadá to, že vám někdo posílá dárek.“

Uzardělá rozpaky jsem se s mladíkem rychle rozloučila a celá rozčilená jsem spěchala do kuchyně, abych krabici otevřela.

Měl pravdu. Podlouhlá úzká krabice skrývala tucet růží, polovinu červených a polovinu bílých.

Zmateně jsem stála a zírala na nějako by pocházely z neznámé planety. Dvanáct nádherných růží, a všechny pro mě. Když jsem mezi trny našla malou obálku, cítila jsem, jak mi vlhnou oči. Vyndala jsem z ní ozdobnou kartičku. Pro Chris, stálo na ní. Od toho, který tě miluje nade vše.

Byla jsem absolutně vyvedená z míry. Přestože květiny byly překrásné a každá měla na stonku nasunutý tenký plastový tubus s vodou, ta stručná milá větička, myšlená upřímně a od srdce, mě dojala mnohem víc. Rozplakala jsem se štěstím. Myslela jsem si, že jsi houževnatý drsný policajt, ale ty jsi ten nejsladší chlap, kterého znám. A kdy sis vůbec vyšetřil čas, abys mi takovou kytici objednal?

Jack mi nosil květiny i dřív, ale nikdy nic tak extravagantního jako tohle. Otevřela jsem prosklená dvířka skříňky s porcelánem, kterou jsem zdědila po tetě Meg jako většinu vybavení v domě, a vyndala ven vzácnou irskou křišťálovou vázu. Nikdy předtím jsem ji nepoužila, ale tahle příležitost přímo volala po tom, abych ji dneska pokřtila. Opatrně jsem odnesla rodinnou památku do kuchyně, nalila do ní vlažnou vodu a rozpustila v ní obsah malého sáčku, který přišel s růžemi. Ze stonků jsem stáhla plastovou trubičku, každý jsem šikmo seřízla ostrým nožem a naaranžovala květiny do vázy tak, aby byly barvy promíchány. Nakonec jsem vázu položila na konferenční stolek v obýváku a pak jsem poodstoupila o pár kroků dozadu, abych si mohla tu krásu plně vychutnat. Když jsem se pohledu na dokonalou jemnou symbiózu skla a živých květů dosyta nabažila, odjela jsem konečně pro vyhlédnutý dort a pár kousků valentýnského cukroví pro Meliny děti.

…

Takže to byl opravdu mimořádný den. Jackovi udělal koňak radost a prohlásil, že je moc dobrý, než aby ho hned vypil, ale já jsem trvala na tom, aby láhev otevřel a aspoň ho ochutnal. Chvíli nato coby zkušený znalec prohlásil, že ještě nikdy nic lepšího nepil. Později se mi přiznal, že mi chtěl nejdřív koupit nějaký šperk, ale netroufal si odhadnout, co by se mi líbilo, a já jsem nikdy nenaznačila, co bych ráda dostala.

(Jeho matka to dokázala vždycky nějak šikovně zaonačit, když jí něco padlo do oka, a Jack asi nabyl přesvědčení, že to tak dělají všechny ženy). Mě to nikdy nenapadlo a řekla bych, že nějaké naznačování obecně není můj styl.

Co se týká šperků, mám jich velice málo, protože jsem strávila skoro půlku života za zdmi

františkánského kláštera jako jeptiška, ale těch, které mám, si velice cením – svatební prsten, malý zlatý kroužek, který mi věnovala velice příjemná paní žijící na západní straně New Yorku.

Seznámily jsme se, když jsem tam tehdy vyšetřovala vraždu jejího starého kamaráda. Dále ještě vlastním několik starých kousků, které jsem zdědila po mamince a po tetě, a ochraňuju je jako oko v hlavě. Jsem naprosto spokojená s tím, co mám, a byla jsem ráda, že Jack zbytečně neutrácel peníze za něco, co mě ani ve snu nenapadlo, že bych potřebovala.

Grossovy děti se nadšeně překřikovaly a shodly se na tom, že cukroví ve tvaru srdce bylo to nejlepší, které v životě ochutnaly– a to je co říct, protože všechno, co upeče jejich matka, je vynikající – a kytice růží prozářila náš dům na mnoho dní, neustále mi připomínala Jackovu lásku, naši vzájemnou lásku. Všechno bylo krásné a dýchalo romantikou, prostě takové, z čeho se rodí ty nejkrásnější vzpomínky, které navždy zůstávají v lidských srdcích.

Měla jsem jako obyčejně práce nad hlavu. Každé úterý vedu seminář poezie na místní fakultě, a když se zrovna nezabývám vyšetřováním nějaké vraždy, příležitostně pracuju pro svého přítele právníka Arnolda Golda, který má praxi v New Yorku. Jednou, když jsem u něho v kanceláři strávila takřka celý den a pak jsem se celá šťastná, že už to mám za sebou, vracela z centra domů, unavená a s počínající bolestí hlavy, poprvé jsem se dověděla o Carlottě Frenchové.

Na záznamníku jsem měla vzkaz, abych volala Amy Grantovou, jednu ženu z Oakwoodu, s níž jsem se seznámila na místních schůzích a setkaly jsme se i při jiných společenských příležitostech.

Svlékla jsem si kabát a posadila jsem se k telefonu.

Na začátku rozhovoru jsme se nevyhnuly nezbytným zdvořilostním tématům, a když ve mně asi po pěti minutách začínalo hlodat podezření, že mi opravdu zavolala jen ze sousedské slušnosti, zničehonic vypálila: „Vzpomínáš si na setkání s mou dávnou spolubydlící z univerzity, když jste se tu loni na podzim s Jackem zastavili?“

„Ano,“ odpověděla jsem a snadno jsem si vybavila velice příjemný večer. „Carlotta… na příjmení si nevzpomenu.“

„Carlotta Frenchová. Ráda by se s tebou setkala. Nemohla by sis na ni udělat čas?“

Podívala jsem se na hodinky. Bylo šest hodin a Jack se jako každý pátek co nevidět vrátí domů hladový jako vlk. „Teď to bohužel nepůjde. Právě jsem dorazila domů a musím rychle něco uvařit.“

„A co zítra?“

„O co se jedná?“

„Já bych o tom raději nemluvila. Je to trochu komplikované a chtěla bych, aby ti všechno vysvětlila sama. Z toho večera si tě pamatuje a musím říct, že jsi na ni zapůsobila velice dobře.“

Amy mám ráda a pamatuju si i na Carlottu, energickou pulzující ženu, která toho v životě už stihla mnohem víc, než co podle svých plánů zamýšlím udělat já. „Možná v jedenáct zítra dopoledne bych mohla,“ připustila jsem nakonec přemítajíc, že tou dobou už bych měla mít všechno přichystáno, a jestli Jack odjede do železářství nebo na skládku dřeva, aby si tam obstaral materiál pro víkendové práce, v nichž se doslova vyžíval, bude to příhodný čas Carlottu vyslechnout.

„Přesně v jedenáct jsme u tebe,“

slíbila Amy a tím náš rozhovor skončil.

…

Slyšela jsem, jak přicházejí po chodníku přesně v jedenáct, a tak jsem odložila noviny a šla je přivítat.

„Ahoj, Chris,“ řekla Amy a sundala si nádherný kožešinový klobouk.

Několikrát zadupala na rohožce, aby se zbavila sněhu na módních černých botách, a vešla dovnitř.

„Určitě si vzpomínáš na mou kamarádku Carlottu Frenchovou.“

Pozdravily jsme se a pak jsem od nich vzala kabáty. Obě ženy doprovodil do předsíně závan mrazivého vzduchu, a když jsem za nimi přibouchla dveře, otřásla jsem se zimou. Záměrně jsem neuvařila kávu, protože jsem nechtěla zavdat příčinu ke zbytečnému prodlužování návštěvy. Na dnešek jsem si naplánovala, že vyřídím nějaké věci, takže čím dříve budu mít tuhle záležitost z krku, tím lépe.

„Jsme moc rády, že si s námi promluvíš,“ začala Amy. „Carlotta je moje přítelkyně z univerzity a pár dní u mě zůstane. Opravdu je od tebe velice hezké, že nám věnuješ svůj čas.“

„Zatím nemám tušení, o co se jedná,“ opáčila jsem. Obě ženy měly chladem zčervenalé tváře, jako by se už nějakou dobu procházely po ulicích a čekaly na smluvenou hodinu.

„To já,“ ozvala se Carlotta. „Mám problém a nikdo mi s ním nedokáže pomoct. Pamatuju si na tu historku, kterou jste vyprávěla toho večera, kdy jsme se seznámily, a napadlo mě, že vy byste mohla být ta pravá.“

„Budete mi o tom muset říct něco víc.“

„Ano.“ Podívala se nervózně k pohovce, na níž seděla Amy. „Ty už jsi všechno slyšela tolikrát, že bys to mohla vyprávět sama. Takže nás tady můžeš nechat s Chris o samotě.

Až tady skončíme, dojdu domů pěšky. Není to tak daleko.“

Měla jsem pocit, že Amy to není zrovna po chuti a že by tu ráda zůstala a vyslechla si verzi, kterou se mi Carlotta chystala předložit.

Zklamaně vstala, poklepala kamarádku po rameni, vyndala ze skříně kabát, který jsem tam před necelými pěti minutami pověsila, a odešla.

„Jedná se o mého manžela,“ začala Carlotta, když se znovu usadila.

„Nemám ráda, když mě někdo poslouchá. Jenom doufám, že jsem se Amy nějak nedotkla – od té doby, co se to přihodilo, se ke mně chová moc hezky –ale myslím, že se mi bude líp mluvit, když tady budeme samy dvě, z očí do očí.“

Byla to přitažlivá žena, o trochu menší než já, s rovnými blonďatými vlasy trochu tmavšího odstínu, které měla na můj vkus až příliš krátce zastřižené. Pro naše setkání zvolila zelený kostýmek, pod rozepnutým sáčkem svítil světle zelený kašmírový svetřík. Bohaté tvary dobře vyvinutého poprsí budily při prvním pohledu klamný dojem, že jeho majitelka je silnější buclaté postavy, což ovšem v žádném případě nebyla pravda. Naopak.

Slušivá přiléhavá sukně dala vyniknout dokonalým křivkám štíhlého těla a pěkně tvarovaným nohám.

„Poslouchám vás.“

„Můj muž se ztratil,“ prohlásila.

Pak zavrtěla hlavou. „Je to velice složitý příběh a pokaždé, když ho někomu vykládám, mi připadá, že začínám z jiného konce. Stalo se to minulý týden večer na Den svatého Valentýna a on není sám, kdo je do toho zapletený. Jsou tu ještě další dva muži.“

„Všichni se pohřešují?“

„Pohřešují se a existuje důvodné podezření, že jsou mrtví.“

„Chápu.“

„Myslím, že to zatím chápat nemůžete, ale hned vám k tomu doplním pár vysvětlujících detailů.

Můj muž se jmenuje Val, vlastně Valentin. Narodil se na Den svatého Valentýna. Zkrátka, téměř všechno důležité v jeho životě se odehrálo právě toho dne. Kromě jiného slavíme čtrnáctého února taky výročí svatby.“

„Jak dlouho jste vdaná?“

„Šest let.“ Mimoděk shlédla dolů k rukám. Očividně jim věnovala důkladnou péči, lesklá vrstva přírodního laku zkrášlovala dlouhé pěstěné nehty. „Poslal mi růže a taky tohle.“ Zvedla pravou ruku. Na prsteníčku se třpytil kroužek s broušeným rubínovým kamínkem ve tvaru srdce.

„Je nádherný. Nikdy jsem takový neviděla.“

„Já také ne.“ Chvilku ho obdivovala, tvář měla zasmušilou.

„Čtrnáctého jsme spolu poobědvali a tam mi tenhle prstýnek věnoval.

Na minulou sobotu jsme plánovali k našemu výročí slavnostní večeři, ale to už byl pryč.“

„Kde bydlíte, Carlotto?“ zeptala jsem se. „Nevzpomínám si, jestli jste mi to říkala.“

„Na severu, kousek od Buffala. Val pracuje kousek od našeho domu a já dojíždím do centra, ale mé zaměstnání vyžaduje spoustu cestování. Patnáctého jsem už musela být jinde, takže po obědě mě Val odvezl na letiště a já odletěla do Chicaga. Kdybych bývala zůstala doma, Val by tu byl pořád se mnou.“

Letmý pohled na její tvář mi prozradil, že sama sebe obviňuje, tak jak to lidé obvykle dělávají, když jsou přesvědčeni, že jejich náhodné jednání fatálně ovlivnilo lidský osud. Kdybych mu tak bývala zavolala zpátky a on zvedl telefon, nemusel být na té křižovatce v okamžiku, kdy se ten autobus vymkl řidičově kontrole. „Povězte mi o tom.“

„Má dva přátele a všichni jsou si blízcí jako bratři. Vyrůstali spolu, jeden druhému šli na svatbu, prostě proplouvali životem spolu. Minulý týden ve středu slavili všichni tři Valovy třicáté páté narozeniny.“

Jak?“

„Chystali se jít na večeři a pak se zřejmě chtěli vrátit k někomu z nich domů. Na tu večeři skutečně odešli.

Policie to zjistila následujícího dne.

Nic bych za to nedala, že minimálně jeden, možná dva z nich měli pěkně pod čepicí, ačkoli v restauraci to tak nevypadalo. Měli tam kopii jejich účtu. Po večeři se ale do domu žádného z nich nevrátili.“

„Něco se stalo?“ zeptala jsem se.

„Na západě státu New York bylo po celou zimu velice chladné počasí a to platilo ještě několik dní před svatým Valentýnem,“ rozpovídala se Carlotta. „Sníh napadl brzy a teploty se velice dlouho udržely hluboko pod nulou, takže vůbec neroztál, naopak ho ještě trochu připadlo. Erijské jezero bylo přes měsíc zamrzlé, přestože se minulý týden tak náhle prudce oteplilo.

Tahle zima byla prostě rájem pro bruslaře. A chlapi se zřejmě rozhodli, že přejdou přes zúženou část jezera pěšky do Kanady.“

„Ach ne.“

„Druhý den ráno se našlo auto a žádný z těch tří se nevrátil domů ani se neukázal v práci. Někdo zavolal na policii a z okrsku okamžitě poslali helikoptéru, aby se je pokusila najít, ale nikde ani stopy.

Není jisté, jestli se vydali přes jezero všichni tři, protože přes noc trochu chumelilo a všechny stopy, které tam mohli zanechat, převážně zmizely pod sněhem.“

„Jak si můžete být tak jistá, že si krátili cestu přes jezero?“

„Bavili se o tom při večeři, servírka si na to vzpomněla. Kousek od pláže se navíc našlo auto. Kromě toho jezera tam vlastně nic není a nikdo v té oblasti nikoho z nich neviděl. Helikoptéra zjistila, že na několika místech byl led prolomený, a to jen pár mil od pláže, kde stálo to opuštěné auto.

Přesně tudy by museli procházet, kdyby chtěli jít nejkratší cestou do Kanady. Ale hlavně,“ odmlčela se, jako by vzpomínky, které se jí vyrojily v hlavě, byly až příliš bolestivé, „na ledě zůstala ležet červená kašmírová šála. Přesně takovou jsme koupili Mattymu jako dárek k loňským Vánocům.“

„Pokoušel se někdo pátrat v jezeře po jejich tělech?“

„Snažili se, ale díra se zvětšila a ledové kry se posunuly. Zkrátka, nic se nenašlo. Teď všichni říkají, že bude nejlepší počkat do jara, až –až se vynoří na hladinu.“

„Carlotto, povězte mi něco o přátelích vašeho muže.“

„Oni nejsou jako Val.“

„Ale jsou to přátelé.“

„Víte, jak to je s lidmi, s nimiž jste vyrůstala, kteří s vámi chodili do první třídy, prostě je máte pořád ráda, přestože se vaše životní cesty dost podstatně liší. A přesně takhle to dopadlo i mezi Valem, Mattym a Clarkem. Matty… prostě Matty, ať se pustil do čehokoli, vlastně nikdy neuspěl, ale má tchána, který ho vytáhne z každého průšvihu. Clark je majitelem železářství na předměstí Buffala, je to veliký prosperující obchod. Daří se mu, je to chlap políbený štěstěnou – nebo byl.“

„Jsou ženatí?“

„Oba dva.“

„Ale večeře byla jenom pánská jízda.“

„Tak to chodí vždycky. Oni to tak chtějí, rádi tráví čas spolu a organizují vlastní oslavy.“

„Co dělá Val?“

„Val pracuje s počítači. Vytváří konfigurace šité na míru přesně podle přání a potřeb zákazníků.

Samozřejmě s nabídkou následné údržby a opravy.“ Všimla jsem si, jak i ona důsledně používá přítomný čas.

„Jak běží obchod teď, když není v práci?“

„Vede ho jeho společník.“

„Kdy jste se doslechla o té tragédii?“

„Hned druhý den. Patnáctého. Volali mi z kanceláře. Přiletěla jsem zpátky z Chicaga, ale nemohla jsem nic dělat.“

„Čí auto se našlo u jezera?“

„Mattyho. Má takový velký terénní vůz s pohonem na všechna čtyři kola. Tam, kde bydlí, se bez podobného auta prostě neobejdete, a navíc je to taky hračka pro velký kluky, víte, o čem mluvím.“

„Carlotto, nechápu, jak do toho všeho zapadám já. Nedokážu si představit, co chcete, abych pro vás udělala.“

„Mám teorii.“ Přehodila si nohu přes nohu. „Podle mého názoru se nápad, že se vydají přes zamrzlé jezero, zrodil v Mattyho hlavě.

Matty je takový blázen. Vždycky byl. Takový vtipálek, rád vymýšlí kanadské žertíky. A rád riskuje.

Jsem z něho nervózní, ale před Valem si vždycky dávám pozor na to, co o něm řeknu. Clark je zase takový tichý kluk, ačkoli když se ti tři dali dohromady, dokázali se pěkně odvázat. Nerada bych na některého z nich ukazovala prstem.

Chci být spravedlivá. Znám ty chlapy – a jejich ženy – tak dlouho, jako znám Vala. Kdybych ale musela někoho vybrat, tipovala bych, že s tím přišel Matty. Dokážu si představit, jak říká: ‚Hej, chlapi, co kdybychom šli přes jezero do Kanady? Je to jedinečná šance!

Taková se nemusí opakovat mnoho let.‘ Myslím, že Clark se asi nakonec nechal přemluvit a šel do toho s ním, protože on takový byl vždycky. Ale Val není hloupý. On nepokouší štěstí. Je to dospělý chlap, ne jenom velké dítě, které se obléká jako muž. Já prostě nevěřím, že tam šel Val s nimi.“

„To je opravdu odvážná teorie.

Můžete ji něčím podložit?“

„Nic pádného nemám. Ale znám svého muže. On si váží života, zná cenu manželství. Nemyslím si, že by se pustil do tak riskantního podniku, jako byl tenhle.“

„To zní velice zajímavě,“ pokývala jsem hlavou. „A kde je tedy teď, když s nimi, jak říkáte, nešel?“

„To je právě to, co chci, abyste vypátrala.“

…

Takže to byl ten příběh a já ji odmítla. Neměla žádný důkaz pro své tvrzení, že se její muž v noci na svatého Valentýna v mrazivých vodách Erijského jezera neutopil, ani neměla tušení, kam by mohl jít, pokud své přátele nedoprovázel.

Nikdo o těch třech mužích neslyšel ani slovo od okamžiku, kdy toho večera společně odešli z restaurace, a jak jsem vyrozuměla, nikdo ani neočekával, že ještě něco uslyší.

Jistý univerzitní profesor odhadl, že těla se vynoří na hladinu, tedy pokud se vůbec kdy vynoří, nejdříve koncem května nebo spíš začátkem června, což bude záviset hlavně na teplotě vody. A do té doby nemůže nikdo dělat nic jiného, než čekat. Obě zbývající ženy, jak mi Carlotta řekla, přijaly nešťastný osud svých mužů a smířily se s tím, že zahynuli. Jedna z nich dokonce nechala před několika dny pro svého manžela vystrojit pohřeb, ta druhá ale čekala, až se objeví těla.

Byla to velice smutná záležitost, kterou ještě zhoršoval stav nejistoty a nevědomí, a nepomáhala ani ta nepatrná doutnající jiskřička naděje, která přežívá v každém z nás, když nemůžeme dokázat, že došlo k nejhoršímu.

Snažila jsem se z Carlotty dostat uspokojivou odpověď na to, z jakého důvodu její muž, pokud je stále naživu, nepřišel už dávno domů, ale žádné jsem se nedočkala.

Celý příběh se odvíjel velice hladce až do tohoto kritického bodu; tam se zadrhnul. Přešli by druzí dva muži jezero bez Vala? To s jistotou tvrdit nemohla. Pokud se Val skutečně rozhodl, že s nimi na led nevkročí, proč se jednoduše nevrátil domů? Ano, auto na břehu nebylo jeho, ale existují přece taxíky, existují sousedé a známí, kterým by mohl zavolat, aby pro něho dojeli. Ale nic takového se nestalo.

Nebylo čeho se chytit, nebylo na čem postavit nějakou hypotézu, kromě Carlottina skálopevného přesvědčení, že její muž je z těch tří nejmoudřejší a díky tomu je stále naživu. Přiznala jsem se jí, že mi to k zahájení vyšetřování nestačí, a kromě toho jsem se v té době zabývala jiným případem. Navíc mám svou práci na fakultě a svého muže, kterého nechci zanedbávat.

Zachovala se velice rozumně, mé důvody přijala s pochopením, a domluvily jsme se, že pokud se cokoli stane, kdyby se její manžel nebo kterýkoli z těch dalších mužů někde objevil, okamžitě mi zavolá.

A až přijde jaro a pokud těla skutečně vyplavou na hladinu, chtěla jsem o tom vědět.

Slíbila mi, že mě určitě bude informovat, a pár minut před dvanáctou odešla. Chvíli nato se vrátil Jack ze svých sobotních toulek mezi skladem stavebního dřeva a obchodem s elektrickým nářadím.

Amy Grantová mi telefonovala dvakrát v rozmezí několika týdnů a oznámila mi, že se nic nového nestalo. A to bylo naposled, co jsem o případu slyšela, dokud jsem toho nádherného jarního dne nezvedla sluchátko a neuslyšela v něm Carlottin hlas.

…

2

Hlas se jí chvěl nadějným vzrušením, když mi oznamovala, že se to neobešlo bez zajímavého překvapení. „Co se stalo?“ zeptala jsem se.

„Na hladině se objevila jenom dvě těla, Mattyho a Clarka.“

„Váš manžel se tedy dál pohřešuje.“

„Ano. A pokud se jeho tělo brzy nevynoří, začnou po něm pátrat.“

„Proč? Copak není možné, že se zachytilo někde za kámen nebo ve zlámaných větvích, které spadly do vody, a leží na dně jezera?“

„To samozřejmě možné je, ale je tu ještě jedna věc, o níž jsem vám neřekla. V Mattyho těle se našla kulka.“

„Byl zastřelen?“

„Dřív, než spadl do vody. Takže Val je teď hlavním podezřelým.“

„To je ale šok. Val měl pistoli?“

„Pokud vím, tak ne. Policie to už prověřila. Nikdy si žádnou nezaregistroval. Matty měl samozřejmě lovecké zbraně. Lov zvěře byla jeho vášeň. Právě proto jsme mu dali k Vánocům tu červenou šálu, aby byl dobře vidět a nikdo ho nezastřelil. Teď vidím, že to nebylo nic platné.“ Byla to poněkud nešetrná poznámka na ženu, jejíž muž je podezřelý z vraždy.

„Už se zjistilo, jaká zbraň byla použita?“ zajímala jsem se.

„Ruční střelná zbraň, určitě ne lovecká puška. Pravděpodobnost, že by se střelil sám, je velice nízká.“

Souhlasím, pomyslela jsem si.

„Řekla jste mi, že ti tři muži se milovali jako bratři. Není tu možnost, že byste se mýlila?

Nemohlo mezi nimi docházet k nějakým rozmíškám nebo hádkám, které skončily vraždou?“

„Jak na to mám odpovědět?“

zamyslela se. „Kolik toho člověk ví o někom druhém? Pokud tomu tak opravdu bylo, nevěděla jsem o nich, protože Val se o tom doma nezmínil ani slovem. A pokud je mi známo, tak ani ostatní. A jestliže spolu nevycházeli, proč potom šli na svatého Valentýna na společnou večeři?“

„Vrah si tím připravil vhodnou příležitost k uskutečnění svého plánu,“ navrhla jsem jedno z mnoha řešení.

„Jestli to je pravda, potom Clark zavraždil Mattyho. Od začátku si myslím, že se to tak stalo. Už v únoru jsem vám říkala, že nevěřím, že Val se zúčastnil takové riskantní akce, a jak vidíte, prokázalo se, že jsem se nespletla. Ti dva muži šli nejspíš spolu přes jezero a začali se kvůli něčemu prát. Clark potom vytáhl pistoli a Mattyho zastřelil, a potom se oba dva propadli dírou v ledu do vody.“

„Kvůli čemu by se prali?“

„To nevím.“

„A proč by si Clark bral s sebou zbraň na oslavu narozenin?“

„Chris, chtěla bych, abyste právě na všechny tyhle otázky našla odpověď. Myslím si, že pokud se vám to podaří, najdu Vala. A ať už se té noci stalo na jezeře cokoli, chci ho mít zpátky.“

„Já nevím, Carlotto. Je to velice zajímavé. Musím se přiznat, že ze začátku jsem vás pokládala za bláhovou a naivní, když jste tak tvrdošíjně obhajovala názor, že váš manžel se zbylými dvěma muži na zamrzlé jezero rozhodně nevkročil.

Ale teď to opravdu vypadá tak, že to z vaší strany nebylo žádné fantazírování, ale holá skutečnost.

Moc ráda bych zjistila, kde byl v noci na svatého Valentýna a proč s nimi nešel a co se s ním stalo. Jde jenom o to, že v únoru se můj život zásadně změnil.“

„Nemůžete to přijmout, protože vám to časově nedovoluje zaměstnání?“

„Jsem v jiném stavu.“

„Ach ano, to chápu. To je báječné,“

dodala, skoro jako by si na něco vzpomněla.

„Ano, je to opravdu báječné. Cítím se dobře, je mi fajn a doufám, že tomu tak bude i nadále. Přece jen si ale říkám, jestli bych se teď neměla raději zdržovat víc doma.“

„Nevím co říct. Jsem na rozpacích,“

snažila se Carlotta vysvětlit své pocity. „Nechci vás do ničeho tlačit. To v žádném případě. Máte mé telefonní číslo, kdybyste chtěla zavolat, můžete mi nechat vzkaz na záznamníku, když nebudu doma.

Jestli usoudíte, že se na to cítíte a chcete se do toho pustit, budu opravdu moc ráda. Policie totiž velice rychle dospěla k přesvědčení, že pokud se neprokáže, že je Val mrtvý, musí být vrahem on. Takže nemám moc na vybranou. Myslím si, že je naživu, a vím, že není vrah. Kdybych mohla sama odejít ze zaměstnání, abych se ho pokusila najít, udělala bych to hned, ale musím být z něčeho živa.

Budete o tom aspoň přemýšlet?“

„Budu, to vám můžu slíbit. Děkuju za zavolání.“ Když jsem zavěsila, vyrojila se mi v hlavě spousta otázek a já na ně chtěla znát odpovědi. To, co se zprvu zdálo jako bláznivé dobrodružství tří přátel, kteří byli pravděpodobně pod vlivem alkoholu, se stávalo mnohem zajímavější, ale také zlověstnější. Jako nejjednodušší řešení se nabízela varianta, že Mattyho zavraždil Clark a v divoké rvačce se oba probořili skrz led. Co se ale v tom případě stalo Valovi?

Byl snad svědkem střílení a dal se na útěk? Byl také zastřelen a jeho tělo uvízlo někde na dně Erijského jezera? Nebo na Mattyho vystřelil on sám z dostatečně bezpečné vzdálenosti, aby se mu podařilo uniknout ze smrtelné náruče ledové vody a zachránit si tak život, zatímco ubohý Clark zůstal do poslední chvíle se svým přítelem a ve snaze mu pomoct se utopil i on?

Přemítala jsem o možnosti, že se Clark pokoušel vytáhnout Mattyho na červené šále z mrazivé vody, ale dopadlo to tak, že ho jeho kamarád ve smrtelné křeči stáhl za sebou.

Všem těmto hádankám ovšem stále vévodila otázka, kterou jsem si v duchu často opakovala a nedokázala jsem ji vypudit z mysli – co se stalo s Valem a kde je teď, ať živý či mrtvý?

…

„Pouze dvě těla?“ zopakoval Jack, když jsme seděli v kuchyni za stolem u pozdní večeře, poté co se vrátil z večerní právnické školy.

„Vidím, že jsi stejně překvapený, jako jsem byla já. Když mi to všechno v únoru vyprávěla, myslela jsem si, že to je jen vystrašená ženská s přebujelou fantazií.“

„Kde říkala Carlotta, že byla, když se ta tragédie odehrála?“

„V Chicagu, myslím. Na tom nezáleží, byla prostě na služební cestě. Poobědvali spolu a pak ji Val odvezl na letiště.“

„Předpokládejme, že to je pravda,“

uvažoval Jack. „Její společnost jí tam zavolá, aby jí tu novinu oznámila – pokud to skutečně věděli dřív, než se měla vrátit, že její muž je pohřešovaný a předpokládá se, že se utopil. Ale znáš zaběhnutý postup, Chris. Prověř si fakta, která můžeš prověřit, ověřená fakta zabuduj do své teorie a pokračuj dál.“

„Ty si myslíš, že by s těmi úmrtími mohla mít něco společného?“

„Znáš mě. Nemyslím si nic, rozhodně ne v této fázi. Je příliš brzo na to něco si myslet. Teď je čas shromažďování důkazů. Ale je to velice podivný příběh.“ Přidal si na talíř další jídlo. „Musím říct, že to byl dost prostoduchý žertík od tří mužů, kteří měli mít tolik rozumu, aby si vybrali lepší zábavu než tu, která skončila vraždou. Ani se tě neptám, jestli tě to chytlo.“

„Carlotta chce, abych se to pokusila objasnit. Říká, že policii se velice rychle zalíbila teorie, že pokud Valova mrtvola neleží na dně jezera, je to vrah chodící beztrestně po světě.“

„Naprosto jasná domněnka, která ale nabízí i třetí možnost, nemám pravdu?“

„Máš.“

„Je naživu a nevinen. Tak proč teda utíkal? A utekl před vraždou nebo až po ní? Ví vůbec o tom, že k té vraždě došlo?“

„Pokud to nevěděl ve chvíli, když utíkal, určitě by netrvalo dlouho a zjistil by to. Psali o tom v novinách, dávali to v televizi. Ta zpráva ho nemohla minout.“

„Ledaže by odjel hodně daleko, možná i někam za hranice. Ale kde by vzal peníze?“

„Neptala jsem se Carlotty na stavy účtů, ale řekla bych, že policie už na tom jistě pracuje. A zajímalo by mě, jestli by poznala, že se zastavil doma, aby si vzal nějaké oblečení před tím, než odejel. Možná se vrátil domů, Jacku. Možná je doma, jde spát jako obyčejně, ráno se vzbudí a připravuje se na cestu do práce a ještě si pustí zprávy.“

„Tou dobou o tom ještě nevědí, Chris. Je příliš brzo. Pravda, ti muži se nevrátili domů, ale vsadím se, že to nebylo poprvé. Jejich manželky si na to asi zvykly, možná se naučily čekat, až se jejich drahé polovičky v klidu objeví v obýváku po náročné noci proflámované v baru. Chvíli to trvá, než si uvědomí, že už by ten její chlap měl být několik hodin doma. A tak manželka číslo jedna zavolá manželce číslo dvě a zjistí, že jsou na tom obě stejně. Manželka číslo tři je samozřejmě na služební cestě, takže ji nikdo neshání. Ale protože u nich doma nikdo nezvedá telefon, zbylé dvě ženy z toho odvodí, že ani manžel číslo tři se nevrátil domů.“

„Když se ale ti tři muži neobjeví v práci, každý se tu zprávu doví a někdo zavolá policii.“ Vstala jsem a donesla na stůl kávu. „A v té době začnou všichni panikařit.“ Nalila jsem ji do šálků a postavila na stůl krabici s koláčky z obchodu. „Takže to znamená, že jestliže Val odjel domů, buď záměrně nezvedal telefon, když volaly manželky jeho přátel, což už je samo o sobě podezřelé, a nebo už byl ráno tou dobou pryč.“

„Ty koláčky jsou výborný,“

pochvaloval si Jack. „Taky ti chutnají, viď?“

„Taky. Zajímalo by mě, jestli někdo bral Carlottu vážně, když tehdy v únoru tvrdila, že nevěří tomu, že se její manžel vydal s ostatními na cestu přes zamrzlé jezero. Tenkrát byl pravý čas na to prověřit taxikáře nebo autobusové společnosti. Od té doby už uplynul měsíc a pochybuju o tom, že si nějaký řidič autobusu bude pamatovat cestujícího, který s ním jel čtrnáctého února. S taxikářem je to ale něco jiného, obzvlášť pokud by ve zprávách viděl fotku muže, který se pohřešuje. Kdyby se Val snažil zmizet beze stopy, myslím, že by spíš nasedl na jakýkoli autobus, který by ho odvezl někam pryč, než aby si vzal taxíka domů.“

„To má hlavu a patu,“ uznal Jack.

„Taky to znamená, že své zmizení plánoval a musel počítat s tím, že tím okamžikem sám sebe pasuje na hlavního podezřelého z vraždy.

Chceš to vzít?“

„Ještě nevím.“

„Ale jistě že víš. Jenom si děláš starosti o to, o co se strachuju i já.“

O malý kousíček živé tkáně, který je napůl jeho a napůl můj a z něhož se koncem roku narodí naše první dítě.

„Možná bych se měla poradit s doktorkou.“

„A co myslíš, že ti řekne? Že létání letadlem a chůze ti nemůžou ublížit a že občasné protažení těla ti jen prospěje.“

Usmála jsem se. „Asi jo.“

„Jak se cítíš?“

„Stejně dobře jako v den, kdy jsme se seznámili.“

„Jsi nervózní?“

„Jo, nervózní trochu jsem. Ale není to stejné, jako když předstupuju před studenty nebo ve špičce jedu autem do supermarketu. Je to z toho důvodu, že prožívám něco nového a cítím, jak strašně je to pro nás důležité, a přitom musím pořád myslet na to, že už mi je přes třicet, a to je možná ten hlavní rozdíl.“

„Mluvila jsi o tom s doktorkou Campbellovou?“

„Řekla mi, že byla přesně v mém věku, když čekala první dítě.“

„Tak o co jde?“

„Připadá mi, jako bys mě přemlouval.“

„Chris, oba dobře víme, že do toho stejně půjdeš.“

„Opravdu?“

„A není to tak?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Možná už jsme manželé příliš dlouho.“

Naklonil se přes stůl a políbil mě.

„Zas tak dlouho ne. Jenom si všímám našich společných zájmů.“

…

3

Carlottu mé rozhodnutí pustit se do vyšetřování případu samozřejmě velice potěšilo. Můj hlavní úkol viděla v tom, že se pokusím najít Vala, živého nebo mrtvého, ať je kdekoli. Já na to nahlížela z poněkud širší perspektivy, musím vypátrat, kdo a proč zavraždil Mattyho, pokud to bude možné, a také jakou roli v tom všem hrál Val, protože tam musí existovat nějaká spojitost. Byla jsem přesvědčena, že pokud najdu odpověď na jednu z těchto klíčových otázek, dovede mě k odpovědím na všechno ostatní.

Oznámila jsem Carlottě, že první věcí, kterou chci udělat, samozřejmě kromě prostudování všech novinových článků, které se zabývají přechodem přes jezero na svatého Valentýna a pozdějším nálezem mrtvých těl, je promluvit si se všemi třemi ženami.

„Domluvím to a sejdeme se všechny, jakmile přijedete,“ slíbila.

„Skvělé,“ řekla jsem a hned jsem své ukvapené odpovědi litovala.

„Když o tom tak přemýšlím, možná by bylo lepší, kdybych s každou z vás mluvila o samotě.“

„Proč?“ zeptala se s ostražitým podtónem v hlase.

„Protože i když jste před čtrnáctým únorem možná bývaly nejlepší kamarádky, teď tady existuje reálná možnost, že jeden z manželů zabil druhého ze zbývajících dvou – nebo dokonce oba dva – a to by nemuselo být po chuti pozůstalým.“

„Dobrá. Uděláme to podle vás,“

souhlasila, ale z tónu její odpovědi bylo cítit zklamání, jako by doufala, že uslyší, co budou vypovídat další dvě ženy, nebo si možná dokonce představovala, že vyšetřování povede ona, a teď si uvědomila, že její role bude jiná. „Kdy myslíte, že byste mohla přijet?“

„V úterý mám seminář na fakultě a už se blíží konec semestru. Nerada bych k vám cestovala hned zítra a v pondělí zase chvátala zpátky.

Domluvme se tak, že bych přiletěla příští středu a zůstala bych až do následujícího pondělí, pokud to bude nutné. Kdyby se mezitím něco stalo,“ nepochybovala jsem o tom, že ví, na co jsem narážela, „dejte mi vědět. Let se dá vždycky zrušit.“

„Vy si myslíte, že se nakonec vynoří i Valovo tělo, že jo?“

„Já vůbec nevím, co si mám myslet.

V hlavě se mi motá tolik otázek, že pokud na všechny budu chtít najít odpověď, nezastavím se několik dní. Jedním z lidí, se kterým bych si chtěla co nejdřív promluvit, je obchodní partner vašeho muže.“

„Proč?“

Znovu jsem nemohla přeslechnout to podivné ostří v jejím hlase.

„Carlotto, kolegové z práce jsou si blízcí. Ať už se mají rádi nebo se nesnášejí, vědí o sobě spoustu věcí.

Pokud někdo často telefonuje nebo naopak hovory přijímá, ten druhý o tom docela určitě ví. Občas někdo pošle poštu na firemní adresu, místo aby ji dotyčnému nechal doručit domů. Tyhle věci musím prověřit.

Pokud s tím ovšem máte nějaký problém –“

„Ale ne, samozřejmě že ne. Jenom jsem si nedokázala uvědomit, co takové vyšetřování v praxi obnáší.

Když naši muži v únoru zmizeli, předpokládalo se, že se jedná o nešťastnou náhodu, a policie mě skoro ani nevyslechla.

Musím si jenom zvyknout nahlížet na to trochu jinak. Budu vám se vším nápomocná, Chris, neváhejte požádat o cokoli, co budete potřebovat. Žádné problémy nebudou. A můžete bydlet u mě, jestli vám to nevadí.“

„To budu ráda.“

„Mám velký dům a můžete zatím používat Valovo auto. Čas od času ho nastartuju, aby se nevybila baterie. Je v dobrém stavu a bude lepší, když bude v provozu.“

„Takže se uvidíme příští středu.“

„Ano. Objednám vám letadlo před polednem a sama vás vyzvednu v Buffalu na letišti.“

„A dojednáte mi schůzku s Valovým partnerem.“

„Zavolám mu hned.“

…

Musím přiznat, že se mi okamžitě zvedla nálada. Důvodem nebylo jenom jaro s čerstvým voňavým vzduchem a hřejivým sluncem, které mi přinášejí tolik radosti. Vydávala jsem se na další z těch úžasných dobrodružných cest do neznáma, na něž jsem si v posledních dvou letech zvykla, těším se na shromažďování informací, na vytváření a rozvíjení nových teorií a na zavrhování starých, na hledání, kdo co ví a kdo co skrývá – vrah nebo vrazi, oběť nebo oběti, důvody, motivy, vysvětlení, které by mě na začátku vyšetřování ani ve snu nenapadly.

A navíc jsem cítila, že to je můj poslední případ, přinejmenším na dost dlouhou dobu. Ve stále pokročilejším těhotenství se nebudu moct jen tak sebrat, nastoupit do letadla a někam odletět, dokonce si ani nedovolím odjet třeba jen na den do města. O novorozencích toho vím žalostně málo, rozhodně mnohem méně než většina žen v mém věku; nikdy jsem s malými dětmi nepřišla do styku kromě občasného hlídání, když jsem byla mladší, a to jsem vždycky dohlížela pouze na caparty, kteří už mluvili.

Plínky pro mě byly záhadou. Měla jsem v povědomí, že éra bavlněných plen nenávratně skončila a byla nahrazena papírovými na jedno použití, jednak díky tomu, že jsem nemohla přehlédnout, jak jsou jimi přecpané regály v supermarketech, a také proto, že jsem občas zahlédla reklamu v televizi. Zkrátka a dobře, budu se muset ještě hodně naučit a těším se na to, až budu doma s naším dítětem.

Se svým plánem odejet na pár dní z domu jsem se svěřila sousedce a kamarádce Mel Grossové a zároveň jsem jí zhruba nastínila, co dosud vím. Můj nový případ ji okamžitě zaujal stejně jako mě a bez váhání mě podpořila také v rozhodnutí jít do toho dobrodružství, přestože jsem v jiném stavu.

„Když jsem čekala první dítě, pracovala jsem do poslední minuty,“ prohlásila. „A to nebylo jen tak, holka. Musela jsem brzo ráno vstávat, jet do školy a učit na plný úvazek, celý den na nohou.

Nedělej si starosti, hlavně nezapomeň pít hodně mléka.“

Znělo to jako dobrá rada, ale snadněji splnitelná bude rozhodně ta druhá polovina. Zavolala jsem Amy Grantové a oznámila jí, že se chystám do Buffala a pár dní zůstanu u Carlotty. Už se k ní donesla zpráva o vynořených tělech a popřála mi hodně štěstí. V tomto případě by se za štěstí určitě považovalo, kdyby se prokázalo, že do vraždy není zapletený Carlottin manžel – a že zůstal naživu. Možná, pomyslela jsem si, když jsem si v úterý večer balila zavazadlo, je to až příliš neskromné přání.

…

Přestože jaro drželo otěže vlády pevně v rukou, své državy rozšiřovalo jenom velice pomalu a každým dnem posouvalo linii svého působení pouze o několik mil na sever. Dokonce i ze vzduchu se dalo poznat, že zatím sotva dosáhlo západní hranice státu New York.

Zatímco v Oakwoodu se všechny stromy už oblékly do zeleného kabátu, tady nalité pupeny teprve pukaly a vzduch byl ještě studený, ale už se smělým příslibem jara.

Kráčela jsem dlouhou chodbou směrem k místu, kde čekala malá skupinka lidí na pasažéry z New York City. Byla mezi nimi i Carlotta a pozornýma očima prozkoumávala tváře procházejících lidí, až mě konečně poznala.

„Chris, tak jste to zvládla,“ vítala mě a spěchala mi naproti, zatímco já jsem přemítala, jestli pochybovala o tom, že přijedu.

Potřásly jsme si rukama. „Všechno je tady v takovém menším měřítku ve srovnání s velkoměstem. Musí to být nádhera žít v méně obydlené oblasti.“

„To máte pravdu. Všechno důležité máte za humny. Půjdete si vyzvednout zavazadlo?“

„Ano.“ Nesla jsem jenom malou tašku, a když ji uviděla, nabídla se, že mi ji vezme.

„Tudy, po schodech dolů. Pak půjdeme ven pro auto. Čeká nás sice delší jízda, ale po cestě se někde zastavíme na oběd.

Domluvila jsem schůzku na dnešní odpoledne, pokud vám to vyhovuje.“

„Určitě. Když už jsem tady, chci začít co nejdřív.“

Kufr objížděl kolem na gumovém pásu, a když ho Carlotta uviděla, sáhla po něm, zatímco já jsem zůstala stát vedle ní s prázdnýma rukama a cítila jsem se poněkud v rozpacích. Když jsem ale začala protestovat, nechtěla o tom ani slyšet.

„Přivezla jsem Valovo auto,“ řekla, když jsme přicházely na parkoviště, které bylo ve srovnání s New Yorkem malé, ale přesto ani zdaleka ne zaplněné. „Jezdí se s ním krásně.

Věřím, že vám bude dobře sloužit.“

„Co je to za auto?“

„Mercedes. Támhle je.“

„Carlotto, já přece nemůžu řídit takovéhle auto.“

„A proč ne? Protože je drahé?

Ničeho se nebojte. Jezdí jako každé jiné auto. Prostě položíte nohu na plyn a sešlápnete pedál. To je všechno, co musíte udělat.“

„Je to legrační. Jednou jsem se Jacka zeptala, jestli by chtěl drahé auto, a on řekl, že snad někdy později.“

„Val ho chtěl hned. On chtěl všechno hned. Vydělal si na něj, a tak si ho koupil. Doufám, že se vrátí domů, aby si ho užil.“

Naložila má zavazadla do kufru a vyrazily jsme. Zastavily jsme se na oběd, a když jsem vytáhla sendvič a objednala si k němu mléko, usmála se tomu.

„Rozhodli jsme se, že s dětmi počkáme,“ řekla na vysvětlenou.

„Já jsem se vdávala minulý rok, takže tohle je má první příležitost.

Myslím, že loni na podzim jsem vám vyprávěla, že ještě před dvěma lety jsem byla jeptiška. Nikdy jsem ani nepomyslela na to, že bych někdy měla děti, takže tohle je opravdu něco navíc a dosyta si to užívám.“

„Uvědomujete si, že tenhle případ může být na dlouhou dobu váš poslední?“

„To je možné,“ připustila jsem váhavě. „Ještě jsem se ani nerozhodla, kdy a kde si koupím mateřské šaty. Tak dopředu ještě nepřemýšlím.“

„Jen mi najděte Vala,“ řekla. „A pak už můžete odpočívat.“

…

Cestou k jejich domu jsme na chvíli odbočily z nejkratší trasy a trochu jsme si zajely, abychom se podívaly na místo, kde se našlo Mattyho terénní auto, poté co muži zmizeli.

Já moc necestuju a oblast velkých jezer je pro mě naprosto neznámá krajina. Kdyby mi někdo namluvil, že stojím na břehu Atlantického oceánu, věřila bych tomu. Jezero bylo obrovské a foukal z něho mrazivý vítr. Stejně jako úzký písčitý pruh blízko mého domu, kde se mořská úžina zakusovala do pobřeží Long Islandu, dýchal touto dobou nehostinnou odtažitostí, i z téhle pláže čišela studená, opuštěná, posezónní atmosféra. Nepřívětivé temné vody nekonečné hladiny se hrozivě vzdouvaly, stovky a tisíce vln s bílými čepičkami jako by vztekle bičovaly dlouhé pobřeží v nekonečném souboji dvou živlů.

„V létě je tady nádherné koupání,“

nadhodila Carlotta. „Vím, je těžké si to představit teď, kdy je všude kolem led a sníh, ale takhle to vždycky vypadá po tuhé zimě, jaká byla letos. Ale kolem Valentýna se náhle oteplilo a to počasí vydrželo několik dní. Řekla bych, že led začal tát, ale ne tady poblíž, protože jinak by se nedostali tak daleko.“

„Je možné, že díru v ledu vytvořil až ten výstřel.“

„To je také možné.“

„Kde stálo to vozidlo?“

„Přesně tam, kde jsem teď zaparkovala já.“

„Bylo zamčené?“

„Jsem si jistá, že bylo. Mattyho manželka Annie musela najít náhradní klíč.“

„Zůstalo něco uvnitř?“

Musela se na okamžik odmlčet, aby se uklidnila, než odpověděla. „Na zadním sedadle ležely Valovy hodinky. Byly kvalitní a velice drahé. Asi se bál, že upadne a rozbije je.“

Skutečnost, že by Val byl s ostatními dvěma muži na pláži, mi nikdy neřekla ani nijak nenaznačila.

„Takže víme, že došel až sem,“

konstatovala jsem prostě.

„Až sem, ano.“

Nevyslovila jsem tu myšlenku nahlas, ale tohle zjištění logicky nabízelo pokračování, a sice že Val musel podniknout cestu na led s ostatními. Kdyby se totiž chtěl od nich odpojit až v tomhle okamžiku, proč by pak nechával své drahé hodinky v autě?

„Já vím, o čem přemýšlíte,“

podívala se na mě Carlotta.

„Myslíte si, že šel s nimi. Já jsem naopak přesvědčena, že si sundal hodinky a šel s ostatními přes pláž až ke břehu. Možná dokonce i na led stoupl a udělal pár kroků, ale pak se otočil a vrátil se, když mu došlo, co se chystá udělat. Už bylo ale pozdě si hodinky z auta vzít, protože dveře byly zamčené. Řekl si, že si je vyzvedne ráno.“

„Odjel domů?“ zeptala jsem se.

„Dokázala byste najít nějaký náznak, sebemenší stopu, prostě něco, co by dokazovalo, že se vrátil do domu, sbalil si tašku, kartáček na zuby a odešel?“

„To nevím.“

„Chcete tím říct, že to je možné?“

„Je to možné. Vím jistě, že si nevzal kartáček na zuby, toho bych si určitě všimla. Nikdy jsem ale nepočítala, kolik má párů ponožek, kolik kusů spodků, kolik obyčejných košil.

Chybí tam modrá námořnická košile? Možná, ale já to nevím.

Vím, jakou měl ten večer na sobě bundu, protože chybí ve skříni, a taky jsem si jistá, že si vzal své oblíbené zimní boty, protože ty jsou taky pryč. Kromě těchto dvou věcí na nic dalšího přísahat nemůžu.“

„Co měl na sobě, když vás vzal na oběd?“

„Oblek. Teď visí ve skříni.“

„Takže vás nejdřív odvezl na letiště a pak se vrátil domů, aby se převlékl?“

„No jistě. Všichni tři se pravděpodobně oblékli neformálně.“

Obrátily jsme se a vykročily jsme od jezera zpátky k autu.

„Říkala jste, že tu noc chumelilo,“

nadhodila jsem.

„Žádná vánice se sice nekonala, ale spadlo dost sněhu na to, aby zmizely stopy. A taky foukal vítr, takže sníh se mohl přesypávat, vznikaly sněhové jazyky. Když vedle Mattyho auta zastavili policisté, strážník, co vystoupil, to tam kolem dost pošlapal.“

Neubránila jsem se úsměvu. „Můj muž říkává, že místo činu vždycky nejvíc poničí sami policisté. Ten strážník ale v té době netušil, že se někdo pohřešuje, takže neměl žádný zvláštní důvod dávat si pozor, kam šlape. A navíc, kdyby se Val vrátil z jezera na břeh, nejspíš by šel přes jinou část pláže. Nebylo proč se vracet k autu, když bylo zamčené.“

„Je to strašně frustrující,“

poznamenala Carlotta. „Od svatého Valentýna nemyslím na nic jiného, v duchu jsem všechno prošla snad tisíckrát.“ Podívala se dolů na pravou ruku, kde nosila prstýnek s rubínovým srdcem. „Žádný muž přece nepozve svou ženu na oběd, tam jí věnuje takovýhle nádherný dárek a po večeři bez jediného slova vysvětlení zmizí.“

Musela jsem připustit, že se to skutečně zdá velice

nepravděpodobné. Odemkla auto a nastoupily jsme.

„Jak za něj zaplatil?“ zeptala jsem se, když vycouvala.

„Určitě hotově. Nikdy jsem neviděla žádnou účtenku.“

„Musela to být poměrně vysoká částka, kterou musel mít u sebe.“

„Tohle je v naší rodině zaběhnutá praxe. Oba pracujeme, a když jeden druhému chceme koupit nějaký dárek, platíme to ze svých peněz.

Oba máme bankovní účty na svá vlastní jména.“

„Byl Valův účet použitý od čtrnáctého února?“

„Vkladní knížky má v šuplíku psacího stolu. Nikdo se jich ani nedotkl. A žádné šeky nevystavil.“

To by nebylo nijak složité prověřit.

„A co kreditní karty?“

„Tyhle dokumenty mám také. Ačkoli nějaké papíry od kreditních karet společnosti můžou být v kanceláři.“

„Měli jste v domě vysoké sumy na hotovosti?“

„Nikdy. Oba zastáváme stejný názor, že to není bezpečné.

Nepořídili jsme si ani domácí trezor. Cenné věci máme uložené v bezpečnostní schránce v bance.“

„A co pojištění, Carlotto?“

Zaraženě se na mě podívala. „Nic, o čem bych věděla.“

„Možná se něco objeví.“

…

Když Carlotta konečně odbočila na příjezdovou cestu, nemohla jsem na sobě nedat znát, jak na mě její dům zapůsobil. Byl veliký a obklopoval ho rozlehlý pozemek, byla to poněkud extravagantní rezidence pro dva lidi bez dětí, kteří většinu času tráví mimo domov. Vešly jsme dovnitř garáží a zastavily jsme se v prostorné hale, abychom si pověsily kabáty do šatníku. Vstupní hala prostupovala domem až do prvního poschodí, vysoká podlouhlá okna pouštěla dovnitř venkovní světlo.

„Je nádherný,“ vyjádřila jsem jednoduše svůj upřímný názor.

„Děkuju. Vložili jsme do toho domu hodně z nás. Je tu sice ještě spousta práce, kterou bychom chtěli udělat, ale už se to hýbe kupředu. Pojďte se mnou nahoru, ukážu vám váš pokoj.“

„Můj“ pokoj byl pohodlně zařízený pro jednoho hosta – široká manželská postel, toaletní stolek, lampička, u níž si budu moct před spaním číst, velká skříň a má vlastní koupelna. Slíbila jsem, že budu hned dole, jen co si pověsím oblečení na ramínka. Ale ještě předtím, než jsem otevřela kufr, jsem přešla k velikému oknu, roztáhla jsem závěsy a vyhlédla ven. Pozemek za domem byl udržovaný stejně pečlivě jako přední zahrada a jeho plochu jsem odhadovala na několik akrů. Byly tam květinové záhony, vysoké stromy a také několik mladších stromů, které patrně mladý pár zasadil, když se nastěhoval, a kamenná terasa, kterou jistě zaplní zahradní nábytek, hned jak se umoudří počasí a venku bude vlídněji. Našla jsem cestu do kuchyně, kde Carlotta seděla u stolu zapuštěného do podlahy a probírala se poštou. „Kdy začneme?“ zeptala jsem se.

Podívala se na hodinky. „Co nevidět. První na seznamu je Clarkova žena Bambi. Musím jí ještě zavolat, abych se s ní domluvila, jestli se zastaví ona tady nebo jestli bude chtít, abyste přijela vy k ní.“ Sáhla po telefonu a najednou uprostřed pohybu zkameněla. „Mám tady vzkaz.

Promiňte, ale musím si ho poslechnout hned. Kdykoli tu nějaký je, v duchu se modlím, aby byl od Vala.“

Stiskla tlačítko a pásek se začal přetáčet, přičemž se ozýval zvuk, který ve mně vždy, nevím proč, evokuje představu cupitajících myšek. Pak promluvil ženský hlas: „Carlotto, tady Bambi. Rozmyslela jsem si to. Nechci se s tvou přítelkyní setkat. Myslím to vážně.

Strávila jsem hodiny s policií a mám toho po krk. Už mě to unavuje.

A navíc mi není jasné, co by mohla ještě udělat. Takže to ruším.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ vrtěla hlavou Carlotta. „Určitě se začala bát, že by policie mohla z vraždy Mattyho obvinit Clarka. Zklamala mě.“

„Nemusíme si s tím dělat starosti.

Mám spoustu jiných možností, co dělat.“

„Zkusím zavolat Annie Franklinovou. Ta si s vámi určitě promluví. Těší se na to.“

Zatímco telefonovala, nahlédla jsem do jídelny, která budila dojem místnosti plné oken. Tenhle prosluněný zářivý dům byl přesně podle mého gusta, v takovém bych také ráda žila. S Jackem jsme se rozhodli, že zvětšíme náš dům o veliký přístavek, který nám poskytne především nádherný rodinný pokoj s krbem a nad ním další prostornou ložnici. Aniž bych si to nějak předsevzala, začala jsem se zcela podvědomě zajímat o domy ostatních lidí, jak v pokojích aranžují nábytek, jak přistavují nové místnosti. Když jsem se přestěhovala do domu tety Meg, myslela jsem si, že všechno zůstane tak, jak to bylo vždycky. Tehdy jsem si ale ani ve snu nepředstavovala, že se můj život tak zásadně změní.

Až se naše dítě narodí, budeme mít větší a mnohem pohodlnější dům, další krb, další koupelnu. Byla jsem šťastná. Ušla jsem dlouhou cestu od malé světničky v klášteře svatého Štěpána, od hnědého františkánského hábitu a nakrátko střižených vlasů, od jednoduchého poklidného života, který jsem sdílela se skupinou jiných žen.

„Byla by moc ráda, kdybyste přijela k ní.“ Carlotta mě ve vteřině vrátila zpátky do reálného času, zpátky k případu. „Prý nemůže sehnat hlídání.“

„To je v pořádku. Když mi vysvětlíte cestu, zvládnu to sama.“

„Měla jste pravdu s tím, že se naše vztahy ochladí. Annie zrovna nejásá nadšením, když se má setkat s Bambi. Od té doby, co se vynořila těla jejich mužů, jí Bambi nemůže přijít na jméno.“

„To chápu.“

„Ti chlapi k sobě ale žádnou nenávist necítili, Chris. Byli to kamarádi. Já vím, když děláte tuhle práci, musíte podezřívat každého a musíte prověřit všechno, co se stalo. Při vší skromnosti si ale myslím, že dokážu velice dobře odhadnout charakter lidí. Oni se měli opravdu rádi.“

„A jejich ženy také?“

Tentokrát si dala s odpovědí na čas.

„Ne, o manželkách se to tvrdit nedá.

Nemůžu říct, že bychom se neměly rády, to ne, ale rozhodně jsme nebyly nejlepší kamarádky.

Vycházely jsme spolu. Trávily jsme spolu poměrně dost času díky našim manželům, ale jsem přesvědčená o tom, že každá z nás měla nejlepší přítelkyni mimo tuhle partu. Já teda určitě.“

„V kolik mě bude očekávat?“

„Protože z toho Bambi vycouvala, přehodila jsem vaši schůzku na čtvrtou. To vám dává víc než hodinu času. Odsud je to deset minut jízdy.“

„Mohla bych se tedy ještě podívat na Valův psací stůl?“

„Proč ne? Pojďte se mnou.“

…

4

Ukázalo se, že Val měl doma kompletně zařízenou kancelář s nezbytným počítačem, kolem zdí stály regály od podlahy ke stropu převážně zaplněné knihami, jejichž tematika se vesměs týkala jeho profese, na psacím stole bylo malé rádio, telefon s tlačítky, který automaticky vytáčí zvolenou stanici, ať už soukromou nebo obchodní, a tolik krabic se softwarem, že jsem se s tím v životě kromě skladů nikde nesetkala.

V počítačích se moc nevyznám, a pokud měl Val v tom svém uložena nějaká přísně střežená životní tajemství, musela bych si pozvat na pomoc odborníka, abych se něčeho dopátrala. K tomu jsem se rozhodně nechystala a při první návštěvě jsem měla v úmyslu udělat něco jiného. Posadila jsem se za stůl a začala jsem otvírat šuplíky. Hned v tom prvním, který jsem si vybrala, ležel předmět mého zájmu – vkladní knížky. Vyndala jsem je ven. Byly tři, každá měla jinou barvu desek, každá dokladovala účet v jiné bance. Vysunula jsem z plastického obalu první z nich a otevřela ji. Na několika stránkách jsem viděla oba druhy záznamů – ukládání i výběr peněz – ale je třeba říct, že první transakce byla mnohem častější než druhá. Nalistovala jsem poslední stránku a zjistila jsem, že výsledný zůstatek čítá víc než devadesát sedm tisíc dolarů. Zatajila jsem dech. Docela pěkná sumička, pomyslela jsem si, a úroková sazba přitom není nijak horentní. Poslední změna na účtu byl výběr dvanáctého února, dva dny před Valovým zmizením. Vybral z banky přes tři tisíce dolarů, pravděpodobně, jak jsem se dohadovala, na rubínový prsten pro Carlottu, což byl na mé poměry dost drahý dárek, ale on si ho očividně mohl dovolit.

Vracela jsem se stránkami zpátky a všimla jsem si, že kdykoli se zůstatek přiblížil sto tisícům dolarů, vybral nějaké peníze, aby této sumy nikdy nedosáhl. Už ani nevím, odkud jsem si připomněla, že bankovní účty jsou pojištěné na tuto mezní částku, takže Val pravděpodobně vybíral peníze a investoval je jinde, aby měl jistotu, že celý zůstatek je krytý pojistkou.

Zdálo se mi to jako velice rozumné opatření.

Zastrčila jsem knížku zpátky do pouzdra a vzala do ruky druhou. S

tímhle účtem bylo nakládáno úplně jinak než s prvním. Byly z něj pravidelně vybírány stejné částky jedno sto, dvě stě a sedm set dolarů.

Otočila jsem na poslední stránku.

Poslední výběr se uskutečnil druhého února. Krátce předtím, ke konci ledna, sem bylo uloženo tisíc dolarů. Otevřela jsem znovu první knížku a zkontrolovala jsem poslední záznamy. Nemýlila jsem se, bylo z ní vybráno tisíc dolarů a tentýž den byl stejný obnos uložen na druhou knížku. Vypadalo to, že Val přeléval přebytečné peníze z první knížky na druhou.

Vytáhla jsem z pouzdra poslední knížku a otevřela ji hned na poslední stránce. Stejně jako na obou předešlých i na téhle bylo uloženo nezanedbatelné množství peněz – více než devadesát tisíc dolarů. Suma sumárum, na všech třech knížkách bylo dohromady téměř tři sta tisíc dolarů, což je z mého pohledu obrovský balík peněz. I z této knížky, podobně jako z druhé, byl často vybírán stejný obnos peněz a také se na ni častěji ukládalo. Otáčela jsem dozadu list po listu a zůstatek nikdy neklesl pod devadesát tisíc dolarů. Když jsem se dostala na první stránku, uviděla jsem poprvé jméno majitele knížky – Valentin Krassky. Val a Carlotta měli odlišná příjmení.

Všimla jsem si červeného světla, které se rozsvítilo na telefonu. Ve vedlejší místnosti Carlotta s někým mluvila. Vrátila jsem se ke své práci. Zdálo se, že ve stole žádný adresář není, ale na pracovní desce ležel velký rolodex snadno dosažitelný z pohodlného křesla.

Pár minut jsem v něm listovala, našla jsem Carlottino číslo do práce, Mattyho a Clarkovo číslo domů a do práce, přičemž Mattyho služební číslo bylo několikrát přeškrtnuto a přepsáno od chvíle, kdy byla karta založena. Pokud to mělo mapovat jeho pracovní historii, musel mít spoustu zaměstnání.

Vypadalo to, že většina jmen a adres se víceméně vztahuje k práci – nenašla jsem žádné číslo na instalatéra nebo elektrikáře, z čehož jsem usoudila, že o tyto věci se starala výhradně Carlotta – a tak jsem nechala rolodex být a začala se věnovat papírům na stole. Byly tam dopisy, které Val orazítkoval „Datum doručení“ a na které měl, jak jsem se domnívala, ještě odpovědět. Vypadalo to, že je to pořádkumilovný muž, který má ve svém obchodě vše dokonale zorganizováno. Veškerá nevyřízená korespondence přišla do týdne po jeho zmizení. Všechny dřívější dopisy byly pravděpodobně zodpovězeny a zařazeny do archivu.

Z papírů, které jsem na stole našla, nepatřily žádné do osobní korespondence, veškeré dokumenty se týkaly pouze záležitostí kolem obchodu nebo věcí, kterými se baví lidé z počítačové branže. Ničemu z toho jsem prakticky nerozuměla.

Rovnala jsem právě nezodpovězené dopisy do úhledné hromádky, když do pokoje vstoupila Carlotta.

Převlékla se do džínsů a bleděmodrého kašmírového roláku, tahle kombinace jí propůjčovala ležérní sofistikovaný vzhled.

Dlouhá šňůra modrých korálů tu a tam promíchaných s kousky stříbra navozovala atmosféru nápadného luxusu.

„Jak vám to jde?“

„Zjistila jsem, že máte s Valem každý jiné příjmení.“

„Zapomněla jsem se o tom zmínit.

Vy a váš manžel také, že ano?“

„Trochu nedůsledné,“ připustila jsem. „Odpovídám skoro na všechno.“

„Já také. Měla jsem svou práci už několik let, když jsme se vzali, a nemám žádné bratry, kteří by nesli dál rodinné jméno. Tak jsem se rozhodla, že to budu já.“

„Dívám se tady na jména a adresy a bankovní zůstatky,“ změnila jsem téma. „Val měl na svých účtech spoustu peněz.“

„Myslím, že to potřeboval, chci říct z psychologického hlediska.

Pocházel totiž z rodiny, která musela žít velice skromně, takže mu nyní peníze, kterými se obklopuje, dodávají pocit jistoty a bezpečí.

Dokonce i tohle –“ zvedla pravou ruku s krásným rubínovým prstenem – „mu udělalo velikou radost. Chtěl dosáhnout toho, aby ho peníze nikdy neomezovaly, aby si mohl dovolit jakoukoli bláznivost, která ho napadne. Dodávalo mu to sebevědomí.“

„Ale přesto si nemyslíte, že by si chůzí přes zamrzlé Erijské jezero mohl něco dokazovat.“

„To určitě ne. Val uvažoval racionálně. Nikdy by nevystavil vlastní život nebezpečí jen kvůli tomu, aby se mohl před někým vychloubat: ‚Dostal jsem se přes led do Kanady.‘“

„No, na těch třech bankovních účtech je spousta peněz, kdyby je chtěl použít.“

„Nepokusil se je vybrat. Volala jsem detektivovi, který má případ na starosti, když jsem byla nahoře.

Prověřil všechny tři banky. Minulý týden jsem mu dávala čísla účtů.“

„Takže Val šetřil všechny peníze jen pro případ, že by je potřeboval, a nic nevybíral.“ Nemusela jsem nijak zvlášť zdůrazňovat to, co bylo zřejmé. „Ještě něco mě zarazilo.

Našla jsem několik

nezodpovězených dopisů, které pravděpodobně obsahovaly technické informace. Představovala bych si, že člověk jako Val, který pracuje s počítači denně a dokonale je ovládá, vyřizuje valnou většinu své korespondence přes počítač.

Myslím tím e-maily.“

„Také to tak dělá, ale e-mail není bezpečný. Tyto dopisy obsahují osobní nebo dokonce tajné informace. Jinak než v zapečetěné obálce by je nikdy neposlal.“

„Takže Val používá počítač, jen když si chce nezávazně poklábosit s přáteli nebo možná domluvit pracovní oběd, ale důležité vzkazy nebo nápady zásadně svěřuje pouze klasické poště.“

„Přesně tak.“ Carlotta se podívala na hodinky. „Je načase, abych vám vysvětlila, jak se dostanete k Annie.“

…

Anniin dům byl také veliký, ale stál v mnohem hustěji zastavěné oblasti a neobklopoval ho tak rozlehlý pozemek. Zaparkovala jsem na ulici a po betonové cestičce jsem vyšla ke vchodovým dveřím. Musela snad čekat rovnou za nimi, protože se otevřely téměř současně se zazvoněním.

Annie Franklinová měla vysokou a štíhlou postavu. Vzbuzovala dojem ženy, která si na svém zevnějšku nesmírně zakládá. Dlouhé, pěkně tvarované nehty se leskly pod vrstvou tmavého laku, který mi sice nepřipadal zrovna atraktivní, ale pravděpodobně patřil mezi sezónní hity. Oblékla si bílou hedvábnou blůzičku s velikým límcem a hnědé plisé kalhoty. Odstín dlouhých zářivých vlasů se blížil spíš červené než hnědé. Při každém pohybu ruky jí na útlém zápěstí zacinkalo několik třpytivých náramků.

Představily jsme se a já jí vyslovila upřímnou soustrast.

„Děkuju.“ Vzala ode mne kabát a pověsila ho do šatníku. „Pojďte, posadíme se v zahradní místnosti.“

Vykročila do zadní části domu a já ji následovala. Zmíněná místnost byla z poloviny skleněná a velkou část prostoru zaplňovalo množství květináčů s nejrůznějšími druhy květin a rostlin, které lačně nasávaly hojné sluneční paprsky.

Když jsme si sedly, ráda jsem jí tohle nádherné místo pochválila.

„Je tu ještě mnohem příjemněji, když jsou otevřené dveře, ale dneska je na to příliš chladno. Můžu vám nabídnout nějakou minerálku?

Já kávu nepiju, takže doma žádnou nemám.“

„Díky. Nedělejte si se mnou starosti. Potřebuju si s vámi jen trochu promluvit o tom, co se stalo.“

„Proč to Carlotta dělá?“ zeptala se přímo a pohlédla mi do očí.

„Chce najít svého muže. To je podle mého názoru všechno.“

„A kde si myslí, že může být?“

„Řekla bych, že zatím nemá tušení.

Neustále tvrdí, že té noci, čtrnáctého února, někam odešel a z bůhvíjakého důvodu se ještě nevrátil domů.“

„Nemyslíte si, že je to poněkud naivní představa?“

„Myslím, že ho prostě miluje a nepřestává doufat, že je stále naživu.“

„Kde by ale byl?“ vyslovila Annie otázku, která se logicky nabízela, a lehce pokrčila rameny na znamení, že si to vůbec nedokáže představit.

„Možná se zotavuje z šoku, který mu způsobila zpráva, co se stalo jeho dvěma nejlepším přátelům.“

„Nepřipadal mi jako chlap, který by se něčím takovým nechal rozhodit.“

„Jak vám tedy připadal?“

„Tvrdý, houževnatý, chytrý, riskování rozhodně nebyla jeho parketa.“

„Takže vy nevěříte, že se vydal na led s ostatními.“

„Naopak. Myslím, že ano. Myslím, že on zmáčkl spoušť a všichni tři pak skončili na dně jezera.“

„Proč by chtěl zavraždit vašeho muže, Annie?“

Oči sejí zalily slzami. „Možná se pro něho Marty stal nepohodlným.“

„Jak tomu mám rozumět?“ Cítila jsem, jak se mě zmocňuje vzrušení.

Carlotta byla velice opatrná, tak diskrétní a nestranná ve všem, co řekla. Tato žena v sobě naopak skrývala spoustu názorů a domněnek a vůbec se nerozpakovala je otevřeně vyjádřit.

„Val po mně házel očima. Docela nepokrytě mi naznačoval, že by se rozhodně nebránil tomu, kdybychom překročili hranici pouhého kamarádství,“ řekla. „Trvá to už několik let.“

Můj dychtivý zápal v okamžiku pohasl a změnil se ve znechucení.

Ze všeho nejmíň jsem si přála být zatažena do manipulačních šarád milostných trojúhelníků těchto tří párů. „Věděla o tom Carlotta?“

zeptala jsem se.

„Neuvěřila by tomu, i kdybyste jí nakreslila podrobný plánek.“

„Došlo mezi vámi k něčemu?“

zajímala jsem se ve snaze využít její sdílnosti a dostat z ní maximum.

Pomalu zavrtěla hlavou. „Nikdy.

Byla jsem vdaná za nejlepšího chlapa na světě. Matty byl ten nejhezčí muž, kterého jsem kdy potkala. A jak dokázal ženskou rozpálit. Val mu v tomto ohledu nesahal ani po kotníky.“

„Vycházíte s Carlottou dobře?“

„Ráda bych slyšela, co vám řekla ona. Že jsme byly nejlepší kamarádky? Tak to jsme teda nebyly. Nemohly jsme jedna druhou ani vystát. Jenom jsme se musely vzájemně tolerovat kvůli svým manželům.“

„Tohle platí i pro Bambi?“

„Pro ni to platí především. Slyšela jsem, že s vámi dokonce odmítla mluvit.“

„To je pravda.“

„Ona dobře ví, že spoušť stiskl buď její muž, nebo Carlottin. A pravděpodobnější verzí je, že to udělal její manžel, protože obě těla se našla společně. To ji srazilo na kolena.“

„Z toho, co mi tady povídáte, ale cítím, že vy neobviňujete ani ji, ani jejího muže. Podle vás je skutečným viníkem Val.“

„Clark to mohl udělat,“ zamyslela se a elegantně si přehodila přes sebe štíhlé nohy. „To ano. Jenom mě nenapadá důvod proč.“

„Měl váš manžel střelnou zbraň?“

„Marty byl vášnivý lovec. Ale lovil jenom zvěř, ne lidi. Měl několik pušek a rád je používal. Nemyslím si, že by někdy vlastnil nějakou pistoli.“

„Annie, tušili ti muži, že se jejich ženy moc nemusí?“

„Matty to věděl. Řekla jsem mu to.“

„Jak často jste se všichni scházeli?“

„Asi tak jednou měsíčně. Možná ani to ne. Ale chlapi spolu mluvili pořád. Nepotřebovali nás, abychom jim při tom asistovaly.“

„Víte, velice pěkně jste mi tady vykreslila Mattyho a Vala. Nemohla byste mi podobně popsat i Clarka?“

Usmála se, jako bych ji pochválila.

„Clark byl pohodář. Bezelstný, nekomplikovaný, nedělal si z roviny kopec, nikdy nesnil o ničem, čeho nemohl dosáhnout s vynaložením jenom minimálního úsilí. Měl svůj vlastní obchod, ženu, která ho milovala, dvě děti a pěkný dům.

Clark byl šťastný člověk.“

„Byl Matty šťastný?“

Tvář se jí trochu zachmuřila. „Žili jsme spolu šťastně, to jo,“

odpověděla váhavě. „Ale byla i spousta věcí, které neměl a toužil po nich.“

„Například co?“

„Svůj vlastní podnik. Těsně před smrtí chtěl s několika přáteli jeden založit.“

„Musí to být pro vás velice těžké, Annie.“

Přikývla a do očí se jí znovu prodraly slzy. „Měli jsme spolu prožít ještě dalších čtyřicet báječných let.“ Vstala a odešla zpátky do domu. Za okamžik se vrátila a držela něco v ruce. „Už jste ty tři muže viděla na fotografii?“

„Ne.“

„Tady mám jednu z loňského léta.

Teď, když jsem vám zhruba načrtla jejich povahy, se pokuste určit, kdo je kdo.“

Vzala jsem si od ní rámeček a zadívala se na svislý snímek dvanáctkrát sedmnáct centimetrů, který zobrazoval tři muže v plavkách na pláži. Měla pravdu.

Podle charakteristik, které jsem si uložila do paměti, byla v podstatě hračka je identifikovat. „Tohle je Matty.“

„Správně. To byl fešák, viďte?

Viděla jste někdy nádhernějšího chlapa?“

Usmála jsem se. Muž nalevo musel být Val jenom proto, že ten napravo byl určitě Clark, štíhlý, ale slušelo mu to, byl menší než Matty a hubenější než Val. Val měl robustnější postavu a začínal plešatět. Všichni tři se smáli, byli mokří a vzájemně se drželi rukama kolem ramen.

„Clark je napravo,“ řekla jsem.

„Zase trefa. A Val je ten nalevo s hlavou kdesi v oblacích. Nejspíš zase v duchu sestavoval nějaký nový počítač, zatímco tam stál se svými kamarády.“ Vzala si fotografii zpátky a podívala se na ni. „Je to ta samá pláž, odkud vyšli na svatého Valentýna. Druhý den se tam našlo Mattyho auto.“

„Kdy jste se dověděla, že se něco stalo?“

„Když jsem se patnáctého vzbudila.

Zavolala jsem Bambi a ta už začínala být nervózní.“

„Volala některá z vás Carlottě?“

„Myslím, že já.“

„A co?“

„Byla zrovna někde venku. Asi ve městě.“

„Zvedl to Val?“

Podívala se na mě, jako bych spadla z měsíce. „Val byl přece mrtvý. Jak by mohl zvednout telefon?“

„My ale s jistotou nevíme, jestli zemřel. Existuje docela reálná možnost, že přes jezero s ostatními nešel, vrátil se domů, šel normálně spát, a když ráno uslyšel, co se přihodilo, odjel pryč.“

„Nezvedl to,“ zopakovala lakonicky. „Nikdo to nezvedl.“

„Nechala jste nějaký vzkaz?“

„Nepamatuju se. Možná jsem zavěsila dřív, než se spustil záznamník.“

To by znamenalo, že nechala telefon zazvonit jenom třikrát nebo čtyřikrát.

„Pokud jsem vůbec volala,“ dodala, zatímco jsem o tom přemýšlela.

„Nebylo to právě nejšťastnější ráno mého života. Spousta věcí se mi vybavuje jenom matně a útržkovitě.“

„Kdo volal na policii?“ zeptala jsem se.

„Možná my obě. Musíte se zeptat Bambi. Za sebe můžu říct, že já ano.“

„Kdy?“

Na chvíli se zamyslela. „Musela jsem vypravit děti do školy a nechtěla jsem, aby si dělaly starosti.

Nejspíš jsem zavolala, když odešly.“

„Měla jste nějakou představu, co se mohlo stát?“

Zavrtěla hlavou. „Měli domluveno, že vyrazí ven a oslaví Valovy narozeniny. Víte, Val se narodil zrovna na svatého Valentýna.“

„Ano.“

„Také měli výročí. Říkala vám o tom?“

„Ano.“

„Musela ale pracovně odjet z města, a tak se sešli jenom chlapi.

Matty mi řekl, že mají na večer rezervovaný stůl u Giordana. To je tady vyhlášená italská restaurace, kam chodí snad každý. Oblékl se, zavřel za sebou dveře a víckrát jsem ho neviděla.“ Když to řekla, vypadala zdrceně.

„Nikdy se nezmínil ani slovem, že mají v plánu jít přes jezero?“

„Vypadám snad na to, že bych mu to požehnala?“

„Proč myslíte, že to udělali, Annie?“

„Vsadila bych se, že se ten nápad zrodil v Mattyho hlavě. Takové věci ho přitahovaly, on je dokonce cíleně vyhledával a s oblibou se do nich bezhlavě pouštěl jako na běžícím páse. Byla to výzva, troufalost, adrenalin. Celý Mattyho život překypoval podobnými riskantními kousky.“

„Myslíte si, že si některý ze zbývajících mužů vzal s sebou záměrně pistoli, aby Mattyho zabil?“

„Popravdě, nevím, co si o tom mám myslet,“ přiznala. „Chápu, řekla jsem vám, že jsem přesvědčena, že to udělal Val, ale co může člověk vědět stoprocentně? Jedna věc ale jistá je, ať už to spáchal kdokoli, musel s sebou mít pistoli už v době, kdy šli na večeři. Od Giordana to na pláž není daleko, ale kdyby někoho z mužů museli vézt domů pro věc, kterou si údajně zapomněl, bylo by to dost z ruky.“

„Někdo mohl například zvolit špatné boty,“ navrhovala jsem možnosti. „Nebo si neoblékl dostatečně teplou bundu.“

„Pak to ale musel být jedině Val.

Matty se sem určitě nevrátil a Bambi by také zjistila, kdyby se Clark zastavil doma.“

„Takže všechno nasvědčuje tomu, že ta vražda byla předem naplánovaná.“

„Viďte,“ přitakala Annie a zadívala se mi do očí.

„Jenom nevíme proč.“

…

Zmáčkla jsem tlačítko na dálkovém ovládání a garážová vrata se začala s tichým vrněním lehce zdvíhat.

Auto dokonale pasovalo do vymezeného prostoru a další stlačení knoflíku dveře za mnou opět zavřelo.

Carlotta byla v obýváku a četla knihu. Když jsem přišla, okamžitě ji zaklapla a tázavě ke mně vzhlédla.

„Mluvila naprosto uvolněně,“

začala jsem. „Nebyla taková, jakou jsem si ji představovala.“

„Lidé jsou málokdy takoví. Chcete si na chvilku odpočinout?“

Pár okamžiků mi trvalo, než jsem si uvědomila, že jsem těhotná.

„Nejsem v pohodě,“ zavrtěla jsem hlavou. Jen bych si ráda zavolala a nechala vzkaz manželovi na záznamníku. Aby věděl, že jsem dojela v pořádku.“

„Jistě. Až budete připravená, můžeme vyrazit na večeři. Už jsem rezervovala stůl, ale nemusíme se toho držet. Máte ráda italskou kuchyni?“

„Miluju ji.“

„Pak doufám, že neodmítnete mé pozvání. Půjdeme k Giordanovi.“

…

5

Byl to podnik, před jehož návštěvou si nemusíte lámat hlavu, jak se vhodně obléct, ale kam si bez problémů můžete vzít na sebe to, v čem se cítíte pohodlně, podnik, kde poznáte přátele hned, jak vejdete dovnitř, a kde víte, že vás číšnice dobře zná a ráda vás vidí. Byly jsme uvedeny ke stolu pro čtyři, a jakmile jsme se usadily, obě zbývající prostírání byla okamžitě odnesena pryč.

„Tohle je stůl, kde tehdy seděli,“

řekla Carlotta a mě zamrazilo.

„Dneska je tu i číšnice, která je tehdy obsluhovala. Budete mít možnost si s ní popovídat. Pokud budete chtít, nechám vás tu o samotě.“

„Uvidíme, jak to půjde,“

odpověděla jsem vyhýbavě.

„Něco k pití?“

„Myslím, že ne.“

„Ach ano, samozřejmě.“

„Nikdy jsem alkoholu nijak zvlášť neholdovala, ale tentokrát mě před ním doktorka výslovně varovala.

Navíc se mi po něm chce vždycky spát, takže to pro mě žádná ztráta nebude.“

„Nebude vám vadit, když si něco dám já?“

„Vůbec ne.“

Objednala si skotskou s ledem a s plátkem citronu a obrátila se ke mně, „Povíte mi něco o vašem rozhovoru s Annie?“

„Samozřejmě. Nevidím v tom žádný střet zájmů. Je chytrá, inteligentní, otevřená a plná nápadů.“

„Které bez velikého přemlouvání tahá z rukávu jako kouzelník králíky.“

„Asi tak. Nepatrně zaváhala v tom, jestli Mattyho zabil Clark nebo Val, ale nakonec se přiklonila k tomu, že to spíš udělal váš manžel.“

„A proč ne? Zmizel.“

„Také říkala, že na ni Val dělal oči.

Už několik let.“

„Ach jo, ta Annie si nedá pokoj,“

povzdechla si Carlotta. „Ta ženská bez toho prostě nemůže žít, bez pocitu, že ona je středem pozornosti, kdykoli se kolem mihne nějaký mužský, že manželé ostatních žen by raději viděli v posteli ji než své vlastní ženy. Už je to opravdu únavné, ale ona s tím, jak se zdá, nikdy nedá pokoj.“

„Vypadá to, jako byste si byla stoprocentně jistá, že na tom nic není.“

„Absolutně jistá.“

„Vyji moc ráda nemáte, že ne?“

„Ale ne, ona má i dobré stránky,“

odtušila vyhýbavě a usrkla ze skleničky. „Myslím, že se to dá říct o nás všech.“

„Možná Annie sváděla vašeho muže,“ uvažovala jsem nahlas.

„Možná to bylo obráceně a ne tak, jak tvrdí ona.“

„To je možné. Val ji vlastně představil Mattymu.“

„Val s ní chodil první?“

„Znal ji, to ano, ale pochybuju o tom, že by spolu chodili.“

„Byli to všichni přátelé ze střední školy?“

„Annie se odněkud přistěhovala.

Když byla starší.“

„A co vy?“ zeptala jsem se. „Jak vy jste se seznámila s Valem?“

„Potkali jsme se na lyžích.“ Usmála se. „Jako v romantických knížkách.

Byla to veliká láska. Nic lepšího mě v životě nemohlo potkat.“

Zvedla hlavu. Vedle ní stála číšnice.

„Objednáme si? Nezlobte se, ale jak začnu mluvit, nevím, kdy mám přestat.“

Menu bylo příliš obsáhlé, a tak jsem obrátila na stránku s denními specialitami a vybrala si telecí mísu. V nabídce byly obyčejné i poloviční porce a já jsem odolala pokusům číšnice přesvědčit mě, abych si objednala tu vetší. Když po chvíli jídlo přinesla, okamžitě mi bylo jasné, že jsem se rozhodla správně.

„Ten váš zamilovaný románek mě zajímá. Povíte mi, iii bylo?“

připomněla jsem jí, kde jsme skončily. „S radostí. Rozhodly jsme se s přítelkyní, že si vyrazíme na víkend do lyžařského centra. Vala jsem potkala když jsem stála poprvé na sjezdovce. Hned se mi zalíbil a myslím, že já jemu také. Dali jsme si šálek kávy a oba jsme cítili, že to není jen tak obyčejné setkání, cítili jsme, jak se vzájemně přitahujeme, vnímali jsme to kouzlo. Byli jsme spolu celý víkend a jen jsme mluvili a mluvili. Když jsme v neděli odjížděli, nedokázala jsem si představit, že bych mohla zbytek života strávit s někým jiným.“

„Seběhlo se to opravdu velice rychle, za jediný víkend.“

„Všechno v našich životech se odehrálo rychle. Seznámili jsme se náhodou, zamilovali jsme se do sebe nad šálkem kávy a teď mi ho během okamžiku osud vzal.“

„Vy jste se ale nepotkali na svatého Valentýna, že ne?“

„Ne, byl to jeden víkend v lednu. A nevzali jsme se až do následujícího roku. Ale myslím, že jsme si oba toho prvního Valentýna, kterého jsme slavili spolu, uvědomili, že jsme si souzeni. Překypovali jsme láskou. A ten cit nikdy neochabl, Chris. Spojili jsme naše životy.

Měli jsme odlišné schopnosti, odlišné profesionální zájmy, ale náš vztah přetrval, byl pravým jádrem naší existence.“

Působila velice přesvědčivě.

Přistihla jsem se, jak si je oba představuju v lyžařském oblečení, s tvářemi červenými od mrazu a se šťastnými úsměvy, které si vzájemně posílají, a všude kolem jiskřivý bílý sníh. Jako bych viděla ty počáteční váhavé krůčky, ten obvyklý rituál přes první nesmělé pohledy k prvním slovům a letmým dotykům a k tomu, co pak nezbytně následovalo. Nejenže jsem Carlottě věřila; já jsem jí chtěla věřit.

Nechtěla jsem si připustit, že sebevědomá Annie Franklinová narušila a zničila spokojený život tohoto páru, že v noci, kdy slavil narozeniny a výročí svatby, odhalil Val na zamrzlém jezeře svému příteli a Anniinu manželovi zdrcující pravdu a že ho pak zastřelil, aby měl volnou cestu do náruče své milenky. Mohla Annie skutečně svést stejného muže, který tolik miloval Carlottu? Bylo velice těžké tomu uvěřit.

…

Jídlo bylo znamenité, porce ohromné. Hlavní chod se špagetami doprovázel ještě podnos se smaženými cuketami, o něž jsme se podělily. Na ošatce přikryté ubrouskem voněl malý bochníček česnekového chleba. Kdyby mi takovou porci jídla přinesli v Oakwoodu, nechala bych si většinu zabalit domů a myslím, že bych s tím bohatě vystačila dobré dva dny.

Když jsem si rolovala na vidličku sousto špaget, přistoupil ke stolu jakýsi muž a řekl: „Dobrý večer, paní Krasskyová.“

Carlotta vzhlédla od talíře.

„Zdravím vás, náčelníku. Chris, tohle je šéf místní policie pan Hellman. Náčelníku, dovolte, abych vám představila svou přítelkyni Chris Bennettovou Brooksovou.

Daly jsme hlavy dohromady, abychom se pokusily najít Vala.“

„No, přeju vám hodně štěstí.

Kdybyste na něco narazily, víte, kde mě máte hledat.“

„Budete první, kdo se to doví,“

slíbila Carlotta.

Náčelník Hellman mi věnoval profesionální úsměv a rozloučil se nepatrnou úklonou, Carlottu poklepal po rameni a odešel.

„Vidím, že vy už se asi na veřejnosti ani v klidu nenajíte.“

„Od svatého Valentýna ne. Náčelník je tady téměř neustále. Podle vidění ho znám několik let, ale až do té nehody jsme neměli možnost poznat se osobně.“

„Musí být nepříjemné vědět, že podezřívá vašeho muže z vraždy.“

„Bambi je na tom stejně. Hodně jsem o tom přemýšlela, to si jistě dokážete představit. Pokud Vala nenajdeme, nikdy se nedovíme skutečnou pravdu. Ale předpokládejme, že ho přece jen nakonec vypátráme. Uvěří mu někdo, když bude tvrdit, že je nevinen?“

„O tom zatím nemá cenu přemýšlet.

Nejdůležitější věcí teď je, abychom ho našly.“

„Vypadá to, že támhle přichází Peggy, aby si s vámi promluvila. Ta číšnice,“ dodala na vysvětlenou, když uviděla můj tázavý pohled. „Já myslím, že si půjdu sednout k baru, abyste tady měly klid.“

Než jsem stačila zareagovat, zvedla se a zamířila k baru, zatímco číšnice, která nás obsluhovala, přišla k našemu stolu a posadila se najedno z neobsazených míst.

„Jmenuju se Peggy,“ představila se.

„Carlotta mi říkala, že se mnou chcete mluvit.“

„Já jsem Chris. Díky za pomoc.

Pokouším se najít Vala. Chtěla bych vědět všechno, na co si vzpomenete z té noci, kdy tady ti tři muži seděli.“

„Řeknu vám, co si pamatuju,“

zamyslela se. „Chodili sem často.“

Byla to štíhlá žena po čtyřicítce, pleť měla bledou, téměř průsvitnou, křiklavě červenou rtěnku a fušersky obarvené vlasy, které chytily nepřirozený blonďatý odstín.

„Každý je tu znal. Můžu vám říct, co rádi pili, co by si dali nebo určitě nedali k jídlu. Pořád nejsem schopna uvěřit tomu, co se stalo.“

„Jak dlouho jste je znala?“

„Roky. Pracuju tady snad půlku života. Majitelem téhle restaurace je můj bratranec. Začali sem chodit, když byli ještě kluci kolem dvaceti.

Val měl tenkrát víc vlasů, Clark byl o poznání štíhlejší, ale Matty se moc nezměnil. Byl to ten nejroztomilejší mužskej, kterého jsem potkala.“ Usmívala se, milé vzpomínky ji potěšily.

„Znala jste je i mimo restauraci?“

„Já? Ne. Jedna z mých sestřenic kdysi chodila s Clarkem. Měla si ho vzít. Možná by se to nestalo.“

„Povězte mi, jak probíhal ten večer.“

„Byl to den jako kterýkoli jiný.

Přišli sem, zamávali mi na pozdrav a posadili se k tomuhle stolu.

Vždycky si vybírali tu část restaurace, kde obsluhuju já, pokud tady bylo volno. Přinesla jsem jim pití a vzala od nich objednávky.“

„Kolik toho vypili?“

„Každý něco jiného. Clark si vždycky dával láhev piva. Val pil oblíbeného Johnnieho Blacka. Ani Matty nezklamal a objednal si podle momentální chuti, myslím že Rusty Nail. Jeden z nich si dal kuře, druhý telecí a třetí osso bucco speciál.“

„Jakou měli náladu?“

„Ti chlapi byli vždycky v dobré náladě. Toho dne měl Val narozeniny, víte o tom?“

„Carlotta mi to řekla.“

„Jeden z jeho kamarádů mi to pošeptal do ucha, když tehdy přišli.

Přinesla jsem jim ke stolu malý dort se svíčkou pro Vala a všichni jsme mu zazpívali. Dokážete uvěřit tomu, jaký je ten osud prevít, když nechá člověka zemřít právě v den jeho narozenin?“

„Slyšela jste něco z toho, o čem si povídali, Peggy?“

„Jenom něco. O nic mimořádného nešlo, probírali takové ty přátelské věci. Mluvili o letní dovolené.

Myslím, kam pojedou. Matty vychvaloval své nové auto, tu velkou čtyřkolku, která se našla druhý den na pláži. A domlouvali se také na tom, že vyrazí dolů k jezeru zahrát si hokej.“

„Tohle opravdu říkali? Že si zahrají na jezeře hokej?“

„Myslím, že jo. Podle mého názoru si chtěli jen tak trochu zablbnout, aspoň takový jsem z toho měla dojem.“

„Zmínil se některý z nich o tom, že by chtěli přejít přes led do Kanady?“

Odmlčela se, v obličeji měla znepokojený výraz. „Ano, teď když o tom mluvíte, vzpomínám si.

Zaslechla jsem jenom útržky rozhovorů. Běhala jsem do kuchyně, hned zase zpátky na plac a pořád dokola. Znáte to. A měla jsem na starosti ještě jiné stoly. Celých vět jsem vlastně moc neslyšela, chápete, co chci říct?“

„Já vím, Peggy. Zajímá mě všechno, co jste slyšela.“

„Myslím, že o tom zrovna mluvili, když jsem jim přinesla účet.“

„Nevzpomenete si, kdo to řekl?“

„Ne. Křičeli jeden přes druhého.

Myslela jsem, že se zbláznili nebo si dělají legraci. Taková věc byla naprosté šílenství. Ti chlapi měli manželky a rodiny.“

„V kolik asi odešli?“

„Nebylo moc pozdě. Osm, půl deváté.“

„Pili k večeři víno nebo si objednali ještě jeden drink?“

„Víte, to právě neudělali. A to ve mně vzbudilo podezření, že tu akci plánovali ještě předtím, než o ní začali v restauraci mluvit. Clark by si určitě dal druhé pivo jako obyčejně. A Val další sklenku vína.“

„A Matty?“

„Přijde na to. Ale obvykle také u jednoho drinku nezůstal. Toho večera si ale ani jeden z nich nic dalšího neobjednal.“

„A když odcházeli, vypadali šťastní, chovali se k sobě přátelsky?“

„Ale jistě. Jako vždycky.“

„Peggy, měla jste pocit, že tu cestu chtěli opravdu podniknout všichni tři?“

„Jistá si být nemůžu. Neslyšela jsem žádného z nich, že by nesouhlasil nebo se vymlouval, že se mu nechce jít, ale jak už jsem vám řekla, spousta věcí mi určitě unikla.“

„Tak dobře. No, to bude asi všechno,“ řekla jsem. „Ledaže byste si vzpomněla ještě na něco jiného, o čem se bavili.“

Na chvíli se zamyslela. „Možná to není nic důležitého, ale jeden z nich upozorňoval ostatní, že na to nemá vhodné boty. To je všechno.“

„Pamatujete si, kdo to byl?“

„Bohužel ne.“

„Ale jste si jistá, že jeden z nich se určitě zmínil o botách.“

„Jo. Na to dám krk. Někdo z nich řekl něco o zimních botách. Byl únor. Všude byla pořád spousta sněhu.“

„Moc vám děkuju, Peggy.“ Potřásly jsme si rukama na rozloučenou a já odešla k baru za Carlottou.

…

Carlotta jela od Giordana rovnou na pláž a měřila čas, jak dlouho to autem trvá. Bylo to osm kilometrů a cesta jí zabrala asi patnáct minut.

Všechny ulice, jimiž jsme jely, byly místní komunikace, a přestože na vozovce už dávno neležel sníh ani led, shodly jsme se na tom, že patnáct až dvacet minut byl přiměřený časový odhad.

„Kdyby ti muži jeli od Giordana do domu některého z nich, jaké by to byly přibližně časy?“ zeptala jsem se, když odbočila z pláže.

„K nám je to nejblíž a ke Clarkovi nejdál.“

„A když to převedeme na minuty?“

„K našemu domu asi patnáct minut a možná půlhodinka ke Clarkovu. A průměr z těch dvou platí přibližně pro cestu k Mattyho domu. Proč se na tohle všechno ptáte?“

„Do té doby, než jsem si promluvila s Peggy, jsem předpokládala, že jeden z těch mužů měl pistoli s sebou na večeři. Jestli se ale jeden z nich vrátil domů, aby se přezul do zimních bot, mohl si současně vzít i pistoli.“

„Val pistoli neměl.“

„Annie tvrdí, že Matty taky ne, měl prý jenom lovecké pušky. Ten večer byla doma s dětmi a prohlásila, že poté, co Matty odešel s přáteli na večeři, se domů už nevrátil.“

„Takže to zůstává na Clarkovi.“

„Nebo možná někdo z těch ostatních pistoli měl, ale jeho žena o ní nevěděla.“

„A Val je nejsnadnější cíl,“ dodala Carlotta. „Nikdo nebyl doma, aby ho viděl přijít nebo odejít, a bydlí nejblíž. A kromě toho, kdyby se vrátil pro pistoli Matty, co by se na tom ledě muselo odehrát, že skončil s kulkou v těle právě on?“

„Musím se sejít s Bambi stůj co stůj. Teď je to opravdu velice důležité. Zajímalo by mě, jestli už o tom mluvila s policií a nechce se v tom dál babrat. Podezření, že její muž zavraždil svého nejlepšího kamaráda, jí na náladě rozhodně nepřidá.“

„Zkuste se u ní zastavit zítra dopoledne, Chris. Ráno vždycky vypraví děti do školy a pak ji možná chytnete doma.“

„Chodí do obchodu? Říkala jste, že Clark měl železářství.“

„Myslím, že ano, ale nepracuje na plný úvazek. Sehnali tam šikovné zaměstnance, jsou to velice příjemní lidé, spolehliví a důvěryhodní. Nemusí tam zůstávat po celou dobu.“

„Takže zítra by to mohlo klapnout.

A další člověk, s nímž bych se velice ráda setkala, je Valův partner.“

„Uvidím, co v tom budu moct udělat.“

…

6

Doma Carlotta rozdělala v rodinném pokoji oheň. Zkušenou rukou naskládala na rošt třísky na podpal, na ně pak silnější polínka, nejprve ovšem dospodu nacpala zmačkané noviny a ty zapálila dlouhou sirkou. Okamžitě vzplály, takže beze zbytku splnily svou poslední roli, a v několika vteřinách se rozhořelo i suché dřevo a po celé místnosti se z krbu začalo rozlévat příjemné teplo.

„Tohle je jedna z věcí, kterou ještě dokonale neovládám,“ přiznala jsem. Jack je v tom mnohem lepší.

Oheň je jeho živel.“

„Já jsem vždycky pozorovala Vala,“

vysvětlovala mi. „Má svůj osvědčený způsob, jak do krbu rozmístit papír a kusy dřeva různé velikosti, takže jedna vrstva postupně zapaluje další. Nevím, kde se tomu naučil, ale když jsem se vrátila domů z Oakwoodu poté, co jsme se v únoru setkaly, rozhodla jsem se, že dál už bez večerního ohně žít nechci. Nejsem tak zručná jako Val, ale ten oheň mi připomíná nejšťastnější chvíle, které jsem s ním strávila. Den, kdy jsme se potkali na lyžařském svahu, a večer, který jsme celý proseděli u ohně plápolajícího v mohutném kamenném krbu. Sálalo z něj takové horko, že se u něj nedalo vydržet a museli jsme si odsednout kousek dál.“

Sledovala jsem ji, jak vypráví, oči upřené do ohně, tváře lehce zrůžovělé. Po chladném, poněkud strohém výrazu ženy podnikatelky nezůstalo ani památky, byl vystřídán vyplašenou, nejistou tváří manželky – nebo vdovy.

„Hned se pozná, že máte velice dobrý pozorovací talent. Jde vám to skvěle.“

„Vy si myslíte, že je mrtvý, viďte?“

Otočila hlavu ke mně. „Myslíte si, že jeho tělo zůstalo zachycené kdesi na dně jezera.“

„Připouštím, že to je velmi pravděpodobné. To ale v žádném případě neznamená, že pro odhalení pravdy neudělám maximum.“

„Kdybych jen věděla, kam mohl jít.

Jednou v noci jsem si sedla a udělala seznam.“

„Na co jste přišla?“

„Začala jsem lyžařským centrem, kde jsme se seznámili. Vím, že to zní hloupě a sentimentálně, ale napadlo mě, že mohl třeba odjet tam, na místo, kde jsme tenkrát strávili první společný víkend a byli jsme tam tak šťastni – a později následovaly ještě další víkendy. Ale neměl žádné peníze, Chris, kromě toho, co měl s sebou ten večer v kapse.“

„Kolik to asi mohlo být?“

„Několik set. Možná víc. Dost na to, aby nasedl do letadla, koupil si jídlo a pořídil si nějaké nové oblečení. Co se ale stalo potom?“

Dívala se na mě s tak úpěnlivým výrazem v očích, jako by očekávala, že se stane zázrak a já okamžitě vysypu odpověď z rukávu.

„Mohl odjet ke kamarádovi nebo k příbuznému,“ navrhla jsem.

„Ale jeho přátelé byli tady. A jsou mrtví.“

„Rodiče?“

„Ach, ti jsou pryč.“

„Zemřeli?“

„Ne. Vrátili se zpátky do Evropy ještě předtím, než jsme se s Valem seznámili.“

„Byli na vaší svatbě?“

„Nemohli přijet.“

„Byli to Rusové?“

„Vlastně ne. Teda, myslím, že původně ano, nebo ta rodina byla.

Ale oni byli Němci.“

„Chápu. Takže vy jste se s nimi nikdy nesetkala.“ Ne“

„Udržovali spolu nějaký kontakt?“

„Popravdě řečeno ne.“ Viděla jsem na ní, že jí jsou mé otázky nepříjemné. „Já vlastně ani nevím –Val o nich nikdy moc nemluvil.“

„Pocházeli z východu nebo ze západu?“

„Z východu.“

„On tam vyrostl?“

„Ne, narodil se tady.“

„Člověk by si řekl, že s pádem berlínské zdi problémy s vycestováním na západ zmizely, obzvlášť když tady měli syna. Syna, který se v Americe narodil.“

„Já opravdu nevím, Chris.

Domnívám se, že Val a jeho rodiče měli nějaký problém a on mě s tím nechtěl zatěžovat. Z vaší tváře vidím, co si o tom myslíte. Že to je velice zvláštní. Ano, máte úplnou pravdu, ale věřte mi, řekla jsem vám všechno, co vím.“ Jako by chtěla změnit tohle choulostivé téma, natáhla se pro křišťálovou mísu plnou bonbonů a podala mi ji.

„Dejte si mátový. Já si vždycky po večeři jeden smlsnu.“

„Děkuju.“

„Není v nich alkohol, takže se nemusíte bát,“ usmála se na mě.

„Tak to si vezmu hned dva. Mám totiž na sladké slabost, víte?“

„Nevypadáte na to. Asi hodně cvičíte.“

„Nic pravidelného, rozhoduju se podle času, počasí a nálady.

Oblíbila jsem si ranní procházky.

Jsem ranní ptáče, takže si stihnu vyšlápnout ven a vrátit se právě včas, abych posnídala s Jackem, než odjede do práce.“

„Vždycky jsme s Valem snídali spolu.“

„Pojďme se vrátit k vašemu seznamu. Kam jinam by podle vás ještě Val mohl odjet?“

„Jedním z lidí, kteří by mohli přicházet v úvahu, je jeho partner.

Znají se spoustu let a absolutně si důvěřují. Od Valova zmizení jsem s Jakem mluvila nesčetněkrát, ale on přísahal, že ho od svatého Valentýna neviděl.“

„Telefonovali si?“

„Tvrdí, že ne. Jako všichni ostatní.“

„No, v mém seznamu lidí, s nimiž bych ráda co nejdřív mluvila, zabírá jedno z předních míst. Takže uvidíme, co se z toho vyklube. Mám ještě jednu otázku. Je to choulostivá věc a nerada o tom začínám, ale začalo mi to vrtat hlavou, až když jsem si prohlédla jeho psací stůl.

Máte vy dva sepsané závěti?“

„Já ne. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela. A řekla bych, že Val taky ne. Aspoň se nikdy nezmínil, že by to měl v plánu.“

„Máte svého advokáta?“

„Ne. Nikdy jsme žádného nepotřebovali. Kdyby to bylo nutné, pozeptala bych se známých a sehnala bych nějaké doporučení.

Když o tom tak přemýšlím, Val ale musí nějakého právníka znát. Je partnerem ve firmě. A ti dva museli podepsat nějakou zákonem stanovenou dohodu, že jo?“

„To je velice pravděpodobné. A pokud využil služeb právníka, aby se postaral o jeho obchodní věci, možná ho požádal i o sepsání poslední vůle.“

„Proč se na to ptáte?“

„Protože na těch třech knížkách je spousta peněz, Carlotto, skoro tři sta tisíc dolarů. Pokud víme, mohlo by to být i víc. Mohl investovat peníze do akcií, které měl uložené v bezpečnostní schránce. Zarazila mě jedna věc, všechny tři knížky byly napsány výhradně na jeho jméno.

Žádný z účtů nebyl společný nebo aspoň převedený na vás v případě potřeby – nebo na někoho jiného.

Předpokládala bych, že člověk s takovým množstvím peněz neponechá nic náhodě a v závěti přesně stanoví, komu peníze připadnou.“

„Jsem jeho žena. Copak bych je nezdědila já, kdyby zemřel?“

„Pravděpodobně ano. Jen se mi to zdá trochu zvláštní. Moc se v takových věcech nevyznám, ale my s Jackem máme v bance sdružený běžný účet, a když jsme se vzali, převedli jsme všechny naše spořící účty na společný účet nebo jsme připsali jako druhou oprávněnou osobu jeden druhého.“

„Náš běžný účet je sdružený a v místní bance máme ještě společný spořící účet.“

„Kromě těch tří účtů?“

„Ano.“

„Vy jste o těch účtech věděla?“

Chvilku trvalo, než odpověděla.

„Věděla jsem, že ukládá peníze i jinam. Už před nějakým časem mi řekl, že má v psacím stole vkladní knížky. Ale nikdy jsem je neviděla, dokud nezmizel.“

„Překvapilo vás, kolik na nich bylo peněz?“

„Musím přiznat, že trochu jo. Nikdy jsme o penězích nemluvili, Chris.

Když jsme si něco chtěli koupit, jako třeba tenhle dům, Val vždycky jenom řekl, že si to můžeme dovolit – nebo nemůžeme. Věděl dobře, kolik vydělávám, a já měla také slušný přehled o tom, kolik vydělává on. Prostě jsem o tom nepřemýšlela. A nikdy jsme se nebavili o sepsání závětí.“

„Máte v bance bezpečnostní schránku?“

„Ano. Je napsaná na obě naše jména. Chcete tam zítra zajít a podívat se, co tam je?“

„Jestli vám to nebude vadit.“

„Co třeba v devět dopoledne?“

„To mi vyhovuje.“

„Mně taky. Nařídím si budík na půl osmou.“

„Dobře. Tak zítra.“

…

Přijely jsme k bance právě v okamžiku, když otevírali. Jakmile Carlotta podepsala kartu, zdálo se, že nám oběma současně bleskla hlavou stejná myšlenka, že tohle by se mělo prověřit. Požádala asistenta manažera, aby prošel záznamy a zjistil, jestli si Val vyžádal přístup ke schránce někdy po čtrnáctém únoru. Kontrola trvala pouze několik minut a odpověď zněla negativně. Naposled byla otevřena v lednu. Osobou, která tehdy se schránkou manipulovala, byla sama Carlotta.

Vrátily jsme se spolu ke schránkám.

Ta, kterou Carlotta vytáhla z přihrádky, byla o trochu větší než ta, kterou jsem zdědila po tetě Meg a teď ji vlastním spolu s Jackem.

Přesunuly jsme se do malé místnosti s jedinou židlí a dveřmi, které jsme za sebou zavřely a zamkly.

Carlotta schránku otevřela a začala se probírat jejím obsahem. „Mám tady uschované nějaké šperky,“

vysvětlovala mi. „Jsou to převážně věci, které tak často nenosím. Tady jsou nějaké papíry od auta a oddací list. Co je tohle?“ Vytáhla ven jakousi obálku a podívala se dovnitř. „Vypadá to jako dokumenty z Valova obchodu. A na obálce je jméno a adresa právníka.“

„Moment, opíšu si to. Možná s ním budeme chtít později mluvit.“

Pokračovala v prohledávání dalších úředních listin. „Tady je Valův rodný list. Narodil se v Connecticutu.“ Podala mi ho. „A tady je dokument o vlastnictví domu.“

Poznamenala jsem si data z rodného listu, letmo jsem prolétla dokument o vlastnictví a pak jsem se zeptala, jestli tam je ještě něco důležitého, co by stálo za vidění.

„Nemůžu nic najít.“

„Takže tam není nic, co by mohla být poslední vůle.“

„Vůbec nic. Chcete se podívat?“

„Ne. To je v pořádku.“

„Tak to asi bude všechno. Ne, ne, počkejte, tady je ještě něco, co jsem přehlédla. Přišlo to z pojišťovny.“

Z podlouhlé obálky vytáhla úřední dokument a pozorně ho studovala.

„Je to smlouva o životním pojištění.

Netušila jsem, že Val něco takového uzavřel. Můj bože, Chris, celková částka, která má být vyplacena v případě Valovy smrti, je jeden milion dolarů.“

„Komu mají být peníze vyplaceny?“

Náhle zbledla. „Nemůžu tomu uvěřit. Mattymu. Stojí tady Matthew Franklin.“ Zmateně se na mě podívala, její rty jen stěží dokázaly vyslovit otázku, která se logicky nabízela. „Proč by to dělal, Chris?

Proč by odkazoval Mattymu milion dolarů? Milion dolarů.“

Přemítala jsem, jestli ji trápí, že s podobnou sumou peněz nemyslel také na ni.

…

Cestou domů seděla jako zařezaná, nebylo jí do řeči. Obálky s pojistnou smlouvou a obchodní dokumenty ležely na sedačce mezi námi.

„Nevíte, jestli ve schránce nebyly kromě téhle ještě jiné pojistné smlouvy?“

„Nebyly. Dívala jsem se.“

„Budeme muset zjistit, jestli existuje poslední vůle.“ \ „Copak by si ji neuložil také do schránky?“.;.‘

„Možná ji má u notáře.“

„V životě jsem se necítila tak zmatená.“ ‚Já vím, vás teď trápí, že to vypadá, jako by to byl pro Vala motiv, aby Mattyho zavraždil, ale tak to vůbec být nemusí. Mnohem jednodušší by přece bylo tu pojistku zrušit nebo změnit osobu, která ty peníze dostane. Možná ji uzavřel ještě předtím, než jste se vzali, a pak na to prostě zapomněl.“

„Jak může člověk zapomenout na milion dolarů?“ Musela jsem připustit, že stejnou otázku jsem si také položila. „Možná přestal platit pojistné, Carlotto. Zkrátka a dobře, ať už je Val mrtvý nebo není, úředně jeho smrt potvrzena nebyla, takže nikdo plnění pojistky nedostane.“

„To mě nenapadlo.“

„A jistě vám nemusím připomínat, že Annie Franklinová o tomhle vědět nemusí.“

„Ode mě o tom určitě neuslyší.“

„A možná se nám podaří najít nějaký důvod.“

„Raději bych našla manžela.“

Rychle ke mně otočila hlavu a věnovala mi kratičký úsměv.

„Pokud to vidíte stejně.“

…

7

Nechala jsem Carlottu ve Valově pracovně, aby důkladně prozkoumala zásuvky psacího stolu a pokusila se najít odpovědi na znepokojující otázky, které se před námi vynořily. Cestou k domu Bambi Thayerové jsem se zaobírala tím, jestli ta pojistná smlouva mohla zaniknout, jestli ji Val neuzavřel před mnoha lety a pak přestal platit pojistné nejspíš potom, co se oženil. Obálka ležela na dně schránky, z čehož se dá usuzovat, že je nejstarší a nikdo s ní dlouho nemanipuloval. Budu to muset prověřit, až se vrátím.

Bambin dům vyhlížel daleko skromněji než Anniin, nicméně bylo na první pohled patrné, že se o něj majitelé dobře starali. Průčelí domu částečně zakrývala řada hustých keřů a na trávníku před nimi rostlo několik nádherných stromů.

Zaparkovala jsem u obrubníku. Na příjezdové cestě stálo nějaké auto a dveře od garáže byly otevřené.

Byla jsem trochu nervózní, když jsem stoupala nahoru ke vchodovým dveřím. Bambi mě nechtěla vidět a dost možná, že na svém rozhodnutí, na které má jistě právo, bude trvat a nepozve mě dál. V žádném případě jsem nechtěla, aby došlo k nějaké konfliktní situaci, a doufala jsem, že se mé přání vyplní.

Dveře se otevřely po prvním zazvonění. Mladá žena, která stála na prahu, byla štíhlá blondýnka se záplavou kudrnatých vlasů a s bledou pletí. Měla na obličeji silnou vrstvu make-upu a na sobě džíny a košili s dlouhými rukávy, které měla vyhrnuté až k loktům.

„Ano?“

„Paní Thayerová, jsem Chris Bennettová.“

„Kdo?“

„Snažím se objasnit zmizení Vala Krasskyho.“

„Ach, to jste vy. Upozorňovala jsem Carlottu, že s vámi mluvit nechci.

Copak vám to neřekla?“

„Řekla, jistě. A omlouvám se, že jsem sem vtrhla tak bez ohlášení, ale myslela jsem si, že kdybyste mi věnovala pár minut – nechci vás rozčilovat, ale vy určitě víte spoustu věcí, které by mi mohly pomoct.“

Znovu mě přejela přísným, hodnotícím pohledem, Z nehybné upjaté tváře na mě hleděly chladné oči. „Nejste taková, jakou jsem si vás představovala.“

Nevěděla jsem, jak mám reagovat, tak jsem mlčela.

„Pojďte dál.“ Otevřela dveře dokořán, abych mohla vejít do chodby. „Ukažte, pověsím vám kabát. Můžeme si sednout v obýváku. Právě jsem uklízela po dětech.“ Kabát skončil na ramínku ve skříni a my jsme odešly do obýváku, kde jsme se posadily.

„Vážím si toho, že jste mě přijala,“

poděkovala jsem jí.

„Očekávala jsem spíš tvrdou komisní ženu, něco jako policejní vyšetřovatelku.“

„Vedu semináře poezie na fakultě kousek od místa, kde bydlím.“

„Poezie,“ zopakovala spíš pro sebe, jako bych použila slovo, které už léta neslyšela. „Můj otec také četl poezii.“

„Bambi, je mi velice líto, co se stalo vašemu manželovi.“

Do očí se jí nahrnuly slzy. „Museli se zbláznit, když té noci vkročili na zamrzlé jezero. Měli být chytřejší –Clark měl být chytřejší. On nikdy nedokázal říct ne, když ho Matty sváděl k nějaké vylomenině, ale jedno vím jistě; on Mattyho nezabil.

Měl ho rád. Nezajímá mě, co vám k tomu řekly Annie nebo Carlotta.

Clark to v sobě prostě neměl, aby dokázal zabít člověka.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“

„Někdy to odpoledne. Val měl narozeniny a chlapi se je chystali oslavit. Domluvili se, že půjdou do té oblíbené italské restaurace.“

„Co říkal předtím, než odešel?“

„Abych na něho nečekala.“

„Bylo to něco výjimečného?“

Zavrtěla hlavou. „Když se ti tři sešli, tak rozhodně ne. Někdy vyrazili do nočního kina, někdy si sedli do baru a vydrželi tam několik hodin. Nepřemýšlela jsem o tom.

Rozloučil se s dětmi a mně dal pusu –“ Zavřela oči a spolkla vzlyk, který se jí dral z hrdla.

„Vrátil se později pro něco domů?“

„Ne. Vyšel ze dveří a to bylo naposled, co jsem ho viděla.“

„Byla jste ten večer doma?“

„Celou noc.“

„Vzpomenete si, jestli měl na nohou zimní boty, když odcházel?“

„Pracovní boty, myslím. V zimě je nosil poměrně často.“

„Vlastnil Clark pistoli?“ zeptala jsem se.

„Nikdy,“ odpověděla prudce, jako by se bránila. „Nikdy v životě.“

„Prodával zbraně ve svém obchodě?“

„Ne. Prodával železářské zboží, nářadí, hřebíky, věci na stavbu nebo do domácnosti.“

„Jak se dostal k podnikání?“

zajímalo mě. „Založil ten obchod sám, nebo mu pomohli rodiče?“

„Jeho rodiče jsou po smrti. Začal tam pracovat pro původního majitele, to byl ještě mladý. A když pak ten muž chtěl odejít do důchodu, Clark ho vykoupil. Ten obchod je opravdová instituce.

Seženete tam úplně všechno.“

„Ale zbraně ne.“

„Zbraně ne. Divila bych se, kdyby Clark vůbec nějakou držel v ruce, natož aby z ní střílel. Ale Matty, ten byl z jiného těsta. Vášnivý lovec každým coulem. Nic bych za to nedala, že měl nějakou pistoli, i když Annie tvrdí opak. Ona ostatně vždycky říká jen to, co se jí hodí.“

„A co Val? Myslíte, že on mohl mít pistoli?“

„Proč ne? Každý může mít pistoli.

Od té nehody sama vážně přemýšlím, že si nějakou pořídím, ale bojím se kvůli dětem. Dostanou se všude. A pistole je k ničemu, když je někde zamčená a vy ji zrovna potřebujete.“

„Vycházela jste s Carlottou a Annie?“

„Já ano. Všechny jsme spolu vycházely.“

„Můžete říct, že to jsou vaše přítelkyně?“

„Mám jiné přítelkyně. Tohle byly ženy manželových přátel. Měla jsem je ráda. Annie se ke mně chová od té nešťastné události velice mile, chci říct, že je opravdu moc hodná. Carlotta je trochu odtažitá. Někam odjela hned potom, co se to stalo, a kdy se vrátila, nevím. Pro všechny je to strašně těžké, každý se s tím vyrovnává po svém. Volá mi dost často.“

„Slyšela jsem, že jste Clarkovi vystrojila pohřeb krátce po té nehodě.“

„Hned mi bylo jasné, že jsou mrtví,“ odpověděla sklesle.

„Mattyho červená šála se našla kousek od díry, kde se pod nimi prolomil led. Věděla jsem, že jestliže je pryč on, je pryč i Clark.“

„Carlotta si myslí, že Val je stále naživu,“ nadhodila jsem.

„Nevěřte tomu. Je také mrtvý.

Společně šli na led a společně tam umřeli. I on se vynoří. A pravděpodobně bude mít v těle také díru po kulce. Počkejte a uvidíte.“

„Kdo ho podle vás zastřelil?“

„Matty. Myslím, že Matty nejdřív zastřelil Vala. Clark se s ním potom začal o pistoli přetahovat a nešťastnou náhodou vyšla rána. Tak se to všechno seběhlo.“

„Proč by Matty chtěl Vala zastřelit?“

„Ze žárlivosti,“ odpověděla suše.

„Matty v životě nikdy v ničem neuspěl. Jeho život se v podstatě skládal z nepřetržité šňůry proher.

Jedinou věcí, která se mu podařila, bylo to, že se oženil s Annie. To byla, jak se říká, trefa do černého.

Hezká ženská, peněz má dost. A ty se sakramentsky hodí, když máte muže, u něhož si nemůžete být jistá, jestli přinese domů výplatu, nebo nepřinese.“

„Jak se Matty s Annie seznámili?“

Řekla jsem si, že nebude od věci seznámit se s názorem každého ze zainteresovaných.

„Myslím, že Val ji znal dřív. Možná to byl dokonce on, kdo je dal spolu dohromady. To bylo ještě předtím, než Val poznal Carlottu.“

„Annie pochází tady někde z okolí?“

„Hm, dřív bydlela poblíž New Yorku, myslím. Možná v New Jersey.“

„Neměla jste někdy podezření, že by mezi Annie a Valem existoval nějaký důvěrnější vztah?“

Překvapeně zdvihla obočí. „Val a Annie? Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.“

„Zkuste to teď.“

Podívala se na mě. Její tvář byla během celého rozhovoru tak vážná, jako by se potila před přísnou komisí při skládání nesmírně náročné závěrečné zkoušky. „Nezdá se mi to,“ prohlásila nakonec. „Val a Carlotta jsou dobrý pár. Klape jim to spolu. A myslím, že manželství Annie a Mattyho bylo také spokojené. Annie si sice občas ráda trochu zaflirtuje, ale řekla bych, že přesně zná hranici vkusu a nikdy se nepustí do ničeho vážného.

Ona má skutečně zlaté srdce.“

Bylo těžké rozpoznat, jestli Bambi mluví upřímně –nebo jen říká slušné věci, protože si myslí, že se to od ní očekává. Působila na mě opravdu jako veskrze dobrý člověk – ale v minulosti už jsem se také několikrát nechala napálit.

„Měl Clark nějaké sourozence?“

„Ne, byl jedináček. Možná proto ke svým kamarádům tak přilnul, považoval je málem za své bratry.

Každý člověk potřebuje mít rodinu, nějaké zázemí. Má rodina je naštěstí rozvětvená a moc mi to pomáhá, hlavně teď po té tragédii.“

„Bambi, kdy se ti tři muži spřátelili?“

„To muselo být na Bennettově střední škole v Buffalu. Později už se to stát nemohlo. Val odešel na jednu univerzitu a Matty na jinou.

Clark si vybral univerzitu v Buffalu, ale vydržel tam jen jeden semestr a pak vypadl. Takže kdyby se nepoznali na střední škole, jindy by už k tomu neměli příležitost. Po maturitě se rozprchli na všechny strany.“

„Všichni tři tedy chodili na stejnou střední školu?“

„Myslím, že jo. Clark určitě. Říkal mi to.“

„Žil tenkrát se svými rodiči?“

„Určitě jo. Nevím přesně, kdy zemřeli, ale myslím, že to není tak dlouho. Chci říct, že tou dobou už byl určitě ze školy venku.“

„Bambi, já teď bydlím u Carlotty.

Můžete mi tam kdykoli zavolat, kdybyste si na něco vzpomněla.

Jestli nechcete, aby věděla, že mi voláte, dám vám své číslo domů.

Nechte mi vzkaz na záznamníku nebo řekněte mému muži Jackovi, že se mnou chcete mluvit.“

„Dobře.“

Napsala jsem jí své jméno a telefonní číslo na kousek papíru a podala jí ho. „Kdyby chtěl Val zmizet, nemáte tušení, kam by odjel?“

„Val je mrtev, Chris. Člověk přece jen tak neuteče od takového neštěstí, jaké se tam odehrálo. Copak vás nenapadá, co znamená ta červená šála? Clark se na ní snažil vytáhnout postřeleného Mattyho ven z vody.

Ale váha dvou těl na tak malé ploše způsobila, že se prolomil led i pod Clarkem a on tam spadl za ním.

Matty musel potom šálu pustit. A proto ji tam pak našli. Je lehoučká, myslím, že z kašmíru nebo něčeho takového. Ale oni všichni zmizeli pod hladinou. Rozlučte se s tím, že najdete Vala živého. Je to marné.“

Poděkovala jsem jí za pomoc a za čas, který se mnou strávila, a vyrazila jsem zpátky do Carlottina domu. A celou cestu jsem dumala o její teorii, jak se ocitla červená šála na ledě.

…

Carlotta seděla v koženém křesle ve Valově pracovně a vedle sebe měla vyrovnané tři šuplíky z psacího stolu. Když jsem vešla do místnosti, zvedla hlavu a zeptala se: „Uspěla jste?“

„Ano. Přijala mě. Podle ní měl u sebe pistoli Matty.“

„Kdybych musela hádat já, řekla bych to samé. Takže ona si myslí, že Clark se mu ji snažil vzít?“

„Při rvačce, která se strhla mezi Mattym a Valem.“

„Kvůli čemu?“

„Žárlivost. Val měl všechno a Matty nic. Zatímco Val se v obchodním světě prosadil, Mattyho stíhal jeden propadák za druhým.“

„V tom měla pravdu, ale nezdálo se mi, že by Matty někdy na někoho žárlil. Právě naopak.“

„Je to jen teorie. Našla jste něco ve stole?“

„Nic, co by vysvětlovalo tu pojistnou smlouvu. Ale něco důležitého jsem se přece jen dověděla. Volala jsem do pojišťovny, abych se pokusila zjistit, jestli je ta smlouva stále platná. Agent společnosti mi ochotně poskytl malou lekci z pojišťovnictví. Kdyby Matty zemřel dřív než Val, nikdo by ten milion nedostal. A pokud při té nehodě zahynuli oba dva, pak by se dřív, než Annie dostane peníze, muselo dokázat, že Val zemřel první.“

„To je zajímavé. Takže pokud je Val naživu, Annie nic nezdědí. A dokonce i kdyby se našlo Valovo tělo, bude velice těžké cokoli dokazovat.“

„Přesně tak.“ Možná jsem se mýlila, ale zdálo se mi, jako bych v jejím hlase zaznamenala triumfální podtón.

„Je na té smlouvě datum, Carlotto?“

Posadila jsem se do druhého křesla.

„Ano. Uzavřel ji asi rok předtím, než jsme se seznámili.“

„Možná měl tehdy Matty finanční problémy a Val chtěl dohlédnout na to, že o něho bude postaráno.“

„Možná,“ přikývla váhavě. Bylo zřejmé, že o tom úplně přesvědčená není.

„Carlotto, z toho, co jsme se za několik posledních hodin dověděly, vyplývá, že ve vztahu mezi těmito třemi muži bylo cosi neobvyklého.

Každá z vás mi řekla, že její manžel měl ostatní dva muže rád. Bambi si myslí, že Marty žárlil na Vala kvůli úspěchům v obchodě, a Annie zase tvrdí, že Val s Mattym měli rozepře kvůli ní.“

„To je absurdní.“

„Na tom vůbec nesejde, jestli to je či není absurdní. Dokonce ani není důležité, jestli to je pravda. Ony to tak vnímaly, ony tomu věří. Zdá se, že vy jste jediná z manželek, která neměla dojem, že by mezi některými dvěma muži panovaly napjaté vztahy.“

„O žádných problémech nevím.

Byli to přátelé a jeden druhého měl rád. Chodili spolu na pivo a vycházeli spolu dobře. Annie a Bambi hledají bubáka, který neexistuje. A já chápu proč. Ztratily své manžele – a já možná také, to se ukáže, ale jsem přesvědčená, že když toho večera seděli spolu u jednoho stolu u Giordana a pochutnávali si na večeři, byli to tři kamarádi, tři šťastní muži bez jakýchkoli postranních úmyslů.“

„Z nichž jeden měl u sebe pistoli.“

Neodpověděla. Podívala se dolů na zásuvku vedle sebe a vytáhla z ní pár listů papíru. „Samozřejmě jsem nenašla žádné oprávnění k držení zbraně.“

„Bambi byla čtrnáctého února celou noc doma. A prohlašuje, že potom, co Clark odešel na večeři, už se domů nevrátil. A v té době měl prý na nohou pracovní boty.“

„Vždycky to tak v zimě dělal,“

poznamenala Carlotta. „Asi pro případ, že by musel vyjít se zákazníkem ven, aby něco vyzvedl z auta nebo tam naopak něco uložil.“

Mluvila tichým hlasem. Jenom její muž neměl nikoho, kdo by se za něho zaručil.

…

Sedla jsem si do obýváku a otevřela jsem čerstvý výtisk místních novin. Není nic zvláštnějšího než číst o problémech nějaké komunity, o níž vůbec nic nevíte. Jména vám nic neříkají, události, přestože často podobné těm z vašeho města, mívají své vlastní specifické variace a nabírají nečekané zvraty. Carlotta mi řekla, že New York Times bude k dostání až tak kolem poledne; noviny se sem dopravují přímo z New Yorku letecky a pak je musí ještě přivézt z letiště. Člověk žijící v metropolitní oblasti New Yorku občas zapomíná, kolika obyčejným věcem přivykl, pokládá je za naprostou samozřejmost, a když se pak ocitne o pár set mil dál, překvapuje ho, že tomu může být i jinak.

Odešla jsem z pracovny, abych Carlottě dopřála trochu klidu a samoty. Pozvala mě sem, abych jí pomohla najít manžela, a všechno, co jsem prozatím vypátrala, ukazuje k jedinému závěru – vražednou zbraň svíral v ruce její muž.

Odložila jsem noviny a zamyslela se nad tím, koho ještě potřebuju najít, s kým si musím promluvit. Na prvním místě pomyslného seznamu figurovalo jméno Valova obchodního partnera, Jaka, ale kdykoli jsem se o něm zmínila, zdálo se mi, že Carlotta uhýbá a úmyslně stáčí rozhovor jiným směrem. Určitě by také nebylo na škodu sejít se s detektivem, který dostal případ na starost. Mohl by vědět, jestli si některý taxikář nepamatuje, že té noci vezl Vala od pláže pryč, nebo se možná dokonce pokusil vyhledat řidiče autobusů, ačkoli velké iluze jsem si nedělala, protože pravděpodobnost takové možnosti se rovnala téměř nule.

Takže mi zbýval jen Jake a detektiv.

A potom? Potom přijde na řadu nevyhnutelná otázka: Tak co dál?

Otázka, kterou absolutně nesnáším.

Opřela jsem si čelo do dlaní, zavřela jsem oči a pokusila se odhadnout, kam všechny doposud odhalené indicie vedou. Val tady neměl rodinu, u níž by nalezl útočiště, takže kam mohl zmizet?

Ale měl rodiče, kteří žili kdesi v Německu. Mohl uprchnout pryč ze země?

„Nezlobte se, ale trochu jsem se zamyslela, Chris,“ ozval se za mnou Carlottin hlas.

„Carlotto, měl Val cestovní pas?“

Vstala jsem, byly jsme tváří k sobě a já náhle pocítila příliv nové energie.

„Ano, oba jsme ho měli.“

„Kam ho ukládal? V bezpečnostní schránce nebyl.“

„Máte pravdu. Počkejte chvilku.

Měl oba naše pasy. Loni jsme byli v Anglii a ve Francii, takže jsme si pořizovali nové. Musí být v jeho prádelníku. V psacím stole jste je nenašla, že ne?“

„Ne. Určitě bych si ten jeho prohlédla.“

„Myslíte, že mohl odcestovat do zahraničí?“

„Nevím, co si mám myslet. Ale měl tam rodiče. I když spolu nevycházeli nejlíp, když se člověk dostane do těžké životní situace, odjede domů.“

„Pojďte se mnou nahoru. Podíváme se do toho prádelníku.“

Následovala jsem ji nahoru do ložnice, byla to prostorná místnost, k níž přiléhal obývací pokoj a koupelna, takový luxus mi stále bere dech. Zamířila přímo k velikému prádelníku a vytáhla vrchní zásuvku.

„Ukládal si sem některé osobní dokumenty,“ poznamenala na vysvětlenou. „Nikdy jsem to tady neprohledávala, ale pamatuju si, že před odjezdem vyndával pasy právě z téhle zásuvky. Podíváme se a hned to zjistíme. Myslím, že byly tmavě modré.“

Poodstoupila jsem kousek dál, abych ji nerušila. Pokud se nic v brzké době nestane, budu ji muset požádat o svolení, abych si mohla prohlédnout obsah sama.

„Tady jsou oba pasy, jeho i můj.“

Podala mi je.

Otevřela jsem Valův a prolistovala několik prvních stránek, podívala jsem se na fotografii, na razítka z anglického a z francouzského imigračního úřadu a také z americké strany na konci výletu, když se vrátili. „Podle mého názoru ze země neodcestoval,“ konstatovala jsem s neskrývaným zklamáním. I kdybych mohla prokázat, že odletěl do Německa, jeho rodiče bych těžko dokázala vystopovat.

„A všechno je tady perfektně uklizené, žádný nepořádek,“ dodala Carlotta. „Kdyby sem ve spěchu vtrhnul a snažil se něco najít, bylo by to tu rozházené.“

„Měli jste někdy na výpisech z telefonních účtů nějaké hovory do Německa?“

„Nikdy. To bych si určitě pamatovala.“

„Někam jinam do zahraničí?“

„Nemáme přátele v zahraničí. Já dokonce ani nevím, jak se do Evropy volá.“

„V tom případě nám mnoho možností nezbývá. Jsou tu dva lidé, s nimiž bych ráda mluvila, Carlotto.

Především Jake, a pak detektiv, který se tímto případem zabývá.

Myslíte, že byste mi mohla s jedním z nich sjednat na dnešní odpoledne schůzku?“

„Zavolám do šerifovy kanceláře a zjistím, jestli je tam detektiv Murdock. Mohl by přijet na místní policejní stanici a po obědě bychom se tam zastavily.“

„A Jake?“

„Tomu zavolám později.“ Podívala se na hodinky. „Je čas na oběd. V

centru je jedna malá restaurace a já jsem tam nebyla od té doby, co ji po rekonstrukci znovu otevřeli.

Nezkusíme ji?“

Souhlasila jsem, ale mnohem víc, než kam půjdu na oběd, mě trápila otázka, proč se Carlotta tolik brání zatelefonovat partnerovi svého muže a dojednat s ním schůzku.

…

8

Od poslední Carlottiny návštěvy se podle ní restaurace změnila k nepoznání. Majitelé přestavěli svůj podnik na útulnou čajovnu, na stěnách zářily nové tapety s květinovými motivy, kulaté stolky překrývaly ozdobné ubrusy, vroubkované jídelní lístky nabízely lákavé pokrmy. Před odchodem z domu Carlotta domluvila setkání s detektivem Murdockem, a když jsme si pochutnaly na výtečném obědě, vydaly jsme se pěšky dolů ulicí k nedaleké policejní stanici.

Jakmile jsme vkročily do budovy, dýchla na nás laskavá a domácká atmosféra, která mi v mnohém připomínala policejní stanici v Oakwoodu, kde jsou lidé vždy přátelsky přivítáni a chovají se tam k nim málem jako k sousedům. S

pobaveným úsměvem na rtech jsem si vybavila svou první návštěvu na policejní stanici v Brooklynu, kde jsem se seznámila s Jackem a kde jsem musela protrpět nepříjemný rozhovor s jednou protivnou policistkou, která mi svou neskrývanou nechutí dokázala otrávit i těch třicet nekonečných vteřin, kdy mi vysvětlovala, že mi bohužel nemůže pomoct, protože případ je příliš starý. Věřila jsem, že i kdyby měli na této služebně pro člověka úplně stejné zamítavé sdělení, způsob, jakým by vám to oznámili, by byl mnohem příjemnější.

Detektiv Murdock přišel do haly a potřásl si s Carlottou rukou. Byl vytáhlý a měl příjemný hluboký hlas, hustý knír a mnohem udržovanější postavu než spousta Jackových kolegů.

„Detektive, tohle je Chris Bennettová, přítelkyně žijící nedaleko od New York City. Přijela sem za mnou, abychom se spolu pokusily najít Vala.“

„Jsem rád, že vás poznávám,“ řekl a současně ke mně natáhl obrovitou ruku, abychom se pozdravili.

„Předpokládám, že chcete, abych se s vámi podělil o to, co vím?“

„Pokud budete tak laskavý a nedáte mi košem, detektive.“

„Samozřejmě, že vás neodmítnu.

Pojďte prosím tudy.“

„Uvidíme se později,“ zavolala za mnou Carlotta, zatímco jsem odcházela s Murdockem do malé kanceláře se stolem a dvěma židlemi.

„Sundejte si kabát a udělejte si pohodlí. Vím, proč jste tady. Paní Krasskyová mě o tom už informovala. Ona stále žije v přesvědčení, že její manžel nezemřel, že ano?“

„Pevně v to doufá.“

„No, všichni tady doufáme ve stejnou věc, ale zároveň si myslíme, že to prostě není možné.“

„Víte, napadlo mě několik možností, které by mohly potvrzovat, že by mohl být stále naživu. Poslechnete si je?“

„Dejte se do toho. Dokážu být velice pozorný posluchač.“

„Jednou z verzí je, že v noci na svatého Valentýna se svými přáteli k jezeru vůbec nešel.“

„Chcete říct, že potom, co společně povečeřeli, se sebral a odešel domů?“

„Ano. To si myslí Carlotta. Ona tvrdí, že by se její muž k takové bláznivé věci nikdy nenechal přemluvit, protože prostě není typ člověka, který by tolik riskoval, aby se procházel po zamrzlém jezeře.“

„Uvědomujete si, že se jeho hodinky našly v autě pana Franklina?“

To jsem si samozřejmě uvědomovala a trápilo mě to. Byla to zásadní slabina této teorie.

„Možná si to rozmyslel, až když si je sundal z ruky.“

Detektiv se pousmál. „Trochu přitažené za vlasy, ale budiž, stávají se i podivnější věci. Kdyby na led opravdu nešel, jak říkáte, začal bych uvažovat o vaší teorii, že může být naživu. Otázkou ale zůstává, kde je teď? A logicky následuje také další, neméně důležitá otázka, proč se skrývá?“

„Na tu první vám nedokážu odpovědět. Nevím to, detektive.

Ale proč, to je myslím zcela zřejmé.

Odchází domů, ulehne do postele a ráno se probouzí s tím, že půjde jako obyčejně do práce. Pak ale uslyší zprávu o tom, že jeho přátelé zmizeli.“

„Ta zpráva se nedostala do éteru tak časně zrána.“

Přesně tohle jsem řekla Carlottě.

„Možná měl těžkou noc a rozhodl se, že si trochu přispí. V práci to nikomu hlásit nemusel, protože byl sám svým šéfem. Navíc jeho žena nebyla doma, takže na snídani vstávat nemusel. A než se přinutil vylézt z postele, zpráva o neštěstí byla na světě.“

„A co ty dvě ostatní ženy?

Vypověděly, že volaly do domu pana Krasskyho, aby zjistily, jestli se on vrátil.“

„Byly na záznamníku nějaké vzkazy?“

„Popravdě řečeno ano. Paní Thayerová nechala vzkaz. Paní Franklinová řekla, že zavěsila dřív, než se záznamník spustil. Věděla, že po čtvrtém zazvonění by se zapnul.“

„Možná byl doma, ale nezvedal telefon. Spousta lidí to tak dělá.“

„I když byla jeho žena pryč? Proč by riskoval, že tak možná zmešká důležitý hovor se svou manželkou?“

„Kdyby uslyšel její hlas, vždycky by to stihl zvednout.“

Znovu se usmál. „Dobře, dobře, dostala jste mě. Pokračujte.“

„Tady je druhá možnost. Val opravdu se svými dvěma přáteli na led šel. Možná se za nimi trochu opozdil. Z dálky potom pozoroval, jak se oba muži začali hádat, nebo uslyšel výstřel a dal se na ústup, aby si zachránil život.“

„Možná bych vás mohl doplnit. Pan Krassky cítí, že je čím dál víc unavený, a pomyslí si, že tak daleko neměl chodit, když vtom se strhne hádka a on utíká, aby si zachránil holý život.“

„Pokud to tak skutečně proběhlo,“

uvažovala jsem nahlas, „pravděpodobně slyšel a viděl, jak se jeho kamarádi probořili do vody.

A od místa, kde se našly díry v ledu, na něj čekala, jak jsem slyšela, ještě pěkně dlouhá cesta zpátky na pláž.“

„Dobrých sedm, možná osm mil,“

pokýval souhlasně hlavou. „Pár hodin svižným tempem. A teď na mě vyrukujete s tím, že ten chudák musel být pološílený strachy, celý bez sebe a zmatený, a že jeho jedinou myšlenkou nebylo nic jiného, než jak se co nejrychleji dostat z toho zatraceného města, jak se schovat před tou strašnou realitou, a všechny ty báchorky.“

„Myslím, že se to tak klidně mohlo stát.“

„Ano. Ale mohlo se to také odehrát tak, že on byl ten muž, který držel v ruce pistoli a který zmáčkl spoušť.

Pod jedním z jeho kamarádů se pak probořil led, druhý mu chtěl pomoct a spadli tam oba. A z Valentina Krasskyho se v tom okamžiku stal uprchlík před spravedlností.“

„Pokud si ale s sebou vzal pistoli, detektive Murdocku, s úmyslem zavraždit Mattyho Franklina, proč by nechával své hodinky v jeho autě?“ Hleděla jsem mu zpříma do tváře s hřejivým vítězoslavným pocitem v duši.

„Dobrá poznámka,“ zabručel uznale detektiv, vytáhl propisku a poprvé si cosi načmáral do zápisníku.

„A i kdyby teorie, kterou jste navrhoval vy, byla pravdivá, on mohl zůstat naživu. A to by byl docela pádný důvod, aby nikomu nedal vědět, kde se zdržuje.“

„Pracujeme i na této verzi. Je na seznamu hledaných osob. Jen pro případ, že se jeho tělo nenajde zaháknuté ve větvích nějakého stromu pod hladinou jezera.“

„Prověřoval jste taxislužby?“

zeptala jsem se.

„Podívejte se, musíte pochopit, že když k té tragédii došlo, předpokládali jsme, že všichni tři muži byli spolu – neměli jsme žádný důvod uvažovat jinak – takže jsme žádného z nich nikde jinde nehledali. Trochu nás zaskočilo, když se vynořila jenom dvě těla a když se ukázalo, že tam došlo ke střelbě. Ale ano, prověřil jsem všechny taxislužby v této oblasti, a nikde si nepamatují, že by v noci na svatého Valentýna nakládali někoho, kdo by mohl být pan Krassky. O té nešťastné tragédii dokonce mluvili i ve zprávách, paní Bennettová.

Kdyby nějaký taxikář vezl jednoho z těch mužů, můžete na to vzít jed, že by se přihlásil sám.“

„Ledaže by dostal zaplaceno, aby mlčel.“

„Pak ale máme co dělat s uprchlíkem a tak si to paní Krasskyová jistě nepředstavuje.“

„A co autobusy?“ zeptala jsem se rychle, abychom se drželi původního tématu.

„Osobně jsem navštívil autobusovou společnost. Pokud nějaký muž, který by se shodoval s popisem pana Krasskyho, jel té noci autobusem, nikdo z řidičů si na něj nevzpomíná.“

„Což ale neznamená, že autobusem nejel.“

„Neznamená to vůbec nic.“

„Mohl by dojít domů z pláže pěšky?“

„Jistě. Chvíli by mu to trvalo, ale určitě by to byla pohodlnější chůze než po ledě.“

My jsme to stihly autem za patnáct minut a naměřily jsme vzdálenost přibližně pět mil. Sama dokážu ujít v pohodě tři míle za hodinu, aniž bych se honila. „Otázkou opravdu zůstává, kam šel? Ze země určitě neodjel, protože dopoledne jsme našly jeho pas.“

Detektiv se usmál. „A peníze z banky taky nevybíral. Aspoň pokud je nám známo. Nezapomínejte, že mohl mít účet ještě někde jinde, třeba v jiném státě, o němž my nemáme ani ponětí. Takže podle nás sedl na autobus, který ho dovezl na místo, kde měl ulitý pěkný balík peněz, a začal tam nový život.

Kdekoli jinde na zeměkouli. Prostě kde vás napadne.“

„Pokud je to pravda, mohl odjet někam, kde měl své přátele, o nichž jeho žena nevěděla.“

Murdock mi věnoval potutelný úsměv. „Výborně. Konečně začínáte uvažovat jako opravdový policajt.“

„Budu se muset podívat na jejich telefonní účty a zjistit, komu volal.“

„Dobrý začátek.“ Způsobem, jakým se mnou mluvil, zcela nepokrytě vyjadřoval přesvědčení své i celé policie, že šance, že Val je stále naživu, je prakticky nulová. Podle něho byl prostě pryč a všechno, co se v té věci snažím podnikat, je jenom plýtvání časem.

„Takže jste neslyšel nic, co by se případu nějak týkalo.“

„Vůbec nic. Samozřejmě, jak už jsem vám řekl, pátrání jsme nerozjeli hned, protože jsme žili v přesvědčení, že v únoru zemřeli všichni tři. Na téhle nové verzi jsme vlastně začali pracovat až minulý týden, takže stopa nám mezitím pěkně vychladla.“

Žádné zprávy, žádné taxíky, žádné autobusy, žádná žena doma. „Co sousedé?“ zeptala jsem se s nadějí.

„Sousedé se shodli na tom, že to byl příjemný pár. Někteří z nich byli s Krasskyovými přátelé, občas společně povečeřeli, vzájemně se navštěvovali. Jestli ale přišel patnáctého ráno domů nebo toho dne z domu odcházel, si nikdo z nich nepamatuje.“

„Což ovšem neznamená, že se to nestalo.“

„Což neznamená, že se to nestalo, ale to je taky všechno. Nic víc z toho nevydolujete, paní Bennettová.

Snažíte se mě tady přesvědčit, že ten muž žije, že nechal v autě své hodinky, ale přes jezero nešel, že odjel neznámo kam, aniž by vybral své úspory z banky, že nikdy nezavolal své ženě, kterou miluje, a přesto nemá se střelbou na jezeře vůbec nic společného. Sledujete, kam tím mířím?“

„Zatraceně nízká

pravděpodobnost,“ musela jsem uznat. Tíha všech negativních důkazů, které na mě vysypal, byla zdrcující.

„Říkáte nízká? Nulová pravděpodobnost,“ prohlásil.

„Nerad bych se vás jakkoli dotknul, ale myslím, že tady jenom plýtváte svou energií a časem. Je to dokonce ještě horší, protože pokud je naživu, je to vrah. A to paní Krasskyová rozhodně nechce slyšet.“

„Ne, to je to poslední, co chce.“

Vstala jsem. „Obávám se, že už tu není nic, o čem bychom si ještě mohli povídat.“

Detektiv Murdock vytáhl z kapsy navštívenku a podal mi ji.

„Kdybyste za hranicemi nebo kdekoli jinde objevila nějakou stopu, dáte mi vědět?“

„Samozřejmě.“

„Vypadáte trochu sklesle.

Omlouvám se.“

„To je v pořádku. Také jsem na to pořád myslela, ale chtěla jsem věřit, že ještě existuje nějaká naděje.“

„Žádná není. Dejte na mě.“

Musela jsem přiznat, že mě v tu chvíli přesvědčil.

…

Vyšla jsem před budovu policejní stanice a zastavila se v oslnivé záplavě slunečních paprsků.

Zaclonila jsem si oči rukou a rozhlédla se nahoru a dolů ulicí ve snaze najít Carlottu. Nikde jsem ji neviděla, a tak jsem zkus-mo vykročila dolů a se zalíbením jsem si prohlížela nazdobené výkladní skříně. Jedna z nich patřila půvabnému obchůdku s kuchyňským vybavením. Má kamarádka Melanie Grossová by se tady asi musela hodně držet na uzdě. Lesknoucí se hrnce a pánve z nerez oceli patřily mezi to nejobyčejnější zboží. Byla zde nepřeberná nabídka nejrůznějších přístrojů a šikovných věciček, které za vás vykonají nebo dokončí jakoukoli kuchyňskou dřinu, mohli jste si vybrat z pomůcek a náčiní k pečení a grilování, které by mně – ale hlavně Jackovi – podstatně usnadnily život.

Nemohli jste přehlédnout spousty druhů lákavě baleného koření z celého světa a řady sklenic s několika druhy hořčice nebo servírovací mísy zdobené ručním malováním. Uvědomila jsem si, že tohle není zrovna nejvhodnější místo, kde bych měla čekat na Carlottu, a že za žádných okolností nesmím vejít dovnitř. Naštěstí jsem byla neoblomná a stála si za svým názorem, že s sebou nechci nosit žádnou kreditní kartu, a k Jackově nelibosti jsem ho dokázala i prosadit. On je ryze praktický muž, který vždycky předvídá situaci o několik kroků dopředu, jako by hrál šachy, a počítá se všemi možnými variantami a nenadálými situacemi, a přestože vím, že má naprostou pravdu, chci se vyhnout nebezpečí, že bych někdy podlehla pokušení.

„Už to máte za sebou?“

Otočila jsem se a za mnou stála Carlotta a v ruce držela sáček s pečivem.

„Ano a teď stojím před tímhle krámem a mám sto chutí jít se podívat dovnitř.“

„Jak jsem vás poznala, řekla bych, že vám zase nedělá takové problémy něco si odepřít. Určitě dokážete odolat pokušení mnohem snadněji než většina lidí.“

Nevěděla jsem, jestli ta poznámka byla míněna jako kompliment.

„Záleží také na druhu pokušení,“

odpověděla jsem vyhýbavě.

„Co jste zjistila?“

„O případu nic, co bychom už nevěděly nebo nepředpokládaly.

Murdock osobně prověřoval taxislužby a autobusové společnosti, ale nikdo si nevzpomíná, že by čtrnáctého nebo patnáctého Vala viděl nebo vezl.“

„To ale neznamená, že by taxíkem nebo autobusem nejel.“

„Řekla jsem mu to samé a on to chápe, Carlotto. Jde jen o to, že všechno se jeví dost negativně, a pokud chce člověk věřit tomu, že Val je stále naživu, musí se se všemi těmi zápornými indiciemi vypořádat, musí je vyvrátit.“

„Promiňte. Pokračujte.“

„Když jsem navrhla možnost, že Val nikdy na zamrzlé jezero nevkročil, reagoval na to protiargumentem, že se jeho hodinky našly v Mattyho autě. Také mi řekl, že ráno patnáctého nechala Bambi na vašem záznamníku vzkaz.“

„To si nepamatuju. Když jsem se vrátila ze služební cesty, byla jsem asi trochu mimo.“ Tvářila se utrápeně. Vydaly jsme se dolů podél bloku domů, kde jsme nechaly auto.

„Ale od Annie tam žádný nebyl, že ne?“

„Murdock také přišel s teorií, že si Val mohl peníze tajně ukládat v jiném státě, kde měl i přátele, o nichž jste nevěděla. Máte telefonní účty několika posledních měsíců?

Ráda bych se podívala, jestli jsou tam nějaké mezistátní hovory.“

„Všechno vám ukážu,“ prohlásila odhodlaně. Odemkla mi dveře u auta a pak přešla kolem na druhou stranu. „Moc často ty výpisy nekontroluju, ale pokud někdy volám služebně z domu, vedu si o tom záznamy, abych mohla ty výdaje vyrovnat,“ pokračovala, když už jsme obě seděly v autě. „Val taky občas použije náš telefon ke služebním hovorům a vím jistě, že obchoduje i s lidmi z jiných států.

Můžete na všechna čísla z výpisu zavolat, jestli chcete.“

„Možná k tomu dojde.“ Odbočily jsme z hlavní ulice a směřovaly jsme k obytné části města, což byla odtud krátká procházka pěšky. „Už jste volala Valovu partnerovi?“

zeptala jsem se.

„Udělám to hned, jak přijedeme domů.“

…

Ve Valově pracovně vytáhla Carlotta ze skříně složku s ročními vyúčtováními za plyn a za elektřinu a s účty za telefon. Protože Val zmizel začátkem roku, vyhledala složku za minulý rok a podala mi ji.

Posadila jsem se za jeho stůl.

Začala jsem únorem a postupovala jsem dozadu. Telefonní účty byly dlouhé, čítaly několik stránek se spoustou meziměstských hovorů do oblasti s předčíslím 716 , jiné zase na místa tak vzdálená jako například Kalifornie. Ještě než jsem začala, Carlotta mě upozornila, že si občas volá se svými dávnými přítelkyněmi, které jsou nyní roztroušené po celé zemi, a další pravidelně vytáčené číslo patřilo jejím rodičům. Některá čísla ze seznamu mi proto označila, abych se na ně nemusela ptát a nezdržovala se tím.

Tohle je ta únavná mravenčí práce, které se většina skutečných detektivů nevyhne a nad níž často tráví nekonečné hodiny, zatímco ti neohrožení filmoví hrdinové vycházejí do akce uprostřed noci s pistolí, z jejíž hlavně šlehají plameny. Pro mě to nebylo o nic zajímavější než pro Jacka nebo jeho kolegy a jednou nebo dvakrát mnoho nechybělo, abych nad těmi lejstry neusnula.

Přeskočila jsem známé, přátele a příbuzné; mohla jsem se k nim vrátit kdykoli později, ale Carlotta podle všeho nevěřila tomu, že by se Val ukrýval u jejích rodičů nebo u kamarádek a spolubydlících ze střední školy. Především rodiče by prožívali krušné chvilky, aby udrželi jeho přítomnost před dcerou v tajnosti, a většinu jejích dávných kamarádek, které žily za hranicemi, Val vůbec neznal. Jedno číslo, které se objevovalo opakovaně, patřilo Amy Grantové z Oakwoodu, a jestli se Val ukrýval právě u ní, odvedla Amy mistrovský herecký výstup, že ho dokázala před Carlottou zatajit, když tam byla Carlotta na návštěvě.

Všimla jsem si, že ve výpisech, které předcházely únorovému, byla některá telefonní čísla červeně podtržena. Carlotta mi vysvětlila, že se jedná právě o Valovy služební hovory z domu. Každé číslo do zahraničí, které nepoznala, bylo zatrženo.

Prohlédla jsem účty půl roku dozadu, a když jsem začala zívat několikrát do minuty, řekla jsem si, že už toho bylo dost. Carlottu jsem našla v rodinném pokoji, kam mezitím odešla, aby si zkrátila dlouhou chvíli čtením. „Máte něco?“ zeptala se.

„Všechna zahraniční čísla, která nejsou na vašem seznamu, zatrhnul Val.“

„Pak to musí být obchodní kontakty.

Zavolejte na ně, jestli chcete, Chris.

Ale já nevěřím, že vás někam dovedou.“

„Než to udělám, chci zkusit ještě něco jiného. Opsala jsem si z rodného listu adresu Valových rodičů. Vím, že od té doby už uplynula spousta let, ale někteří lidé zůstávají na jednom místě celý život. Jen bych se ráda přesvědčila, jestli na ně existuje telefonní spojení.“

„Můžu vás ujistit, že v tomhle státě nejsou.“

„Ale Carlotto. Udělejte mi radost a nezavrhujte tu možnost tak radikálně.“

Usmála se. „Mluvíte stejně jako já v práci. Tak dobře. Ale dělám to jen proto, abyste mě nemohla nařknout z toho, že jsem úplná pesimistka.

Zkuste to. Třeba se na vás usměje štěstí.“

Doprovodila mě do kuchyně, odkud jsem zavolala na informace v Connecticutu a zeptala se, jestli mi nemůžou vyhledat číslo na Gregoryho Krasskyho s adresou v Trumbullu.

„Na této adrese žádný Krassky nebydlí,“ oznámila mi po chvíli hledání operátorka.

„Možná se přestěhovali,“ navrhla jsem. „Už to je nějakou dobu, co jsem jim naposled volala.“

„Dejte mi chvilku, prověřím to jméno.“

Ozvalo se kliknutí a pak promluvil mechanický hlas. „Účastnické číslo je –“ a následovala kombinace číslic, kterou jsem pečlivě zapsala.

Slyšela jsem, jak Carlotta zalapala po dechu, když uviděla, jak tužka poskakuje po papíře. Zavěsila jsem a vítězoslavně se na ni podívala.

„Na to jméno existuje nějaké číslo?“ zeptala se nevěřícně.

„Ve stejném městě. Nebo aspoň ve stejném telefonním obvodu.“

Přitiskla si ruku na prsa. „To není možné.“

Zvedla jsem telefon a vytočila číslo. Cítila jsem, jak se mi zrychlilo srdce.

„Haló?“ ozval se ženský hlas.

„Paní Krasskyová?“

„Ano. Kdo je tam?“

„Jmenuju se Christine Bennettová, paní Krasskyová. Jsem přítelkyně vašeho syna Vala.“

„Kdo je tam?“ zopakoval otázku rozzlobený hlas.

„Jsem Valova kamarádka,“

odpověděla jsem. Snažila jsem se zachovat klidný tón. „Chtěla jsem se zeptat –“

„Co je to za odporný vtip!“ vykřikla ta žena s bolestí v hlase. „Můj syn je mrtev. Val je mrtev. Nechte mě na pokoji.“ A zavěsila.

Zavěsila jsem také a pohlédla jsem na Carlottu. Stála vedle mě celá zkoprnělá, neschopná slova, jako by do ní vrazil nůž. „Myslím, že jsme je našly,“ řekla jsem do napjatého ticha. „Právě jsem mluvila s Valovou matkou.“

…

9

Posadily jsme se v jídelně a začaly jsme rozebírat právě ukončený rozhovor. Carlotta co chvíli usrkla ze šálku horkého čaje, který bych si také s chutí dala, ale místo toho jsem upíjela ze sklenice nízkotučné mléko, které mi sice moc nechutnalo, ale věděla jsem, že dělám správnou věc.

„Jak ta žena může vědět, že zemřel?

Myslíte, že jí někdo poslal novinové výstřižky?“ uvažovala Carlotta nahlas. „Nevěřím, že by nějaké noviny v Connecticutu ten příběh otiskly, a i kdyby to byla pravda, určitě by tam neuvedli plná jména těch mužů. Pravděpodobnost, že by je v těch končinách někdo znal, je takřka nulová.“

„Já nevím,“ přiznala jsem zamyšleně. „Vrtá mi hlavou něco jiného. Ta žena řekla něco zvláštního, ale já to teď nedokážu přesně pojmenovat.“

„Proč by mi Val neřekl, že tam bydlí? I kdyby došlo v jejich vztahu k něčemu nepříjemnému, i kdyby se pohádali, proč by si vymýšlel historku o tom, že se vrátili do Evropy?“

„Tady něco nesedí, Carlotto.“

Vypadalo to, jako bychom každá vedly svůj monolog a vzájemně se vůbec neposlouchaly. „Proč jen nemůžu přijít na to, co to bylo?“

„Někdo tady na západě státu zavolal Krasskyovým a oznámil jim, že Val je mrtvý. Ale oni neví nic víc než policie. Tohle ještě neznamená, že Val je po smrti, Chris. Potvrzuje to jedinou věc, že paní Krasskyová žije v přesvědčení, že její syn zemřel.“

„Všechno, co řekla, bylo špatně.“

Spolkla jsem poslední doušek mléka a s povděkem jsem si oddechla, že už mám za sebou povinnou dávku, což představuje asi čtvrt litru na odpoledne.

„Poslouchejte mě, Carlotto.

Telefonovala jste někdy rodině člověka, který zemřel, abyste jim vyslovila soustrast?“

„Ano, několikrát.“

„Já taky. Jak ti lidé reagovali?“

„Byli dojatí. Často je opravdu dojalo až k pláči, že jsem zavolala.“

„Přesně tak. Se stejnou reakcí jsem se setkala i já.“

„Už vím, kam míříte. Říkala jste, že ta žena byla rozzlobená.“

„Dštila kolem sebe oheň a síru.

Vyštěkla na mě: ‚Co je to za odporný vtip?‘ Copak by se na vás někdo takhle utrhl, kdybyste se představila jako přítelkyně zesnulého, která si udělala čas a odhodlala se k té nepříjemné věci, že zavolala?“

„Co z toho ale vyplývá?“ Vypadala totálně zmatená.

„Nejsem si jistá.“

„Možná to nejsou jeho rodiče.“

„Může ale existovat i jiné vysvětlení.“ Podívala jsem se na hodinky. „Počkejme do sedmé nebo osmé do večera. Pak tam zavoláte vy, takže když to zvedne zase paní Krasskyová, uslyší neznámý hlas.

Požádáte ji, jestli byste nemohla mluvit s jejím mužem. Musíme si ale předtím vypracovat scénář.

Možná z jeho otce dostanete víc.“

„Co například?“

„Kéž bych to věděla.“

…

„Pojďme teď zvážit možnosti,“

navrhla jsem. Zajely jsme do jedné restaurace, která je vyhlášená svou vynikající kuchyní a především pokrmy z mořských plodů, a Carlotta trvala na tom, že musím ochutnat jejich humry. Namítla jsem, že humra jsem jedla všehovšudy jedinkrát v životě, takže v umění, jak rozlousknout krunýř a vyjmout z něho kýžený kousek masa, nejsem nijak zběhlá. Carlotta ovšem slíbila, že mi bude asistovat, a tak jsem se nechala přemluvit.

Koneckonců, humr rozhodně patří mezi pochoutky, s nimiž se zase hodně dlouho nepotkám.

„Jedna z nich je, že jsme se spletly,“ začala Carlotta a vybrala si tu nejoptimističtější alternativu.

„Zavolaly jsme nesprávným lidem.“

„Zkusme se podívat na realističtější stránku. Před mnoha lety, ještě předtím, než jste se poznali, se životní cesty Vala a jeho rodičů rozdělily. Pohádali se a vytvořila se mezi nimi hluboká trhlina, kterou nebylo možno zacelit. Rozešli se a každá strana teď tvrdošíjně zastává odlišnou pravdu. Val tvrdí, že se jeho rodiče vrátili do Evropy, do země, odkud pocházejí; rodiče si zase říkají, že svého syna totálně a nadobro ztratili, jako by pro ně zemřel.“

„A stále se trápí vzpomínkou, co se tenkrát mezi nimi stalo, že to nebyli schopni vyřešit. Nakonec možná své představě uvěřili,“ rozvíjela Carlotta dál mou teorii. „Uvěřili, že jejich syn zemřel.“

„Možná.“ Na rozdíl od ní jsem byla mnohem zdrženlivější, než abych se bez přemýšlení upnula k jedné ze svých hypotéz jako jedině pravdivé.

Bylo to ovšem mimo jiné způsobeno tím, že já jsem hledala pravdu, zatímco Carlotta hledala svého živého manžela.

„Ta žena, co jste s ní mluvila, měla přízvuk?“

„Ne, neměla. A to je další věc, která mi dělá těžkou hlavu.“

„To by znamenalo, že Val nemluvil pravdu o tom, že rodiče pocházejí z Evropy. Ale to dokážu pochopit.

Nechtěl, abych věděla, že žijí tady, a tak si celou tu historku o jejich původu vykonstruoval.“

„Nechme tohle zatím být a pojďme dál. Co když jsou ti lidé z Connecticutu přesvědčeni, že jejich syn zemřel, ale on žije?“

„Nezlobte se, ale to nechápu. Přece neuvěříte tomu, že někdo zemřel, jenom proto, že jste ho dlouho neviděli. On sice žije daleko od vás, ale je to vaše vlastní dítě.“

„Napadají mě takové šílené myšlenky. Mohl být například jako malé dítě unesen.“

Chvíli ten nápad převracela v hlavě, ale viděla jsem na ní, že sejí nelíbí o nic víc než mně. „To nedává smysl. Pokud znal své jméno, věděl by, kde hledat rodiče.

Měl přece rodný list, Chris. Věděl, odkud pochází. Kdyby ho unesli jako dítě, změnili by mu jméno.

Kdybyste vy unesla malé dítě, musela byste ho také nějak oslovovat, já nevím, třeba Thomas Brooks, nebo ne?“

„Dobrá, připouštím, že to nebylo moc originální.“

V tom okamžiku přinesli humry.

Položily jsme si ubrousky na klín a pustily se do práce nebo vlastně do jídla. Ale já jsem měla stále plnou hlavu telefonátu s paní Krasskyovou. Ta žena nic nehrála, byla doopravdy rozhněvaná.

Myslela si, že si z ní nechutně utahuju. Podle ní byl její syn skutečně mrtev. „A co tohle?“

vyhrkla jsem a odložila na chvíli louskáček stranou. „Dva chlapci si hrají ve staré stodole, nešťastnou náhodou ji zapálí a celá stodola shoří. Jeden stihne utéct, ale druhý tam zůstane. Krasskyovi se smíří s tím, že ostatky těla patří jejich nešťastnému synkovi.“

Znovu se zamyslela, při úporném soustředění zavřela oči. „Copak se v těchto případech neprovádí identifikace porovnáním se záznamy v kartách zubních lékařů?“

„Možná byli všichni přesvědčeni, že v kritické době byl ve stodole jen jeden chlapec. Val. Navíc ti kluci mohli být hodně mladí, osm deset let, a u zubaře ještě nebyli, takže o nich žádný záznam neexistoval.“

„Val má zdravé zuby,“ poznamenala pomalu. „Chodí na pravidelné prohlídky a kaz se u něj najde jen výjimečně. Nejsem si jistá, ale on má možná pořád všechny zuby moudrosti.“ Viděla jsem, jak jsem ji zviklala, jak váhá, jestli se přiklonit k mé nové teorii. „Proč se ale po požáru nebo po té nehodě, nebo co to vlastně bylo, nevrátil domů?“

Čekala jsem tu otázku a byla jsem na ni připravena. „Jsou dvě možnosti: první, že to byl on, kdo založil požár, druhá, že nevycházel se svými rodiči. A tohle se mu hodilo jako příležitost k útěku. Z

toho, co zatím víme, vyplývá, že tu příležitost dokonce sám narafičil.“

Pokrčila rameny. „Jak by přežil ve světě dospělých? Když je dítěti osm nebo deset let, musí být setsakramentsky protřelé, aby to zvládlo.“

„Dvanáct,“ nadhodila jsem, „čtrnáct, šestnáct.“

„Ano.“

„Kluk se zdravým chrupem, který nemá domov, který možná nikdy nebyl u zubaře a v životě žádného neviděl.“

„Můj bože, Chris, musíme ty lidi navštívit.“ Letmo mrkla na hodinky.

„Kdybych zavolala dnes večer, možná bychom se dostaly do letadla ještě zítra.“

„Carlotto, je to jen teorie. Zatím není potřeba do Connecticutu spěchat. Počkáme do večera, zavoláme a pak budeme chytřejší.“

„Nebylo by lepší promluvit si s těmi lidmi z očí do očí? Chci říct, že ani jedna z nás nevypadá nijak hrozivě nebo krvelačně. Určitě z nás nejde strach. Až nás uvidí, jistě se budou cítit bezpečně.“

Měla pravdu. Musím přiznat, že vyřizování důležitých záležitostí po telefonu vůbec nemám ráda, a mé pocity jsou převážně nepříjemné mimo jiné i proto, že vlastně nevím, s kým hovořím a jak ten člověk vypadá. Na druhé straně jsem si ale uvědomovala, že pro svůj scénář nemám v podstatě žádný přesvědčivý důkaz, který by ho potvrzoval, takže osobní setkání by mohlo být poněkud předčasné.

„Nejdřív zavoláme. Koneckonců ani po telefonátu nebude pozdě se rozhodnout, jestli letět nebo ne. A jestliže zazvoníme u jejich dveří o den později, určitě stále budeme vypadat jako přívětivé a milé ženy.“

„Dobře. Ale myslím si, že jsme konečně uhodily hřebíček na hlavičku. Ve Valově minulosti se stala nějaká nepříjemnost, on potom utekl a vymyslel si příběh o svých rodičích, jak se vrátili do Evropy. V

jistém smyslu by se vlastně jednalo o kombinaci dvou vašich teorií.“

Byla chudák celá rozčilená, skoro vůbec nic nejedla. „Cítila jsem, že na jeho dřívějším životě je něco zvláštního, něco tajemného. Nikdy se o svých rodičích nevyjádřil jasně, nikdy mi nevysvětlil, proč se vrátili zpátky. Nikdy nemluvil o svém dětství. Já jsem se svým žádné tajnosti dělat nemusela. Měla jsem hodné rodiče, dobrou rodinu, žili jsme v krásném domě, chodila jsem do dobré školy a měla skvělé přátele.“ Podívala se na mě. „Val ne. Věděla jsem to, nebo spíš jen tak všeobecně tušila, protože on o tom nikdy neřekl ani slovo.

Zajímalo by mě, jací ti lidé jsou.“

„Mějte trpělivost, Carlotto. Zjistíme to. Teď bych dala ráda dohromady pár otázek pro pana Krasskyho.

Máte doma telefon s hlasitým odposlechem?“

„Ten ve Valově pracovně. Můžeme zavolat odtamtud.“ Položila vidličku. „Jsem tak nervózní, že už do sebe žádné jídlo nedostanu.“

„Uklidněte se. Je to výborné a byla by škoda nechat to na talíři.“

Usmála se na mě. „Máte pravdu.

Ale nemůžu si pomoct, mám takový pocit, že jsme se konečně pohnuly správným směrem. Vím, že jsme ho ještě nenašly, ale závoj už jsme poodhalily. Myslíte si –je možné, že kulka v Mattyho těle má nějakou spojitost s Valovým dětstvím?“

„To opravdu netuším. Možná, že až si dnes večer pohovoříte s Gregorym Krasskym, budeme vědět o trochu víc.“

Zavřela oči. „Doufám, že to nezpackám.“

…

Dostaly jsme se domů kolem osmé a posadily jsme se ve Valově pracovně, abychom si ještě jednou prošly otázky, které jsem načmárala na kus papíru během konzumace znamenitého humra. Samozřejmě jsem nevěděla, jestli je Gregory Krassky ještě naživu, ale říkala jsem si, že pro Carlottu bude rozhodně lepší pokusit se dostat k telefonu manžela, než se pouštět do hovoru s jeho ženou, která určitě po mém odpoledním telefonátu ještě nestačila vychladnout. Jednou věcí jsem si teď byla stoprocentně jistá –jejich syn, ať to byl kdokoli, určitě nezemřel v nedávné minulosti.

Přišel o život nebo zmizel nebo odešel neznámo kam už před nějakým časem, takže když jsem se té ženě představila jako jeho kamarádka, muselo jí to znít jako brnknutí na falešnou strunu.

„Mám strach. Nevím, jestli to dokážu,“ ošívala se Carlotta, když seděla vedle telefonu se seznamem otázek na stole před sebou.

„Ať se situace vyvine jakkoli, pokuste se zachovat chladnou hlavu a snažte se být maximálně příjemná.

Pokud se rozhodneme tam odcestovat, nechci, aby nás vyhodili hned ode dveří.“

„Jdu na to.“ Stiskla spojovací tlačítko a nehybným vzduchem pokoje se nesl oznamovací tón.

Opatrně vymačkávala jednotlivé číslice, každé pípnutí probodlo napjaté ticho jako ostrá jehla.

Spojení bylo navázáno a telefonní aparát kdesi daleko začal vyzvánět, všechny zvuky byly zesílené, jako by prošly složitým systémem nějakého tónového mikroskopu.

„Haló?“ Byla to ta žena.

„Mohla bych mluvit s panem Krasskym, prosím?“

„Vydržte minutku.“ Ve sluchátku zapraskalo, jak ho odložila, a bylo slyšet její volání: „Gregu? Máš telefon. Vezmeš si to u sebe?“

„Haló?“ Tentokrát promluvil mužský hlas.

Carlotta se otočila a podívala se na mě. Z obličeje se jí vytratila obvyklá sebejistota a na krátkou chvíli jsem dokonce měla strach, že se zhroutí. Ale to už se obrátila zpátky ke stolu, očima se letmo poradila s ručně psaným tahákem jako hlasatelka těsně před zahájením večerních zpráv a promluvila: „Pane Krassky, bydlím kousek od Buffala ve státě New York. Nedávno jsem našla vaše jméno a adresu a napadlo mě, že byste mi mohl pomoct s jedním problémem.“

„Nezlobte se, ale asi jsem přeslechl vaše jméno.“

„Jmenuju se Carlotta Frenchová.

Mám důvod věřit, že jste měl syna, který se jmenoval Valentin.“

„Vy jste ta žena, co volala dneska odpoledne a mluvila s mou ženou?“

„Ne, nejsem, pane. Pochopila jsem, že váš syn před nějakým časem zemřel.“

„Je to už skoro třicet let. Proč se o to zajímáte?“

Před třiceti lety by mu bylo pět nebo šest, počítala jsem v duchu. A má skvělá teorie se rozplynula jako pára nad hrncem.

„Znám jednoho muže, který se jmenuje stejně jako váš syn,“

pokračovala Carlotta opatrně, aby neprozradila příbuzenský vztah.

„Pak to musí být shoda okolností.

Můj syn je mrtev. A nechápu, co to má se mnou společného.“

„Můžete mi prosím říct, jak váš syn zemřel?“

V místnosti, kde jsme seděly, jsme zřetelně slyšely jeho zrychlený dech. „Zemřel v nemocnici,“

pronesl ztěžka, jako by k úmrtí došlo teprve nedávno a on ještě neměl čas se s nastalou tragédií vyrovnat.

„V nemocnici? Měl nehodu?“

„Neměl žádnou nehodu. Onemocněl a my jsme ho tam přivezli.

Vypadalo to, že už se mu začíná dařit líp, ale o půlnoci zemřel.

Poslyšte, co má smrt mého syna co dělat s vámi?“

„Možná je to opravdu jenom shoda okolností,“ odpověděla Carlotta vyhýbavě na jeho otázku a v jejím hlase zřetelně zazněl poraženecký tón. „Můžete mi prozradit jméno nemocnice, kde zemřel?“

„Teď už toho mám ale opravdu dost.

To je absurdní. Pokud máte nějaké další otázky, napište mi dopis a představte se v něm. Nevím, o co vám jde, ale po telefonu už se s vámi o tom bavit nebudu. A prosím vás, nevolejte ani mé ženě. Velice ji to rozrušilo. Přišli jsme o našeho krásného synka a naše životy se už od té chvíle nikdy nevrátily do starých kolejí. Dobrou noc, slečno Frenchová.“

Místností se rozlehl nepříjemný hlasitý zvuk, jak rozčileně zavěsil, a Carlotta znovu zmáčkla spojovací tlačítko. „Moc jsem z něho nedostala,“ vzdychla a promnula si oči.

„Naopak. Spoustu zajímavých věcí.

Víte, kdy a kde zemřel – nebo kdy se předpokládá, že zemřel. Pokud dítě onemocní, pravděpodobně ho odvezete do nejbližší nemocnice.

Myslím, že bychom se mohly podívat do mapy a pokusit se najít tu správnou. Napadlo mě ještě něco.

Možná v tom městě žije ještě jeden Krassky, Gregoryho bratr. Možná oba muži měli syny, kteří se jmenovali stejně.“

„Dva chlapci narození na svatého Valentýna?“

„Jméno Valentýn je slovanského původu. Mohlo by patřit k rodinné tradici. Možná Val dostal špatný rodný list a nikdy si toho nevšiml. A nebo si jenom nechtěl přidělávat starosti s běháním po úřadech, aby mu vystavili ten správný. Takové náhody se stávají. Požádal o něj on nebo vy?“

„On. Já jsem dostala svůj od matky.

Doma si nechala jenom kopii.“

„Otevíral obálku Val?“

„Ano. Já nikdy neotvírám jeho poštu, pokud není adresovaná nám oběma.“

„Dnes večer bych si chtěla promluvit s Jackem. Mohl by na policejní stanici v Trumbullu někoho přemluvit, aby se podíval do telefonního seznamu. Bude nejspíš zahrnovat celou oblast a uvidíme, kolik Krasskyových objeví. Také ho poprosím, jestli by nezjistil jméno té místní nemocnice.

Tohle už by asi stálo za výlet, Carlotto, ale nesmíme se ukvapit.

Počkáme, až co se podaří Jackovi vypátrat.“

Carlotta vstala a přešla přes pokoj ke knihovně. Pustila z hlavy otázky, které jsem připravila; na většinu z nich bohužel neměla příležitost se zeptat. Osobně jsem si myslela, že si vedla velice dobře. Nevyvedl ji z míry, z čehož jsem měla největší strach, měla rozhovor po celou dobu pod kontrolou. Řekl nám, kde jeho dítě zemřelo, takže teď s jistotou víme, že ani neuhořelo, ani ho nesrazilo auto, ani se neutopilo.

Myšlenkový pochod se na chvíli zastavil u posledního slova. Byla by to absurdní shoda okolností, aby se utopil dvakrát. Ale nic takového se nestalo.

„Přála jsem si jedinou věc – najít svého muže živého,“ řekla Carlotta.

„A teď zjistím, že zemřel pětadvacet let předtím, než jsme se seznámili.“

„Přijdem tomu na kloub, uvidíte,“

uklidňovala jsem ji. „Skutečnost, že odkrýváme tak zvláštní a neuvěřitelné věci, nás musí motivovat k dalšímu hledání. Já to tedy v žádném případě zabalit nehodlám.“

…

10

„Ahoj, no to je dost, že zase můžu slyšet tvůj hlas,“ halasil mi Jack do ucha.

„Nápodobně. Přijel jsi teď z práce?“

„Zrovna jsem za sebou zavřel dveře. Ještě jsem se ani nestačil podívat, co přišlo za poštu. Jak se tam máš a jak se cítíš?

„Na obě otázky jediná odpověď.

Skvěle.“

„Doufám, že nezapomínáš na mléko?“

„Carlotta mi koupila galon nízkotučného a já s ním teď statečně zápolím.“

„Odporná představa.“

„S jedním zásadním rozdílem, miláčku – ty si to jen představuješ, zatímco já ho musím pít. No nic, mám pár věcí na srdci, o které bych se s tebou chtěla podělit.“

„Počkej moment, přitáhnu si židli.“

Vylíčila jsem mu všechno, od pojistné smlouvy až ke Krasskyovým v Connecticutu, nadiktovala jsem mu jména a adresy a pak jsem mu vysvětlila, co potřebuju zjistit. Nic, na co jsem se ptala, nebylo nemožné, ale zároveň to nebylo ani jisté. A přesto, když jsem se s ním loučila a popřála mu dobrou noc, pevně jsem věřila, že zítra touhle dobou budu vědět mnohem víc.

…

Když jsem se ráno probudila, mou první myšlenkou bylo, jak jsem ráda, že nemusím spěchat na letadlo. Cítila jsem se hrozně.

Okamžitě jsem zalitovala, že jsem se včera večer nechala zlákat tím skvělým humrem, kterého jsem s chutí zhltla. Chřipka, pomyslela jsem si. Jen to ne! Ale bylo mi opravdu bídně. Čtyři sta mil od domova, a já musím onemocnět.

Posadila jsem se na posteli a uvědomila jsem si, že na sobě nepociťuju žádné projevy nemoci, jako jsou bolesti kloubů nebo horečka. Natáhla jsem na sebe župan a odešla jsem do koupelny, abych se na sebe podívala do zrcadla. Musím přiznat, že znám mnohem příjemnější pohledy než ten, který se mi nabízel. Opláchla jsem si obličej studenou vodou a vyčistila zuby, pak jsem si vykartáčovala vlasy a celou dobu jsem doufala, že se žaludek uklidní.

Sešla jsem dolů a přistihla jsem Carlottu, jak připravuje snídani.

„Bohužel, dneska se necítím moc dobře,“ řekla jsem jí, když jsem odsunovala židli od prostřeného stolu. „Myslím, že ten včerejší humr mi moc nesedl.“

„Možná je to jen ranní nevolnost, která je v těhotenství naprosto běžná,“ nadhodila Carlotta.

„Ranní nevolnost.“ Samozřejmě!

Spadl mi kámen ze srdce a také, to musím přiznat, jsem se cítila trochu pyšná. „Ranní nevolnost,“

opakovala jsem. Byla jsem těhotná.

Takže tohle trápilo ostatní ženy a teď to prožívám na vlastní kůži.

Konečně vím, o čem se bavily. „No jistě. Nic jiného to nemůže být. Vím určitě, že zvýšenou teplotu nemám.“

„Máte něco proti ní? Berete nějaké pilulky?“

„Ne, pokud mi není hodně špatně.

Prý pomáhají suché tousty nebo suchary nebo něco podobného.

Ráda bych si dala šálek čaje.

Uklidňuje žaludek.“

Carlotta zmizela v kuchyni a vzápětí přinesla na stůl krabici dlouhých, tenkých, křupavých toustů. Jeden jsem přelomila a ochutnala ho. Na sporáku už se ve stylové čajové konvici ohřívala voda.

„Připadám si strašně hloupě,“ řekla jsem. „Neprávem jsem ze svých problémů obvinila chudáka humra.“

Zasmála se. „Nic si z toho nedělejte. Přihodilo se vám to poprvé?“

„Úplně poprvé. Opravdu jsem si myslela, že jsem nemocná. Teď už se cítím líp. Určitě mi pomohlo také to, že vím, co se mnou je.“

„Já si asi udělám anglickou snídani.

Nedáte si se mnou?“

„Myslím, že raději zůstanu při zdi a nebudu pokoušet štěstí. Doktorka Campbellová se mračí kvůli kofeinu v jakékoli formě. Naliju si prostě sklenici mléka a to bude všechno.

Pokud zjistím, že neumírám, myslím, že se budu cítit jistější v kramflecích.“

Z Carlottina pohledu jsem vyčetla, že můj přístup schvaluje. „Jaké jsou ty suchary?“

„Dobré, chutnají mi.“ Natáhla jsem se pro další a zakousla se do něj.

Když jsem vstala, trochu se mi zatočila hlava. Nová životní zkušenost. Začínám zdolávat jednotlivé milníky na cestě k vytouženému mateřství.

„Jake říkal, že se můžete kdykoli zastavit,“ oznámila mi Carlotta, když jsme dojedly snídani.

Cítila jsem se už mnohem líp, suchary a mléko dokonale splnily svůj úkol. „To je fajn. Obléknu se a vyrazím.“

„Kdy vám bude volat Jack?“

„Těžko říct. Pokud bude mít čas, určitě zavolá, jakmile na něco přijde. Když budete doma, řekne vám všechno, co bude vědět.“

„Zůstanu tady. Vy a Jake mě potřebovat nebudete.“

Odešla jsem nahoru, oblékla jsem se a ustlala postel.

…

Valova každodenní cesta do práce trvala sotva dvacet minut. To musí být krásný život, pomyslela jsem si.

Od okamžiku, kdy jsme se vzali, to má Jack do práce pěkně daleko.

Jeho dřívější jízda autem nebo metrem z jednoho konce Brooklynu na druhý byla nahrazena cestováním z jihozápadního předměstí Westchesteru do centra. Tady ale byl muž, který mohl ráno v poklidu vstát, beze spěchu se nasnídat a přitom to stihl do práce před půl devátou, aniž musel vynaložit nějaké mimořádné úsilí.

Budova, v níž sídlila Valova a Jakeova firma, byla malá čtvercová dvouposchoďová stavba z červených cihel. Orientační tabule v chodbě přímo za vchodovými dveřmi prozrazovala, že v přízemí sídlí ještě jedna firma. Ať už se v ostatních kancelářích zabývali čímkoli, mnoho zaměstnanců zde určitě nepracovalo. Kromě mého auta u obrubníku žádné jiné nestálo a malé parkoviště za budovou bylo téměř prázdné.

Zaklepala jsem na jedny dveře a postavila se tak, aby mě bylo vidět skrz skleněnou výplň. Muž uvnitř zvedl hlavu a bzučákem mě pustil k sobě do kanceláře.

„Paní Bennettová?“

„Ano. Jmenuju se Chris.“

„Jake Halpern.“ Potřásli jsme si rukama. „Jsem rád, že vás poznávám.“ Otevřel dveře, na někoho zavolal a pak se obrátil zpátky ke mně: „Posadíme se vzadu, abychom měli klid. Jinak mě budou otravovat celé dopoledne.“

Objevil se jakýsi mladý muž a my jsme se přesunuli do zadní místnosti. Přesně řečeno se jednalo o nevelkou kancelář přecpanou hromadami krabic, všude kolem ležely víceméně srovnány pro laika naprosto cizí a neznámé součástky a uprostřed této počítačové džungle stál jediný stůl, který se v záplavě dalších věcí prakticky ztrácel. Jake pro mě udělal místo na židli a sám se posadil na psací stůl.

„Carlotta mě informovala, že se mnou chcete mluvit o Valovi.“

„Ona stále věří, že je naživu.“

„Carlotta by si myslela, že Val žije, i kdyby se v jezeře našlo jeho tělo.

Nedokáže se podívat pravdě do očí.

Já sám teď prožívám zatraceně krušné chvíle, abych se s tím vyrovnal.“

„Ale ona k tomu má své důvody.

Tvrdí, že Val nebyl tak zbrklý, aby udělal něco tak hloupého.“

„Rád bych věřil, že má pravdu. Ale bohužel to tak nevypadá.“

„Znal jste oba Valovy přátele, Mattyho a Clarka?“

„Jistě. Občas se tady zastavili. Čas od času jsem s nimi vyrazil na pivo.“

„Získala jsem takový dojem, že Matty měl na Clarka silný vliv a věděl jak na něho. Kdyby se pokusil Clarka k něčemu přemluvit, asi by mu to nedalo velkou práci.“

„Ten popis sedí takřka dokonale.

Matty se tak skutečně choval. Clark byl, abych tak řekl, víc tvárný.“

„A Val?“

„Úplně jiný člověk než oba jeho kamarádi, byl víc svůj. Nebyl tak egoistický nebo domýšlivý jako Matty a nikdo kromě Carlotty by si ho nikdy kolem prstu neomotal.

Pracovali jsme spolu ve firmě hodně dlouho. Vycházeli jsme spolu a myslím, že můžu říct, že jsme byli i dobří přátelé. Viděl jsem ho v akci, v plném pracovním nasazení.

Byl to chlapík, který se jen tak nedal, a když o něco šlo, dokázal si prosadit svůj názor.“

„Tím jenom potvrzujete to, co mi už naznačila Carlotta: Matty by ho nikdy nemohl přesvědčit, aby udělal takovou hloupost.“

„To je fakt. Ale mohl to udělat, protože se tak sám rozhodl, protože ti dva byli jeho přátelé, protože byli v dobré náladě a přechod přes jezero do Kanady byla provokativní výzva a takovým akcím se Val nikdy nevyhýbal. Našla by se spousta důvodů, proč s nimi mohl jít.“

„A podle vašeho názoru to udělal?“

„Je tu nějaká indicie, která by svědčila o opaku?“

Rozhodla jsem se, že do téhle debaty se pouštět nebudu. „Podnikly jsme s Carlottou v posledních dvou dnech pár kroků a zjistily jsme o Valovi několik zajímavých věcí.

Znáte se s ním už dlouho, viďte?“

„Minimálně patnáct let.“

„Chodili jste spolu na vysokou?“

„Seznámili jsme se tam.“

„Co víte o jeho rodině?“

Poprvé od chvíle, kdy jsme se posadili, se usmál. „OK. Zaklepala jste, jak se říká, na dveře třinácté komnaty Valova života. To musím uznat. Kolem jeho rodiny bylo něco zatraceně zvláštního.“

„Jako co?“

„Jako to, jestli existovali.“

„Myslíte tím jeho rodiče?“

„Já ani nedokážu s jistotou říct, jestli vůbec měl rodiče. Pokud ano, nikdy o nich nemluvil. Já pocházím z rodiny, která za všech okolností drží pevně při sobě, všichni jsou si blízcí a skvěle spolu vycházejí.

Otec dělá svou práci a matka zase svou, když jsem byl malý, často se u nás během dne zastavila babička.

Mám sestru a bratra a nikdy jsme nebyli zvyklí sedět nečinně s rukama v klíně, pořád jsme něco podnikali, pořád jsme někam jezdili. Bavil jsem se s Valem o takových těch obyčejných věcech jako: ‚Měl bys vidět tu holku, co si brácha přivedl domů na Vánoce.

Senzační kočka!‘ nebo ‚Sestra dostala hlavní roli v divadelní hře, kterou nacvičili na střední škole.

Jedu domů, abych ji v tom viděl.‘

Prostě o mé rodině jsme mluvili často. Ale za všechny ty roky, co toho chlapa znám, jsem ho ani jednou neslyšel říct slova jako ‚moje mamka‘ nebo ‚můj táta‘.

Jestli měl nějaké sourozence, je to pro mě novinka. Když odjížděl ze školy na prázdniny, jako by se po něm zem slehla.“

„Chcete říct, že nevíte, kam jezdil?“

„Chci říct, že nevím, na kterou planetu odletěl.“

„Slyšel jste ho někdy mluvit o Connecticutu?“

„Pokud si dobře vzpomínám, tak ne.

Promiňte, já tady mluvím a ani jsem vám nenabídl kávu. Dáte si?“

Cítila jsem se docela dobře a jeden šálek by mi přišel k chuti, ale rozhodla jsem se, že raději odmítnu.

„Ne, děkuju,“ řekla jsem. „Jak jste se vy dva vůbec dali dohromady, abyste si tady otevřeli obchod?“

„Víte, bylo to asi takhle. Val to tady na západě dobře znal. Byl to vůbec první člověk v mém životě, který mi vyprávěl o Erijském kanálu. Já jsem z New Yorku a jediný kanál, o kterém jsem kdy slyšel, byla Canal Street na dolním Manhattanu. Po ukončení školy jsem trochu cestoval a on taky. Když jsme se pak jednou sešli, abychom přemýšleli, jak a kde vydělat nějaké peníze, Val navrhl oblast kolem Buffala.“

„Takže on tu měl nějaké kontakty?“

„Jo, to měl, ale neptejte se mě, co to přesně obnášelo. Možná Mattyho a Clarka.“

„Přijeli sem, když jste otevírali váš podnik?“

„No jistě. Okamžitě jsme se seznámili.“

„Znáte jejich manželky?“

„Trochu.“

„Jaku, v bezpečnostní schránce v bance jsme našli Va-lův <rodný list.

Narodil se v Connecticutu.“

„Když to říkáte, nemám jediný důvod vám nevěřit. Možná se odtud odstěhoval jako malý kluk a jeho vzpomínky se vážou právě k téhle oblasti.“

„To musí být ono,“ přitakala jsem.

„Setkal jste se někdy s některou z jeho dřívějších přítelkyň?“

„S tucty. Val měl rád dámskou společnost. Když jsme začínali, bydleli jsme spolu v jednom bytě v pronajatém dvougeneračním domě v BufFalu a dojížděli jsme sem. Asi o rok později jsem se oženil a sehnali jsme si s manželkou bydlení nedaleko odsud. Val se do ženění nijak nehrnul a ještě pár let zůstal svobodný. Občas jsem ho potkával s jeho přítelkyněmi, když je vzal ven. Jednou za čas jsme s nimi se Susie šli někam posedět a dát si něco k pití nebo k jídlu. Val si vždycky vybíral příjemná děvčata, navíc hezká a chytrá, což je zatraceně nebezpečná kombinace.

Jednou, to si vzpomínám, se nějaký čas vodil za ruku také s doktorkou.“

„Takže tam nedošlo k ničemu, co by se vymykalo normálním zvyklostem.“

„Ničeho jsem si nevšiml.“

„Byl jste mu na svatbě?“

„Jistěže ano. Letěli jsme do Ohia.“

„Kdo tam ještě byl?“

„Její rodina. To je všechno.“

„A jeho přátelé?“

„Pokládal jsem za zbytečné to zdůrazňovat. Matty a Clark tam samozřejmě byli se svými ženami.

A pár dalších lidí, které Val znal.

Ale myslím, že žádná z jeho sester ani sestřenic ani tet se tam neobjevila,“ prohlásil, čímž se pokusil o parafrázi Gilberta a Sullivana.

„Carlotta se mi svěřila, že jí Val tvrdil, že se jeho rodiče odstěhovali zpátky do Evropy a že s nimi neudržuje žádné kontakty.“

„To je pro mě novinka. Do Evropy?“

„Do Německa. Z našeho rozhovoru bych hádala, že se jedná o východní Německo.“

„Zajímavé. Zní to trochu šíleně.“

,Já vím. A vám to nic nepřipomíná?“

„V životě jsem o tom neslyšel.

Popravdě řečeno jsem odhadoval, že byl buď sirotek, nebo pocházel z rozpadlé rodiny a ani s jednou stranou nevycházel dobře. Ale byla to jeho věc, nikdy jsem se ho na nic neptal.“

„Má tady svou kancelář?“

„No jistě.“ Vstal a šel ke dveřím.

„Támhle přes chodbu.“

Následovala jsem ho do jiné místnosti, která měla naprosto stejné rozměry jako Jakeova kancelář, ale jinak byla úplně odlišná. Všechno v ní bylo uklizeno a pečlivě srovnáno a člověk ji mohl přehlédnout z jednoho rohu do druhého, aniž by musel přerovnávat hromady povalujících se krabic.

„Val si potrpěl na pořádek,“

poznamenal Jake zbytečně. „Navíc raději vyřizoval většinu papírování doma. Já naopak zastávám názor, že nosit si práci domů je holý nesmysl.

Buď to stihnu tady, a když ne, zítra je taky den. Svět se proto nezboří.“

„Vadilo by vám, kdybych se podívala do Valova psacího stolu?“

zeptala jsem se.

Výraz jeho obličeje nepotřeboval dalšího komentáře. „Já… víte…

nejsem si jistý…“

„Myslela jsem, že vám Carlotta řekla –“

„Já vím, co Carlotta řekla. Ale Carlotta není má obchodní partnerka. Oficiálně je Val stále naživu a jenom se pohřešuje.“

„Policie už ty věci prohlížela?“

„Přišli sem minulý týden, když se jeho tělo nevynořilo s ostatními.“

„Odnesli si odtud něco?“ Rolodex stál na stole. „Myslím, že ne. Tohle všechno jsou firemní věci. Dobře, prohlédněte si tady všechno, co potřebujete. Ale nic neodnášejte.“

„Samozřejmě že ne. To vám slibuju.“ Odešel pryč, ale dveře nechal pootevřené. Kancelář neměla okna, což byl podle mého názoru jeden z důvodů, proč dával Val přednost práci doma. Začala jsem rolodexem. Byl veliký a obsahoval stovky vyplněných kartiček. Pročítala jsem rychle jednu po druhé, ale kromě spousty kontaktů, které se zřejmě vesměs týkaly Valových obchodních aktivit, jsem nezjistila nic podstatného.

Dokonce i ty, které začínaly jménem, byly doplněny o název firmy. Po chvíli jsem to vzdala a podívala se pod T jako táta nebo M

jako matka, ale i to bylo k ničemu.

Mattyho jsem nakonec našla pod F

jako Franklin a Clarka pod T jako Thayer. Pod K jako Krassky jsem nenašla nic.

Prošla jsem také zásuvky stolu a našla pouze papíry, které nějak souvisely s obchodem. Nebylo tam žádné povolení k držení zbraně, žádný starý pas, ani osobní dopisy, zkrátka žádný náznak, že byl Val ještě někým jiným než spoluvlastníkem počítačové firmy, jak mi to popsala jeho žena.

Vrátila jsem se zpátky do prostorné přední místnosti, kde si Jake právě cosi vysvětloval s jedním mužem, jehož počítač patrně potřeboval opravit. Jake po chvíli vyplnil přijímací formulář, odtrhl kopii, podal ji zákazníkovi a na rozloučenou si potřásli rukama.

Když jsme v místnosti osaměli, nadhodila jsem: „Přímo jsem se vás sice nezeptala, ale předpokládám, že od čtrnáctého února jste s Valem nemluvil.“

„Já? Jestli jsem s ním mluvil?“

„Nevolal?“

„Ne, paní.“

„Neobjevil se tu na skok patnáctého ráno a pak zmizel?“

„Chris, viděl jsem ho na svatého Valentýna. Ráno přišel do práce a před polednem odešel. Měl na sobě oblek a vzal si s sebou malý balíček zabalený v ozdobném papíru.“

„Nevíte, co to bylo?“

„Určitě dárek pro Carlottu. Ale neviděl jsem, co to bylo.“

„Vybíral ho sám?“

„Určitě jo, ale myslím, že říkal, že musel sehnat určitou velikost.

Nechal ho doručit sem, aby se o tom nedověděla.“

„Kdy odešel na oběd?“

„Asi tak v půl dvanácté.“

„Vrátil se ještě potom?“

„Měl to v plánu, ale nepřišel. Musel odvézt Carlottu na letiště v Buffalu.

Odlétala na služební cestu.

Odpoledne zavolal a oznámil mi, že už se mu nechce trmácet zpátky a že může pracovat doma.“

„Jaku, zmínil se před vámi Val někdy o tom, že by se chystal sepsat poslední vůli?“

„O takových věcech jsme se spolu nikdy nebavili.“

„Takže nevíte, jestli ji měl nebo ne.“

„Nemám tušení. Já s manželkou jsme je sepsali právě loni. Napadlo nás to, když jsme odjížděli pryč a poprvé jsme nechali děti samotné doma. Nikdy předtím jsme necítili potřebu nějakou závěť mít.“

„Máte obchod, který musí dva lidi bohatě uživit. Neuvažoval jste někdy nad tím, že je nezbytné si přesně stanovit, kdo co dostane v případě vašeho úmrtí?“

„To je součástí naší partnerské smlouvy.“

„Chápu. Mohl byste mi prozradit, co by se stalo s Valovým podílem, kdyby zemřel?“

„Je to trochu komplikované, ale mám právo jeho polovinu odkoupit.

Jsme rovnocenní partneři. V

podstatě odhadní cena jeho polovičky připadne Carlottě, stejně jako mou polovičku by dostala Susie. Ani jedna z man-želekse ale o podnik nezajímá, ani nemá potřebné znalosti. Předpokládali jsme, že kdyby přišlo na věc, beztak by chtěly podíl ve firmě prodat a peníze investovat jinde. To by ovšem vyžadovalo provedení auditu, aby se zjistilo, jakou má obchod hodnotu. Kvůli tomu, co se stalo na svatého Valentýna, jsme se já i Carlotta ocitli v patové situaci.

Já nemůžu jeho polovinu odkoupit, protože Val ještě nebyl oficiálně prohlášen za mrtvého.“

„Z toho vyplývá, že vaše zájmy budou uspokojeny nejlíp, když se opravdu ukáže, že je mrtvý.“

„Víte, ta vaše formulace se mi ani za mák nelíbí. Za Carlottu sice mluvit nemůžu, jí by možná tahle alternativa vyhovovala, ale pro mě by bylo nejlepší, kdyby se Val objevil ve dveřích a pustil se znovu do práce.“

„Co děláte teď, když tady není?“

zeptala jsem se.

„Není to jednoduché,“ usmál se smutně. „Musel jsem si sehnat člověka na výpomoc, protože sám bych to tady asi nezvládl. Jinak ale všechno zatím běží dál jako dřív a zisk z obchodu se dělí na dvě poloviny, jeho a mou.“

„Mohlo by se ale stát, že nebude prohlášen za mrtvého několik let, a vy budete pracovat na dva lidi.“

„To je právě to. Zrekapitulovala jste to naprosto dokonale. A když bude Carlotta potřebovat peníze, které vynáší Valova polovina, nemá nárok se k nim dostat.“

„Copak nepřemýšlíte o tom, že byste s ní uzavřel nějakou dohodu?“

„Jistě, to bych mohl. Ale pak se tady jednoho krásného dne objeví Val, ladným krokem vpluje dovnitř s přítelkyní, s níž žije na hromádce, a ze svých peněz už neuvidí ani cent. Všechno shrábne manželka, která neměla dostat nic.“

Měl pravdu, že se to pěkně zamotalo. Valovo zmizení nepomohlo ani jednomu z nich.

„Nebude vám vadit, když se zeptám, kde jste byl v noci čtrnáctého února?“

„Doma se svou rodinou. Susie koupila nádherný dort ve tvaru srdce a uspořádali jsme takovou malou rodinnou párty. Nechal jsem jí poslat květiny. Musím přiznat, že takovému chování jsem se naučil od Vala. V rodině, z níž pocházím, se kromě narozenin žádný jiný svátek neslavil.“

„Kdy jste si uvědomil, že Val zmizel?“

„Druhý den. Nepřišel do práce v obvyklou hodinu, ale protože nebyly sjednané žádné schůzky, zezačátku jsem o tom nepřemýšlel.“

„Dalo by se o něm říct, že byl přesný? Chodil na čas?“

„Vždycky. Ale den předtím měl narozeniny a já věděl, že plánoval s kamarády oslavu s večeří. Kdyby se o trochu opozdil, určitě bych se kvůli tomu nezbláznil.“

„Jak jste se dověděl o té nehodě?“

naléhala jsem.

„Nakonec mi telefonovala Carlotta.“

„Vy jste Valovi domů ani jednou nezavolal?“

„Řekl jsem si, že asi dospává náročnou noc. Nechtěl jsem ho budit.“

„Takže naposled jste ho viděl, když vyšel ze dveří a spěchal na oběd se svou ženou.“

„Přesně tak.“

„A tu noc také zmizel.“

„Podívejte se, Chris,“ řekl Jake tónem učitele, který nepříliš chápavému studentovi znovu opakuje právě probranou látku. „Val nezmizel. Sundal si hodinky, nechal je na zadním sedadle Mattyho terénního auta a vydal se s ostatními přes zamrzlé jezero do Kanady. Oba dva víme, kde teď je. Jeho tělo leží na dně Erijského jezera.“

Nedokázala jsem najít vhodný protiargument. Došla mi munice.

…

11

Vyšla jsem ven a vykročila dolů po cestě k zaparkovanému autu. Cestou domů jsem přemýšlela o tom, co mi Jake řekl. Jeho partner byl podle jeho slov vždycky přesný jako hodinky, a přesto když den po svatém Valentýnu nepřišel do práce včas a poprvé se tak hodně opozdil, Jake se ani neobtěžoval zavolat, aby se ubezpečil, že je všechno v pořádku a nic se nestalo. To mi prostě nešlo do hlavy. Na druhé straně jsem ale musela souhlasit s tím, že Valova nepřítomnost Jakeovi žádné výhody nepřinesla. Kdyby věděl, že je Val po smrti, byl by na tom líp. Ale jak by to mohl vědět?

Jak by to mohl kdokoli vědět, ledaže by bylo jeho tělo pochováno někde na souši? A pokud se v Mattyho zamčeném autě našly Valovy hodinky, všechno nasvědčovalo tomu, že musí ležet na dně jezera.

Už jsem byla téměř zpátky doma, když mi něco blesklo hlavou.

Otočila jsem, jakmile se k tomu naskytla příležitost, a vyrazila jsem nejkratší cestou k policejní stanici.

Měla jsem štěstí, protože seržant na příjmu mi potvrdil, že detektiv Murdock je u sebe, a hned také zvedl telefon a ohlásil mě.

„Paní Bennettová,“ zaduněl sametový baryton tohoto mohutného muže, když se vynořil zpoza rohu a uviděl mě. „Co vás ke mně přivádí?“

„Mám jednu otázku.“

„Chcete se posadit v kanceláři?“

„Ne, díky. Bude to rychlé, nezdržím vás dlouho. Říkal jste, že auto Mattyho Franklina bylo zamčené?“

„Docela jistě bylo. Museli jsme požádat o klíč paní Franklinovou, abychom se dostali dovnitř.“

„Tahle auta s pohonem na všechna čtyři kola bývají většinou pětidvéřová, viďte?“

Jo.“

„Ty zadní dveře byly také zamčené?“

Podíval se na mě, jako bych řekla něco překvapivého. „S jistotou vám to potvrdit nemůžu,“ odpověděl nakonec. „Nebyl jsem u toho, když to vozidlo našli. Proč se ptáte?“

„Kde přesně ty hodinky našli?“

„Na zadním sedadle.“

„Byly dobře vidět?“

„Myslím, že schované rozhodně nebyly.“

„Pak se ale nabízí další varianta.

Val byl zavražděn nebo ho z pláže unesli. Vrah nebo únosce pak otevřel zadní dveře, vlezl dovnitř a pohodil hodinky na zadní (sedadlo, aby vzbudil dojem, že se Val vydal na cestu přes (jezero s ostatními.“

„Kde máte tělo?“

„To zatím nevím.“

„Kdo věděl, že ti muži jedou na pláž?“

„Někdo, kdo je sledoval od Giordana.“

„OK. Je to hodně slabé, ale souhlasím, možné to je. Ale potřebuju jeho tělo. Máte minutku?“

Vypadal rozrušeně.“

„Jistě.“

„Pojďte se mnou do kanceláře.“

Šli jsme dolů chodbou, a když jsme vstoupili do jeho kanceláře, nezdržoval se žádnými formalitami.

Okamžitě přistoupil k pracovnímu stolu, zmáčkl tlačítko hlasitého odposlechu a začal vymačkávat číslo, zatímco já jsem jenom stála a čekala.

„Detektiv Crannock, co pro vás můžu udělat?“ ozval se hlas z reproduktoru.

„Tady je Al Murdock z šerifova úřadu. Jedná se o tu nehodu na jezeře, vy máte složky se zprávou o vozidle nalezeném na pláži?“

„Leží přímo tady vedle mě. Co byste potřeboval vědět?“

„Byly zamčené i zadní dveře?“

„Vydržte chvilku.“ Bylo slyšet šustění obracených stránek. „Tady to máme. Všechny čtverý dveře byly zamčené.“

„Mě ale zajímají páté dveře. Od kufru vzadu. Byly zamčené i tyhle?“

„Obávám se, Ale, že na místě nálezu je nikdo nekontroloval.“

„No, někdo to snad kontrolovat musel,“ vyjel na něho Murdock naštvaně. „Kam to auto odvezli?

Kdo se o to postaral?“

„Uklidněte se, Ale. Podívám se do služební inventární soupisky. Co se děje, že vás to tak rozčílilo?“

„Odfláknutá policejní práce, to se děje. Ten chlap, co to auto našel, nezkontroloval zadní dveře, jestli jsou zamčené?“

„Vypadá to, že ne. Už mám ten papír, co jsem hledal. V době, kdy se pořizoval soupis nalezených věcí, byly všechny dveře otevřené.

Můžu vám zavolat za chvilku?

Potřebuju si něco zjistit.“

„Čekám,“ odpověděl unaveně Murdock a zavěsil. Obrátil se ke mně. „Nic mě tak nevytočí jako lajdácká práce našich lidí.“

„Toho chudáka, který Mattyho auto objevil, nejspíš vůbec nenapadlo, že dovnitř a ven existuje ještě jedna cesta,“ nadhodila jsem ve snaze vysvětlit možný důvod strážníkova přehlédnutí.

„Chudák,“ mumlal si posměšně Murdock. Vtom zazvonil telefon.

„Murdock.“

„Ale, právě jsem mluvil s chlapíkem, který to auto přebíral, a on tvrdí, že když se mu dostalo do rukou, všech pět dveří bylo odemčených, to znamená včetně zadních. Pokud vás zajímá můj názor, řekl bych, že auto bylo otevřené po celou dobu, ale ještě se na to raději podívám.“

„To bych vám byl nesmírně vděčný.“

„Objevilo se něco nového?“

„Nevím. Jenom taková nepříjemná otázka, která mi vrtá hlavou. A já z duše nesnáším nepříjemné otázky.“

„Skoro tak jako odfláknutou policejní práci, že jo?“

„Teď jste to trefil.“ Murdock zavěsil. „Dám vám vědět, jestli se dovím něco nového, paní Bennettová.“

„Děkuju.“

„Udělám, co bude v mých silách,“

usmál se o poznání smířlivěji.

…

„Kdo by to ale udělal?“ uvažovala Carlotta nahlas, když jsem jí popsala svůj rozhovor s detektivem.

„Matty ani Clark to přece být nemohli.“

„To je jedna z věcí, kterou jsem si jistá. Potřebujeme znát motiv, Carlotto. Pojďme si promluvit o Jakeovi.“

„Vy myslíte, že Vala zavraždil Jake?“

„Já nevím, kdo ho zavraždil. My přece ještě vůbec nevíme, jestli je po smrti. Zatím jenom hledáme nějaké vodítko, které by nám ukázalo směr.“

„Jake to nebyl.“

„Možná se mi to jen zdá, ale mám pocit, že kdykoli na něj přijde řeč, nemáte chuť se o něm bavit. Máte pro to nějaký důvod?“

„Není to tak, že bych se zdráhala o něm mluvit. To jste si špatně vyložila,“ se zamračenou tváří rozhodně odmítla mou narážku.

„Možná jsem se jenom cítila trochu nepříjemně. Jake a Val tak úzce spolupracují. Já prostě nevím.“

„Máte ho ráda?“

„Ano. Moc.“

„A Susie?“

„Susie prostě zbožňuju a vážím si jí. Staly se z nás přítelkyně.“

„Máte k sobě blíž než k Bambi a Annie?“

„Mnohem blíž. Susie je velice zajímavá žena. Vždycky si máme o čem povídat.“ Na chvilku se odmlčela. „Chris, zatímco jste byla pryč, volala jsem právníkovi, který sestavil a vyhotovil partnerskou smlouvu mezi Valem a Jakem. Měla jste pravdu. Val opravdu měl závěť.

A sepisoval ji ten samý člověk.“

„Co je v ní?“ zeptala jsem se.

„Nechtěl mi to prozradit. Řekl jenom, že oprávněnou dědičkou –tak to nazval – jsem samozřejmě já, což mě nepřekvapilo. Jsem jeho žena. Ale dodal, že dokud Val není oficiálně prohlášen za mrtvého, nemůže mě nechat do závěti nahlédnout.“

„OK. Jack nevolal, že ne?“

„Nikdo nevolal.“

„Takže teď nám nezbývá než počkat, s čím Jack přijde. Myslím, že dalším krokem bude cesta do Connecticutu.“

„Času máme dost, tak pojeďme někam na oběd. Tohle nicnedělání mě rozčiluje.“

…

Začalo ve mně klíčit kacířské podezření, že Carlottina nádherná kuchyně je využitá pouze tehdy, když se v ní připravuje snídaně, ale na druhé straně mi vůbec nevadilo, že půjdeme ven. Tentokrát Carlotta vybrala jiný podnik, malou čínskou restauraci, která byla o kousek dál než nedaleká útulná čajovna. Když jsme se vrátily zpátky do domu, čekaly na záznamníku dva vzkazy; jeden od detektiva Murdocka a druhý od Jacka. Nejdříve jsem zavolala Murdockovi.

„Paní Bennettová, mám pro vás zprávu,“ řekl. „Mluvil jsem se strážníkem, který našel patnáctého února na pláži Franklinovo auto. Ví jistě, že zadní dveře nekontroloval.“

„Takže mohly být celou noc otevřené.“

„A pravděpodobně byly. Když na místo přijeli šerifovi lidé, jeden z nich je zkusil a byly odemčené.“

Měla jsem zapnutý hlasitý odposlech a viděla jsem, jak Carlotta vykulila oči. „Děkuju, detektive.“

,Já děkuju vám, paní Bennettová.

Byla jste to právě vy, kdo objevil tu trhlinu v našem postupu.“

„No, uvidíme, kam nás to dovede.

To je to nejdůležitější.“

Carlotta stála vedle psacího stolu, když jsem zavěsila. „Řekněte mi pravdu. Skutečně si myslíte, že někdo mohl Valovi sundat hodinky ze zápěstí a narafičit je do Mattyho auta?“

„To by vysvětlovalo, proč se našly na zadním sedadle, protože ten, kdo to udělal, by se musel protáhnout dovnitř zadními dveřmi, což není zrovna moc pohodlné. Ať už to byl kdokoli, očividně se mu nechtělo škrábat se přes celou kabinu auta dopředu, aby mohl otevřít přihrádku na doklady. Jenom se přes zadní sedadla naklonil a hodil je tam.“

„A vy si myslíte, že se z toho dá odvodit, že Vala někdo zabil a jeho tělo ukryl.“

„Možné to je. Ale nic víc k tomu neříkám a nijak tu hypotézu neobhajuju. Zkusím teď zavolat Jackovi, jestli na něco nepřišel.“

Carlotta se posadila na židli, zatímco já jsem vytočila Jacka a současně vypnula hlasitý odposlech. Stále ve mně převládal pocit, že rozhovor s vlastním mužem si zaslouží jistou dávku soukromí. Když jsem řekla: „Ahoj,“

napadlo ji zřejmě totéž, protože vstala a odešla z pokoje.

„Jak to jde?“ zajímal se Jack.

Začala jsem z mého hlediska s nejdůležitější událostí dne: „Dneska ráno, když jsem se probudila, mi bylo hrozně špatně. Ale Carlotta mě uklidnila, abych si nedělala starosti, že to nic není, jenom obvyklá ranní nevolnost.“

„A já jsem to zmeškal. Bylo to zlé?“

„Dalo se to vydržet. Carlotta mi přinesla suchary a po nich se mi udělalo dobře. Nejdřív jsem měla strach, že jsem dostala chřipku.“

„No, ještě že to není pravda. Mám pro tebe překvapení. Je tu ještě jeden Krassky, nějaký Ivan. Ve stejném telefonním seznamu jako Gregory.“

„To by mohl být příbuzný. Máš na něho adresu?“

Nadiktoval mi ji. „A ještě jsem ti sehnal jména několika nemocnic v nejbližším okolí.“ Zapsala jsem si je také. Chvilku jsme si povídali.Vylíčila jsem mu setkání s Jakem Halpernem a samozřejmě jsem se nezapomněla pochlubit svým objevem odemčených zadních dveří u Mattyho čtyřkolky.

„Neskutečné lajdáctví,“ ulevil si a já se usmála.

„Počítám, že bych zítra přiletěla domů a vydala se do Connecticutu,“

oznámila jsem mu svůj další plán.

„Rovnou z letiště?“

„Pokud se mi podaří sehnat letadlo, abych měla dost času dostat se tam do odpoledne.“

„Víš, když máš teď ty ranní nevolnosti –“

„Vidíš, na to jsem ani nepomyslela.

Dobře, ještě ti dám vědět, jak jsem se rozhodla, ale zdá se mi, že tady už toho moc nevyřídím. Mluvila jsem se všemi manželkami, s detektivem, s partnerem z firmy.

Možná se uvidíme už zítra u pozdní večeře.“

„To by bylo skvělé. Aspoň bych si připomněl, že mám taky nějakou ženu.“

„Chybíš mi.“

„Ale máš moc práce.“

„Strašně moc.“

„Nezapomeň zavolat.“

…

Probrala jsem to s Carlottou. Chtěla jet do Connecticutu se mnou, ale vysvětlila jsem jí, že to není nutné.

Podle mého názoru by rozhovor s Ivanem Krasskym – ať už to bude kdokoli a za předpokladu, že se vůbec uvolí mě přijmout – nijak podstatně neobohatila. Zdvihla sluchátko a zabukovala mi let na zítřejší dopoledne na letiště La Guardia. Bydlíme s Jackem na severním pobřeží longislandské úžiny, což je vlastně na cestě do Connecticutu, a tak mě napadlo, že bych se mohla zastavit doma a vyzvednout ho, abychom si užili pár chvil spolu, pokud ovšem nebude zahrabaný ve skriptech a knihách s právnickou tematikou. Pak jsem se posadila s Carlottou a zeptala jsem se jí na pár věcí, které se mi neustále honily hlavou.

„Víte, kde chodil Val na střední školu?“

„V Buffalu,“ prohlásila s jistotou.

„Bennettova střední škola, myslím –jako vaše příjmení. Je to veliká budova z červených cihel na hlavní ulici. Projížděly jsme kolem ní.“

Její slova potvrzovala to, co mi řekla Bambi. „Chodili tam i Matty a Clark?“

„Myslím, že jo, ale přísahat bych nemohla.“

„Nevíte, kde Val v Buffalu bydlel?“

„Nevzpomínám si, že by se o tom někdy zmínil.“

„Jake mi říkal, že Val nikdy o své rodině nemluvil a že když na vysoké škole skončil semestr a všichni odjížděli na prázdniny, Val se prý vypařil, jako by na čas doslova zmizel z povrchu země. Vy jste ho někdy slyšela mluvit o nějaké rodině, o rodičích nebo o lidech, u kterých žil poté, co se jeho rodiče vrátili do Evropy?“

„Nikdy se nezmínil jediným slovem ani o své rodině, ani o žádné jiné.

Předpokládám, že bydlel se svými rodiči. Jako většina dětí.“

„Bavili jste se někdy o tom, kdy jeho rodiče odletěli ze Spojených států?“

„Chris, tyhle otázky se mi vůbec nelíbí. Nevěřím, že by Val cokoli skrýval. A také nevěřím, že to, kde žil v době středoškolských studií nebo u koho bydlel nebo kdy se jeho rodiče vrátili do Německa, by mohlo jakkoli souviset s tím, co se stalo na svatého Valentýna.“

„Já si naopak, myslím, že možnost určité spojitosti tady existuje.“

„Proč?“

„Protože z vajíček se nelíhnou hotoví dospělí lidé. Osobní historie je nedílnou součástí každého z nás, neseme si ji s sebou celý život a pohled proti proudu času často také nabídne nové alternativní zdůvodnění toho, proč se člověk v určité situaci zachoval tak, jak se zachoval, proč se mu určité věci přihodily. Jack tvrdí, a já s ním plně souhlasím, že všechno má s něčím spojitost.“

„A vy z toho vyvozujete, že Val v minulosti provedl něco, za co si zasloužil zemřít.“

„Ne, říkám jenom, že na jeho původu je cosi zvláštního, že se v jeho životě staly věci, na které se těžko hledá vysvětlení. Například jeho vztah k vlastním rodičům.

Nebo to, že sepsal závěť, vám o tom nikdy neřekl a neuložil si ani její kopii do bezpečnostní schránky.

To je další záhada, nemyslíte? Jeho rodný list a to, co jsme se dověděli o Krasskyových z Connecticutu, jsou také velice podivné věci.

Většina lidí má někde svou rodinu.

On nemá žádnou.“

„Můj otec mluvil v podobném duchu, když jsem poprvé přivedla Vala k nám domů.“

„Takže nejsem první, kdo se nad těmito otázkami pozastavil?“

„Já sama jsem se ho na některé z nich ptala, Chris,“ přiznala Carlotta. „Nakonec mě ale odpovědi přestaly zajímat.

Milovala jsem ho. On byl to nejlepší, co mě na tomhle světě potkalo. Možná jeho rodiče kdysi přišli do téhle země, narodil se jim Val, pak se dostali do rozporu se zákonem, a tak odjeli, aby se vyhnuli stíhání. Já jsem se přece neprovdala za Valovu matku nebo otce; já jsem si vzala jejich syna. Je to čestný a dobrý chlap a kašlu na to, jaká je jeho rodina.“

„Zdá se mi,že Jake o něm smýšlí stejně. Řekl, že to nejlepší, co by se teď mohlo stát, by bylo, kdyby vešel do dveří a pustil se znovu do práce.“

„Jake je hodný člověk.“ Připadala mi velice skleslá. „Bojím se, Chris.

Opravdu se bojím, že v Connecticutu objevíte něco, co nechci vědět. Možná, že skutečný důvod, proč tam chci jet s vámi, je zabránit tomu, aby takové věci vypluly na povrch.“

„Musíme se s tím vyrovnat, až se to stane, teda jestli se to stane. Mám ještě pár dalších otázek. Bambi tvrdila, že Clarkovi rodiče jsou po smrti. Zemřeli v té době, co jste se s Clarkem znala?“

„Ne. Clark by o tom Valovi určitě řekl. Muselo se to stát dřív.“

„A co Matty?“

„Co je s ním?“

„On má rodiče?“

„Předpokládám, že jo.“

„Viděla jste je na pohřbu?“

„To opravdu nevím. S Annie tam seděli nějací starší lidé, to je fakt.

Ale neřeknu vám, kdo to byl.“

„Nevadilo by vám, kdybych jí zavolala?“

„Vůbec ne. Jen do toho.“ Vypadala úplně vyvedená z míry, jako by zabloudila a nevěděla, kam tahle cesta, která se před námi otevřela, povede.

Odešla jsem do Valovy pracovny, abych si zavolala. Annie zvedla sluchátko téměř okamžitě.

„Annie, tady Chris Bennettová.

Ráda bych se vás zeptala na Mattyho rodinu.“

„Co chcete vědět?“

„Něco o rodičích, sourozencích.“

„Byl jedináček.“

„Jeho rodiče jsou stále naživu?“

„Otec zemřel. Matka žije v Anglii.“

„Matty se narodil tady?“

„No jistě. Ale jeho rodiče se před časem rozešli nebo rozvedli, ještě než jsem ho poznala. Jeho matka pocházela z Anglie a vrátila se tam.“

„Udržoval s ní nějaké kontakty?“

„Ne, neudržoval,“ odpověděla.

„Řekl mi, že při rozvodu se postavil na stranu otce a matka na to reagovala prohlášením, že s ním nechce mít nic společného. Čímž podle mě udělala chybu. Připravila se tak o šanci potěšit se s vnoučaty.“

„To je opravdu unáhlené,“

přisvědčila jsem. Vzpomněla jsem si na svou maminku, která by naopak za každou chvilku s vnoučaty byla vděčná, ale osud jí to nedopřál, protože zemřela už před více než patnácti lety. „Děkuju, Annie.“

„Už jste něco vypátrala?“

„Zatím nic zajímavého,“

odpověděla jsem vyhýbavě, abych se nemusela pouštět do detailů.

„Ono asi také nic zajímavého, co by se ještě dalo zjistit, ani neexistuje.

Jestli se Valovo tělo někdy objeví, případ se tím uzavře.“

Souhlasila jsem s tím, co řekla, a ukončila jsem rozhovor.

…

12

Následujícího dne, když jsem si hověla v pohodlném sedadle letadla, které směřovalo na letiště La Guardia v New Yorku, jsem neustále převracela v hlavě všechno, co zatím vím. Zdálo se, že nic nikam nevede, že každý střípek informace, který se mi podařilo vydolovat, uvolnil pouze další lavinu nezodpovězených otázek.

Takhle se nikam nedostaneš, Kix, okřikla jsem se, přičemž jsem použila svou dávnou přezdívku, s níž jsem vyrůstala a za niž vděčím svému bratranci Genovi, který neuměl vyslovit mé křestní jméno „Chris“, když byl malý.

V této chvíli se naděje, že najdu Vala živého, dokonce ještě zmenšila, ale chtěla jsem přijít na kloub tomu, kdo koho zabil a také pokud možno proč. Murdock se netajil s názorem, že Mattyho vrahem je s největší

pravděpodobností Val, a tohle neprokázané obvinění mu nikdo neodpáře, pokud se nenajde jiné vysvětlení. Může to být pravda – a v této chvíli také mnohé nasvědčuje tomu, že to pravda je – ale já chtěla mít absolutní jistotu, chtěla jsem se o tom přesvědčit. A nepřestávala jsem se sama sebe ptát, proč by si někdo zakládal životní pojistku a pak zavraždil adresáta pojistného plnění? Vždyť by přece stačilo pojistku zrušit nebo přepsat jméno obmyšleného.

Za oknem hluboko pode mnou jsem viděla míhat se nekonečné míle bloků newyorských budov. Nikdy si během letu bezpečnostní pás nerozepínám, ale právě se rozsvítila kontrolka a kolem sebe jsem uslyšela kovové cvakání přezek svých spolucestujících, jak se připravovali na sestup a přistání.

Byl příjemný jasný den, město jako by v bezpočtu malých elektrických výbojů srše-lo překypující energií.

Za pár okamžiků dosedneme na šedý betonový povrch letiště, kde už ona jiskřivá záře nebude zdaleka tak intenzivní a úchvatná, proto jsem se snažila si ten nádherný výhled z malého okénka letadla ještě několik posledních minut užít.

…

Když jsem odbočila na příjezdovou cestu, Jack už na mě čekal. Dohodli jsme se včera večer po telefonu, že se pro něj doma zastavím a pojedeme do Connecticutu spolu.

Vyšel před dům a hned jsme si padli do náruče a nemohli jsme se nasytit polibků, kterými jsme se vzájemně zasypávali. Pak popadl do ruky můj kufr a vrátili jsme se dovnitř.

V obýváku jsem si svlékla kabát a Jack mě něžně pohladil po břiše.

„Pěkně ploché a pevné. Pořád ještě není nic vidět,“ poznamenal.

„Žádný strach. S tím, kolik toho každý den spořádám, bych měla začít přibírat co nevidět.“

„Jak ti bylo ráno?“

„Skoro stejně jako včera. Popravdě řečeno, Carlotta mi přinesla snídani až do postele. Nemohla jsem tomu uvěřit. Nikdy se o mě takhle nikdo nestaral.“

„Ani tvůj muž? Vypadá to tak, že tenhle případ asi podstatně změní můj život.“

„Určitě ne víc než naše dítě. Už se ozvali, kdy chtějí začít hloubit základy na tu přístavbu?“

„Pořád stejné – můžou přijet kdykoli. Přemýšlíš o tom, že než to dokončí, budeš bydlet jinde?“

„Pokud to tady beze mě přežiješ ty, pak já to taky zvládnu. Teď nás ale čeká Connecticut. Jsi připravený?“

„Jasně. Mám mapy, adresy, cesty, všechno, co potřebuješ.“

„Super. Ještě mrknu do pošty a pak můžeme vyrazit.“

…

Cestou do Connecticutu jsem ze sebe vysypala všechno, co jsem se dosud dověděla. Položil mi spoustu otázek, pohříchu však většinou takových, na které jsem neznala odpověď, a všechno nasvědčovalo tomu, že právě Krasskyovi z Connecticutu musí mít k této záhadě klíč.

„Jedna věc je jistá,“ řekl Jack, „ta pojistná smlouva je velice zajímavá. Bavila ses o ní s Murdockem?“

„Ne. A zamlčela jsem mu i spoustu jiných věcí, včetně rodného listu.

On je přesvědčený o tom, že ten pohřešovaný muž je vrah, a já jeho teorii nehodlám nijak podporovat.“

„Problémem je, že před více než dvěma měsíci nikoho ani nenapadlo, že by mohl být spáchán trestný čin. Takže pokud tehdy existovaly na místě nějaké stopy, jsou nenávratně pryč.“

„Roztály,“ konstatovala jsem lakonicky.

„Přesně tak. Například stopy na zasněženém jezeře. Teď pozor, myslím, že už jsme skoro na místě.“

Znovu jsem se podívala do mapy a pak na označení ulice, kterou jsme právě míjeli. „Máš pravdu, vypadá to, že dům Ivana Krasskyho by měl být asi dva bloky odtud. Snad napravo.“

„Pěkné místo.“

„Nádhera. Podívej se na ty stromy.“

Jack otočil auto a pomalu se vracel ulicí lemovanou domy z cihel a kamene, které byly z větší části zastíněny letitými košatými stromy.

„Ještě o několik domů níž. Co kdybych zaparkoval tady a ty těch pár kroků můžeš dojít pěšky. Bude lepší, když mě neuvidí. Říká se o mně, že svým vzhledem naháním lidem strach.“

Vyprskla jsem smíchy. „Ty? Že bys naháněl hrůzu? Kdyby to byla pravda, byla bych dneska pořád svobodná.“

„Dávej pozor na to, co říkáš, ženo má. Celá má kariéra může vyletět komínem, ani se nenaděješ.“

Naklonila jsem se k němu a políbila ho. Pak jsem vystoupila z auta a vykročila dolů ulicí.

Ženě, která otevřela dveře, mohlo být kolem šedesáti – odhadování věku nikdy nebyla má silná stránka –a měla na sobě džínovou sukni a pánskou košili. Její kyprá plnoštíhlá postava působila velice mile a výraz obličeje jako by neustále inklinoval k úsměvu. „Ano?“

zeptala se.

„Paní Krasskyová?“

„To jsem já.“

„Jmenuju se Christine Bennettová.

Důvodem mé návštěvy je to, že před několika měsíci byl na západě New Yorku zřejmě zabit nešťastnou náhodou muž jménem Krassky.“

„Krassky?“

„Ano. Jeho křestní jméno je Valentin.“ Sledovala jsem, jak se mění výraz její tváře.

Zavrtěla hlavou. „To je jenom zvláštní shoda okolností.“

Podala jsem jí výtisk buffalských novin a ukázala jí příslušný článek.

Začetla si do něj, a když se dostala k pasáži, kde se psalo o Valově jménu a věku, prudce se nadechla.

Nakonec zvedla hlavu. „Promiňte prosím, asi jsem si nezapamatovala vaše jméno.“

Ukázala jsem jí svůj řidičský průkaz, jediný úřední dokument s fotografií, který jsem měla u sebe.

„Jsem přítelkyně manželky Vala Krasskyho.“

„Pojďte dál.“

Vešla jsem do obýváku a zůstala jsem stát, dokud nedočetla článek.

„Tohle musí být náhoda,“

zopakovala.

„Jeho rodný list byl vydaný v Connecticutu.“

„Vydržte chvilku. Seženu manžela.“

Odešla z pokoje a vzápětí jsem ji slyšela volat: „Ivane? Můžeš sem na minutku přijít?“ Pak oba vešli do obýváku. „Ivane, tahle paní –nezlobte se, jakže se jmenujete?“

„Chris Bennettová.“

„Ano. Tady paní Bennettová tvrdí, že nešťastnou náhodou zabili nějakého muže, který se jmenoval Valentin Krassky. Stalo se to –“

mrkla do novin pro osvěžení paměti, „– v únoru. Bože můj, snad ne na svatého Valentýna?“

„Ano, stalo.“

„Jsem Ivan Krassky,“ představil se muž. Potřásli jsme si rukama.

Mohlo mu být dobře přes šedesát, jak jsem odhadovala, a obličej mu zdobil nádherně pěstěný černošedý plnovous a husté, pečlivě zastřižené vlasy stejné barvy. „Můžete mi prosím vysvětlit, o co se tu jedná?“

„Dověděla jsem se, že tady bydlí ještě jeden Krassky, který měl asi před pětatřiceti lety syna Valentina,“ řekla jsem.

„To je můj bratr.“

„A také jsem zjistila, že Valentin zemřel jako malé dítě.“

„To je pravda,“ přisvědčila jeho žena. „Byla to strašná tragédie.“

„Napadlo mě, že byste mohli mít syna, který se také jmenuje Valentin,“ nadhodila jsem. Cítila jsem se trochu hloupě.

„Máme syny, ale žádný z nich se tak nejmenuje,“ opáčil Ivan.

„Ta nehoda na Erijském jezeře si vyžádala životy tří mužů a jeden z nich se jmenoval Valentin Krassky.

Podle rodného listu by se jeho otec měl jmenovat Gregory a udává adresu v Trumbullu a místo narození v nějaké místní nemocnici.“

„Ten člověk musí být podvodník.“

„Řekněte mi prosím, jak to děcko zemřelo,“ požádala jsem je, když jsme se posadili.

„Bylo to jedno z těch běžných dětských onemocnění, které bohužel vzalo náhle obrat k horšímu,“

začala paní Krasskyová popisovat dávný případ rodinného neštěstí.

„Bylo mu teprve šest nebo sedm, chudáčkovi malému, a nemohl dýchat. Myslím, že zemřel na zápal plic.“

„Bratr ani jeho žena se s tím nikdy nevyrovnali.“

„To chápu. Mějte prosím se mnou strpení. Pokouším se najít nějaké rozumné vysvětlení pro to, co vypadá jako podivná shoda okolností. Na jedné straně je váš synovec, který zemřel ve věku šesti nebo sedmi let, a na druhé straně je muž naprosto stejného věku a stejného jména, který žil téměř o třicet let déle. Jste si absolutně jistí, že ten chlapec zemřel?“

Muž se ženou se na sebe podívali.

Pak promluvil Ivan: „Jsme si naprosto jistí, přestože jsme jeho tělíčko na vlastní oči neviděli. Byli jsme na pohřbu.“

„Greg se ženou darovali orgány malého Vala, které nebyly poškozeny zápalem plic, medicíně,“

pokračovala paní Krasskyová.

„Svěřili se nám s tím až později.

Zavolali jim z nemocnice, muselo to být brzo ráno, a oznámili jim, že malý Val umřel. A téměř okamžitě potom je požádali, jestli by souhlasili s darováním orgánů.

Dovedete si představit, jak se museli cítit, byli v šoku ze zprávy o smrti svého synka a navíc museli učinit tak strašné rozhodnutí, všechno najednou a co nejrychleji.

Nechápu, jak to vůbec mohli přežít.“

„Oni s ním nebyli, když zemřel?“

„Šli se domů vyspat. Když ho tam přivezli, vypadalo to, že se mu udělalo líp. Doktoři je uklidňovali, že není čeho se obávat. A pak jako blesk z čistého nebe ten strašný telefonát.“

„Nevíte, jestli rodiče skutečně viděli mrtvé tělo svého syna?“

Znovu se na sebe podívali.

„Myslím, že se o tom nikdy nezmínili,“ odpověděla. „Víte, tohle není zrovna otázka, na kterou se zeptáte.“

„Chcete naznačit, že Val nezemřel?“

přerušil nás Ivan. „Jenom chci zjistit a pochopit, co se opravdu stalo. Pětatřicetiletý muž zřejmě zahynul na svatého Valentýna při neštěstí na Erijském jezeře nedaleko Buffala. Jeho manželka ho znala jako Valentina Krasskyho. V

jeho bezpečnostní schránce byl rodný list vašeho synovce. Val ho získal, když před několika lety žádal o pas. Z toho, co jsme se zatím dověděli, vyplývá, že Valův dřívější život byl, abych tak řekla, poněkud zastřený. Své ženě tvrdil, že jeho rodiče pocházejí z Německé demokratické republiky a že se tam museli vrátit. Podle ní s nimi neudržoval žádný kontakt. Z

Německa nechodily žádné dopisy, za poslední rok tam nikdo netelefonoval. Sama jsem kontrolovala telefonní výpisy.“

„Na tohle všechno musí existovat jednoduchá odpověď,“ ozval se Ivan, ale dál nepokračoval. Byl očividně rozrušený. Vstal a začal chodit po pokoji, přičemž se škrábal ve vousech. „Zemře malé dítě a po desítkách let je reinkarnováno na úplně jiném místě.

Nezlobte se, ale to mi hlava nebere.“

„Ani mně ne,“ ujistila jsem ho.

„Proto pátrám po přijatelnějším vysvětlení.“

„Ivane,“ promluvila jeho žena, prsty levé ruky si hladila spánek a oči měla přimhouřené, jak se úporně snažila vybavit si detaily dávno zasunuté kdesi v podvědomí, „nepřihodily se v té nemocnici nějaké podivné věci právě v době, kdy tam Val zemřel?“

Ivan se zastavil a upřeně se zadíval na svou manželku, jako by měla odpověď napsanou na čele.

Zamyslel se. „A víš, že máš pravdu? Něco se tam opravdu stalo.

Už je to strašně dávno, skoro jsem na to zapomněl. Greg jim tehdy dokonce vyhrožoval, že je bude žalovat.“

„Nakonec se vše urovnalo,“

doplnila ho. „Před soud se to nikdy nedostalo.“

„Proč je chtěli zažalovat?“ zeptala jsem se.

„Za zanedbání povinné lékařské péče a za protiprávní jednání.

Rodiče odešli od dítěte, jehož zdravotní stav se zlepšoval, a o několik hodin později dostali zprávu, že zemřelo. Švagrová si asi bude do smrti vyčítat, že tehdy nezůstala s Valem na pokoji přes noc.“

„Ale nakonec se celý spor v tichosti zahrál do autu. Zaplatila nemocnice vašemu bratrovi, aby to nedával k soudu?“

„No jistě,“ odpověděl Ivan. „Víš,“

obrátil se ke své ženě, „dlouho jsem o tom nepřemýšlel. Určitě dostali zaplaceno.“

„A přestěhovali se,“ dodala jeho žena. „Irena prohlásila, že dál nedokáže žít v domě s Valovým pokojem, který vypadá tak, jako by se do něj měl chlapec každou chvíli vrátit. Nemám tušení, kolik peněz dostali, ale část z nich určitě použili na koupi nového domu.“

„Možná bych se měla zastavit i v té nemocnici,“ uvažovala jsem.

„Pochybuju, že vám něco řeknou,“

vyjádřil Ivan bez obalu svou skepsi.

„Pravděpodobně nechali všechny dokumenty zapečetit a schovali je tak důkladně, že by je sami stěží hledali.“

„Možná tam narazím na někoho, kdo si přece jen vzpomene.“ Vstala jsem. „Mohl byste mi napsat, jak se ta nemocnice jmenuje?“ Podala jsem mu notes a pero. „Ten chlapec byl pohřbený na hřbitově někde poblíž?“

„Nebeská brána,“ řekla paní Krasskyová. „Není to daleko.“

Poznamenala jsem si to do notesu, když mi ho Ivan vrátil. Navíc ještě připojil popis cesty, jak se dostanu do nemocnice. Poděkovala jsem mu za ochotu.

„Doufám, že nás budete informovat, co se stalo. Je to veliká záhada.

Vaše vyprávění bylo velice zajímavé a přesvědčivé. Přimělo mě, abych o té smutné události začala znovu přemýšlet. Někdo v nemocnici mohl toho ubohého chlapce unést, pak zavolat Gregovi a namluvit mu, že zemřel. Orgány jejich syna se jim totiž náramně hodily, protože je nutně potřebovali pro jiné dítě nějakého prominentního potentáta. A jak by se to mohli chudáci rodiče dovědět, jestliže Valovo mrtvé tělo vůbec neviděli?“

„Zatím toho víme moc málo, abychom mohli dělat nějaké závěry, paní Krasskyová. Až –jestli – tu záhadu, jak říkáte, rozlousknu, můžete se spolehnout, že vám dám vědět.“ Pro všechny případy jsem jim ještě napsala své jméno, adresu a telefonní číslo. „Mockrát vám děkuju za pomoc.“ Vyprovodili mě ke dveřím. Kráčela jsem dolů kolem bloku budov k místu, kde stál Jack opřený o auto – vůbec nevypadal na člověka, který by měl ostatním nahánět hrůzu – a vychutnával si čerstvý vzduch a hřejivé sluneční paprsky.

…

Cestou do nemocnice jsem ho stručně seznámila, o čem jsem si s manželi Krasskyovými povídala.

„Dneska nejspíš na ekonomickém oddělení nikdo nebude,“ upozornil mě Jack. „Pro případ, že sis to neuvědomila, miláčku, ti chci připomenout, že je dneska sobota.

Vy lidé, kteří se nezastavíte sedm dní v týdnu, občas ztrácíte kontakt s realitou a zapomínáte, že víkendový režim se od všedních dnů kapánek liší.“

Věděla jsem, že si ze mě utahuje, ale zůstala jsem nad věcí. „Já vím.

Ale když už jsme tady, můžeme to zkusit, třeba tam někdo bude.

Vždycky se sem můžu v pondělí vrátit.“

„V každém případě je počasí jako stvořené pro malý výlet.“

Informační tabule před budovou mě nasměrovala do malé kanceláře, kde za stolem plným papírů seděla jediná pracovnice, unavená a nevrlá. Snažila jsem se bojovat s úředním šimlem, co jsem mohla, ale všechno bylo marné, nikam to nevedlo. Striktně mě odpálkovala s tím, že ke starým lékařským zprávám nemá o víkendu přístup.

Jakýkoli případ starý kolem třiceti let, což bylo ještě v předpočítačové éře, se zachoval jen v písemné formě a veškeré dokumenty jsou uloženy v suterénu, který je do pondělka nedostupný. Když mi konečně sáhodlouze vysvětlila všechny důvody, proč mi nemůže pomoct, jakoby mimochodem dodala, že o nic líp pravděpodobně neuspěju ani v pondělí, ani v dalších dnech, protože lékařské zprávy jsou považovány za přísně soukromé dokumenty a já rozhodně nepatřím mezi zainteresované osoby. Pak se koženě usmála a sdělila mi, že má ještě fůru práce a jestli bych ji omluvila.

Jacka jsem našla, jak se prochází po chodbě v přízemí. „Beznadějné,“

usmála jsem se na něj kysele.

„Zaprvé se k nim nemůže o víkendu dostat a zadruhé nejsi oprávněná osoba, která smí do lékařských záznamů nahlédnout. Nebo naopak.“

„Ty jsi snad poslouchal za dveřmi.“

„Jen ti říkám, jak to chodí, lásko.

Získat nějakou informaci z nemocnice, pokud nedržíš v ruce soudní příkaz, rozhodně není nic snadného.“

„Potřebuju jedinou věc, sehnat někoho, kdo tam pracoval před třiceti lety,“ prohodila jsem cestou na parkoviště, čímž jsem nahlas vyjádřila myšlenku, která mě právě napadla.

„Ty jsi zlatokop, miláčku. Ty se jen tak nevzdáš. Kdybych se s tebou dal dohromady před deseti lety, mohl jsem dneska být kapitánem.“

„Na kapitána jsi příliš mladý, víš?“

„Někteří to zvládnou i mladí.“

„A navíc, mám tě radši jako studenta práv.“

„Nemáš totiž moc na výběr. Tak jak to uděláme – dáme si večeři v Connecticutu nebo v New Yorku?“

„Hm. Neznámé proti známému.

Těžké rozhodování. Ale co, nemáme kam chvátat. Pojedeme v poklidu zpátky a uvidíme, třeba cestou natrefíme na nějaké příjemné místo.“

„Když myslíš.“

Vyjeli jsme z parkoviště a vyrazili k domovu.

…

13

Kolem šesté jsme objevili jednu restauraci v Connecticutu, která právě otevírala na večeři a byl tam jeden volný stůl. Měli široký výběr a určitě skvělého kuchaře. Když jsme po znamenitém jídle asi za dvě hodiny restauraci opouštěli, na parkoviště před ní se začali sjíždět lidé v mercedesech a jaguárech, vystupovaly z nich ženy s třpytivými flitry ve vlasech a se šperky na rukách, aby povečeřeli v mnohem rušnější hodinu. Pokud jde o mě, byla jsem šťastná, že jsme se stihli najíst v klidu a dostaneme se domů v rozumném čase. Zavolala jsem do Greenwillow, což je domov pro duševně retardované pacienty, kde žije můj bratranec Gene, a oznámila jsem jim, že bych se tam zítra během dopoledne zastavila a vyzvedla ho, abychom stihli mši v deset hodin. Na nedělní oběd jsem ho ale pozvat nemohla, protože jsem měla prázdnou spíž. Musela jsem nakoupit, zatímco Jacka už strašila skripta, která obětavě odložil stranou, aby mě mohl doprovodit do Connecticutu.

Doma na nás čekal vzkaz od stavební firmy, že pokud bude vhodné počasí, začnou v pondělí ráno práce na přístavbě k našemu domu. Několik dní předtím, než volala Carlotta, aby mi oznámila, že se vynořila dvě těla, už dělníci na zadní zahradě vykopali téměř metr hluboké základy. Muži je pak zaplnili kamennou tříští a zalili betonem, čímž vznikla základová deska, na níž bude přístavba stát.

Teď nastal čas zahájit hrubou stavbu.

Zatímco my oba jsme byli nedočkaví a těšili jsme se, už aby bylo všechno hotové, ve skutečnosti to znamenalo, že budeme muset nejdřív vyklidit naši současnou ložnici, k níž budou nové místnosti přistavěny. A to mimo jiné znamenalo i stěhování nábytku.

Postel se dá roz-montovat na díly a zase snadno složit, ale s šatníkem a prádelníkem to tak jednoduché nebude. Jsou to pěkně těžké kousky.

Náš soused a kamarád Hal Gross se ochotně nabídl, že až bude potřeba, pomůže nám, a teď to vypadalo, že ta doba přišla. Neustále jsem bojovala s vtíravou kacířskou myšlenkou: „Máš tohle všechno zapotřebí? Stojí ti to vůbec za to podstupovat tohle martyrium?“, ale betonová deska na zahradě byla realitou a další krok záležel na mně.

Zavolala jsem Grossovým. V neděli po mši jsem se na Jackovu žádost vytratila z domu a šla navštívit Grossovy, zatímco Hal už kráčel opačným směrem, aby Jackovi pomohl. Mel měla dům sama pro sebe, protože její matka s radostí vzala vnoučata a zmizela s nimi někde venku.

„Tak jak se cítíš?“ zeptala se Mel, když jsme se posadily v obýváku.

„V posledních třech dnech jsem poprvé poznala, co to jsou ranní nevolnosti.“

„Bylo ti hodně špatně?“

„No, potrápilo mě to dost na to, abych si uvědomila že se ve mně něco děje.“

„To si piš, že se něco děje.“ Usmála se tak, jak to umí jen ona. „Jak to vidíš s učením? Zůstaneš na fakultě, až se vám to narodí?“

„Ráda bych. Jedná se jenom o jedno dopoledne týdně a všechnu zbývající práci můžu dělat doma.

Duševní činnost by mi strašně chyběla a taky musím nějak udržovat mozek ve formě.“

„Vím, o čem mluvíš. Tohle je nejtěžší stránka mateřství, obzvlášť když jsou děti hodně malé.

Přemýšlím o tom, že se vrátím do školy příští podzim. V malé škole se prý uvolní místo.“

„Malá škola“ byl běžně používaný název pro místní mateřskou školu, kterou všechny naše děti nakonec projdou. Jde jenom o to, najít někoho, komu bych mohla důvěřovat. A to je problém.“

„Já vím,“ pokývala jsem chápavě hlavou, aniž bych poprvé v životě potřebovala další vysvětlování.

„No, s tímhle si zatím hlavu lámat nemusím. Je tam jedna těhotná učitelka, která dítě čeká hned na začátku semestru. Slíbila, že za mě dokončí podzimní semestr. A já jí připravím závěrečnou zkoušku.“

„Máš to dobře naplánované,“

protáhla uznale Mel. „Všechno je zajištěné a ty budeš krytá. Jack nám prozradil, žes byla na výletě. Tak honem povídej, co je nového?“

„Tak tuhle otázku přímo zbožňuju.“

Naklonila jsem se dopředu a pustila se do vyprávění celé té zamotané historky.

„Ty si myslíš, že to ubohé dítě nezemřelo?“ zeptala se Mel, když jsem svůj monolog zakončila včerejšími zážitky z Connecticutu.

„Abych pravdu řekla, já nevím.

Zatím z toho nejsem vůbec moudrá.

Kdyby si Val opravdu pamatoval, kde se narodil a kdo byli jeho rodiče, musela bych uvěřit, že oděl zpátky k nim.“., „Aspoň teď, když je dospělý.“

„Nebo by jim zavolal. Šestileté dítě si už přece pamatuje telefonní číslo domů.“

„Kromě jiných věcí.“

„Carlotta ví, na jakou střední školu její muž chodil. Musíme se pokusit vypátrat, kde v té době bydlel.

Jestli mi škola poskytne nějaké záznamy, mohla bych si promluvit se sousedy. Mám ale takové podivné tušení, že si na něho nikdo pamatovat nebude. Skoro to vypadá, jako by byl neviditelný nebo průhledný.“

„Dokud se neseznámil s Carlottou.“

„Nebo o pár let dřív, když rozjel obchod s Jakem Harpernem.“

„Říkala jsi, že měl dva kamarády, kteří s ním na tom Jezeře zahynuli?“

„Jejich životní příběhy jsou taky dost neobvyklé, Mel.

Rodiče jednoho z nich už zemřeli.

Otec toho druhého je také po smrti a matka žije v Anglii a se svým synem neudržuje žádné kontakty.“

„To je fakt šílený příběh.“

„V tom s tebou souhlasím.“

„Ale ty to rozmotáš,“ prohlásila s přesvědčením. „Přijdeš na to jako vždycky.“

Jen proto, že na to „vždycky přijdu“, ještě neznamená, že se mi to podaří i tentokrát, přemítala jsem, když jsem se loudala ulicí zpátky k našemu domu, poté co se vrátil Hal. V tomhle případu mi stála v cestě spousta překážek.

Nikdy předtím jsem neměla co do činění s nemocnicí a nikdy jsem nemusela brát ohled na to, že lékařské zprávy jsou soukromé, což je samozřejmě naprosto v pořádku.

To znamená, že pokoušet štěstí zítra bude asi stejně marné jako včera.

No, momentálně přede mnou stál jiný důležitý úkol, postarat se o Brooksovu rodinu a nakrmit ji, a napadlo mě, že když na chvíli vyženu z hlavy tajemstvími opředený život a smrt Valentina Krasskyho, v delším časovém horizontu by mi to mohlo být ku prospěchu.

To, co jsem s odstupem času zhodnotila jako zlomový bod celého případu, přišlo toho večera ve formě telefonátu od manželky Ivana Krasskyho.

„Chris?“ zeptala se, když jsem zvedla sluchátko. „Tady Evelyn Krasskyová, Ivanova žena.

Dověděla jste se včera něco v nemocnici?“

„Vůbec nic. Žena v kanceláři mě odbyla s tím, že záznamy nejsou v sobotu přístupné a kromě toho se jedná o soukromé materiály. Dala mi jasně najevo, že je zbytečné, abych se tam znovu vracela.“

„To jsme předpokládali. Od té chvíle, co jste od nás odešla, nemluvíme o ničem jiném než o té strašné události.“

„Mrzí mě, že jsem znovu otevřela tak choulostivý otázky“

„Ale napadlo mě, že bychom vám možná mohli trochu pomoct.“

„To by bylo skvělé,“ řekla jsem s novou nadějí v hlase.

„Za manželovým bratrem jít nemůžeme, to jistě!, chápete.“

„To chápu.“

„Bylo by pro oba příliš bolestivé znovu se o tom bavit. Také nechci, aby měli pocit, že nám jde o peníze nebo že si myslíme, že malý Val je naživu. Máme ale jednoho přítele, je to chirurg dneska už v důchodu, který v té nemocnici pracoval. Ivan mu před chvilkou volal a on souhlasí s tím, že se s vámi setká.“

„No to je úžasné.“

„Zítra dopoledne si jde zahrát golf, ale jestli sem můžete přijet před jedenáctou, dovezu vás k němu domů.“

„Děkuju vám, Evelyn. Budu tam.“

Zavěsila jsem a úplně jsem zapomněla, že zítra ráno mají přijet stavbaři, aby začali s prací, že se mě možná budou chtít na něco zeptat a mě asi bude později mrzet, že jsem nebyla po ruce. Nemohla jsem si pomoct, ten neuvěřitelný případ mě docela pohltil.

…

Kdyby se mě někdo ptal, jak jsem se v pondělí ráno dostala ze dveří, sotva bych mu to dokázala s jistotou popsat. Stavební firma dodržela slovo a dělníci přijeli před dům před osmou. Já jsem v té době právě absolvovala ranní zdravotní procházku, kterou mi doktorka Campbellová vřele schvaluje. Také jsem si koupila podobné suchary, které mi tolik pomohly u Carlotty, abych hlavně po ránu zklidnila choulostivý žaludek. Když jsem odcházela z domu, do jednoho jsem se zakousla a druhý jsem žmoulala v ruce. Na konci bloku se ke mně připojila Mel.

„Zase jsem z toho příšerně vynervovaná,“ přiznala jsem se jí, když jsme srovnaly krok. „Ono to opravdu začíná.“

„Mluvíš o dítěti nebo o přístavbě?“

„O přístavbě. Nějak se to na mě valí, mám strach, abych za to všechno nezaplatila příliš vysokou daň. Můj život už nikdy nebude jako dřív. Má ložnice zmizí, kuchyně se změní a život bude plný cizích věcí.“

„Ale prosím tě, až bude všechno hotové, uvidíš, jak budeš šťastná, že jste do toho šli.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„Slíbili vám nějaký termín dokončení?“

„To jo, ale všichni nám říkají, abychom to brali s rezervou.

Doufám, že to bude hotové aspoň do Svátku práce.“

„No, to zní docela rozumně, mohli by to stihnout. Támhle přijíždí jejich auto?“

Podívala jsem se ulicí nahoru, kde hnědý náklaďák zcela neomylně směřoval k našemu domu. „Docela určitě,“ přikývla jsem. „Měla bych se vrátit.“

„Uklidni se, Chris. Máš přece doma schopného muže, který jistě ví, jak si s nimi poradit. Nestresuj se a v pohodě dokonči procházku. Uvidíš, jak ti to prospěje a jak se budeš celý den dobře cítit.“

Rychle jsem se ohlédla, abych se ujistila, že nákladní auto opravdu odbočuje na naši příjezdovou cestu.

Pak jsem udělala to, co mi radila má skvělá kamarádka. Bez výčitek svědomí jsem dokončila procházku.

…

Přijela jsem do domu Evelyn Krasskyové krátce před jedenáctou a ona mě přivítala jako starou známou. Na sedadle spolujezdce jsem měla položenou krabici se suchary, během jízdy jsem pro ně tu a tam sáhla a po půlkách je konzumovala. Než jsem se dostala na místo, měla jsem pořádnou žízeň a po ranní nevolnosti nebylo ani památky.

„Muž, kterého se chystáme navštívit, se jmenuje doktor Lyle Windham. Je to opravdový drahoušek a jsem přesvědčená, že si ho také zamilujete. Do důchodu odešel před několika lety, určitě už dávno překročil sedm-desátku.

Tvrdil nám, že na případ našeho synovce si pamatuje velice dobře.“

„Pak je to přesně ten člověk, s nímž potřebuju mluvit.“

„Můžeme vyrazit. Chtěl jenom čas, aby se stihl vrátit domů z golfového hřiště. Tak vyrazíme. Pojedeme mým autem.“

Dům doktora Windhama byl ze silnice téměř neviditelný, protože se prakticky celý ztrácel v řadě hustých keřů vyšších než já.

Stoupaly jsme nahoru po soukromé příjezdové cestě, která se spíš podobala silnici a vedla k velikému kamennému domu, do něhož by se schovalo několik takových, jaký máme my. Evelyn zaparkovala na dlážděném kruhu před hlavním vchodem. Vystoupily jsme a zazvonily u masivních dvojitých dveří.

Jakmile nám paní Windhamová otevřela, následovaly přehnaně srdečné pozdravy a nezbytné polibky. Když , pak Evelyn představila mě, dostalo se mi mnohem diskrétnějšího přijetí se zdvořilou úklonou a potřesením!

rukou.

„Lyle na nás čeká venku,“ oznámila nám hostitelka. „Nebude vám, dámy, vadit, když se posadíme vzadu na terasu?“

Obě jsme se shodly na tom, že budeme raději na čerstvém vzduchu než uvnitř, načež nás paní Windhamová provedla několika místnostmi k francouzským dveřím, které se otevíraly na nádhernou cihlovou terasu, kde šedovlasý doktor seděl a četl noviny. Když jsme k němu přišly, vstal, políbil Evelyn a se mnou se pozdravil pevným stiskem ruky. Byl to vysoký, pohledný muž a stále měl oblečenou zelenou golfovou košili.

Vypadal mnohem mladší – hádala bych mu o třetinu míň, než mu ve skutečnosti bylo – a očividně byl fit a těšil se skvělé kondici.

Posadili jsme se do zahradních židlí. Paní Windhamová nás opustila, ale o minutku později se vrátila se čtyřmi vysokými sklenicemi ledového čaje s čerstvými mátovými listy a s tácem plným nejrůznějších druhů sladkého pečiva, což je má zkáza.

Rezignovaně jsem se smiřovala s tím, že doma se mi patrně nepovede o nic líp než na západě New Yorku u Carlotty.

„Povězte mi, jak k tomu vlastně došlo, že jste se začala zajímat o smrt Evelynina synovce?“ zeptal se doktor, když jsme se konečně usadili.

Stručně jsem mu vylíčila situaci, seznámila jsem ho s tragickou nehodou na Erijském jezeře na svatého Valentýna, jak se později vynořila pouze dvě těla a následně vznikly dohady kolem Valova možného zapletení do případu Mattyho vraždy, a řekla jsem mu i o Valově zmizení. Vyprávění jsem uzavřela poukázáním na záhadné okolnosti, které se týkají Valova rodného listu.

„Poslyšte, udělám, co je v mých silách, abych vám pomohl. Finanční vyrovnání mezi nemocnicí a Evelyninými příbuznými z manželovy strany šlo zcela mimo mě a všechno, o čem budu mluvit, znám pouze z doslechu, z řečí, které kolovaly po špitále. Proto se taky necítím nikomu zavázán a bez obav se s vámi podělím o to, co vím.“

„To ráda slyším. V nemocnici mi nechtějí říct vůbec nic.“

„Což je také správné a přesně podle služebních předpisů. Teď vám řeknu, co jsem se dověděl a jak jsem se to dověděl.“

Měla jsem připravený notes a v ruce pero. Čekala jsem. Doktorovy jasně modré oči mě bedlivě sledovaly, jako by tu kromě nás nikdo jiný neseděl. Ale jakmile začal vyprávět, Evelyn si nervózně poposedla na židli o kousek dopředu, zatímco paní Windhamová se jen usmívala, jako by tajemství, které se před námi mělo během následujících okamžiků otevřít, už dávno znala a byla tak na míle před námi.

„Doslechl jsem se o tom případu díky tomu, že můj nejlepší kamarád pracoval tenkrát v nemocnici jako dětský lékař a Krasskyho chlapec byl jeho pacientem od narození.

Kdyby můj přítel ještě žil, jistě by vám všechno popsal mnohem podrobněji – pokud by směl – ale bohužel před několika lety zemřel.

To dítě, pokud si dobře vzpomínám, mělo opakující se problémy se záněty horních cest dýchacích a už několikrát předtím bylo převezeno na pohotovost. Ten poslední záchvat byl ale podle všeho horší než všechny předešlé. Chuck– ten dětský lékař – se bez váhání rozhodl pro hospitalizaci. Když rodiče svého syna odpoledne přivezli, vyběhl z ordinace, aby se na chlapce podíval, načež mu okamžitě nasadil antibiotika, uložil ho pod kyslíkový stan – pro děti se nepoužívají masky – a během několika hodin se mu podařilo ho stabilizovat. Teplota mu klesla, dýchání se podstatně zlepšilo, probudil se a normálně komunikoval s rodiči, kteří byli pořádně vylekaní, když ho přivezli.

Každý je ale chlácholil, že to není nic vážného, a Chuck jim navrhl, ať se jdou klidně domů vyspat, protože tím, že tu zůstanou, mu nepomůžou, a jakmile se ráno probudí, můžou hned přijet zpátky. A tak se rozloučili a odjeli.“

„Mělo dítě nějakou speciální soukromou péči?“ zeptala jsem se.

„Ano. Dohlížela na ně zkušená zdravotní sestra, které nemocnice svěřila podobné individuální ošetřování mnohokrát předtím. Ale na její jméno se mě neptejte, protože třicet let je dlouhá doba. To ona zjistila, že dítě zemřelo.“

„Co přesně znamená slovo ‚zjistila‘?“

„Chlapec nebyl monitorován –nezapomeňte, že se ten případ stal téměř před třiceti lety a že po příjmu se jeho stav zlepšil – a i když sestra sedí na nemocničním pokoji, neznamená to, že z pacienta nespustí oči ani na minutu. Občas také z pokoje odejde na záchod nebo aby si trochu protáhla zdřevěnělé tělo, a samozřejmě má nárok na krátkou přestávku na jídlo.

Osm hodin je zatraceně dlouhá doba, kdyby měl člověk jenom sedět.“

„Jak se to obyčejně praktikuje, když se sestra odejde najíst?“ chtěla jsem vědět.

„No, to je skutečně zajímavá věc,“

začal Lyle Windham zeširoka konverzačním tónem, jeho hlas byl teď mnohem přístupnější. „Pokud pacient nemá nařízený individuální zdravotní dohled, sestřičky ze stejného oddělení se u něho čas od času zastaví, aby ho zkontrolovaly.

Pokud má ale předepsanou soukromou péči, sestry většinou jeho pokoj úplně ignorují. Privátní sestry o tom samozřejmě ví, takže když na nějakou dobu musí opustit pokoj, uvědomí sestry na poschodí, že jdou například do bufetu, aby jim mohly zavolat, kdyby se něco přihodilo.“

„A pak, zatímco je soukromá sestra pryč, k němu na pokoj někdo možná jednou nebo dvakrát zaskočí.“

„Záleží na tom, jak dlouho to trvá, půlhodinku, možná míň.“

„Takže tehdy se to seběhlo tak, že sestra odešla z pokoje, a když se vrátila, chlapec byl mrtev.“

„Asi tak.“

„Ona ho neviděla zemřít.“

„Tvrdila, že když se to stalo, nebyla tam.“

„Bylo na jeho smrti něco podezřelého?“

„Nevypadalo to tak. Přijali ho se zápalem plic. A to je také předpokládaná příčina smrti.“

„Předpokládaná?“

„Později se v nemocnici vynořily ještě jiné verze.“

Jaké?‘;

„Ta nejmírnější hovoří o tom, že se chlapci nedostalo adekvátní péče.“

„Což znamená?“

„Že se něco přehlédlo nebo zanedbalo, že měl být přeložen na jednotku intenzivní péče.“ Doktor se napil ledového čaje a postavil sklenici zpátky na malý kulatý stůl vedle sebe.

„Věříte tomu?“

„Popravdě řečeno, nevěřím. Chuck byl velice zodpovědný a pečlivý doktor, jakého budete těžko hledat.

Na druhé straně ovšem víme, že chyb se čas od času nevy-varuje nikdo.“

Přemítala jsem, jestli mluvil také o sobě, když použil slovo ‚nikdo‘.

„Řekl jste, že tohle byla ta nejmírnější verze. Existovala snad ještě jiná?“

„No jistě že ano. Chudák sestra to pěkně schytala, musela čelit velice ostré kritice. Rodina ji samozřejmě vinila z toho, že opustila pokoj, na což ovšem měla právo, a že si nevšimla toho, že chlapec špatně dýchá. Ohradila se proti tomu a prohlásila, že u něho žádné problémy s dechem nezaznamenala, jinak by z pokoje nikdy neodešla.“

„Byla v nemocnici známá?“

„Dobře známá a všeobecně respektovaná. Držela noční služby skoro každý den v týdnu. Kdybych já potřeboval soukromou sestru, obrátil bych se právě na ni. Ale, jak už jsem řekl, každý dělá chyby.“

Měla jsem zvláštní pocit, že se mi snaží něco naznačit, ale zároveň to nechce vyslovit nahlas. Já jsem ale nemohla vycházet z nějakých skrytých narážek. „Myslíte si, že mluvila pravdu?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl klidně a bez váhání. „Nevěřím, že by odešla z pokoje, kdyby se chlapcův stav zhoršil, kdyby nedýchal uvolněně. Podle mého názoru by určitě zavolala doktora.“

„Řekla bych, že sestry se ve službě občas neubrání tomu, aby na chvíli usnuly,“ nadhodila jsem.

„To máte jistě pravdu. A není se čemu divit. Jen si to představte, je to monotónní práce, navíc sedíte v poloosvětlené místnosti, což ke spánku přímo vybízí.“

„Naznačujete, že existuje ještě strašnější vysvětlení chlapcovy smrti?“

„Ano. Existuje. A já jsem ho slyšel.“

Evelyn Krasskyová vedle mě se zhluboka nadechla.

„Lyle, přece nechceš tvrdit, že toho ubohého chlapce někdo zavraždil?“

„Evelyn, já jenom opakuju to, co jsem slyšel. Nebyl jsem tam, Chuck tam také nebyl, vznikly různé fámy a dostaly se až ke mně. Nestává se to pokaždé, když zemře nějaký pacient. Tentokrát se to bohužel stalo.“

„Co se říkalo?“ zeptala jsem se.

„Že prý někdo na oddělení tomu chlapci trochu… pomohl.“

Což bylo poněkud kulantnější vyjádření nemocničních drbů, že ho někdo zavraždil. Přeběhl mi mráz po zádech. „Doslechli se o té šeptandě jeho rodiče?“

„Podle mého názoru ne, protože jinak by kolem toho bylo mnohem větší pozdvižení. Obviňovali Chucka, obviňovali nemocnici, obviňovali soukromou sestru.

Chucka zprostila viny lékařská zpráva, aspoň nemocnice tento názor zastávala, a ta sestra byla naprosto neoblomná a stála si za svým, že když toho chlapce viděla naposled, byl úplně v pořádku. Řekl bych, že vedení nemocnice se nakonec rozhodlo zaplatit, protože se za každou cenu snažilo změnit záměr rodičů, kteří chtěli rozjet důkladné vyšetřování celé kauzy.“

„A podařilo se jim to?“

„Nejspíš ano. Dohady utichly nebo byly vystřídány jinými, snad trochu peprnějšími, snad trochu veselejšími, které lidé mohli přetřásat.“

„Doktore Windhame, pracoval v nemocnici člověk, o němž se šeptalo, že to je právě on, kdo tomu chlapci pomohl do hrobu?“

Záměrně jsem zopakovala jeho eufemismus, abych nemusela použít ono drsnější slovo, kterému se sám tak úzkostlivě vyhýbal.

„Jsem přesvědčen, že takový člověk existoval, a vrátím se k tomu. za minutku. Máte ještě nějaké jiné otázky?“

„Slyšela jsem také něco o tom, že byly darovány chlapcovy orgány.“

(„Víte, transplantace tělních orgánů byla před třiceti lety v plenkách.

Myslím, že se to týkalo pouze jeho očí, které byly darovány jisté oční bance.“

„Můžete mi říct, jestli rodiče viděli tělo svého syna |potom, co zemřel?“

„Na to vám nedokážu odpovědět.

Možná ani nechtěli, když mu byly odoperovány oči.“

„Teď vám položím skutečně šílenou otázku. Myslíte si, že mohl existovat způsob, že by někdo vyměnil toho chlapce za jiné mrtvé dítě?“

Jeho pohledná tvář se zakabonila.

„Jestli vám dobře rozumím, ptáte se mě na to, jestli ta sestra nenašla v posteli, kde ležel Krasskyho chlapec, jiné dítě.“

„Mohlo by se to stát?“

„Nenapadá mě, jak by se taková záměna dala uskutečnit. Strávila s ním několik hodin. Věděla, jak vypadá.“

„Bože můj,“ poznamenala vyděšená paní Windhamová, „začíná se to vyvíjet dost morbidně.“

„Snažím se jenom postihnout všechny eventuality,“ vysvětlovala jsem důvod svých ponurých úvah.

„Proběhla pitva? Víte o tom něco?“

„Pokud mě paměť neklame, rodiče si ji nepřáli. A podle předpisů ani nebyla třeba, protože příčina úmrtí byla z lékařského hlediska zcela zřejmá.“

„Jak dalece jste si jistý, že tomu chlapci byly skutečně odoperovány oči?“ zeptala jsem se.

„Na sto procent. Ten zákrok jsem prováděl já sám.“

…

14

Tohle prohlášení v podstatě vynulovalo možnost, že Val přežil a byl unesen, ačkoli jsem za nic na světě nemohla přijít na jediný důvod, který by někoho vedl k tomu, aby „pomohl do hrobu“ šestiletému chlapci. „Takže vy jste si naprosto jistý, že oči chlapce byly odoperovány, jste si naprosto jistý, že neproběhla pitva, a nevíte, jestli rodiče viděli mrtvé tělo svého syna.“

„Na všechny tři otázky odpovídám ano.“

„Takže nezbývá než znovu otevřít otázku, k níž jste se chtěl vrátit, k člověku, na kterého padlo podezření –nebo o kterém se říkalo – že pomohl chlapci ze světa.“

„Nerad používám slovní hříčky, ale tímto se ocitám na velmi tenkém ledě,“ ošíval se doktor. „Nebylo vzneseno žádné obvinění, nikdo případ nenahlásil na policii. Na jedné straně existovala nepodložená fáma, na druhé straně ovšem pozoruhodná fakta.“

„Jaká?“

„Osoba, která se stala terčem –říkejme tomu nařčení, z nemocnice odešla a nikdy se tam nevrátila.“

„Rozumím.“ Udělala jsem si poznámku do notesu a pocítila záchvěv vzrušení. „Povíte mi o tom víc?“

„Byla to pomocná ošetřovatelka.

Nějakou chvíli tam pracovala – ale jak dlouho, to vám opravdu neřeknu. Po určité době si zafixujete tváře, začnete je poznávat. Během dne jsem se většinou věnoval své práci, ale dověděl jsem se, že na dětském oddělení pracovala plus minus rok.“

„Co mi o ní můžete říct?“

„Protože jsem se s ní nikdy osobně neseznámil, všechny mé informace budou z druhé ruky. Mohlo jí být tak kolem třiceti, pracovala jako pomocná ošetřovatelka, nikdy jsem na ni neslyšel žádnou stížnost.

Mluvila s přízvukem.“

„Jedna z těch španělských ošetřovatelek?“ zeptala se Evelyn.

„V dnešní době tady našlo práci taky spousta žen z Jižní Ameriky.“

„Tohle se ale stalo před třiceti lety,“ upozornil ji doktor Windham.

„Pokud vím, tak nebyla Španělka.

Co jsem slyšel, přišla prý z nějaké německy mluvící země.“

„Německo,“ zpozorněla jsem. „Val řekl své ženě, že jeho rodiče pocházejí z Německa a vrátili se tam zpátky.“

Na doktorových rtech se objevil nepatrný úsměv. „Ne-; chám na vás, abyste vyhledala nějaké spojitosti.

To není v mé kompetenci a raději se do toho nebudu plést. Jediné, co vám můžu říct, je to, co jsem si sám zjistil nebo co jsem slyšel.“

„Povězte mi, doktore, kdyby někdo – ať už to byl kdokoli – to dítě zavraždil, jak by to mohl provést?“

„Existuje mnoho způsobů,“

odpověděl klidně. „Mohl ho udusit.

Vypnul přívod kyslíku a nechal ho, ať se pod stanem udusí. Chlapec byl připojený na nitrožilní výživu a přidat do kapačky jed také není žádný problém. Pokud byl diagnostikován se zápalem plic, nikoho by ani nenapadlo, aby se obtěžoval zkoumáním složení roztoku. Předpokládalo by se, že zemřel na selhání srdce, což je jeden z častých následků u tohoto onemocnění.“

Když mi suše a věcně vypočítával možné způsoby vraždy, sevřel se mi žaludek, ale docela jistě to nemělo nic společného s ranní nevolností.

Pocítila jsem intenzivní potřebu ochraňovat ten malý uzlíček tkáně a nervů, který nosím v těle a z něhož se vyvine naše dítě. Jak vůbec někoho může napadnout, že by udělal bezbrannému dítěti jednu z těch věcí, které mi tady doktor právě popsal? „A ošetřující sestra nebo její asistentka by si takové úkony uvědomovaly?“

„Stejně tak dobře jako já.“

„Jenže já stále nevidím žádný motiv,“ uvažovala jsem nahlas.

„Mám-li být upřímný, já taky ne.

Ale třeba nám pomůže Evelyn.

Neměli manželovi příbuzní rozepře s nějakou pomocnou ošetřovatelkou z nemocnice? Popřípadě s jejím mužem?“

Evelyn vypadala totálně zmatená.

„Pokud vím, nikdy se s žádnou asistentkou osobně nesetkali. A pokud manželka někoho z Gregových přátel nebo obchodních společníků pracovala jako pomocná ošetřovatelka, nikdy se o tom nezmínili. Všechno mi to připadá naprosto neskutečné. Jako bychom tady mluvili o hororu, který jsme se zatajeným dechem sledovali v kině.“

Cítila jsem to stejně, ale existovalo tady záhadné podezření ohledně smrti dítěte Vala Krasskyho, jehož spojitost se zmizením dospělého muže Vala Krasskyho byla podle mého názoru nanejvýš

pravděpodobná. „Nevzpomenete si, jak dlouho po chlapcově smrti odešla ta sestra z nemocnice?“

„Přesně vám to neřeknu, ale určitě to dlouho netrvalo,“ odpověděl doktor. „A to byla pravděpodobně i hlavní příčina spekulací, že měla s chlapcovou smrtí něco společného,“

dodal.

„Kdo by to mohl vědět?“ zeptala jsem se. „Už je to sice hodně dávno, ale možná bych znal někoho, kdo by vám mohl pomoct.“ Podíval se na svou ženu. „Máš to jméno, miláčku?“

Paní Windhamová vytáhla z kapsy sukně kousek papíru a podala ho manželovi.

„Sedl jsem si na chvíli k telefonu, potom co Evelyn včera volala. Je to jemná, uhlazená dáma v letech, která v té nemocnici pracovala mnoho let jako sestra a dneska už si dlouho užívá důchodu. Přestože oslavila osmdesátku, paměť jí pořád slouží skvěle.“ Usmál se.

„Možná líp než mně.“ Podíval se na lístek a pak mi ho podal. „Mluvil jsem s ní včera večer. Řekne vám všechno, na co si vzpomene.“

„Jsem vám velice vděčná.“

„Bydlí asi dvacet mil odtud. Napíšu vám, jak se tam dostanete.“

„Opravdu ani nevím, jak vám mám poděkovat.“

„Pokud se vám podaří dát dvě a dvě dohromady a vyjdou vám čtyři, byl bych moc rád, kdybyste mě o tom informovala.“

„Můžete se spolehnout. Určitě zavolám,“ slíbila jsem s nadšením, které se mě náhle zmocnilo.

Netušila jsem, kam mě tyto nové informace zavedou, ale poprvé od okamžiku, kdy jsem v únoru mluvila s Carlottou, jsem měla takový zvláštní pocit, že se přede mnou začínají otevírat ty správné dveře.

…

Evelyn Krasskyová byla novým vývojem situace napros-, to unesená a plná elánu se dožadovala toho, aby mě mohla k paní Jane Galottiové doprovázet, ale podařilo se mi jí to rozmluvit. Windhamovi byli její přátelé, ona mě s nimi seznámila a působila jako prostředník. To bylo v pořádku.

Tohle byla ovšem úplně jiná stopa a já jsem jednala jménem Carlotty.

Nepovažovala jsem za vhodné, aby ona nebo kdokoli jiný byl svědkem tohoto rozhovoru. Nakonec mé argumenty uznala a souhlasila.

Vrátily jsme se zpět do jejího domu, kde jsem přesedla do svého auta a vydala se k paní Galottiové.

Doktor Windham jí ještě před mým odjezdem zavolal a ona mu potvrdila, že teď je vhodný čas, abych se u ní zastavila, a že mě očekává. Dvacet mil jsem zvládla za něco málo přes půl hodiny, protože jsem se rozhodla nejet po dálnici a raději jsem dala přednost místním komunikacím. Cestou jsem projížděla několika malebnými městečky s kouzelnými hlavními ulicemi, které po obou stranách lemovaly nízké budovy. Paní Galottiová bydlela ve starším domě s krytou verandou, výhledu z předních oken bránilo několik vzrostlých košatých stromů. Trávník zářil jásavou zelení, stromy se oblékly do hustého svěžího listoví a já si znovu uvědomila, proč tak moc miluju tohle roční období. Čerstvý jarní vzduch byl prosycený bohatou směsicí nejrůznějších vůní a pohled na probouzející se záplavu barev, v níž samozřejmě převládaly všechny odstíny zelené, mě vždycky odzbrojil svou panenskou čistotou.

Vyšla jsem po několika schodech k verandě a zmáčkla tlačítko zvonku.

Žena, která otevřela dveře, měla šedé vlasy pevně stažené dozadu do staromódního drdolu, a jakmile mě spatřila, tvář jí rozkvetla srdečným úsměvem. „Slečna Bennettová?“

„Ano.“ Podala jsem jí ruku. „Paní Galottiová, jsem moc ráda, že jste si na mě udělala čas.“

„Tak pojďte dál. Už se vaří voda.

Odpoledne si vždycky ráda pochutnám na šálku dobrého čaje a včera sem za mnou zaskočila na chvíli snacha a přinesla něco sladkého na zub. Máte ráda oříškové sušenky?“

„Víc než bych měla.“

„Nic si z toho nedělejte, není na tom nic špatného. Jenom to ukazuje, že máte sklony k mlsání.“

To už nejsou jenom sklony, ale přímo závislost, pomyslela jsem si, když jsem šla za ní do kuchyně a obdivovala květiny, které měla vyrovnané před otevřenými okny.

„V noci je ještě příliš chladno, abych je dala ven, ale zase bych jim chtěla dopřát, aby se nadýchaly trochy čerstvého vzduchu. Také ráda chodím na procházky, venku je teď tak krásně.“ Zasmála se. „Udělejte si pohodlí. čaj bude za chvilku.

Doktor Windham povídal, že si chcete promluvit o tom malém chlapci, který před mnoha lety zemřel. No řekněte, není ten doktor úžasný muž?“

„Je velice milý. A tvrdil, že máte skvělou paměť.“

„Obávám se, že tak dobrou, jak byste potřebovala, asi ne.

Například si zaboha nemůžu vzpomenout na jméno té pomocné sestry. Ale o ní vám řeknu všechno.“

„To stačí. A možná za den za dva se vám vybaví i jméno.“

„Možná, možná,“ pokyvovala hlavou. Odmítla jsem čaj, zatímco má hostitelka přešla ke sporáku, sundala konvici z hořáku a přelila vařící vodou sáček čaje v šálku, který si pak kouřící přinesla ke stolu. „Máme štěstí, že je tady plyn.

Nesnáším ty elektrické sporáky, co jsou ve většině domácností. Nestojí za nic. Tenhle plynový sporák je moc dobrý. A co vy, vaříte hodně?“

Podobné otázky mě vždycky přivedou do rozpaků. „Snažím se.

Ale vzala jsem si muže, který vaření zbožňuje a jde mu to mnohem líp než mně. Ale učím se. S

kamarádkou jsem se například pustila do pečení vánočního cukroví,“ nezapomněla jsem se pochlubit svým vrcholným kulinářským úspěchem.

„No, povedeným vánočním cukrovím si u svých blízkých můžete vybudovat uznání a věhlas.“

S námahou se usadila do křesla vedle mě, jako by jí všechny klouby od pasu dolů působily nechvalně známou bolest, které se bála.

Snažila jsem se nedat na sobě nic znát. Cítila jsem s ní. Vymačkala si do čaje kousek citronu a pomalu míchala horký nápoj lžičkou.

„Takže, co byste chtěla vědět?“

„Doktor Windham mi řekl, že jste pracovala jako sestra ve stejné nemocnici jako on.“

„Sedmačtyřicet let. Celý život.

Každičkou minutu jsem si užívala.“

„Povězte mi prosím, co víte o smrti malého chlapce Krasskyových a jak jste se to dověděla.“

„To už musí být dobrých třicet let.

Trápím svůj mozek od okamžiku, co mi včera večer zavolal doktor Windham. Před třiceti lety mi bylo třiapadesát a byla jsem ve formě, pokud to tak můžu říct. Na dětském oddělení jsem pracovala jako sestra mnoho let. Měla jsem denní služby.

Znala jsem každou sestru a každou pomocnou ošetřovatelku, které chodily na denní, a znala jsem i lidi z nočních služeb, protože sestry po skončení směny podávaly hlášení o stavu pacientů těm, které je přišly vystřídat. Tenkrát byla taková hlášení velice důležitá. Dneska děvčata přiběhnou do práce deset minut před výměnou směn a nic se neděje. Už to není jako dřív. Já jsem začínala pracovat v osm ráno a končila ve čtyři odpoledne. Ta žena, jak se jenom jmenovala, vždycky čekala, než přišla ranní směna, a pak teprve odešla. To jí můžu přičíst k dobru. Rozhodně nebyla z těch, které se staraly hlavně o to, jak se co nejdřív vypařit. Takže jsem ji poznala natolik, abychom si řekly: ‚Dobré ráno, jak se dneska máte?“‚

„Víte, jak dlouho v nemocnici pracovala?“

„No, když odcházela, už nepatřila mezi nováčky. Určitě jsem se s ní vídávala téměř celý rok.“

„Dokážete odhadnout, kolik jí asi bylo let?“

„Mnohem mladší než já. Muselo jí být třicet, maximálně pětatřicet.“

„Vzpomenete si, jak vypadala?“

„Tmavé vlasy. Možná trochu víc při těle. Neměla bych tak mluvit. Sama jsem taky přibrala i při tom všem běhání, které mám.“

„Nevíte, jestli měla nějakou rodinu?“

„Nosila snubní prsten. Utkvělo mi to v paměti, protože ho nosila na pravé ruce. Jednou jsem sejí na to zeptala a ona odpověděla, že tak se to nosí v Německu.“

„Chápu. Zmínila se někdy o manželovi nebo o dětech?“

„To si nejsem jistá. Možná ano, možná ne. Nebyly jsme, jak se říká, blízké přítelkyně.“

„Zaujalo vás na ní ještě něco jiného než snubní prstýnek a to, jak vypadala?“

„Nápadný byl její přízvuk. Její angličtina byla velmi dobrá, ale mluvila se silným přízvukem.“

„A vy si myslíte, že to byl německý přízvuk.“

„Ano. Jednu věc můžu říct docela jistě – nebyl italský.“ Zasmála se.

„Teď bychom si mohly popovídat o tom chlapci, Valovi Krasskym. Byla jste v práci, když ho rodiče přivezli do nemocnice?“

„Ano,“ odpověděla bez váhání.

„Toho dne jsem měla na oddělení běžnou službu. Už vám přesně neřeknu, kdy se tam objevil, ale muselo to být před čtvrtou.

Předpokládám, že ho přivezli na pohotovost, kde mu udělali vstupní prohlídku a poslali ho nahoru na dětské oddělení. Tam jsem ho viděla poprvé.“

„Byl u něho jeho doktor?“ zeptala jsem se.

„Doktor Fowler? Ten muž by měl mít svatozář. Udělal by pro každé dítě první poslední, jen aby mu pomohl, na mou duši. Samozřejmě, že tam byl. Na vlastní oči jsem ho viděla.“

„A rodiče?“

„Ti přišli na pokoj o chvilku později. Příjemní lidé, byli k smrti vyděšení, ale to jim člověk nemůže mít za zlé. Ten malý ubožáček byl vážně nemocný.“

„Vešla jste také do toho pokoje?“

„Ano, byla jsem tam minimálně jednou, než jsem odešla ze služby.

Prohodila jsem pár slov s rodiči, zkontrolovala jsem kyslíkový stan.

Všechno se zdálo být v naprostém pořádku.“

„Dýchal dobře?“

„Pamatuju si, že se jeho stav velice rychle zlepšil. Jakmile se v případech, jako byl tenhle, nasadí antibiotika a pacient má dostatek čistého kyslíku, začne to okamžitě fungovat. Dýchal mnohem líp, ale byl velmi bledý. Prostě malý nemocný chlapeček.“

„Byli jeho rodiče v nemocnici, když jste končila službu?“

„Určitě ano. Nechtěli odejít, přestože je doktor Fowler ujišťoval, že nemusejí mít žádný strach.“

„Paní Galottiová, dneska je docela běžné, že pokud si to rodiče přejí, můžou strávit s dítětem noc v jeho pokoji. Nabízela vaše nemocnice lidem také tuto možnost?“

„Nezapomínejte, drahá, že mluvíme o době skoro před třiceti lety.

Dneska existuje spousta vymožeností, o kterých se nám dřív ani nesnilo. Nemocnice mají speciální zařízení, pokoje s postelí navíc pro matky, které tam chtějí přespat. Před třiceti lety to byla spíš výjimka. Mohli to samozřejmě udělat, kdyby to bylo nezbytné, v tom bych asi problém nehledala, ale co jsem slyšela, doktor Fowler je přesvědčil, aby jeli domů, a když on něco řekl, mělo to svou váhu a člověk se na to mohl plně spolehnout. Chlapci se dařilo líp a zůstat sedět celou noc v nepohodlné židli ú jeho lůžka by ničemu nepomohlo.“

„Takže máte dojem, že odjeli domů, protože jim to doporučil doktor Fowler.“

„Tak to bylo. Vím to,“ zdůraznila paní Galottiová. „Jak to víte?“

„Všichni to pak říkali. Zavolal pro chlapce soukromou ošetřovatelku, a jakmile dorazila do nemocnice, oni odjeli.“

„Znala jste ji?“

„Ale jistě. Pracovala v naší nemocnici mnoho let. Poznáte je během chvíle. A ona rozhodně patřila k nejlepším. Časem vypozorujete, která je dobrá a která nestojí za nic. Některé sestry jsou neuvěřitelně líné, některé spí celou noc, a pacienti si můžou plíce ukřičet, než se jim podaří je vzbudit, aby jím přinesly sklenici vody. Ona byla ale zodpovědná, svou práci brala vážně. Sama bych si ji okamžitě najala, kdybych musela. Škoda, že si s ní nemůžete o té noci promluvit, ale před několika lety zemřela.“

„Mluvila jste s ní po té události?“

„Ach, pravdaže jsem s ní mluvila.

Potkala jsem ji v obchodě o pár dnů později. Byla úplně zničená. Sedly jsme si spolu, daly jsme si kávu a ona mi to celé vyprávěla. Později už kvůli advokátům nikomu nechtěla říct ani slovo.“

„Co vám řekla?“

„Chlapcův stav se zlepšoval. Řekla mi, že odjela do nemocnice okamžitě potom, co jí doktor Fowler volal. Tu noc sloužila přesčas, protože se dostala do nemocnice dlouho před půlnocí a slíbila, že zůstane až do osmi do rána. Dítě spalo jako andělíček, dýchání bylo klidné a pravidelné, všechno probíhalo standardně.

Hazel, tak se jmenovala,“

prohlásila paní Galottiová pyšně, že si na její jméno vzpomněla. „Házel si udělala přestávku na jídlo kolem třetí ráno. Oznámila to staniční sestře a odešla dolů do kantýny.

Nemohla předpokládat, že bude mít tuhle noc službu, jinak by si připravila svačinu doma, ale protože se to všechno seběhlo strašně rychle, musela zaskočit dolů a něco si koupit.“ Zdálo se, že jí to není zrovna dvakrát příjemné, když musí vysvětlovat nepřítomnost té ženy na pracovišti.

„Rozumím,“ prohodila jsem jen proto, abych jí dala najevo, že s ní cítím.

„A když se vrátila, to ubohé dítě bylo mrtvé.“

„Kdy to zjistila?“

„Okamžitě. Jakmile vstoupila do pokoje, hned se šla na něho podívat.

Byl už mrtvý.“

„Jak jí to připadalo?“ zajímalo mě.

„Vypadalo to, že jeho mladé srdce takový nápor prostě nevydrželo. To se občas při zápalu plic stává. A u něho to navíc nebylo poprvé. Stonal s tím už několikrát.“

„Co zavdalo příčinu tomu, že vzniklo podezření, že nešlo o přirozenou smrt?“

„Víte, mohla to být přirozená smrt,“

opáčila paní Galottiová. „Neříkám, že nebyla. Ale jeho stav se zlepšoval, teplota klesla, dýchání bylo v té době docela normální.

Kdybyste viděla doktora Fowlera, byl tou tragickou událostí naprosto zdrcený. Samozřejmě se o tom nechtěl s nikým bavit. Byl to velice diskrétní muž. Ale trápilo ho, že ten chlapec zemřel. Rodiče byli úplně bez sebe. Svalovali vinu na nemocnici, házeli vinu na chudáka Hazel.

Můžu vám ale říct, že to nebyla její chyba. A nemocnice také udělala, co se od ní očekávalo,“ prohlásila loajálně.

„Co bylo, podle vás, prvotním důvodem, že se vůbec ta fáma o nepřirozené smrti zrodila?“ zeptala jsem se.

„No, vzniklo to možná tak, že rodiče se nechtěli smířit s krutou skutečností, že jejich syn už nežije.

Vždyť když odcházeli, zdálo se, že se mu začíná dařit líp. Možná se vedení jenom snažilo najít obětního beránka, chápete, člověka, na nějž by mohlo svalit vinu, aby nemocnice a doktor zůstali čistí.“

„Oni ale nikdy nikoho neobvinili,“

připomněla jsem jí. „Neproběhlo žádné vyšetřování. Případ se nikdy nedostal k soudu.“

„Máte pravdu,“ připustila a mimoděk pokývala hlavou, jak nad tím přemýšlela. „Ale ta žena s přízvukem se v nemocnici už nikdy neukázala.“

„Opravdu se už nikdy nevrátila zpátky do nemocnice?“

„Co jsem slyšela, tak nikdy. Odešla pryč. Následující noc potom, co ten chlapec zemřel, neměla směnu. A další noc se taky neobjevila. Na tom nebylo nic zvláštního. Pak ale volala ten den, co měla nastoupit zpátky do práce, že se necítí dobře a že by potřebovala ještě volno.“

„Takže ona nepřišla do práce tři dny po sobě.“

„Přesně tak. A pak už se neukázala.“

„Volala, že dává výpověď?“

„Pokud ano, nikdy jsem o tom neslyšela. Slyšela jsem jenom, že se prostě nechce vrátit.“ Naklonila se ke mně a pošeptala mi: „A slyšela jsem ještě něco. Nikdy prý si nenechala proplatit šek s výplatou.

Pošta nakonec poslala peníze zpátky.“

„Takže ona ani nepočkala na výplatu,“ řekla jsem polohlasem spíš sama pro sebe.

„Nečekala na nic. Musím vám říct, že se kolem toho vedla spousta řečí, když nenastoupila do práce a ani si nevyzvedla výplatu. Každému to bylo divné. Pak poslali někoho k ní domů, ale domácí jim oznámil, že už se odstěhovala.“

Přeběhl mi mráz po zádech. „Řekl přesně, kdy se odstěhovala?“

„Ten samý den,“ potvrdila mou domněnku Jane Galottiová. „Stejný den, co zemřel ten chlapec. Dobře si na to datum pamatoval, protože vyrovnala dluhy za nájemné za pokoj nebo byt nebo kde to vlastně bydlela. Přišla domů z nemocnice, sbalila si věci a odjela. Ani nenechala žádnou adresu, kam by jí mohl poslat případnou poštu.“

Kdybych pátrala po podezřelém chování, pak tohle byl učebnicový příklad. Ale ta nešťastná žena měla možná jenom strach, že ji můžou nespravedlivě obvinit, protože je cizinka. „Pojďme se vrátit zpátky k té osudné noci. Stalo se během té doby, kdy Hazel svačila, něco, co by vzbuzovalo podezření, že ta Němka byla do chlapcovy smrti zapletena?“

„Pokud se ptáte na to, jestli ji někdo viděl, že by provedla nějaké kroky, které by vedly k jeho smrti, musím odpovědět ne. Ale byla u něho na pokoji.“

Jako to víte, paní Galottiová?“

„Moje kamarádka Mary Catherine pracovala na dětském oddělení jako zdravotní sestra snad sto let, nebo to tak aspoň člověku připadá.

Sloužila tehdy noční a tu ženu viděla v chlapcově pokoji.“

Možná to způsobilo mé přátelství s advokátem Arnoldem Goldem, který upřímně věří v jedno pravidlo a důsledně ho také zastává, že každý člověk by měl mít stejnou možnost bránit se proti obvinění. Možná tu sehrála roli i skutečnost, že jsem se vždycky snažila být spravedlivá i v situacích, které nebyly zrovna jednoduché. Zkrátka a dobře jsem se přistihla při tom, že se začínám přiklánět na stranu té nešťastné ženy, protože tady prostě nebyla a nemohla se proti těm dohadům ohradit a vysvětlit, co se tehdy skutečně stalo. „Ale copak to není jedna z hlavních povinností nočních sester? Kontrolovat pacienty?“

„No, ano. To je.“

„A vy sama jste prohlásila, že Hazel sestrám na oddělení oznámila, že odchází dolů do bufetu.“

„Tak mi to Hazel řekla a já nemám jediný důvod jí nevěřit.“

„Proč tedy bylo tak neobvyklé, že se ta žena zdržovala u pacienta na pokoji? Proč to někomu připadalo jako něco zvláštního?“

„Protože Mary Catherine procházela po chodbě kolem jeho pokoje, a když se po chvíli vracela, ona tam stále byla. A byla tam právě v době, když Hazel odešla do kantýny, aby si dala něco k jídlu.“

Jane Galottiová teď mluvila vzrušeně a rozhorleně, oči jí divoce žhnuly. Ona byla skálopevně přesvědčena, že ta žena je vražedkyně, a všemožně se mě snažila přimět, abych tomu uvěřila i já. „A ten chlapec byl mrtvý, když se vrátila.“

„A pár hodin nato se ta žena sebrala a odešla domů, kde si sbalila věci, odstěhovala se z bytu a od té doby jako by se po ní slehla zem. To je skutečně velice přesvědčivé.“

„Tak se to opravdu stalo.“

„Děkuju vám, paní Galottiová.“

Usmála se. „Teď kdybych si jenom vzpomněla na její jméno.“

„Řekla jste mi toho víc než dost.

Kdyby se vám ale vybavilo ještě něco dalšího, tady je má adresa a telefonní číslo. Zavolejte mi na účet volaného. Ráda si poslechnu cokoli, na co si vzpomenete.“

Znovu se velice mile usmála. „Bylo příjemné pohostit na návštěvě tak milou mladou ženu. Doufám, že vám chutnaly sušenky. Ale koukám, že jste jich moc nesnědla.“

Podařilo se mi ovládnout své chutě a omezila jsem se jenom na jednu, čímž jsem překvapivě prokázala silnější vůli, než jsem sama čekala.

„Jsou výborné, ale zakázala jsem si jíst příliš mnoho sladkostí.“

„Podívejte se na sebe. Vy se nemusíte nijak žinýrovat. Víte co, dám vám jich pár do pytlíku a sníte si je cestou nebo až se vrátíte domů.“

„Manžel si na nich určitě pochutná.

Děkuju.“

„A když přijdu na to jméno, určitě zavolám.“ V tomto okamžiku jsem zatím nevěděla, co bych si s ním počala.

…

15

Cestou domů jsem se cítila strašně slabá a stěží jsem překonávala únavu, která na mě doléhala. Od rána jsem byla na nohou, nestihla jsem se ani naobědvat, zapomněla jsem na každodenní dávku mléka.

Byla jsem vyčerpaná, hladová a cítila jsem se provinile. Děťátko v mém těle potřebuje vápník, železo a vitaminy jako sůl, zatímco já jsem od snídaně pozřela pouze koláče a několik sušenek, což není hodnotná a vyvážená strava pro nikoho, tím méně pro těhotnou ženu. Jako budoucí matka bych v žádném případě nemohla jít příkladem a jediný, koho jsem z toho mohla vinit, jsem byla já sama.

Jízda se zdála být nekonečná.

Urazila jsem o dvacet mil víc než opačným směrem, protože Jane Galottiová bydlela blíž k centru Connecticutu než Evelyn Krasskyová. A cesta mi připadala delší i pocitově, protože teď jsem pravděpodobně držela v hrsti všechny informace, které se v oblasti Connecticutu ještě daly sehnat, a přestože jsem věděla mnohem víc věcí, včetně pravděpodobného podezření na třicet let starou vraždu, stále jsem nedokázala najít jedinou spojitost nově nabytých poznatků s mužem, který se při chůzi po tenkém ledě probořil do vody.

Obzvlášť jedna záhada mi nedopřála ani chvíli klidu; zda ten muž, který se oženil s Carlottou, byla jedna a táž osoba jako malý chlapec, který údajně zemřel před osmadvaceti nebo devětadvaceti lety. Doktor Windham mu vyoperoval oči; musel přece vědět, že na operačním stole před ním leží mrtvola. Bylo ale možné, že ta Němka dítě nezabila – což by byl zločin, pro nějž jsem nemohla najít žádný motiv – ale vyměnila mrtvé tělo za živého Vala Krasskyho?

Věděla opravdu Hazel, Valova soukromá ošetřovatelka, že ten mrtvý a živý chlapec byli dva odlišní lidé? Viděl doktor Fowler mrtvé tělo dítěte? Doktor Windham ano, ale ten chlapce neznal. Jediné, co udělal, bylo, že mu vyoperoval oči.

A pokud malý Krassky žil, co se s ním stalo? Existoval snad nějaký tajný plán adopce nebo ho odvedla sama pomocná ošetřovatelka?

Hlava mi z toho kolotoče nezodpovězených otázek jen třeštila.

Ve chvíli, kdy jsem odbočila do Pine Brook Road a projížděla kolem Grossova domu, jsem už byla nekonečnými úvahami o všech možnostech a eventualitách, které stejně nepřinesly žádné ovoce, zmožená a otrávená. Proč by nějaká žena zabíjela dítě, které ani neznala? Co by tím mohla získat? A pokud to dítě nezabila, proč potom utekla?

Když jsem zatáčela na naši příjezdovou cestu, překvapil mě pohled na hnědou dodávku, která stála u domu. Zedníci! Úplně jsem je pustila z hlavy. Vycouvala jsem zpátky na ulici a zaparkovala u obrubníku. Vzápětí jsem si poprvé se všemi důsledky uvědomila nezvratnou jistotu, že budu mít ve svém domě kdovíjak dlouho stálé návštěvníky. Ještě před několika okamžiky jsem se nechala unášet slastnou představou, jak se ve vlastní ložnici svalím do vlastní postele a dám si dvacet. Teď mi však krutá – tak mi to opravdu v té chvíli připadalo – skutečnost připomněla, že můj měkoučký pelíšek už není tam, kde býval, a můj pokoj se pravděpodobně proměnil ve studenou místnost s holými stěnami a plnou prachu. A já mám společnost.

Vykročila jsem po chodníku nahoru k domu a sebrala jsem doručenou poštu. Když jsem vstoupila dovnitř předními dveřmi, které moc často nepoužívám, proklouzla jsem kolem záznamníku s odvrácenou hlavou.

Měl by tam být vzkaz od Carlotty.

Od té chvíle, co jsem se vrátila domů, jsem jí ještě nezavolala, přestože jsem slíbila, že se dneska určitě ozvu, ale jak jsem ji stačila poznat, bylo mi jasné, že stejně nevydrží čekat a sáhne po telefonním sluchátku jako první.

Vyběhla jsem po schodech nahoru, abych se podívala na svou starou ložnici. Nikoho jsem tam nenašla.

Kompletně vyklizená, ale rukama stavbařů v podstatě nedotčená místnost vypadala smutně a opuštěně. Vrátila jsem se zpátky dolů a zadními dveřmi jsem vyšla ven. Trávník za kuchyní byl trochu poničený a nosná konstrukce přístavby už stála na svém místě.

Střecha samozřejmě ještě chyběla a otvor zakrýval obdélník z modrého plastu. Zatímco já jsem se přes víkend zabývala vyšetřováním zmizení jednoho muže a stále jsem se snažila poskládat střípky informací dohromady, tito muži dokázali za necelý den vztyčit podstatnou část hrubé stavby dvoupatrové přístavby domu.

Pozdravili jsme se, ale vzápětí jsme se zase rozloučili; pro dnešek už měli hotovo, ale zítra brzo ráno se tady objeví znovu, nepochybně ve stejně dobré náladě. Když odjížděli, zamávala jsem jim na rozloučenou a pak jsem se vrátila do domu, kde jsem se doslova zhroutila na pohovku.

V pohodlné poloze na zádech jsem ale nezůstala dlouho. Červíček hlodal, nedalo mi to. Vstala jsem a šla do ledničky, abych si nalila pořádnou sklenici nízkotučného mléka. Vypila jsem ji tak rychle, že jsem ani nestačila vnímat chuť.

Pocit provinění se trochu zmírnil.

Pak jsem zapnula záznamník.

„Chris, tady Carlotta, pondělí ráno.

Děje se něco? Já se chystám zavolat na střední školu, kam chodil Val.

Jsem odhodlaná udělat všechno, abych našla člověka, který by mi sehnal jeho adresu z doby, kdy tam studoval. V Buffalu a okolí snad neexistuje nikdo, kdo by o té nehodě na jezeře nevěděl, takže by snad nemuselo být tak složité najít solidární duši, která se nade mnou slituje. Zavolejte, až to půjde.“

Přístroj mi ukázal, že hovor přišel krátce poté, co jsem odjela do Connecticutu. Pak se ozval Carlottin hlas znovu. „Chris, tady Carlotta.

Mám tu adresu!“ Byla nadšená.

„Jela jsem se na ten dům podívat, ale nikdo nebyl doma. Je to jeden z těch dvougeneračních domů, které člověk vidí všude kolem. Majitelé obvykle obývají byt v přízemí a horní patro pronajímají, ale ani na jeden zvonek nikdo nereagoval.

Zavolejte, až se vrátíte domů.“

No, doma už jsem, pomyslela jsem si, a právě jsem se posilnila sklenicí mléka. Tak proč ne?

Vytočila jsem Carlottino číslo.

„Haló?“ V hlase jí zaznívala dychtivost mísící se s netrpělivostí, jako by čekala u telefonu, až zavolám.

„Carlotto, tady Chris. Právě jsem přijela domů. To je skvělá zpráva, že jste zjistila, kde Val v době studií bydlel.“

„Kéž bych si tak mohla s někým promluvit. Jména jsem opsala z poštovních schránek. Dneska večer možná zavolám. Zjistila jste něco nového o těch lidech z Connecticutu?“

„Celkem dost. Strávila jsem tam celý den.“

„Mluvila jste s rodiči?“

„S rodiči ne. S těmi druhými Krasskyovými. Jsou to příbuzní a sehnali mi kontakt na chirurga, který je dneska už v důchodu, ale o smrti toho chlapce věděl spoustu zajímavých detailů.“

„Takže opravdu zemřel,“ řekla s neskrývaným zklamáním.

„Ano, zemřel. Nemůžu s jistotou tvrdit, že dítě, které pohřbili, bylo jejich, ale zatím tomu všechno nasvědčuje. Navíc to vypadá tak, že ho zavraždila pomocná ošetřovatelka.“

„Zavraždila dítě?“

„Spousta lidí si to tenkrát myslela, ale na veřejnost se prakticky nic nedostalo. Neptejte se mě, proč to udělala. Nemám nejmenší tušení a stejně tak nikdo jiný. Ta podezřelá žena si pak narychlo sbalila věci a zmizela ještě ten den, co chlapec zemřel.“

„Myslíte si – proboha – vy si myslíte, že s sebou odvezla živé dítě a v nemocnici nechala mrtvolku někoho jiného?“

„Nevím, co vám mám na to odpovědět, Carlotto. Ta žena prostě zmizela – vyklidila byt, zaplatila nájemné, ani si nevyzvedla svou poslední výplatu a nikdo ji víc nespatřil.“

„To je naprosto šílené.“

„Souhlasím s vámi. Začínám pochybovat, že je tu něco jiného, co by se dalo zjistit. Vyčerpala jsem všechny potenciální zdroje.“

„A sebe asi taky, viďte?“

Ocenila jsem její starost. „To máte pravdu. Chtěla bych zjistit jednu věc: jestli žena, která údajně zavraždila toho malého chlapce, žila v tom domě v Buffalu. Potřebuju něco, co by spojovalo vašeho muže s tím dítětem, ačkoli vám teď opravdu těžko dokážu vysvětlit proč. Pořád si kladu otázku, kam to všechno povede, a odpověď, zdá se, je taková, že pravda sama vypluje na povrch, až najdu tu spojitost. Pokud nějaká existuje.“

„Tím ale neobjasníme, kdo zavraždil Mattyho,“ namítla Carlotta. „Ne, to ne.“

„Nebo kdeje teď Val.“

„Ani to ne,“ musela jsem souhlasit, „nic z toho tím nezjistíme. Ale třeba nám pomůže ta adresa v BufFalu.“

„Vrátíte se sem zítra, až skončíte vyučování?“

„Nemůžu, Carlotto. Mám tady hromadu prádla, musím opravovat testy a udělat si přípravy do školy na příští týden. A taky bych se ráda sešla s jednou svou dávnou přítelkyní, která mi obyčejně pomůže, když se dostanu do úzkých.

Vždycky přijde se zajímavými postřehy a s originálním pohledem na věc. Její intuice mě nikdy nezklamala.“

„Nezlobte se, že na vás tak naléhám.“

„Nemáte se za co omlouvat. Přijedu za vámi, jakmile budu vědět, co se vlastně děje.“

„Děkuju. A nedělejte si s tím těžkou hlavu.“ Pokusila jsem se tou radou řídit. Dala jsem do pračky první dávku prádla a posadila se k novinám. Když mě po chvíli přestalo bavit číst o problémech jiných lidí, podívala jsem se do ledničky po nějakých zbytcích a ohřála jsem si je k večeři. Sušenky od paní Galottiové také přijdou vhod. Aspoň bude mít Jack něco sladkého na zub, až se večer vrátí domů ze školy. Stejně jako se chýlil ke konci semestr na naší škole, i u něho to bylo podobné a viděla jsem na něm, že už se nemůže dočkat.

Před začátkem letního semestru si potřeboval oddechnout, dát si pauzu a na nějaký čas nechat knihy knihami, povečeřet doma se svou ženou, které se po něm tak strašně stýská.

Co chvíli jsem se dívala na hodinky. Zaběhnutý denní koloběh kláštera svatého Štěpána, kde jsem strávila patnáct nádherných let života, než jsem se rozhodla opustit řád a stát se obyčejnou světskou ženou, je stále a nejspíš navždy zůstane uložený v mé hlavě. Chtěla jsem si promluvit se svou kamarádkou, sestrou Josephou, která v klášteře působí jako matka představená. Věděla jsem, že ji musím zastihnout hned po večeři, než na ni padne únava a nebude schopná bystře uvažovat. Jeptišky ve Svatém Štěpánu vstávají v pět ráno, takže jsou zralé do postele brzy zvečera. Po deváté ve světnicích a na chodbách už sotva uslyšíte nějaký zvuk, snad jen kromě několika opozdilých sester, které ještě ve spěchu dokončují večerní hygienu.

Zavolala jsem v sedm třicet. Ozval se hlas, který jsem neznala.

Požádala jsem o přepojení k Josephě. „Kdo volá, prosím?“

„Chris Bennettová.“

„Okamžik prosím.“

Během čekání jsem přemítala, jestli ten hlas patřil novicce. V poslední době, kdy se počet jeptišek v klášterech všeobecně spíš snižuje, je každá nová duše téměř výjimkou a vítají ji s otevřenou náručí. Ve dne obyčejně slouží na zvonku většinou má další kamarádka, sestra Angela, ale v noci, předpokládala jsem, má volno. „Chris, jsi to opravdu ty?“

„Josepho. Ano. Jak se máš?“

„Mám radost, jak se nám letos povedlo jaro. Chystáme se totiž vedle vily vybudovat zahradu na pěstování zeleniny, takže pěkné počasí přišlo jako na zavolanou.

Dneska odpoledne jsme odkrokovaly přibližnou rozlohu, popadly jsme rýče a začaly obracet hlínu.“

„To jste si asi mákly.“

„To jistě, ale věříme, že se nám ta dřina vyplatí. Loni na podzim totiž jedna z místních farem zastavila výrobu. Prodali půdu nějaké stavební firmě.“

„No to je hrozné.“

„Přesně to samé jsme si řekly i my.

O kolik šťavnatých červeňoučkých rajčat kvůli těm domům přijdeme?

A tak jsme se naštvaly a rozhodly se, že si vypěstujeme svá vlastní.

Sestry z vily se ochotně nabídly, že se postarají o semínka a sazenice.

Musím přiznat, že když jsou malé, vypadají rozkošně.“

Usmála jsem se. Získala jsem stejné zkušenosti na naší zahradě za domem. „Rozjely jste správnou věc.“

„Doufám, že tenhle telefonát znamená, že se v brzké době můžeme těšit na tvou návštěvu.“

„Ráda bych. Poslyš, překvapilo by tě moc, kdybych ti řekla, že pracuju na neuvěřitelném případu vraždy? A nejsem z toho vůbec moudrá?“

„Nepřekvapuje mě to ani v nejmenším. Naopak jsi opět probudila k životu můj dřímající apetit. Mám návrh. Co kdybychom se domluvily na středu v New Yorku? Najdeš si ve svém nabitém programu chvíli čas?“

„Středa se mi hodí. Chystáš se zase na kancléřství?“

„Tentokrát ne. Jedu se podívat za sestrou Cecelií. Pamatuješ si, že začala chodit na zdravotní školu?“

„No jistě. Mám přijít k ní?“

„To by bylo nejjednodušší. Co třeba ve dvě? Chtěla bych s Cecelií poobědvat. Do té doby už budeme určitě po jídle.“

Zavolala jsem Carlottě a oznámila jí, že do BufFala budu moct odletět nejdřív ve čtvrtek a určitě jí dám nejméně den předem vědět. Byla zklamaná, ale ujistila jsem ji, že schůzka s Josephou nám to zdržení bohatě vynahradí.

Když jsem zavěsila, udělala jsem něco, k čemu se obyčejně moc často nedostanu. Posadila jsem se k televizi, zavřela jsem oči a usnula.

…

V úterý jsme při vyučování většinou opakovaly látku, kterou jsme probíraly v jarním semestru. Termín odevzdání semestrálních prací byl následující týden – což pro mě představuje spoustu čtení a opravování, pomyslela jsem si, a do té doby už snad budu mít pro Carlottu nějaké novinky – a týden nato jsou na programu závěrečné zkoušky. Měla jsem pro studentky připravené odpovědi na obvyklé otázky a problémy, které se při vypracování úkolů většinou vyskytují: Můžeme odevzdat semestrální práce v den zkoušky?

(Ne). Co přesně je obsahem zadaného úkolu? (Přijď za mnou po hodině, pokud nikdo jiný nemá stejný problém). Je možné odevzdat práci, která nemá požadovanou délku, například polovičního rozsahu? (Ne). Je nutné opatřit text poznámkami pod čarou? (Ano). A konečně: Můžu vám odevzdat práci už dneska? (Samozřejmě)!

Ve školní restauraci jsem si objednala své oblíbené jídlo, které mě nikdy nezklame, a skvělý oběd jsem završila sklenicí nízkotučného mléka. Pak jsem se vrátila domů za svými zedníky a sedla jsem si k přípravám na příští týden. Přečetla jsem si také semestrální práci, kterou mi jedna studentka právě odevzdala. Naštěstí se nekonalo žádné překvapení; práce byla výborná, bez váhání jsem do záhlaví připsala zasloužené A a doufala jsem, že není poslední. Před neutuchajícím hlukem od stavbařů, který obstarávaly převážně rány kladivem, nebylo úniku. Nevěděla jsem, kam se mám schovat, a už jsem se nemohla dočkat zítřka, kdy vyrazím na výlet do New Yorku a toho nekonečného vlezlého rámusu se na chvíli zbavím.

Později odpoledne zavolala Carlotta. „Mluvila jsem s majitelem domu, kde Val bydlel,“ hlásila mi.

„Včera večer, ale nechtěla jsem vás už otravovat.“

„Co jste zjistila?“

„Bohužel nic moc. Koupili ten dům před dvanácti roky, to znamená asi osmnáct let potom, co Val maturoval. Nemají tušení, kdo v něm žil tenkrát.“

„Co ten nájemník, který v něm bydlel, když se tam stěhovali?“

„Oni jsou noví. Poslední nájemníci se odstěhovali před několika lety a nejednalo se o žádnou Němku se synem. Byla to rodina se třemi dcerami.“

„Pak to nejsou naši lidé,“ uvažovala jsem. „Někdo tam musel žít ještě před nimi. Budeme se muset snažit vypátrat dřívějšího majitele nebo nájemníka a vytáhnout z nich, co se dá.“

„Dřívější majitelé jsou dneska postarší manželé, kteří tam žili více než čtyřicet let: Když dům prodali, odešli do domova důchodců. Mám jejich jména a jméno domova, kam se podle nového majitele odstěhovali. Ale popravdě řečeno se trochu bojím tam zavolat. Co když už zemřeli?“

Chápala jsem, proč s telefonováním tolik otálí. „Podívejte se, Carlotto, dejte mi ty informace a já tam zavolám místo vás a zeptám se na ně. A pokud jeden z nich nebo oba dva budou naživu, pokusím se dojednat schůzku ještě na tento týden.“

„Kdy si myslíte, že byste přijela zpátky?“

„Řekněme ve čtvrtek. Zítra odpoledne se uvidím se svou přítelkyní.“

„Stihla jste vyprat?“ zeptala se.

Podle hlasu jsem poznala, že se usmívá.

„Všechno hotovo. Pokoušela jsem se taky utřít prach, ale když mám na zahradě celou stavební četu, je to marná práce.“

„Zavolám na letiště a zamluvím vám letenku.“

„To zní dobře.“ Zapsala jsem si jména a telefonní čísla a rozloučila se. Ta těžší část zůstala na mně.

Zhluboka jsem se nadechla a vytočila číslo domova důchodců.

„Dobrý den. Domov důchodců Zlaté dny.“

„Snažím se najít pana a paní Kazmarekovy.“

„Paní Kazmareková už bohužel zemřela. Kdo volá, prosím?“

„Jmenuju se Christine Bennettová.

Bydlím na jihu v Oakwoodu, kousek od New Yorku. Mohla bych s panem Kazmarekem mluvit?“

Vteřinku se rozmýšlela. „Spojím vás.“

Ve sluchátku třikrát zazvonilo, než ho někdo zvedl. „Haló?“ Byl to hlas starého člověka.

„Pane Kazmareku, jmenuju se Christine Bennettová.“

„Jak?“

„Christine,“ zopakovala jsem a přidala na hlasitosti.

„Christine Bennettová.“

„Známe se?“

„Ne, pane. Pokouším se najít lidi, kteří žili ve vašem starém domě.“

„Já už tam ale nebydlím.“

„To vím. Ale myslela jsem si, že byste si mohl pamatovat nájemníky, kteří žili v prvním poschodí.“

„Pravdaže si na ně pamatuju. Byli to příjemní lidé.“

Chvíli jsem zvažovala, jestli mám tu otázku položit hned, ale rozhodla jsem se raději počkat. Rozhovor mezi čtyřma očima vždycky zapůsobí líp a v tomto případě, kdy starý pán zjevně trpěl nedoslýchavostí, to bylo obzvlášť důležité. „Mohla bych se za vámi ve čtvrtek odpoledne zastavit, pane Kazmareku?“

„Proč?“

„Abychom si popovídali o lidech, kteří žili ve vašem domě.“

„Byli to příjemní lidé,“ zopakoval.

Neměla jsem z toho dobrý pocit.

„Budete ve čtvrtek odpoledne doma?“

„Jsem doma každé odpoledne kromě dnů, kdy musím chodit k doktorovi.“

„Dobře. Takže za vámi přijdu ve čtvrtek. Vyhovuje vám to?

„No jistě. Možná byste mi mohla přivézt nějakou čokoládu.“

„S radostí. Na shledanou ve čtvrtek.“

„Nezapomeňte na tu čokoládu.“

Slíbila jsem, že určitě nezapomenu.

A doufala jsem, že on nezapomene na naši schůzku.

…

16

S Josephou jako bych se vrátila o spoustu let zpátky. Byla jsem znovu sirotkem, patnáctiletým vystrašeným děvčetem, které teta Meg jednoho deštivého večera naložila do auta a přivezla do kláštera svatého Štěpána, aby tam žilo s jeptiškami, popřípadě se stalo jednou z nich. Na ten den v životě nezapomenu. Můj bratranec Gene, teti-no jediné dítě, byl odmalička duševně postižený a k tomu trpěl mnoha dalšími zdravotními problémy, což pro ni a pro strýčka Willa představovalo obrovskou psychickou i fyzickou zátěž, s níž se museli den co den potýkat. A navíc se museli starat ještě o mě. Pravdou je, že nějakou chvíli už mi zrálo v hlavě rozhodnutí, že bych se později ráda stala jeptiškou, ale na vstup do kláštera jsem byla ještě příliš mladá. Sestry v klášteře svatého Štěpána ale pochopily výjimečnost nesmírně složité situace, v níž se teta se strýčkem nacházejí, a ochotně mě přijaly mezi sebe.

Poskytly mi útočiště, které jsem tehdy vůbec nechtěla, ale postupně jsem si nové prostředí zamilovala a jejich vstřícnost jsem pak v životě mnohokrát ocenila. A jedním z hlavních důvodů, proč se tak stalo, byla sestra Josepha, která mi spontánně a s radostí nabídla ochranu, se vším mi v začátcích pomáhala, postupně se stala i mou duchovní rádkyní. Přibližně v té době mezi námi vznikl zárodek opravdového pevného přátelství, které se roky utvářelo a stále přetrvává. Považuju ji za svou nejlepší kamarádku, přestože už se nevidíme ani každý den, a dokonce ani každý měsíc.

Takže když jsem se ve středu oblékala a připravovala se na odpolední setkání s Josephou a sestrou Cecelií, byla jsem celá rozechvělá, jako kdybych se chystala na první rande. Cecelii jsem poznala během pobytu v klášteře a musím říct, že si získala můj obdiv. V současné době studovala zdravotní školu a po maturitě se chtěla do kláštera vrátit, aby tam využila nabytých dovedností. Už I jsem ji dlouho neviděla, naposled vlastně před svatbou, kdy jsem bydlela v Oakwoodu pouze několik měsíců.

Pozdravila jsem se s dělníky, uklidila jsem v domě a pak jsem vytáhla kufr a položila ho na postel, abych si do něho sbalila věci na nadcházející cestu do Buffala. Co se týká rozhovoru se Stanleyem Kazmarkem, nedělala jsem si žádné přehnaně optimistické naděje.

Pokud ho paměť zradí a na nic si nevzpomene, jediným zdrojem informací zůstanou nájemníci, kteří se odstěhovali. Avšak pravděpodobnost, že si vybaví nějaké detaily o lidech, s nimiž se možná potkali jen jednou – a napadlo mě, že je možná neviděli vůbec, jestli byl byt prázdný, když se tam přišli poprvé podívat – byla velmi nízká. Člověk ale nesmí být neskromný a musí vařit z toho, co má, takže je třeba upřímně přiznat, že z Valova rodného listu jsme vytěžili mnohem víc informací, než jsem si vůbec dokázala představit, když se mi poprvé dostal do ruky.

S kufrem víceméně sbaleným jsem sešla dolů, narychlo něco lehkého poobědvala a zapila to sklenicí mléka. Musela jsem ještě koupit čokoládu, než zítra vyrazím do Buffala, a protože čas odjezdu se nejspíš do večera nedovím, byla dneska jediná příležitost to udělat.

Rozloučila jsem se s dělníky –zdálo se mi, že se opravdu činí, protože na hrubé stavbě zase udělali ohromný kus práce – a odjela jsem.

Cestou jsem se zastavila v malém rodinném obchůdku, kde si člověk může vybrat ze široké škály cukrářských výrobků, které se rodí pod šikovnýma rukama majitelů v kuchyni v zadní části budovy.

Popustila jsem uzdu své vášni a rozhodla se pro půl kila vyhlášených špalíčků z mléčné čokolády, které by podle mého soudu měly uspokojit kdejaký mlsný jazýček. Jakmile jsem nasedla do auta, napadla mě další myšlenka.

Pan Kazmarek možná trpí nějakou nemocí a musí držet dietu, která mu konzumaci sladkostí nedovoluje, a tak si vyhlídne vhodného člověka, který o tom neví, aby mu nevědomky pomohl takový zákaz porušit. No, budu se prostě muset nejdřív trochu poptat, než mu dárek předám, a kdyby se ukázalo, že by mu konzumace čokolády mohla uškodit, popereme se s tím spolu s Carlottou.

Sestra Cecelia bydlela v malém bytě na východní straně Manhattanu blízko nemocnice, kam chodila na praxi. Zaparkovala jsem v garáži a pro jistotu ještě jednou obešla blok, abych se ujistila, že nepřijdu moc brzy a nevyruším je z rozhovoru. Ve dvě jsem se ohlásila u vchodu a vyjela výtahem nahoru.

„Chris,“ usmála se na mě Josepha vesele. Stála ve dveřích a čekala, až vystoupím do chodby. „Vypadáš nádherně. Tak pojď dál. Už jsme obě celé netrpělivé, až si k nám sedneš. Dáme si šálek čaje a ty nám povíš tvou historku.“

„To budete mrkat, co je to za historku. Ahoj, Cecelie, už je to strašně dlouho, co jsme se neviděly.

Jak to jde ve škole?“

„Cecelia má skoro samé jedničky,“

odpověděla Josepha pyšně místo ní.

„Co víc bychom si mohly přát.

Jenom se bojím, aby nám ji někdo neodlákal, až tu školu dokončí.“

„Nikdo nemá šanci,“ ujistila ji Cecelia. „Už se nemůžu dočkat, až budu zpátky ve Svatém Štěpánu.

Strašně se mi stýská.“

Seděly jsme za stolem v kuchyni.

Ony dopíjely čaj a všechny jsme vzpomínaly na staré dobré časy a společné přátele. Když byly šálky prázdné a příběhy dopovězeny, Cecelia vstala a omluvila se.

„Teď, když si o mně Josepha vytvořila tak pěkný obrázek, se musím snažit, abych si tu skvělou pověst nepokazila. Pokud vám to nebude vadit, půjdu k sobě do pokoje a podívám se trochu na učení, i když bych si to vyprávění o záhadné vraždě taky ráda poslechla.“

Když odešla, Josepha řekla: „Jde jí to víc než dobře. Myslím, že celý život toužila, aby mohla studovat tuhle školu, a teď, když se její sen vyplnil, nemůže být šťastnější. Ale společnost jí opravdu chybí.“

„Až budu zase tady, zastavím se za ní,“ slíbila jsem. „Ráda se s ní uvidím.“

„To by od tebe bylo opravdu moc hezké, Chris. A teď už držím v ruce pero a list papíru a hořím nedočkavostí, s čím na mě přijdeš tentokrát.“

Začala jsem svým prvním setkáním s Carlottou Frenchovou v únoru, to znamená asi půl druhého týdne po tragické události na svatého Valentýna. Měla jsem před sebou otevřený notes, všechno chronologicky seřazeno, všechny otázky, všechny odpovědi, všechny poznatky, které ovšem zatím nedávaly smysl. Celé jsem to prošla krok za krokem a viděla jsem, že si Josepha tu a tam dělá poznámky.

Několikrát mě krátce přerušila, aby mi položila doplňující otázku, ale hned mě zase vybídla, abych pokračovala, dřív než ztratím vypravěčskou nit.

Konečně jsem se dostala k poslední stránce a zvedla jsem hlavu. „Zítra odlétám zpátky do Buffala a ze všeho nejdřív mám v plánu vyzpovídat muže, který vlastnil dům, kde Val bydlel během svých středoškolských studií. Kam ale půjdu potom, to zatím netuším.“

„Taky mě nic nenapadá,“ odtušila Josepha, „ale v jedné věci máš pravdu. Je to neuvěřitelný příběh.

Zjevné utonutí, které se zdálo být důsledkem nezodpovědného přecházení zamrzlého jezera, a ty v tom odhalíš podezření na třicet let starou vraždu. Úžasné.“

„Proč muselo to dítě zemřít, Josepho?“ zeptala jsem se.

„Něco mi leží v hlavě. Pojďme to ještě trochu probrat a pak se k tomu vrátím. Pověz mi znovu o té červené šále, která se našla na ledě.“

„Carlotta mi řekla, že ji s Valem darovali Mattymu k Vánocům, protože chodil na hony a myslivci prý musí nosit něco červeného, aby si je nespletli s vysokou zvěří.“

„Takže šála patřila tomu zastřelenému muži.“

„Přesně tak.“

„Další věc. Řekla jsi, že jedna z manželek – vlastně jedna z vdov, jak se ukázalo – uspořádala pro manžela pohřeb ještě dřív, než se těla vynořila.“

„To byla Bambi Thayerová, Clarkova žena. Taky mi to připadalo zvláštní a zeptala jsem sejí na to. Prohlásila, že stejně věděla, že se utopil, a tak chtěla, aby se smuteční obřad konal v době, kdy zemřel.“

„Ale Carlotta si je zase jistá, že její muž stále žije.“

„Je přesvědčená, že její muž je příliš opatrný na to, aby riskoval chůzi přes zamrzlé jezero. Nikdy by se prý do takové hazardní akce nepustil.“

„A co ta třetí manželka? Annie Franklinová, co si myslí ona?“

„Měla stejný názor jako Bambi, že Matty se utopil s ostatními, ale s pohřbem počkala, až se těla vynoří.

Ze všeho, co jsem slyšela, vyplývá, že Matty byl typ muže, který si v riskantních podnicích doslova liboval a na Clarka prý měl tak silný vliv, že by ho přemluvil téměř ke všemu, co si zamanul.“

„Val byl ale jiný.“

„Pokud mám věřit Carlottě, tak ano.“ Podívala jsem se na ni.

„Josepho, kolik toho doopravdy víme o druhém člověku, co se mu honí hlavou, čím se trápí?“

„Velmi málo, když uvážíme, jak krutě se k sobě lidé dokážou chovat.“

„Znám tě víc než polovinu svého života a troufnu si tvrdit, že v mnohých situacích dokážu s vysokou pravděpodobností odhadnout, jak se zachováš, jak budeš reagovat, jak odpovíš, jaké jsou tvé postoje. Přesto mě nepřestáváš překvapovat. Nejsi o nic víc čitelnější nebo předvídatelnější osoba než kdokoli jiný. Občas se mi stává, že u tebe předpokládám jistou reakci, určité slovní vyjádření, ale z tvých úst uslyším něco naprosto odlišného.

Carlotta věří, že její manžel nešel přes jezero, protože chce věřit, že se tak zachoval. Vyhovuje to představě muže, za kterého se provdala, muže, jakého chtěla, aby byl.“

Josepha položila pero, sepnula ruce a podepřela si jimi bradu. Pak se na mě přes malý stůl zamyšleně zadívala. „Co kdyby šel na večeři se dvěma starými přáteli jednoho zimního večera nedaleko od Erijského jezera tvůj Jack? Co kdyby jeden z těch mužů později navrhl, aby přešli přes led na druhý břeh? Šel by s nimi? Mohlo by se stát, že by ho přesvědčili, aby to udělal?“

Zpozorněla jsem, protože tímhle dotazem jsem se najednou ocitla v pozici Carlotty. „Dneska ne,“

odpověděla jsem. „Před deseti lety bych snad připustila, že by se toho odvážil. Možná i před pěti. Ale teď ne.“

„Chceš tím říct, že zmoudřel.“

„Je starší, dospělejší, a chceš-li, i moudřejší. Má doma svou ženu, aby se k ní vracel, pustil se do studia práv. Nahlíží na sebe jinak než před pěti nebo deseti lety.“

„Ale jistá si být nemůžeš.“

„Samozřejmě, že si nemůžu být jistá. To přece nemůže nikdo. A kdybych zrovna byla někde mimo město a oni byli opravdu přesvědčiví –“ Ani se mi nechtělo domýšlet konec. Musela jsem uznat, že by se to stát mohlo, zatímco Carlotta si nepřipouštěla sebemenší pochybnosti.

Val s nimi prostě jít nemohl. Nebyl blázen. „Ale chápu, kam míříš.

Nezáleží na tom, jak moc si je Carlotta jistá, že Val se té cesty nezúčastnil. Přesto se může mýlit.

Jeho tělo se může objevit třeba zítra.“

„Utonulé nebo s kulkou v těle,“

dodala Josepha.

„Na to jsem ani nepomyslela.“

„A pokud se utopil, stále nám chybí odpověď na otázku, kdo zabil Mattyho.“ Něco si zapsala a větu zakončila otazníkem. „Podíváme se znovu na to, co zatím máme, a pak bych se tě ještě ráda zeptala na pár věcí. Dva nebo tři muži podnikli cestu přes Erijské jezero a dvěma nebo třem se stala nehoda, pravděpodobně během přestřelky, probořil se pod nimi led, spadli do vody a utopili se. Druhý den se našla na ledě červená šála, která patřila Mattymu Franklinovi. Jedna z manželek okamžitě uspořádala pro svého muže pohřeb, zatímco druhá počkala, až se smrt manžela potvrdí. Tři měsíce se nic nestalo, pak se vynořila dvě těla. V Mattyho mrtvole se našla kulka. Oprav mě, jestli se pletu, ale myslím, že ses nezmínila, že by byla objevena vražedná zbraň?“

„Máš pravdu.“

„Tohle je místo, kde jsi vstoupila do případu ty. Zjistila jsi, že ti muži diskutovali o cestě přes jezero u večeře, ale ani Matty, ani Clark se domů nevrátili, čímž by se jim v opačném případě naskytla příležitost vzít si pistoli. Znamenalo by to, že ji jeden z nich měl u sebe už při večeři. Nebo si přinesl pistoli Val.

Podívejme se dál. Odhalila jsi existenci tří bankovních účtů, na každém z nich je uloženo přes devadesát tisíc dolarů a všechny jsou vedené výhradně na Valo-vo jméno. Vypátrala jsi také, že Val si nechal potají sepsat závěť, ale notář odmítl poskytnout jakékoli informace o případných dědicích, protože neexistuje důkaz, že Val zemřel. Následně jsi na základě Carlottiny teorie, že Val odjel a ukrývá se někde u svých přátel, prošla roční výpisy z telefonních účtů a zjistila jsi, že z jeho čísla se uskutečnily pouze služební hovory.

Jinými slovy, pokud existovali lidé mimo okruh pracovních vztahů, s nimiž udržoval kontakt, nepoužíval k tomu telefon.“

„Tak to vypadá.“

„Také se zdá, že měl velmi dobrý vztah se svým partnerem z firmy, a předpokládám, že se neobjevil žádný věřitel, který by se dožadoval splacení nějakých starých dluhů.“

„Carlotta se aspoň o ničem takovém nezmínila.“

„Ale odhalila jsi také dvě dost podivné skutečnosti: životní pojistka na milion dolarů, kde adresátem pojistného plnění byl stanovený Matty Franklin, a rodný list na Valovo jméno, který potvrzuje narození dítěte, jež mělo ovšem před téměř třiceti roky zemřít ve věku šesti nebo sedmi let.

O té pojistce stále nic víc nevíme, „Ne,“ přisvědčila jsem. „Můžu ti ale říct, že to byl pro Carlottu pořádný šok, když se o ní dověděla.

Docela ji to naštvalo.Ty peníze ale stejně nikdo nedostane, ledaže by se prokázalo, že Val zemřel dřív než Matty.“

Josepha se usmála. „Carlotta si pravděpodobně uvědomila, že ty peníze jsou nadobro ztracené, a dokážu si představit, že roční pojistné muselo stát taky dost.

Milion dolarů už sice není to, co býval, ale pořád je to pěkný balík.

To je fakt. Dalším oříškem je Valův rodný list a všechny ty věci, které jsi vypátrala v Connecticutu.

Vypadá to tak, že zatím ani nemůžeme s určitostí tvrdit, jestli je Val skutečně tou osobou, jejíž narození ten rodný list dokládá.

Pokud ano, je zřejmé, že nezemřel jako šestiletý chlapec na zápal plic, ale jedna prohnaná ženská ho naprosto záhadným způsobem propašovala z nemocnice ven, starala se o něho jako o vlastního syna a nakonec se s ním přestěhovala do BufFala – proč zrovna do Buffala? – kde chodil do školy. A pokud to dítě opravdu zemřelo, což se zdá z výpovědi toho chirurga velice pravděpodobné, co potom dál?“

„To je jeden z důvodů, proč jsem za tebou přijela, Josepho. Pár dobrých odpovědí na pár dobrých otázek.“

„Nemám žádné odpovědi, Chris.

Ani dobré, ani špatné. Mám pro tebe ale jeden zajímavý úkol na zítřek. Samozřejmě až potom, co si v Buffalu promluvíš s tím majitelem domu. Chtěla bych ti teď říct o jedné myšlence, která se mi neustále vrací do hlavy od okamžiku, kdy ses zmínila o Valově rodném listu.

Slyšela jsem – a pokud se to dostalo až ke mně, musí o tom vědět spousta dalších mnohem lépe informovaných lidí – že někteří jedinci ve snaze změnit svou totožnost, ať už je k tomu vedou jakékoli pohnutky, obcházejí hřbitovy, tam si vyberou člověka stejného pohlaví a odpovídajícího věku a osvojí si jeho jméno, zmocní se jeho identity.“

„Taky jsem o tom něco slyšela,“

řekla jsem. „Počítám, že když požádáš písemně o rodný list, máš velkou šanci, že ho dostaneš, protože žádné zpětné ověřování narození a úmrtí neexistuje.“

„Což není žádné překvapení.

Člověk, který se narodil v New Yorku, může klidně zemřít třeba na Havaji. Rodné listy nevydávají federální orgány, ale místní správa.

Podle mého názoru nejsme daleko od chvíle, kdy tuhle administrativní práci a všechno, co je s tím spojené, budou vykonávat počítače napojené na centrální databanku a tyhle záhady kolem lidského života a smrti jednou provždy zmizí. Do té doby bude ovšem tenhle druh podvodů nerušené vzkvétat a úředník s razítkem tomu bude dál nečinně bez zájmu přihlížet.

Pojďme se teď zaměřit na tu ženu, která byla spatřena v chlapcově nemocničním pokoji přibližně v době jeho smrti. Nebyla to rodilá Američanka. Několik lidí si všimlo jejího přízvuku. Jestli byl německý, francouzský nebo ruský, ponechme prozatím stranou, ale v tomto okamžiku považuju za

nejpodstatnější, že se nenarodila v Americe. Předpokládejme, že má malého syna, kterému je asi šest nebo sedm let. Možná ho nechala v zemi, odkud pochází; možná ho měla s sebou, pravděpodobně ilegálně. Chodí pracovat do nemocnice a vezme si noční službu, kdy je kolem méně lidí, kteří by si mohli všimnout, kdy si udělá přestávku nebo kdy se jde do kantýny najíst. To, co se snaží sehnat, je úmrtní list nějakého chlapce přibližně ve věku jejího dítěte.“

„Josepho, teorie, kterou tady teď rozvíjíš, mi připadá neuvěřitelná, fantastická.“

„Fantastická? Tp jistě ano. Ale když to celé posoudíš z hlediska dostupnosti, možnosti to uskutečnit?“ Zavrtěla jsem hlavou.

„Pokračuj.“

„Možná nemůže najít ty dokumenty, které hledá; možná jsou přes noc zamčené v archivu. Možná něco najde, ale nevyhovuje to přesně jejím představám. A pak je tu další možnost – ne, ještě s tím chvíli počkám. Jednou v noci, když je zrovna ve službě, přivezou na oddělení nemocného chlapce s vážnými zdravotními problémy, které by eventuálně mohly skončit smrtí. Možná je dokonce jejímu dítěti podobný.“

„Josepho, to je strašné.“

„Ano, to je. Je to odporné, je to nechutné, ale z toho, cos mi dosud řekla, mi vychází, že v životě Valentina Krasskyho, který na svatého Valentýna přešel nebo nepřešel přes Erijské jezero, se něco temného a odporného muselo stát.“

„Takže ty si myslíš, že ta pomocná ošetřovatelka zavraždila chlapce Krasskyových a ze svého syna udělala Valentina Krasskyho.“

„Myslím, že to je možné.“

„Pak ale opravdu potřebovala jenom jistotu, že chlapec je mrtvý a údaje z jeho zdravotní karty.“

„Kde pravděpodobně našla jména rodičů, jejich adresy, možná i jméno nemocnice, kde se chlapec narodil, pokud to bylo ve stejné nemocnici.“

„Což je asi pravda,“ poznamenala jsem. „Bydleli ve stejném domě.

Nepřestěhovali se dřív, než se s nimi nemocnice vyrovnala.“

„Takže místo čekání na vhodné dítě si tahle žena k jednomu pomohla sama.“

„Myslím, že si dám šálek čaje,“

řekla jsem poněkud mimo téma.

Nalila jsem nám oběma, do svého hrnečku jsem vymačkala trochu citrónové šťávy a ochutnala.

„Musela z Connecticutu zmizet, viď?“

„Řekla bych, že jo. Nemohla riskovat a zapsat chlapce do místní školy, kde by někdo mohl jeho jméno poznat.“

„Pokud je to pravda, zajímalo by mě, jestli měl Val tušení, co se stalo.“

„To se nikdy nedovíme, pokud se neobjeví živý. A kdyby skutečně něco věděl, Chris, nikdo ho nemůže obviňovat z toho, co udělala jeho matka.“

„To je příšerné tajemství.“ Otřásla jsem se. „Pokud to je pravda,“

připomněla mi Josepha. „A jestliže ano, má to nějakou spojitost s tragédií, která se odehrála v noci na zamrzlém jezeře téměř o třicet let později?“

„To může být mnohem složitější otázka. Mám takový návrh, který by ale znamenal trochu práce navíc.“

Podívala se dolů do svých poznámek, kterými během našeho rozhovoru zaplnila několik stránek.

„Vím, že zdravotnické záznamy jsou pro tebe nedostupné, ale myslím, že by ses mohla vrátit do Connecticutu a projít se po hřbitově, kde byl pochován skutečný Val Krassky.“

„Co tam mám hledat?“

„To přesně nevím, ale podívala bych se na jména a data na náhrobcích.“

„OK.“ Zapsala jsem si to a přitom už jsem přemýšlela, kdy mi asi vyjde čas, abych se tam vrátila.

„A pak bys měla znovu popřemýšlet nad oběma manželkami –jedna z nich vystrojila pohřeb a druhá počkala. Pokus se o nich zjistit co nejvíc informací.“

„Dobře.“

„A teď následuje otázka, kterou, jak předpokládám, si ještě nikdo nepoložil, protože zní skoro bláznivě. Jistě znáš tu dětskou hádanku: ‚Proč přechází kuře přes silnici?‘ A odpověď vždycky zní: ‚No přece aby se dostalo na druhou stranu.‘ Myslím si, že odpověď, a pravděpodobně správná odpověď, na to, proč se ti tři muži vydali přes zamrzlé jezero do Kanady, je obsažená v tom starém vtipu. Ale možná taky není. Možná by sis přece jen měla položit otázku: ‚Proč šli přes jezero do Kanady?‘“

„Bylo to na úzkém místě,“ nabídla jsem jí alternativu, s níž očividně nesouhlasila, „nejkratší vzdálenost mezi dvěma body. Dostali by se přes hranici, aniž by museli projít celní prohlídkou. Byla to jenom legrace.“

„Možná máš pravdu,“ připustila Josepha. Otočila stránku a podívala se na další. „Ty telefonní účty, co jsi kontrolovala. Carlotta dokázala identifikovat všechny lidi, kterým Val volal, je to tak?“

„Ano, a nejednalo se o žádné ‚bezpečné úkryty‘, kam by se mohl uchýlit. Všechny hovory byly služební s různými obchodními společnostmi. Nestrávil moc času u telefonu, aby si popovídal se starými přáteli, a neměl žádné příbuzné, o nichž by věděla. A stejně tak ani jemu po svatém Valentýnu nikdo nevolal.“

„Nemůžeme očekávat, že by se jeho matka zdržovala někde poblíž, kdyby zavraždila dítě.“

„To sotva.“

„Tak jako tak, Carlotta v každém případě prověřovala lidi po celé zemi.“

„To určitě ano,“ přisvědčila jsem.

„Většinou to byli její přátelé, ale začala s tím až po Valově zmizení.“

„Chris, existují ještě další způsoby, jak zavolat, když nechceš, aby se o tom tvá žena dověděla.“

Zírala jsem na ni. Pochopila jsem, kam míří. Lidé občas platí za hovory stejnou kreditní kartou, jakou používají k nákupům oblečení nebo jídla. Jako člověk, který lpí na tradicích a neustále tvrdošíjně odmítá vlastnit jakýkoli z těchto plastických výdobytků moderní doby, občas zapomínám, že většina světa není jako já. „Prověřím to,“

řekla jsem.

„A pak je tady ta červená šála,“

pokračovala Josepha. „Vrtá mi to hlavou. Jak je možné, že ta šála zůstala na ledě?“

„Myslím, že jsme se všichni shodli na tom, že ji jeden z nich použil k tomu, aby se pokusil vytáhnout svého kamaráda z vody.“

„Neúspěšně.“

„Bohužel.“

„Jak to, že ji ten topící se muž nestáhl s sebou pod hladinu?“

Neměla jsem na to odpověď.

„Určitě by se jí pevně držel, že jo?“

„Řekla bych, že to je instinktivní chování. Jak se říká, tonoucí se stébla chytá. Takový člověk se snaží popadnout a křečovitě sevřít všechno kolem sebe, co by ho mohlo zachránit, dokonce i kdyby měl stáhnout do vody toho, kdo se mu snaží pomoct. Na té šále mi něco nesedí, Chris. Hodil ji snad Matty na poslední chvíli někomu z těch mužů, když se probořil do vody? A žádný z nich ji nezvedl, takže tam zůstala ležet až do dalšího dne? Nebo se přihodilo něco jiného, možná něco hrozného, na co nikdo ani nepomyslel a co způsobilo smrt těch dvou mužů, a možná i třetího?“

„A ta šála v tom hraje roli?“

„Ano. Ale jakou?“

„Uvidím, co se mi podaří vypátrat,“

řekla jsem. Josepha se usmála a odsunula papíry stranou. „Tak a teď mi honem pověz, co je nového v rodině Brooksových?“

„No,“ začala jsem a uvědomovala si, že nadešel okamžik pravdy, „už se to rozneslo. Jsem těhotná, Josepho.“

„To je fantastické, Chris. Lepší zprávu jsem si ani nemohla přát.

Takže tohle by mohl být na delší dobu tvůj poslední případ.“

„Vypadá to, že spíš jo. Ráda bych si podržela práci na fakultě, pokud se mi podaří sehnat vhodnou chůvu.

Jedná se vlastně jen o jedno dopoledne týdně a myslím si, že by nebylo dobré úplně všeho nechat.

Život půjde dál. Možná mi zbude čas i na to, abych tu a tam udělala nějakou práci pro Arnolda. Ale další případ? Nedokážu si představit, jak bych to zvládla.“

„Ať už se rozhodneš jakkoli, nepochybuju o tom, že to bude správně. A mám z tebe velikou radost. Můžu to říct sestrám?“

„Samozřejmě.“

Podívala se na hodinky, na precizní strojek v blyštivém plášti z nerez oceli s velikým kulatým ciferníkem.

„Cestu sem jsem si užila. Byla to luxusní pohodlná jízda, ale teď už bych řekla, že je nejvyšší čas vyrazit k domovu, než všichni lidé, co jsou v New Yorku na návštěvě jako já, dostanou stejný nápad.“

„Půjdeme spolu. Mám auto za rohem.“ Náhodou jsme parkovaly ve stejné garáži. Doprovodila jsem Josephu k autu. Pak jsem nasedla do svého vozu a vydala se domů. Na pomyslném plátně mé mysli se promítaly jednotlivé diapozitivy kusých informací a před nimi plápolala v prostoru zářivě červená Mattyho šála.

…

17

Bylo už příliš pozdě, než abych přemýšlela o tom, že bych narychlo odjela do Connecticutu a prozkoumala tamní hřbitov. Brány hřbitovů se obyčejně zavírají v pět a cesta z Manhattanu na místa, kde jsem pobývala v pondělí, by mi zabrala bezmála dvě hodiny. A tak jsem zvolila cestu domů a dorazila jsem právě včas, abych se stihla rozloučit s dělníky.

Na záznamníku jsem měla vzkaz od Carlotty. Obratem jsem jí zavolala zpátky. Na letišti La Guardia mám prý rezervovanou letenku a ona na mě bude čekat v příletové hale v Buffalu. Všechno bylo domluvené.

Když se vrátil Jack ze školy, posadili jsme se v kuchyni ke stolu, a zatímco hladově hltal večeři, vyprávěla jsem mu o svém odpoledni s Josephou.

„Na ženu, která raději vyhledává růžovější tváře života, dokázala sestra Josepha pozoruhodně přesně zmapovat i tu temnou odvrácenou stranu,“ mumlal Jack plnými ústy.

„Ale vypadá to, že to byla parádní trefa do černého. Od té chvíle se mi pořád honí hlavou myšlenky o záměně mrtvého těla za živé, o únosu živého dítěte, o nějakém šíleném plánu adopce a o podobných věcech. Všechno bylo z mé strany zmatené, narážela jsem na spousty neřešitelných otázek, na nejasné náznaky, které jsem nedokázala pospojovat dohromady.

A pak přijde Josepha se svou hypotézou, která může být správná.

Nejsou v ní téměř žádná sporná místa.“

„S jednou výjimkou: co má společného, pokud vůbec něco, se třemi muži, kteří se o třicet let později rozhodli na svatého Valentýna přejít přes zamrzlé jezero.“

„Možná ani žádná spojitost neexistuje, Jacku. Kdybys namátkou ukázal prstem na libovolného člověka a zaměřil se na jeho minulost, téměř jistě bys o něm zjistil spoustu příjemných i méně příjemných věcí.“

„Břemena, která s sebou lidé vlečou životem.“

„Přesně tak. A ta nemusí mít vůbec nic společného s tím, jestli teď pravidelně seká na zahradě trávník nebo křičí na své děti.“

„Mluvíš tak, jako bys začala kopat za tým soupeřů. Obvykle přece tvrdíš, jak je naše minulost úzce spjatá s přítomností, že minulost je dokonce součástí přítomnosti.“

Mávla jsem rukou. „Jenom se ti snažím vysvětlit, že se můžu vydat jakoukoli cestou. Možná z toho nic nebude. Procházka po zamrzlém jezeře opravdu není to nejpodstatnější – důležitá je kulka v Mattyho těle. Kdyby se ti chlapi probořili pod led a utopili se, chvíli by se mluvilo o nehodě a tím by to skončilo. Ale stalo se něco jiného, proto je to tak zajímavé. Doufám, že nám pan Kazmarek zítra poví něco užitečného.“

„Máš pro něho dost čokolády?“

„Půl kila. Chceš ochutnat? Začínám mít totiž strach, že jsem to s tím množstvím sladkostí pro starého nemocného člověka asi trochu přehnala.“

„Ne, díky. Musím si držet figuru.

Nechci, aby si naše dítě myslelo, že jeho táta je obtloustlý cvalík.“

Vstala jsem od stolu a cestou k dřezu jsem ho políbila. Ještě jsem ani nepocítila, že by o sobě dítě dalo nějak vědět, a přesto už začalo ovlivňovat naše životy.

Carlotta na mě čekala na letišti v Buffalu ve stejnou dobu na stejném místě a hned jsme se jako zkušené harcovnice odebraly dolů do prostoru pro výdej zavazadel.

Odtud jsme odjely na oběd do jedné restaurace na předměstí Buffala.

Domov důchodců, kde žil Stanley Kazmarek, ležel také na okraji města, a než jsme se tam dostaly, byly skoro dvě hodiny. S obavami jsem přemítala, jestli si starý pán vůbec vzpomene, že má domluvenou nějakou schůzku.

Ocitly jsme se před jakýmsi recepčním pultem, na němž stál telefon a monitor počítače. Žena, která nás zřejmě čekala, nás přivítala milým úsměvem.

„Přijela jsem se podívat za panem Kazmarekem,“ oznámila jsem jí.

„Ach ano, zmínil se nám, že očekává dámskou návštěvu. Můžete jít nahoru. Je to číslo tři-C.“

„Přál si čokoládu, tak jsem mu ji koupila. Nevíte, jestli nemá předepsanou nějakou dietu?“

„Moment. Zeptám se raději dietetičky.“ Vytočila příslušné číslo a prohodila se ženou na druhém konci drátu pár slov. „Kolegyně říká, že na svůj věk je sice zdráv, ale neměl by se prý moc rozmazlovat.“

Pochopila jsem to jako vzkaz pro mě. „Vyřídím mu, co jste povídala.“

„Děkuju, že jste se zeptala.“

Vyšly jsme do schodů a zazvonily u jeho dveří. Slyšela jsem, jak si uvnitř notuje nějakou písničku, ale nepoznala jsem ji.

Náhle se dveře otevřely. „Ano?“

řekl tázavě starý muž.

„Pane Kazmareku, jsem Christine Bennettová. Mluvili jsme spolu po telefonu.“

„To jste volala vy?“

„Ano, já. Tohle je má přítelkyně Carlotta Frenchová.“

„Vy jste od pojišťovny?“

„Ne, pane. My se snažíme najít lidi, kteří bydleli ve vašem domě v Buffalu.“

„Jistě, jistě. Pojďte dál. Máte pro mě něco?“ Oči mu jiskřily napjatým očekáváním. Byl to starší pán s bříškem a měřil jen o málo víc než já. Měl na sobě manšestráky, šedou košili bez kravaty a obnošené silně pomačkané sako, na němž chyběl jeden knoflík. Následovaly jsme ho do malého obýváku, kam by se už sotva vešlo víc hostů, a posadily jsme se na pohovku, na níž by se tři lidi mačkali, ale pro nás dvě tam bylo místa habaděj. On se zabořil do opotřebované rozvrzané židle otočené čelem k televizi.

„Přivezla jsem vám nějakou čokoládu, pane Kazmareku.“

Naklonil se ke mně, aby mohl dárek převzít. „Mám rád čokoládu. Ale už jich moc nedostávám. Od té doby, co mi zemřela žena.“

Zajímalo mě, jestli ho někdy napadlo, že si ji může koupit sám.

„Pane Kazmareku, vzpomínáte si na lidi, kteří si pronajali byt v prvním patře vašeho domu?“

Nereagoval. Vůbec mě nevnímal.

Upřeně studoval obsah sáčku s alobalovým lemováním, až se konečně odhodlal a vytáhl první kousek čokolády. Rty se mu roztáhly do šťastného úsměvu. S viditelnými obtížemi si z něho ukousl, pak se opět pohodlně usadil a oddával se slastným pocitům. Já a Carlotta jsme ho s úžasem v očích sledovaly.

Nenabídl nám, abychom ochutnaly, nepoděkoval, dokonce snad i přestal vnímat naši přítomnost.

Zdálo se, že se díky endorfinu, který čokoláda údajně stimuluje, přetransformoval do zcela jiného časoprostoru. Po chvíli konečně přehnul otevřený konec sáčku dolů a odložil ho stranou.

„Kdo jste říkaly, že jste?“ zeptal se s čelem nakrabaceným v tázavé grimase.

„Já jsem Chris Bennettová. Tohle je Carlotta Frenchová. Pokoušíme se najít lidi, kteří si pronajali byt nad vámi, když jste ještě bydlel ve vašem domě.“

„Ten na Starin Avenue?“

„Ano, ten.“

„Pěkný dům,“ řekl. „Prostorné místnosti. Vychovali n jsme v něm naše děti. Tady je to malé.“

Rozhlédl se kolem se zvláštním výrazem v obličeji, jako by trpěl klaustrofobií. „Já si pořád myslím, že jsme se neměli stěhovat pryč, ale má žena si stěžovala, že dům je moc velký na úklid, a také nechtěla mít takovou odpovědnost.“

„Ti lidé nahoře,“ připomněla jsem mu. „Pamatujete si na ně?“

„Jo. Měli kupu holek. Jedna z nich měla krásný hlas. Kdykoli ji člověk potkal, vždycky si něco prozpěvovala.“

„Pamatujete si, kdo tam žil, než se tam nastěhovali oni?“

„Před tou rodinou s děvčaty?“

„Ano.“

Opřel si spánek o palec pravé ruky a prsty se škrábal na čele v úporné snaze vybavit si okamžiky uložené kdesi v podvědomí. „Nějací lidé tam opravdu bydleli hodně dlouho.

Jak se jenom jmenovali? Měli kluka a holku, myslím.“

„Vzpomenete si na jejich jméno?“

„Začínalo na L. Lit, Lip, Lish… Ta moje děravá hlava. Lipchinnski! Už to mám. Lipchinnski.“

Zapsala jsem si to, pravopis jsem odhadla. „Byli to manželé?“ zeptala jsem se.

„Celá rodina. Matka, otec, dcera a syn.“

„Nejmenoval se ten chlapec Val?“

„Val?“

„Ano, Val jako Valentin.“

„Kluk jménem Valentin?“

„Ano.“

„Nikdy jsem o žádném Valentinovi neslyšel. Jejich kluk se jmenoval John. Milý chlapec. Stala se mu hrozná věc.“

Cítila jsem, jak Carlotta vedle mě ztuhla. „Co se mu stalo?“ zeptala jsem se.

„Po maturitě vstoupil do armády.

Nešťastnou náhodou tam přišel o život. Pamatuju si to, jako by to bylo včera.“ Vypadalo to, že se mu paměť vyjasnila, že si je naprosto jistý. „Byli jsme na pohřbu, Mary a já. Zvláštní, že jste s tím teď přišla.

Roky jsem si na toho chlapce vůbec nevzpomněl.“

Dopřála jsem mu pár minut, aby si uspořádal znovu oživlé vzpomínky.

„Možná, že ti lidé, které hledáme, tam bydleli ještě před Lipchinnskými,“ nadhodila jsem zkusmo, ale uvědomovala jsem si, že už se vracím asi příliš dozadu.

„Před nimi? Před nimi tam nikdo nebyl.“

„Tak před dvaceti lety,“ navrhla jsem dobu, kdy Val mohl chodit na střední školu.

„Říkáte před dvaceti lety? Kolik mi je teď – třiaosmdesát?“

„Asi tak,“ řekla jsem.

„To mi bylo šedesát. Nepamatuju se. Kromě toho celá rodina Lipchinnských tam bydlela už v době, kdy jsme dům kupovali. Ten kluk se tam narodil. Kdyby ještě byla naživu má žena, pověděla by vám o tom všechno.“

Vlna zklamání, která se ve mně rozlila, téměř uhasila můj elán.

Zdálo se, že dobře ví, o čem mluví.

I kdyby si trochu popletl jméno nebo datum, přesto jeho projev působil věrohodně. „Pane Kazmareku, existoval chlapec, který asi před dvaceti lety chodil na Bennettovu střední školu a vaši adresu udal jako své bydliště,“

zkusila jsem to jinak.

„Můj dům?“

„Ano.“

„A John to nebyl?“

„Ne, John ne.“

Pokrčil bezradně rameny. „Nevím.

Myslíte, že u nich bydlel ještě někdo jiný? Nebo něco takového?“

„Vzpomínáte si na to?“

Náhle se mu rozjasnila tvář. „Už vím, o kom mluvíte. Vy myslíte ty podivné lidi, co bydleli na půdě.“

„Na půdě?“

„Upravili jsme ji a zřídili tam podkrovní bydlení. Napadlo nás, že bychom ten prostor mohli využít líp.

Postupně jsme tam chtěli doplnit i koupelnu a další vybavení.“

„A kdo tam bydlel, pane Kazmareku?“ zeptala jsem se s novou nadějí.

„Žena s několika chlapci. Ten byt jsme tam měli načerno. Doufám, že mě nepřivedete do maléru, paní.“

„V žádném případě. Nebojte se. Ten byt a vaše podnikání mě vůbec nezajímají. Povězte mi radši o té ženě a jejích chlapcích. Vzpomenete si na jejich jména?“

„Ne. Manželka by vám je vysypala z rukávu. Ona všechno zařizovala.

Já jsem se do toho nepletl.“

„Jak ta žena vypadala?“ pobízela jsem ho.

„Silnější, šedivé vlasy stažené dozadu do drdolu. Silný přízvuk.

Nerozuměl jsem jí ani slovo, když tou svou hatmatilkou spustila. O to se starala Mary. Mary se starala o všechno,“ dodal smutně.

Od čokolády až po nájemníky, pomyslela jsem si. „Vzpomenete si na jména chlapců?“

„Neznal jsem je. Občas tam byli, občas nebyli.“

„Co tím chcete říct?“

„Někam odjížděli. Ale neptejte se mě kam. Prostě se v pátek sbalili a odjeli a vrátili se až v pondělí. Jak říkám, byla to zvláštní skupinka.

Bez otce, bez matky.“

„Myslela jsem, že jste říkal, že tam s nimi byla –“

„Jedna starší žena. Teda vypadala staře nebo aspoň příliš staře na to, aby byla jejich matkou. Nevím, možná mám špatný odhad. Jak starý vám připadám já?“

„Vypadáte tak, že vám zdraví zatím slouží, pane Kazmareku,“ snažila jsem se zahrát jeho otázku do autu, protože jsem se nechtěla nechat vtáhnout do hry na hádání věku.

„Rozhodně bych vám nehádala tolik, kolik jste říkal.“

„A kolik jsem říkal? Osmdesát tři?“

„Přesně tolik.“

Znovu se podíval do sáčku a ulomil si další kousek čokolády. Začínala jsem být nervózní. „Dobrá,“

pochvaloval si. „Má žena mi nosila čokoládu pořád. Také mi pekla čokoládové koláče. Teď už to pro mě nikdo nedělá.“

Jsem moc ráda, že vám chutná.

Doufám, že si necháte také něco na zítřek.“

„No jistě. Schovat něco na pozdější dobu.“

„Vzpomněl byste si na jméno té ženy, kdybyste ho slyšel?“ zeptala jsem se.

„Možná jo.“

Jmenovala se Krasskyová?“

„Krasskyová?“

„Ano.“

„Takové jméno jsem nikdy neslyšel.“

„Nevíte, z jaké země pocházela?“

Pokrčil rameny.

„Jak dlouho tam bydlela?“

„Pár let. Žena by vám to řekla přesně. Vedla si pečlivé záznamy.“

Chtěla jsem se zeptat, jestli jim nechali při stěhování nějakou adresu pro zaslání případné pošty, ale věděla jsem, že to je beznadějné. „Byli to spořádaní nájemníci?“ zeptala jsem se místo toho. Chtěla jsem mu dát prostor k tomu, aby se o nich trochu víc rozhovořil.

„Platili včas. O víc jsem se nestaral. Ti kluci dělali strašný rámus, jak pořád běhali sem a tam. I pan Lipchinski si stěžoval, ale oni sami taky dělali rámus. Proti rámusu toho moc nezmůžete.“

Obrátila jsem se na Carlottu: „Myslím, že víc se toho nedovíme.

Chcete se na něco zeptat?“

Jak ti kluci vypadali?“

„Velcí,“ řekl. „Jako hráči amerického fotbalu. A byli slušní a zdvořilí. K mé ženě se vždycky chovali velice hezky.“

„Myslíte si, že by se jeden z nich mohl jmenovat Val?“

„Možná ano,“ odpověděl váhavě.

„Ale přísahat bych na to nemohl.“

I kdyby to odpřísáhl, stejně bych byla vůči jeho tvrzení skeptická.

Rozloučily jsme se s ním a odešly jsme.

…

18

„Val tam opravdu bydlel,“ řekla Carlotta, když jsme vyšly ven k autu. „Konečně se nám podařilo najít v minulosti místo, které je s ním těsně svázáno.“

„Nemáme ale žádná jména, a protože ten byt byl postavený načerno, nikde neexistuje záznam, že tam někdo bydlel. Navíc zdravotní sestra, s níž jsem mluvila v Connecticutu, tvrdila, že té pomocné ošetřovatelce, co byla podezřelá z vraždy toho chlapce, bylo třicet, maximálně pětatřicet let.

A i kdyby se o pět nebo šest let spletla, šedesátiletý muž by o ní nemluvil o deset let později jako o staré ženě.“

„Možná trochu přibrala, zešedivěla, nedbala na oblečení.“

„No dobře, stát se to mohlo,“

připustila jsem nepřesvědčivě.

„Kéž by tak žila jeho žena. Ta by si asi pamatovala všechno, co se kolem šustlo.“

„Vypadalo to tak, že jo? Je to až legrační, jak na ní byl závislý.

Kdoví jestli si taky nemyslí, že smrt jeho ženy je hlavní příčinou toho, proč teď musí nosit obnošené oblečení.“

„Nejspíš jo. Já s Valem jsme vždycky byli velice nezávislí. Když zjistí, že něco potřebuje, jednoduše vyrazí do obchodu, koupí si košili nebo kravatu sám a mě k tomu vůbec nepotřebuje. To je taky jeden z důvodů, proč nedokážu přesně říct, jestli něco chybí.“

„Carlotto, mám pár věcí na srdci, které bych si ráda prověřila. Včera jsme to probíraly s mou přítelkyní.

Zdá se jí zvláštní, že Bambi uspořádala manželovi pohřeb dřív, než se našlo jeho tělo.“

„Mám stejný názor. Ale policie nepřipouštěla jinou alternativu, než že se všichni tři muži utopili. Byli si tím naprosto jistí.“

„Stejně tak se mi nechce věřit, že by Matty neměl schovanou adresu na svou matku. Annie říkala, že žije v Anglii a neudržují spolu žádné kontakty. I když se rozešli ve zlém, copak opravdu spálil všechny mosty a neměl žádný způsob, jak se spojit se svou vlastní matkou?“

„Val neměl,“ poznamenala suše Carlotta. „Pak existuje jediné vysvětlení; musel o všem vědět.

Prostě se nějak domákl, že jeho matka je vražedkyně, a okamžitě s ní zpřetrhal veškeré vazby. Je to strašně zvláštní. Pořád nám chybí hodně kousků, abychom dokázaly složit celou mozaiku. Povězte mi, kdo u vás platil účty za kreditní karty?“

„Val. Nahrál si do počítače speciální program, pomocí něhož mohl odškrtávat odpočitatelné položky, a tak jsem všechno nechala na něm.“

„Takže jste jeho účty nikdy neviděla?“

„Nepotřebovala jsem to.“

„A co kdybychom se na ně podívaly, až se vrátíme domů?

Mohl někam telefonovat a platit za hovory kreditní kartou. Jestliže věděl, že se mu do výpisů nikdy nepodíváte, byl to docela chytrý a poměrně bezpečný způsob, jak před vámi hovory zatajit.“

„Děsí mě představa, že měl přede mnou tajnosti.“

„Přece ho chcete najít, ne?“

Přikývla. „Vím, kde ty záznamy hledat. Podíváme se po nich, až přijedeme.“

Než jsme dorazily domů, bylo už pozdní odpoledne. Carlotta šla přímo do Valovy pracovny a otevřela jednu ze zásuvek kartotéky.

Vytáhla z ní složku označenou DANĚ a podala mi ji.

„Takhle to vždycky dělá,“ řekla.

„Když zaplatí účet, hodí ho do těchhle desek. Na konci roku, když je to kompletní, všechno znovu projde, pokud je třeba. Papíry pak rozdělí do skupin jako hypotéka, platby, vybavení domácnosti, benzin a tak podobně. Já opravdu nevím.

Vzala jsem složku za minulý rok a donesla ji našemu daňovému poradci, aniž jsem se na ni podívala. Bylo to stále moc bolestivé. Jsou tam všechny telefonní účty, které jste už kontrolovala. Po Valově zmizení k počítačovým záznamům nic nepřibylo, ale jsou to všechno zatím nezpracované údaje.“

Vzala jsem desky, posadila jsem se a rozložila je na klíně. Rychle jsem prolétla letošní účty před svatým Valentýnem. Téměř nic tam nebylo.

Lednové výpisy by přišly v únoru.

Jeden účet přišel začátkem února a ten jsem viděla při své poslední návštěvě. Byl tam ale také účet od American Express a pár dalších účtů od kreditních karet. Všechny jsem pozorně prohlédla, ale žádné telefonní hovory jsem mezi nimi neobjevila.

Pak jsem se vrátila k minulému prosinci a postupovala zpátky měsíc po měsíci, účet po účtu, ale ani jeden se netýkal telefonního hovoru.

Pokud je platil, používal k tomu telefonní kreditní kartu a všechny se pak objevily na měsíčním výpisu.

Tady nebylo nic, co by mi mohlo pomoct. Náhle mě přemohlo zklamání a pocit marnosti hraničící téměř se vztekem. Potřebovala jsem nějaké jméno. Z pana Kazmareka se mi podařilo dostat pouze nejasné vyjádření, že Val mohl před dvaceti lety na jeho adrese žít. Kdyby ti lidé v půdní vestavbě měli telefon, a já jsem předpokládala, že ho měli, mohl být pod nějakým jménem vedený v seznamu. Kdyby se ta žena odstěhovala, beze jména ji nebylo možné vystopovat. Podle toho, co jsem se dosud dověděla, mohla stále žít někde v Buffalu a Val jí mohl denně telefonovat, aniž by se na výpisu objevila platba za dálkový hovor. Mohl ji navštěvovat při poledních přestávkách na oběd.

Mohly jsme o sebe zavadit rameny na ulici. Ale jak jsem to proboha měla vědět?

Našla jsem Carlottu v rodinném pokoji. „A co sousedé pana Kazmarka? Třeba tam žili už před dvaceti lety a vzpomenou si na ženu a její syny, kteří bydleli v podkroví.“

„Na to jsem nepomyslela.“

Podívala se na hodinky.

„Chcete jet hned?“

„Je příliš pozdě. Lidé neradi otvírají dveře po setmění. Necháme to na zítřek.“

„Úkol číslo jedna,“ prohlásila s odhodláním.

…

„Co vaše ranní nevolnost?“ zeptala se mě Carlotta, když jsem se ráno objevila v jídelně.

„Dá se to zvládnout,“ řekla jsem.

„Musím zaujmout pokud možno svislou polohu, a to mi pomáhá. A když do sebe dostanu nějaké jídlo, je to ještě lepší.“

„Jak to dneska uděláme? Vy půjdete po jedné straně ulice a já po druhé?“

Odmlčela jsem se přesně na takovou chvilku, aby si všimla mého zaváhání.

„Vy mě tam nechcete?“

Zasmála jsem se. „Takhle to nesmíte brát, Carlotto. Jen mě napadlo, že asi nebude zrovna nejmoudřejší věc, když se v ulici najednou objeví dvě neznámé ženské a začnou obcházet blok dům za domem.

Vyřídím to sama a vrátím se hned, jakmile se něco dovím.“

„Aspoň vás tam dovezu,“ nabídla se. „Tam a zpátky je to dost dlouhá cesta. Ale slibuju, že vám nebudu překážet.“

Vyrazily jsme do Buffala. Carlotta projela městem k třídě Hertel Avenue, která byla obchodním centrem města. Zahnula za roh a okolí se rázem změnilo, ocitly jsme se v obytné části metropole.

Všechny budovy byly nízké, jako by tu nikdo o vysokých činžovních domech nikdy neslyšel. Tiché ulice byly tvořeny jedno nebo dvougeneračními domy, úzké příjezdové cesty přesně korespondovaly s velikostí aut v době, kdy tato obytná zástavba vznikala. Bylo to klidné a příjemné místo jako stvořené k založení rodiny, místo, kde můžete vyběhnout ze dveří bytu do obchodu doslova v pantoflích a narychlo koupit krabici mléka, na kterou jste včera zapomněli. Nacházela jsem se v části velkoměsta, která dýchala atmosférou malého městečka, a to mě naplňovalo příjemným pocitem sounáležitosti. Pocitem domova.

„Ten dům je na půl cesty dolů touhle ulicí napravo,“ udílela mi Carlotta poslední instrukce, poté co zastavila auto na jednom z nároží.

„Mám se tu pro vás za hodinku zastavit? Nebo za půl hodiny?“

„Těžko říct. To záleží na tom, kolik lidí bude doma a kolik si jich vzpomene na dobu před dvaceti lety. Můžete sem zajet, řekněme, každých třicet minut?“

„OK. A když mě neuvidíte, najdete mě tady za rohem.“

„Domluveno. Tak nashle.“

Vystoupila jsem z auta a vykročila směrem k místu, kde Kazmarekovi strávili převážnou část svého života. Zůstala jsem na protější straně ulice, abych si mohla dům prohlédnout zpovzdálí a udělala si celkový obraz. Jakmile jsem ho uviděla, všimla jsem si větších oken v druhém poschodí, která se nápadně lišila od ostatních domů v ulici. Je všeobecně známé, že mnoho vlastníků domů v New Yorku si v suterénech nebo za nepohyblivými dveřmi vestavěných garáží buduje ilegální bytové jednotky. Pronájmem těchto prostorů získají slušné peníze navíc, samozřejmě nezdaněné, které často představují pověstný jazýček na vahách mezi přežitím a nutností dům prodat.

Přešla jsem přes ulici a zamířila k domu napravo. Zazvonila jsem na zvonek v přízemí. Nikdo neotevřel.

Zkusila jsem tedy zvonek bytu v poschodí.

„Kdo je tam?“ zavolal starší ženský hlas odshora. „Jmenuju se Christine Bennettová. Chtěla jsem se vás |

zeptat na sousedy, co bydleli vedle v domě.“

„Deset let jsem je neviděla,“

zavolala zpátky. „Znala jste Kazmarekovy?“ Trochu mi vadilo, že na sebe musíme takhle křičet, ale ona zřejmě dolů sejít nechtěla a já jí to nemohla vyčítat.

„Ano, ale už je to dávno, co se odstěhovali.“

„Paní Martoneová,“ oslovila jsem ji, když jsem si přečetla její jméno na poštovní schránce, „chtěla bych se vás zeptat na lidi, kteří žili v domě Kazmarekových v podnájmu asi před dvaceti lety.“

Chvíli bylo ticho. Pak se ozvalo: „Ach tak. Dobře. Vteřinku vydržte, hned jsem dole.“

Čekala jsem na posledním z pěti schodů pod malou stříškou, která chránila vstupní prostor před deštěm nebo sněhem. Z vteřinky se vyklubalo pět minut. Nakonec se ozval šramot a skrz záclonu na malém okénku ve dveřích jsem uviděla postavu, jak schází ze schodů. Dveře se otevřely a na prahu se objevila šedovlasá žena ve volných domácích šatech. „Jak se jmenujete?“

„Christine Bennettová. Chris.“ Já jsem Betty Martoneová.“ Zavřela za sebou dveře. „Můžeme si promluvit tady. Nerada vodím cizí lidi nahoru.“

„Tady je to fajn. Znala jste Kazmarekovy?“

„Mnoho let. Paní už zemřela. On se z Main Street odstěhoval a dneska je snad někde v domově důchodců.

Vlastně ani přesně nevím, jestli ještě žije.“

„Paní Martoneová, snažím se najít chlapce, který žil v jejich domě asi před dvaceti lety, plus minus.

Tenkrát chodil na střední školu a bydlel v tom podkrovním bytě.“

„Ach, ano, to podkroví!“ Podkasala si sukni a posadila se na vrchní schod. Následovala jsem jejího příkladu a sedla si asi půl metru od ní, abychom si viděly do obličeje.

„Něco vám o tom podkroví povím.

Stanley a Mary byli opravdu velice příjemní lidé, to se musí nechat, ale s tím podkrovím zašli příliš daleko.

Víte, když si chcete pořídit dům se třemi byty, musíte zajít do města a vyběhat si na úřadech povolení.

Potřebujete k tomu mít i vyjádření sousedů. Kdo by ale chtěl mít ulici plnou domů s nájemními byty? Já teda ne. A většina ostatních lidí v bloku se na to dívala stejně. A tak nás prostě obešli. Zařídili se po svém a nikoho se neptali. Tvrdili, že si nahoře zařizují další místnost, kterou budou využívat jako pracovnu. Ale řekněte, kdo by si zařizoval pracovnu ve druhém patře, když sám bydlí v přízemí?

Směšné! Od začátku bylo každému jasné, o co se jedná.“ Mluvila s takovým zápalem, jako by znovu podstupovala stejnou sousedskou bitvu. „A pak, když zatloukli poslední hřebík, co byste řekla, že udělali?“

„Pronajali to,“ odpověděla jsem tak, jak chtěla, a doufala jsem, že lekce z machinací s nemovitým majetkem už skončila.

„Přesně tak! Pronajali to nějaké svobodné ženské. Neměla sice chlapa, ale přivedla s sebou kupu kluků, kteří se celé dny potloukali sem a tam. Chvíli byli doma, chvíli pryč.“

„Znala jste je?“

„Jednou dvakrát jsme se pozdravily na ulici. Musím říct, že zrovna nepatřila mezi nejvlídnější osoby, se kterými jsem se kdy potkala.“

„Ona byla matka těch chlapců?“

„Tak to nevím. Možná jo, možná ne.“

„Byli tam dva kluci?“

„Někdy to vypadalo, že jich tam bydlí dvacet. Ale asi byli opravdu jen dva.“

„Měli nějaké kamarády?“

„Neměli žádné. Myslím, že za nimi nikdo nechodil. Ale oni byli pořád ve větru. Odjížděli v pátek a vraceli se v neděli večer. Na prázdniny také někam jezdili.“

„Ta paní mluvila anglicky?“ zeptala jsem se. Paní Martoneová se na mě podívala. „No, když se na to teď ptáte, myslím si, že měla přízvuk.“

„Nevzpomenete si náhodou na její jméno?“

„Nikdy jsem ho neznala.“

„Kazmarekovi se o nich nikdy nezmínili?“ Zasmála se. „Víte, my jsme tehdy se Stanleym a Mary moc dobře nevycházeli. Můj muž usiloval o to, aby se odstěhovali.

No, jen si to představte, nějací cizinci bydlí načerno v podkroví jednoho z domů. To zrovna nedělá ulici dobré jméno.“

„Chápu vás, co chcete říct,“

pokývala jsem souhlasně hlavou, abych udržela náš rozhovor na přátelské bázi. „Jak dlouho tam bydleli?“

„Nakonec se to dostalo tak daleko, že jsme se domluvili s několika sousedy, došli jsme k nim a pěkně od plic jsme si to se Stanleym a Mary vyříkali. Uzavřeli jsme to tím, že pokud se jich nezbaví, budeme to muset nahlásit na radnici.“

„Takže je vyhodili?“

„Slíbili, že je vystěhují, jakmile skončí školní rok, a to splnili.“

„Slyšela jste někdy jména těch chlapců?“

„Asi jo, ale už je to strašně dávno.“

Podívala se na hodinky. „Nezlobte se, ale nemůžu tady s vámi stát a povídat si celý den. Asi jsem vám moc nepomohla, viďte?“

„Ale vůbec ne. Naopak. Byla jste moc ochotná. Neznáte tady někoho, kdo by o těch chlapcích mohl něco vědět?“

Našpulila rty a podívala se ze dveří. „Zimmermanovi. Bydlí přes ulici pár domů z kopce. Mají syny.

Všichni jsou dnes dospělí a odstěhovali se pryč, ale myslím si, že v mládí si s těmi kluky od Kazmareků hrávali.“

„Zimmermanovi říkáte?“

zopakovala jsem.

„Asi třetí dům dolů napravo.“

„Děkuju vám, paní Martoneová. Za váš čas a za ochotu.“

…

19

Šla jsem na nároží, abych se podívala, jestli tam na mě nečeká Carlotta, ale po jejím autu nebylo ani památky, a tak jsem se otočila a vydala se ulicí zpátky k domu, který mi poradila paní Martoneová.

Vnitřní vstupní prostor byl stejný jako ten, kde jsem stála před několika okamžiky: pět schodů vedoucích ke dvojím dveřím, na zdi vpravo dole byly dvě poštovní schránky, jedna se jménem Black, druhá Zimmerman. Zimmermanovi obývali horní byt. Zazvonila jsem.

„Ano, už jdu,“ odpověděl mužský hlas a vzápětí se ozvaly těžké kroky sestupující po schodech dolů.

„Ano?“ řekl znovu a otevřel dveře.

Mohlo mu být kolem šedesáti, byl dost vysoký, měl na sobě pracovní kalhoty se skvrnami od barvy.

„Pan Zimmerman?“

„Vy něco prodáváte?“

„Ne. Hledám lidi, kteří bývali vaší sousedé, než se odstěhovali.“

„Kdo to má být?“

„Rodina, která bydlela v podkroví domu manželů Kazmarekových.“

„Ach, tihle. Jo, vzpomínám si na ně.

Už jsou pryč pěkně dlouho. Ale kde bydlí teď, to vám neřeknu.“

„Váš syn se prý s těmi chlapci znal.“

„Myslím, že jo. Jo. Chodili si hrát támhle na školní dvůr.“

„Pamatujete si, jak se ti kluci jmenovali?“ zeptala jsem se.

„Už je to strašně dávno. Pokud jsem je vůbec znal. Ale můžu zavolat synovi. Chcete jít dál?“

Když viděl, jak jsem na okamžik zaváhala, dodal: „Nahoře je má žena. Nemusíte se ničeho bát.“

Šla jsem za ním. Do obýváku přišla jeho manželka a představila se, zatímco on zmizel v kuchyni, aby si zavolal.

„To je opravdový krb?“ zeptala jsem se při pohledu na krásné kamenné dílo vestavěné do zdi v pokoji.

„Bohužel ne, je jenom na plyn,“

odpověděla paní Zimmermanová.

„Už dlouho nefunguje. Řekla bych, že tu dřív mívali nějaké topení.

Tyhle domy už toho pamatují.“

„Flo?“ zvolal její muž. „Řekni té paní, ať sem za mnou přijde. Mám na drátě Rogera.“

Šla jsem do kuchyně.

„Tady je můj syn,“ řekl mi pan Zimmerman. „Je přibližně ve vašem věku. Promluvte si s ním.“

Vzala jsem od něho sluchátko a vysvětlila jsem muži na druhém konci, o co se zajímám.

„Nevzpomněl jsem si na ty kluky už strašně dlouho,“ začal rozvážně.

„Nemám nejmenší tušení, co se s nimi stalo.“

„Navštěvoval jste je někdy u nich doma?“

„Nikdy. Tam nahoru nikdo nesměl.“

„Chodili ti kluci k vám?“

„Nedovolila by to. Občas se zastavili u někoho cestou domů ze školy, ale ta žena je držela pěkně zkrátka.“

„Znáte její jméno?“

Ne“

„A co ti kluci? Nejmenoval se jeden z nich Val?“

„Val,“ opakoval. „Bože, já nevím.

Ale možná jo. Ten, co jsem ho znal, se jmenoval Matty. Matty Franklin.

Nebo aspoň myslím.“

…

Carlotta parkovala za rohem a četla New York Times. Nastoupila jsem do auta a najednou jsem nevěděla, kde začít.

„V tom podkrovním bytě žil Matty,“

dostala jsem ze sebe nakonec.

„Matty?“

„Mluvila jsem s mužem, který s ním kamarádil, když chodili na střední školu. Vzájemně se ale nenavštěvovali, protože matka těch chlapců, nebo kdo to vůbec byl, to nedovolila.“

„To je ale šílené.“

„To teda jo. Budu se muset vrátit na ten hřbitov a podívat se, jestli tam není náhrobek Mattyho Franklina.“

„Myslíte si, že ta žena zavraždila ještě jedno dítě?“

„Já nevím. Ale pokud Val a Matty bydleli během středoškolských studií pod jednou střechou, musí je spojovat víc než jenom dlouholeté přátelství.“

„A Val nechal na Mattyho napsat milion dolarů z životní pojistky.

Začíná to dávat smysl. Zajímalo by mě, jestli i Matty odkázal něco Valovi.“

„To by mohla vědět Annie.“

„Ale Annie vám to možná nebude chtít říct. Určitě z ní nedostanete o nic víc, než co jsem jí o pojistce, kterou jsme našly, prozradila já.

Jsme na stopě něčemu velikému, Chris. Kdo je můj muž? Kdo je Matty?“

„Kéž bych to věděla.“

„Všechno začíná nasvědčovat tomu, že mezi Valem a Mattym existovalo nějaké pouto, ale pak se to nějak pokazilo. Možná se pohádali. Ale přísahám vám, že Val pistoli neměl.“

„Věřím vám. Pak teda musela patřit Mattymu, a když na jezeře došlo ke rvačce, zmocnil se jí Val nebo Clark.“

„Dva proti jednomu a pistole vystřelila.“

„Uvědomujete si, že jste právě připustila možnost, že Val byl na ledě s ostatními?“

„Nic takového se nestalo. Jenom jsem navrhla možný scénář. Slyšíte mě? Scénář. Už mluvím jako hrdina z televizního thrilleru. Jedeme odtud pryč. Ale kam?“

Nebyla jsem si jistá. „Pořád je tu několik věcí, na které bych se ráda podívala. Jak je to odtud daleko k Bennettově střední škole?“

„Moc ne. Myslím, že za pět nebo deset minut bychom tam mohly být.“

„Tak jedeme.“

Nastartovala, vrátila se zpátky do Hertel Avenue a zahnula do Main Street. Škola, obdélníková budova postavená z velikých červených cihel, k jejímuž hlavnímu vchodu se zdvíhalo mimořádně dlouhé schodiště, stála v ulici jen o pár desítek metrů níž. Carlotta našla místo na parkování v jedné z postranních ulic a za pár minut jsme byly pěšky zpátky a stoupaly do schodů. Ve vnitřním vestibulu jsme zamířily ke kanceláři přímo napravo od vchodu. Nechala jsem mluvit Carlottu. Cestou jsme si připravily rámcový scénář, který, jak jsem doufala, nám otevře cestu k dalším informacím.

„Jsem manželka Vala Krasskyho,“

představila se příjemné ženě, která k nám přišla. „Je jedním z těch mužů, kterým se v únoru přihodilo na jezeře to neštěstí.“

„Ach ano. Vzpomínám si. Je mi to moc líto, drahá.“

„Děkuju. Pokoušíme se založit fond na jejich památku a nedaří se nám dohledat adresu střední školy Clarka Thayera. Myslíte si, že byste mi ho mohla najít? Chodil na Bennettovu školu asi před dvaceti roky, plus minus několik let.“

„Samozřejmě. Mějte chvilku strpení, uvidíme, co se mi podaří najít.“

Napadlo mě, že na Clarka si vlastně nikdo nepamatoval. Lidé, s nimiž jsem mluvila, si vybavili pouze dva chlapce, kteří v tom podkrovním bytě žili. Moc ráda bych věděla, jaké, pokud nějaké, vazby Clark na skupinu měl. Jestli do ní vůbec patřil.

Žena prozkoumala obsah několika zásuvek, pak odešla z místnosti pryč. Podívaly jsme se na sebe, ale neřekly jsme ani slovo. Přešla jsem ke stěně, kde visely zarámované obrázky, abych si je prohlédla. Vesměs se jednalo o fotografie současných ročníků: osmnáctiletí mladí lidé na prahu dospělého života, fotbalové mužstvo, všechny postavy, připomínající novodobé gladiátory, vypadaly stejně, pouze hlavy mezi mohutnými vypolstrovanými rameny vykazovaly náznaky individuálních odlišností.

Otevřely se dveře a já jsem se vrátila k pultu. Žena, která se snažila vyhledat pro nás požadované informace, se netvářila nijak povzbudivě.

„Je mi to velice líto, paní Krasskyová, ale asi vám nepomůžu.

Jméno Clark Thayer nemůžu nikde najít. Jste si jistá, že skutečně studoval na Bennettově škole?“

„Myslím, že ano,“ zaváhala Carlotta. „Jeho žena mi to říkala –raději bych si to u ní měla ještě prověřit.“

„Je mi líto, že pro vás nemůžu nic udělat.“ Mluvila velice přesvědčivě.

„Děkuju vám za námahu.“

Opustily jsme kancelář a vyšly jsme ven před budovu. „Když jsem mluvila s Bambi, určitě mi řekla, že chodil na Bennettovu školu,“

vzpomínala jsem.

„Podle všeho se nejspíš spletla.

Museli se seznámit někde jinde.“

„Ale kde? A jak?“ zeptala jsem se.

„Po střední škole se každý vydal jinam.“

„No, možná byli sousedi. Clark mohl chodit do katolické školy. V

Buffalu je takových škol spousta.“

Odmlčela se a chvíli o svých slovech přemýšlela. Pak zavrtěla hlavou: „Bambi není katolička, to vím jistě. Mám dojem, že spolu chodili do protestantského kostela.“

Seběhly jsme po schodech na Main Street, po několika neúspěšných pokusech se nám podařilo přejít ulici a dostat se k našemu autu. Ale nenastoupily jsme do něj. Jenom jsme stály každá z jedné strany, každá plnou hlavu vlastních myšlenek.

„Ta žena z podkroví nás nikam nedovede. Je to slepá ulička,“

poznamenala Carlotta.

„Souhlasím. Když neznáme jméno, není šance, abychom ji vystopovaly.

A podle toho, co zatím víme, pravděpodobně používala falešné jméno. Pokud měla v úmyslu zamést za sebou stopy, proč by někomu vykládala pravdu? Když můžeš zaplatit měsíční nájemné a složíš měsíční finanční bezpečnostní záruku, seženeš byt naprosto bez problémů, obzvlášť je-li načerno.“

„Ráda bych věděla, jestli Matty také uzavřel životní pojistku a Vala v ní uvedl jako obmyšleného.“

„Neexistuje způsob, jak to zjistit.

Annie vám to urči-\ tě neprozradí.

Pokud nějakou pojistnou smlouvu objevila, určitě ji to rozrušilo a současně rozčílilo stejně jako vás.

Bude se snažit ji zrušit dřív – pokud to ovšem půjde – než vyjde najevo, jestli je Val živý nebo mrtvý. A co by se tím vyřešilo, kdyby se prokázalo, že taková smlouva opravdu existuje? Pomineme-li skutečnost, že by bylo velice příjemné zdědit milion dolarů, nám to může potvrdit jedinou věc, kterou už beztak víme: že mezi oběma muži existovala velice silná vazba.“

„Takže co navrhujete dál?“

Stejnou otázku jsem si v duchu také položila. „Dneska ráno mě něco napadlo,“ podívala jsem se na ni.

„Mám takový pocit, že jsem ve Valově firmě něco přehlédla. Ráda bych se ještě jednou sešla s Jakem.“

„Já jenom nechápu, proč si o Jakeovi myslíte, že s tím měl něco společného. Nic tam není, Chris. Je to ztráta času.“

Znovu ta její neochota, abych si promluvila s Jakem? Nebo nechtěla, abych se prohrabovala v papírech ve Valově kanceláři? „Carlotto, my nemůžeme říct, co je a co není ztráta času, dokud tomu nepřijdeme na kloub. Koho by třeba napadlo, že z pouhého rodného listu zjistím v Connecticutu tolik zajímavých informací?“

„Ale vy už jste s Jakem mluvila. A Valovy papíry jste také viděla.

Sama jste řekla, že tam nic není.“

„Na něco jsem zapomněla.“

Čekala jestli tu poznámku nějak doplním, jestli jí řeknu, na co jsem zapomněla, ale já jsem neměla v úmyslu dát jí ani ten nejmenší důvod k tomu, aby Jakea předem varovala. „Pojeďme tam,“ řekla jsem nakonec. Nasedly jsme do auta.

„Myslím, že tam půjdu s vámi,“

prohlásila, když otočila klíčkem v zapalování.

Zmocnil se mě velice nepříjemný pocit, který ale neměl vůbec nic společného s ranními nevolnostmi.

„Carlotto, teď na rovinu. Ráda bych tu věc vyřídila sama. A pokud existuje něco, co Jake ví a vy nechcete, abych se o tom od něho dověděla, měla byste mi o tom říct raději sama.“

„Nic takového není.“

Nelíbilo se mi to. Carlotta mě od návštěvy u Valova společníka ve firmě rádoby nenápadně, ale o to vytrvaleji odrazovala, a kdykoli přišlo jeho jméno na přetřes, viditelně znervózněla.

Blesklo mi hlavou, že mezi ní a Jakem v minulosti k něčemu došlo, ať už před manželstvím nebo během něho. Nebyl to ten druh informací, na které bych se zrovna těšila, ale samozřejmě, Jake by měl tím pádem silný motiv k vraždě. Tahle teorie měla ovšem jednu velkou vadu na kráse – jak by se Jake dověděl o cestě přes zamrzlé jezero?

Několik minut jsme pokračovaly v jízdě v nepříjemném tichu, nervozita by se dala krájet. Pak se ozvala Carlotta: „Cokoli si myslíte, nikdy se to nestalo.“

Silou vůle se mi podařilo neusmát se. „Já také nic netvrdím. Jenom se chci poohlédnout po něčem, na co jsem posledně zapomněla.“

„A neřeknete mi, o co se jedná?“

„Povím vám víc, až najdu to, co jsem hledala – pokud se mi to vůbec podaří.“

„No dobře.“

…

Zdálo se, že Jakea má nenadálá návštěva opravdu překvapila, což nasvědčovalo tomu, že o ní neměl ani potuchy. Bylo lepší přepadnout ho nepřipraveného, aby neměl možnost zbavit se případných kompromitujících materiálů.

„Nevěděl jsem, že jste se vrátila do města,“ podivil se.

„Přijela jsem včera. Myslím, že bychom si měli promluvit, Jakeu.“

„O čem? Mluvili jsme spolu minulý týden. Pokud vím něco víc, než jsem vám řekl, nejsem si toho vědom.“

„Chtěla bych se dovědět něco o vašich vztazích, o vás a o Carlottě.“

„O mně?“ Usmál se a napětí v jeho obličeji zmizelo. „Něco o mně a o Carlottě? Podívejte se, ona je manželka mého partnera a mám ji rád jako sestru. Pokud mezi námi něco je, pak jsem ten poslední člověk, co se o tom dověděl. Měla byste se raději zeptat jí.“

Způsob, jakým se změnila jeho tvář, když uslyšel mou otázku, jak se celé jeho tělo uvolnilo, jak se nenuceně vyjadřoval, byly pro mě jasným signálem, že jsem vsadila na špatného koně. „Val a Annie?“

nadhodila jsem.

„To si nemyslím. Seznámili se před řadou let, opravdu si nevzpomínám jak. Mám dojem, že přišla do Buffala za prací.“

„Chodili spolu?“

„Jo, chodili. Ale nic intenzivního, žádné jiskření. To když se Annie poprvé potkala s Mattym, to bylo jiný kafe. Výbuch vášně, exploze.

Vsadil bych se, že od té chvíle už se ani jeden z nich na příslušníka opačného pohlaví nepodíval. Prostě si padli do noty.“

„Došlo k něčemu mezi Valem a Annie potom, co si vzala Mattyho?“

„Vždyť se vám to tady právě snažím vysvětlit. Oba se přestali o zbytek světa zajímat. Vala nevyjímaje.“

„Je tu jedna věc, na kterou jsem se vás minulý týden zapomněla zeptat.

Vaše telefonní účty z loňského roku.

Mohla bych je vidět?“

„Mé co?“

„Telefonní účty. Ráda bych se podívala, jestli Val náhodou nevolal soukromě z vašeho telefonu.“

„Není tak snadné se k nim dostat,“

odpověděl vyhýbavě. „Navíc jste přece viděla jeho rolodex, nebo ne?“

„Dobře víte, že to není totéž jako skutečné telefonování.“

„Každý si přece občas brnkne z práce soukromě. Já například volám svému doktorovi nebo advokátovi, a své ženě asi padesátkrát za den.“

„To ale nejsou meziměstské hovory.

Mě zajímají meziměstské hovory, které nebyly služební.“

„Máte vůbec představu o tom, do čeho se chcete pustit? Porovnávat čísla z telefonních účtů s čísly v rolodexu? Překontrolovat jediný měsíc vám zabere celý den.“

„Mám čas celý den,“ opáčila jsem a pobaveně jsem sledovala jeho narůstající neklid. „Mohla bych ty účty vidět, prosím vás?“

Vzdal to. Pochopil, že mě nezviklá, přesto se ještě vytasil s poslední nedůraznou námitkou. „Ani nevím, kde jsou. Nějakou chvíli to potrvá, než je najdu.“

„Musíte je mít po ruce, abyste mohli připravit daňová přiznání na duben.“

„Jo, to je pravda.“ Poškrábal se na hlavě. „Podívejte se. Mám teď docela dost práce. Mohla byste se tady zastavit později nebo možná až v pondělí? To by bylo vůbec nejlepší.“

„Jakeu, právě pro tohle jsem si přišla. Nemůžu celý víkend jen tak nečinně posedávat s rukama v klíně a čekat na pondělí.“

„Uvidíme, co se mi podaří najít.“

Otevřel dveře dozadu a vykročil směrem ke kanceláři. Se mnou v patách. Vešel dovnitř, a než jsem stanula na prahu, on už vytáčel na telefonu nějaké číslo.

„Nemohlo by to počkat?“ zeptala jsem se. Praštil sluchátkem do vidlice a obořil se na mě: „Kdo vás zval dovnitř?“

„Já tady jenom čekám na ty telefonní účty,“ odpověděla jsem klidně a omluvně jsem povytáhla obočí.

Prudce vstal od stolu a přešel ke kartotékové skříni, vybral si jednu ze spodních zásuvek a vytáhl z ní objemný šanon. Začal v něm listovat, zatímco já jsem jenom čekala, a nakonec vyndal balík účtů stažený gumovou páskou. „Chtěla jste loňský rok?“

„To by mělo stačit.“

Už už se zdálo, že mi balík hodí, ale pak si to rozmyslel a podal mi ho.

Neměl z toho ale žádnou radost.

„Kde se chcete posadit?“

„Půjdu do Valovy kanceláře.“

„Uvědomte si, že bych vám ty účty vůbec neměl dávat do ruky.

Dokonce ani policie je po mně nechtěla.“

„Policie si myslí, že je Val mrtvý.“

„Ale on je mrtvý, proboha! A jestli měl nějaká tajemství, měla by zemřít s ním. Ať už volal komukoli, nemá to nic společného ani s vámi, ani s Carlottou, s Mattym nebo Clarkem.“

„Tak tohle je ta věc, které se tolik Carlotta bála, že uvidím?“

„Nemám tušení, čeho se Carlotta bála. A teď mě omluvte, mám práci.“

Odnesla jsem balík přes chodbu do protější kanceláře a posadila se za Valovým stolem. Všechny účty byly adresovány na firmu a začínaly lednem loňského roku. Sundala jsem gumovou pásku, rozdělila jsem pakl na dvě menší hromádky, aby se mi nerozpadl po stole, a začala jsem procházet lednové výpisy.

Mnoho meziměstských telefonátů směřovalo do stejné oblasti s místní předvolbou 716. Jednalo se o služební hovory. Nevěděla jsem přesně, co hledám, ale když jsem otočila stránku, zjistila jsem, že to bude snadná práce. Vedle jednoho hovoru, který trval sedm minut, zářila malá červená značka.

Oblastní předčíslí bylo 905.

Zapsala jsem si číslo, i když jsem neznala důvod, proč bylo označené, ale na této stránce bylo jediné. O

dvě stránky později byl zatržený další hovor. Na stejné číslo.

Nalistovala jsem další označený hovor. Opět stejné číslo. Zvedla jsem telefon na Valově pracovním stole a zkusila na ně zavolat. Ve sluchátku se ozvalo trojí zazvonění a pak mi mechanický hlas oznámil, že telefon byl odpojen. Mohl to být služební kontakt? Sotva, pomyslela jsem si. Služební kontakt by nechal jiné náhradní číslo. Tenhle hovor byl soukromý a Val ho označil, protože byl čestný a zásadový člověk. Když jsem došla na poslední stránku měsíce ledna, jeho čestnost jenom potvrzoval výrazný červený inkoust, jímž byla napsána výsledná suma za všechny hovory, které v tom měsíci uskutečnil. Můj objev mě naplňoval vzrušením.

Neměla jsem ponětí, kde oblast s předčíslím 905 leží, ale majitel toho čísla pravidelně přijímal od Vala hovory.

Znovu jsem zvedla sluchátko a vytočila informace o telefonních číslech. „Prosím vás, potřebovala bych zjistit, která oblast má předčíslí 905 ,“ požádala jsem operátorku, když se ohlásila.

„To je Ontario,“ odpověděla. „V

Kanadě?“

„Ano.“_ „Děkuju.“

Zavěsila jsem, a když jsem to udělala, bleskla mi hlavou jedna z Josephiných poznámek. Tehdy říkala, že to možná bude znít podivně, ale zeptala se: Kam ti muži šli? Šli do Kanady, přesně řečeno do Ontaria, protože to byla provincie na protějším břehu Erijského jezera. A Val loni během ledna opakovaně jednou za pár dní někomu do Ontaria volal.

Vzala jsem únorovou hromádku a začala jsem ji prohledávat.

„Takže jste to našla,“ řekl Jaké, když jsem se asi půl hodiny potom, co jsem se posadila s telefonními účty k Va-lovu stolu, vrátila do přední místnosti.

„Povězte mi o tom něco.“

„Já toho vím o těch telefonátech asi tolik co vy.“

„To on je označil červeně?“

„Svým vlastním perem.“

„Proč?“

„Protože jich bylo víc, jednalo se o soukromé hovory a na měsíčním účtu to dělalo dvacet, někdy i víc dolarů, což je dvě stě, možná tři sta dolarů ročně. Všechny tyhle výdaje do firmy vrátil. Val byl prostě takový. Zadarmo by si nikdy nic nevzal.“

„Jak dlouho to trvalo?“ Prohlídka účtů vypovídala o tom, že takhle telefonoval celý loňský rok.

„Odjakživa. Od té doby, co se sem s Carlottou přestěhoval. Možná i předtím.“

„Neslyšel jste někdy náhodou nějaký hovor?“

„Ne.“ Odpověděl stroze a úsečně, čímž mi naznačil, že na tohle téma se se mnou nechce bavit.

„Ale jistěže ano, Jakeu. Musel jste být zvědavý.“

„Podívejte se, nikdy své soukromé věci nevyřizoval přede mnou.

Musel telefonovat ze své kanceláře nebo když jsem byl z doslechu.

Nemůžu vám říct, jestli se jednalo o peníze nebo o sex, jestli mluvil se ženou nebo s mužem.“

„A dál?“

„Nic nepředjímám, o ničem nespekuluju. Říkám jen to, že někomu volal, byla to jeho věc a za hovory zaplatil. Konec. Tečka.“

„Jak vám to vysvětlil poprvé?“

„Myslíte tehdy před lety?

Normálně. Řekl, že měl nějaké soukromé hovory, které musel během dne vyřídit, a že za ně na konci měsíce zaplatí. Nebyla to žádná horentní suma.“

„Ale pokračovalo to do té doby, než zmizel.“

„Do svatého Valentýna. Toho dne dopoledne volal naposled. Předtím než odjel s Carlottou na oběd.“

Aby oznámil, dnes večer přijedu?

„A pak bylo to číslo odpojeno?“

„Prosím?“

„Volala jsem na něj. Už nefunguje.“

„Ježíši.“ Vypadal nervózně.

„Řeknete o tom Carlottě?“

„Asi ano. Ona mě požádala, abych to začala vyšetřovat. Myslíte, že o těch telefonátech nevěděla?“

„Tím jsem si jistý.“

Jaký tedy měla problém? Proč nechtěla, abych si s Jakem promluvila? „Poslední věc. Ptala jsem se vás na Vala a Annie. A co Val a Bambi?“

„Do hajzlu,“ utrousil.

…

20

„Tak co jste objevila?“ Carlotta na mě čekala u auta, které šikovně zaparkovala tak daleko od budovy z červených cihel, aby ji Jake, kdyby se náhodou podíval z okna, nemohl zahlédnout.

„Dvě věci. O jedné víte, ale nechala jste si ji pro sebe, o druhé nevíte.“

„Tak začněte třeba tou, o které podle vás nevím.“

„Val několikrát týdně volal na jakési telefonní číslo do Kanady.“

„Nejspíš služební hovory.“

„Tak to není. Byly soukromé a Val všechny provolané peníze firmě uhradil.“

Ztěžka polkla a vypadala velmi sklesle. „Kam volal?“

„To nevím. Zkoušela jsem to číslo vytočit, ale je odpojené.“

„Tak co se mi teda snažíte naznačit?

Že byl zapletený do mezinárodního obchodu s drogami? Že měl v Niagara Falls přítelkyni, kterou v životě neviděl, ale nemohl žít bez toho, aby si s ní občas nepoklábosil?“

„Já nevím. Naposled na to číslo volal na svatého Valentýna dopoledne chvíli předtím, než vás vzal na oběd.“

„Chris,“ vypravila ze sebe zastřeným hlasem. Pleť na obličeji jí zpopelavěla, oči se jí zalily slzami, vypadala jako raněné zvíře.

„Pojďme do auta.“

Posadila se ztěžka, skloněnou hlavu si opřela o ruce na volantu. Bylo to poprvé od našeho setkání v únoru, kdy ztratila kontrolu nad svými emocemi. „Nevím, co se děje.

Nevím, proč se to děje. Miluju toho muže. Strašně moc chci, aby byl naživu, chci, aby byl zdravý. Chci, aby mě miloval tak, jako mě miloval před svatým Valentýnem.

Protože já ho taky miluju. Na světě neexistuje nic, co by mohlo mé city k němu změnit.“ Slzy se jí řinuly z očí a tiše stékaly po tvářích jako řeky plné bolesti. Sáhla do kabelky pro kapesník.

Poprvé od chvíle, kdy jsme se potkaly, jsem skutečně uvěřila, jak silně svého muže miluje. Sálala z ní stejně intenzivní, opravdová láska, jakou já cítím k Jackovi. Neměla jsem nejmenší pochybnosti o Jackově upřímnosti ani o hloubce jeho citů ke mně, a Carlotta uvažovala o Valovi úplně stejně. Ať už se stalo cokoli, jejich vztah se nezměnil a neměl být takhle zpřetrhán – aspoň podle Carlottina názoru.

„Najdeme ho,“ snažila jsem se vymyslet něco povzbudivého.

„Živého, nebo mrtvého?“

„To ještě nevím. Pořád existuje několik možností a teprve čas ukáže, ze které se vyklube ta správná.“

„Máte na mysli Bambi?“

„Proč jste mi o tom neřekla?“

„Už je to mnoho let. Jake o tom ví, protože Jake ví o všem. Ale to, co se stalo mezi nimi, nemá nic společného s tím, co se přihodilo na jezeře.“

Nechtěla jsem teď rozebírat myšlenku, která se mi zrodila v hlavě, že pistole původně namířená na Clarka vyslala kulku, která skončila v těle Mattyho, když se Matty snažil do sporu zasáhnout, aby zachránil svého kamaráda. „Pro Vala to možná skončilo, ale pro Bambi ne,“ nadhodila jsem.

„Bylo po všem, Chris, věřte mi.

Bambi a Clark byli spolu šťastní.

Nikdy jsem nepotkala jiné dva lidi, kteří by se k sobě hodili víc než oni.“

„Ona uspořádala pro manžela pohřeb dřív, než se vynořilo jeho tělo. Ani vy, ani Annie jste to neudělaly.“

„Já jsem to neudělala, protože nevěřím, že Val zemřel. Věděla jsem, že Matty a Clark ano. Ony to věděly taky. A všechny jsme měly pravdu. Annie prostě chtěla mít jistotu, až se objeví tělo. A dočkala se.“ Podívala se na hodinky. „Kam odsud pojedeme?“

„Chci zavolat Jackovi. Existuje totiž takový zvláštní telefonní seznam nazývaný Coleův a každý policejní okrsek v New York City k němu má přístup. Jsou v něm seřazena nejdřív telefonní čísla a až potom jména a adresy, takže jakoby naopak. Poskytují taky informační službu pro meziměstská čísla a já bych chtěla Jacka poprosit, aby zjistil, kde se to číslo devět-nulapět nachází. Možná tak nedostaneme odpověď na to, kam vaši muži té osudné únorové noci šli, ale získáme jméno člověka, který měl ten telefon přihlášený, jeho adresu, byt, možná i nějaké další informace o celé oblasti. Nebylo tam žádné číslo pro další spojení, takže netuším, jestli tam on nebo ona stále žijí – ať už s novým telefonem, nebo bez něho – ale osobně si myslím, že bychom se tam měly vydat samy a zaklepat na ty správné dveře.“

„Jestli je ale telefon odpojený, tak se nejspíš odstěhoval.“

„Třeba nám něco řeknou sousedé.

Ať je to, kdo je to, ten člověk měl určitě k Valovi nějaký vztah. Může o něm vědět věci, o kterých jste vy ani Jake neměli tušení. Copak vám nepřipadá zvláštní, že několik měsíců po té nehodě je ten telefon odpojený?“

„Velice zvláštní.“ Otočila klíčkem v zapalování, motor naskočil a my jsme se vydaly zpátky stejnou cestou, kterou jsme přijely.

„Tajemné. Nahání mi to hrůzu.“

„Možná měl Val v Kanadě dům.“

„Viděla bych šeky,“ odmítla můj návrh pohotově Carlotta.

„On ale vybíral pouze ze svých vkladních knížek. Mohl platit peněžní poukázkou.“

„Ale on tam přece volal, Chris.

Komu?“

„Přesně tohle musíme zjistit. A věřím, že Jack nám v tom může pomoct.“

…

Když jsme se vrátily domů, okamžitě jsem mu zavolala, ale nezastihla jsem ho v kanceláři.

Věděla jsem, že o stejnou laskavost můžu požádat i detektiva Murdocka, ale nechtěla jsem ho do toho zatahovat a také jsem mu nechtěla prozrazovat o nic víc, než je třeba.

Nechala jsem Jackovi vzkaz a přitom mě napadlo, jestli nebude lepší odletět domů a strávit víkend s ním, ale rozhodla jsem se ještě pár hodin počkat. Když jsem položila telefon, Carlotta zkusila vytočit číslo do Ontaria, jako by se chtěla přesvědčit, že jsem jí nelhala.

Viděla jsem, jak zklamaně zavěsila poté, co si vyslechla nahraný vzkaz.

„Co bych za to dala, kdybych věděla, kdy byl ten telefon odpojený,“ zabručela.

„Já taky.“

„Proč si váš manžel musel ze všech dní vybrat zrovna dnešek, že nesedí za svým stolem?“

„Občas zavolají povinnosti.“

„Najdeme ho, Chris.“ Zadívala se na telefonní číslo, které držela v ruce. „Cítím to. Už jsme blízko. Teď ho opravdu najdeme.“

Poprvé jsem s ní souhlasila. Jenom jsem nevěděla jestli ho najdeme živého, nebo mrtvého.

Carlotta byla teď opravdu nabuzená, překypovala aktivitou.

Nedokázala posedět, nemohla se soustředit na čtení, dokonce ani nedokázala s nikým prohodit pár souvislých vět. Já jsem naopak nutně potřebovala znovu mluvit s Bambi, ale nechtěla jsem odcházet od telefonu pro případ, že by volal Jack. Chtěla jsem to být právě já, kdo ho požádá, aby vyhledal informace o tom telefonním čísle, ne Carlotta. Pokud byl někde na výjezdu k případu, nebylo možné předpovědět, kdy se vrátí zpátky na stanici. Vyšetřování vraždy na místě činu se může protáhnout na několik hodin a neexistoval způsob, jak bych ho mohla v terénu kontaktovat.

Carlotta mě po chvíli požádala, abych zkusila jeho číslo znovu, ale nechtěla jsem vyrušovat ani jeho, ani mužstvo na stanici.

Nepochybovala jsem o tom, že mu můj vzkaz předají, a jakmile bude mít čas, hned mi zavolá. Dlouhé čekání skončilo ve čtyři, kdy telefon konečně zazvonil. Zvedla jsem ho.

„Ahoj, promiň, že to trvalo tak dlouho,“ ozval se Jackův pohodový hlas. „Jak ti je?“

„Dobře. Děláš venku na nějakém případu?“

„Jo. Vypadá to na velkou věc.

Strávili jsme tam přes čtyři hodiny.

Cestou zpátky na stanici jsme se zastavili na jídlo. Byli jsme hladoví jako vlci. Jak to jde?“

„Na něco jsem přišla a potřebovala bych pomoc profesionála.“

„Chápu. Už ti to leze na mozek a chceš si promluvit s psychiatrem.

Ale u většiny lidí se podobné stavy obvykle začnou projevovat až po deseti letech služby.“

„Profesionální pomoc nemusí vždycky znamenat psychiatra, miláčku,“ upozornila jsem ho jemně. Usmála jsem se. „Potřebuju vytáhnout nějakou informaci z Coleova seznamu.“

„Máš nějaké číslo?“

„V Ontariu. Oblastní předčíslí je devět-nula-pět. Val na něj volal po celý rok pravidelně několikrát týdně. Poslední hovor se uskutečnil dopoledne na svatého Valentýna.

Teď je číslo odpojené.“

„To zní nadějně. Dej mi to číslo a za chvíli se ti ozvu.“ Nadiktovala jsem mu ho a on slíbil, že zavolá, jakmile něco zjistí.

„Měl by o tom existovat záznam,“

obrátila jsem se na Carlottu, abych ji trochu uvedla do obrazu. „Ten seznam je celoroční, takže cokoli se stalo na začátku roku, mělo by se to tam najít.“

„A bude tam i jméno a adresa.“

„Nejen to. Ještě mnohem víc,“ řekla jsem a zopakovala jsem jí stručně to, co mi Jack před časem vysvětlil.

„Získají informace o celé oblasti, jak hustě je zalidněná, v jakém rozmezí se pohybuje průměrný příjem obyvatel a další podobné věci.“

„To mě nezajímá. Já jen potřebuju vědět, kdo tam bydlí.“

„Nebo bydlel,“ podotkla jsem.

„Chris, co budeme dělat, jestli se odstěhovali?“

„Promluvíme si se sousedy.

Pokusíme se vystopovat řidičský průkaz nebo registraci auta, pokud nějaké měli. Ale zatím je předčasné si s takovými věcmi lámat hlavu.“

Carlotta ale měla starostí plnou hlavu. Zatímco já jsem se snažila rychle sníst něco ze zbytků, které jsem našla v lednici, a vypít aspoň jednu sklenici mléka, ona se jídla ani nedotkla. Věděla jsem, že jakmile se Jack ozve, že má adresu, vypálíme z domu během několika vteřin, a já jsem se vždycky cítila líp s plným žaludkem. Asi půl hodiny potom, co jsem mluvila s Jackem, se telefon konečně znovu rozdrnčel.

Carlotta vyskočila, ale nechala mě, abych ho zvedla. „Našel jsem to,“

hlásil Jack. „Máš tužku?“

„Jasně.“

„OK. Účastník se jmenuje E. K.

Winkel a jeho adresa je 27

Rosegarden Lane.“ Nadiktoval mi jméno místa, které jsem nikdy předtím neslyšela. „Našel jsem ho na mapě,“ dodal. „Leží přímo na kanadské straně Erijského jezera a nejvýznamnější město, které jsem v té oblasti našel, se jmenuje Fort Erie. Je to kousek od mostu mezi Buffalem a Ontariem.“

„Zjistil jsi, jestli se jedná muže nebo ženu?“

„Ne. Volal jsem na informace do Ontaria a ptal jsem se na E. K.

Winkela, ale řekli mi, že tam nikoho pod tím jménem nemají.“

„Takže se mohli odstěhovat.“

„Buď se odstěhovali, nebo zrušili telefon.“

„Jak někdo dneska může žít bez telefonu?“

„To nevím, ale každopádně to přidělává práci, když máš někoho najít. Pokud se někdo skrývá, na informacích ti dokonce ani nemůžou prozradit, že má ten člověk číslo, které není registrované v seznamu.“

„Taky se mohli přestěhovat a nenechali žádné jiné číslo, kam by jim mohli lidé volat.“

„Taková možnost samozřejmě existuje vždycky.“

„No, myslím, že to je prozatím všechno.“

„Tak to vypadá, že se o víkendu neuvidíme, viď?“

„Teď ještě nevím. Promluvím si s Carlottou. Když ti nezavolám, nečekej mě.“

„Možná zítra ráno, až vstanu, něco moc dobrého uvařím a ta vůně se dostane až k tobě do Buffala.“

„Budu dýchat zhluboka,“ ujistila jsem ho. „Beru tě za slovo. A musíš se ujistit, že to je ten správný vzduch.“

Nezasvěcený posluchač, který by se stal náhodou svědkem našeho rozhovoru, by si asi významně poťukal na čelo, ale my jsme si rozuměli; dělali jsme si starosti o naše dítě. To bylo pěkné.

Přesně podle mého předpokladu jsme doslova vyběhly ze dveří a zastavily jsme se jenom pro mapu Ontaria, kterou Carlotta našla během několika okamžiků. Pak jsme si to už podruhé během jednoho dne namířily do Buffala, tentokrát jsme si vybraly jinou příjezdovou trasu, jely jsme po silnici, která kopírovala břeh jezera, až jsme dorazily k mostu.

„Zapomněla jsem se vás zeptat,“

vyhrkla náhle Carlotta. „Máte s sebou nějaký průkaz totožnosti?“

„Řidičský průkaz.“

„To bude stačit. Narodila jste se v Americe?“

„No jistě.“

„Pak by neměl vzniknout žádný problém. Když se vás budou ptát, řekněte prostě pravdu.“

Američany příliš nezajímalo, kdo jsme, ale na kanadské straně jsme musely na pár otázek odpovědět.

Carlotta úředníkům vysvětlila, že si chce dát v Kanadě jenom večeři a pak se vrátíme zpátky, a ti nás bez dalších průtahů pustili dál. Podívala jsem se do mapy a navigovala ji k městu, kde odpojený telefon býval.

„Jak často při své práci cestujete?“

zeptala jsem se.

„Tak jednou za čtrnáct dní.“

„Zůstáváte přes noc?“

„Obyčejně dva nebo tři dny.“

„Takže Val mohl v době vaší nepřítomnosti klidně odjet do Kanady a někoho tam navštívit.“

„Každý večer jsme si telefonovali, Chris.“

„Byl vždycky doma, když jste volala?“

Chvíli mlčela, stisknuté rty tvořily tenkou linku. Nakonec promluvila: „Copak vám se nikdy nestalo, že jste volala svého muže a nezastihla jste ho doma?“

„Mnohokrát.“

„Tak vidíte. Mně se občas stalo totéž.“

„Myslíte si, že by se dalo nějak zjistit, jestli vstoupil na kanadské území?“

„Nic mě nenapadá. Máme v autech aršíky lístků na most, ale já mu je nepřepočítávám a on se o mé taky nestará. Navíc mohl platit hotově.

Stejně tak mohl jet do Rochesteru nebo do Jamestownu.“

Několik minut jsme ani jedna nepromluvily, a zatímco Carlotta se věnovala řízení, já jsem střídavě sledovala silnici a studovala mapu.

Ticho nakonec prolomila Carlotta: „Tahle silnice vede k Niagarským vodopádům. Možná někdy budeme mít dost času a zajedeme tam. Je to opravdu úchvatná podívaná.“

„Ráda bych je viděla.“

„Jsem strašně nervózní.“

„Chcete, abych řídila?“

Zavrtěla hlavou. Vzbuzovala ve mně pocit, že si je naprosto jistá, že zanedlouho zastavíme před nějakým neznámým domem, zaklepeme na dveře a vyjde z nich Val. Zas tak úplně nemožné to nebylo, ale mámli být upřímná, zdaleka jsem neoplývala takovým optimismem jako ona.

„Tohle je to město,“ upozornila jsem ji, když jsme projížděly kolem značky. „Zpomalte. Potřebujeme najít Erie Street. Ta by nás měla dovést do Rosegarden Lane.“

Náhle zabrzdila. „Já to nezvládnu.“

„Pusťte mě za volant. Ten kousek už dojedu já,“ zopakovala jsem svou nabídku. Vystoupila jsem a obešla auto, zatímco Carlotta se přesunula na sedadlo spolujezdce. Když jsem otevřela dveře, seděla schoulená s hlavou v dlaních a ramena se jí třásla. „Můžu to vyřídit za vás,“

nabídla jsem jí.

„Ne, když jsem se dostala až sem, dotáhnu to do konce. Díky bohu jsem před cestou nic nejedla.

Omlouvám se, že mě to tak rozhodilo. Všechny ty věci, na které jsem nechtěla ani pomyslet, mi teď víří hlavou. A začíná mě z toho bolet břicho.“

„Za pár minut bude po všem.“

Vyrazila jsem dolů po Erie Street a hledala jsem boční ulici, která by nás měla dovést k Winkelovu domu.

„Támhle to je,“ řekla a ukázala prstem.

Zatočila jsem doleva a obě jsme pozorně sledovaly číslování domů.

„Jeďte dál. Tady jsou čísla přes šedesát a snižují se.“

Třicet jedna bylo na levé straně ulice. Zaparkovala jsem naproti němu. „Tak to jdeme zkusit. Je to sousední dům.“

Vystoupily jsme a přešly jsme přes ulici. Byly tam různé typy domů, jeden malý s přední verandou, jeden větší cihlový s dvojitými dveřmi. Dům číslo dvacet sedm patřil mezi menší dřevěné stavby, na konci úzké příjezdové cesty stála garáž pro jedno auto. Kolem rostlo několik keřů, ale kupodivu žádné stromy. Ačkoli počasí bylo dnes velice vlídné, chvílemi se ulicí prohnal čerstvý lezavý větřík a já jsem si uvědomila, že musí vanout od jezera. Stromy se asi tomu studenému vzduchu, který obzvlášť v zimě musí být nepříjemně mrazivý, nedokázaly přizpůsobit.

„Půjdu první,“ prohlásila Carlotta odhodlaně, jako by se zbavila strachu nebo si možná myslela, že nejlepší bude, když na mě zapůsobí znovu nabytou odvahou.

„Rozhodně se neptejte na Vala,“

varovala jsem ji. „Nechceme toho člověka přece vyplašit, že jsme odhalily jeho úkryt. Možná se rozhodne a ukáže se nám sám.“

„OK.“ Vyšly jsme po schodech k terase a Carlotta zmáčkla tlačítko zvonku. Slyšely jsme ho jasně zevnitř domu, ale to byl také jediný zvuk, který se ozval. Zkusila to znovu. Odněkud zevnitř zavolal cosi nějaký hlas.

„Někdo tam je,“ zašeptala Carlotta vzrušeně. „Zní to jako dívčí hlas.“.

„Nechte mě mluvit.“

„Ne. Je to můj muž. Musím to vyřídit já.“

Dveře se otevřely a za nimi stála asi šestnáctiletá dívka a mžourala na nás ospalýma očima.

„Hledám pana Winkela nebo jeho ženu,“ oznámila jí Carlotta. „Jsou doma?“

„Kromě mě tady nikdo není.“

„Kdy čekáte, že se vrátí?“

Dívka vypadala poněkud zmateně.

„Já nevím. Možná dneska večer.

Možná až po víkendu. Proč se ptáte? Kdo jste?“ Těkala očima z Carlotty na mě a zpátky.

„Jsem Chris Bennettová,“

představila jsem se rychle a přerušila tak Carlottu dřív, než stačila říct své jméno nebo něco jiného, co by nás mohlo prozradit.

„Vy jste jejich dcera?“

„Já? Panebože, to ne. Starám se jim o kočku, když jsou pryč.“

„Potřebuju s nimi mluvit. Myslíte, že se tady do večera ukážou?“

„Nevím, kdy se vrátí.“

„Možná bych jim mohla zavolat.

Řekla byste mi jejich telefonní číslo?“

„Už nemají telefon a navíc já takové informace nesmím nikomu dávat.“

Její ospalost byla tatam a zdálo se, že s rostoucí nedůvěrou odhaduje, co jsme zač. „Možná bude nejlepší, když se tady zastavíte příští týden.

Myslím, že teď vám nepomůžu.“

„Mnohokrát vám děkuju,“ vystřelila jsem překotně, protože jsem si všimla, že se Carlotta chystá v konverzaci dál pokračovat. Dívka zavřela dveře, zámek s cvaknutím zaklapl. Chytila jsem Carlottu pevně za předloktí a odváděla jsem ji po schodech dolů.

„Mohly jsme se ještě zeptat –“

„Ne. Zatím ne. Nesmíme to uchvátat. Zeptáte se jí ještě na jednu věc a už ji vidím, jak o nás sáhodlouze vykládá domácím, až se vrátí, a dost možná, že by pak mohli znovu odjet. Zná mé jméno, ale to je pro ně bezvýznamné. Jen doufám, že nemá dobrou paměť na obličeje.“

Měla jsem sto chutí se otočit, abych zjistila, jestli nestojí u okna a nesleduje nás, ale neodvážila jsem se. „Co teď?“

„Teď myslím nasedneme do auta a co nejrychleji zmizíme pryč a budeme jen doufat, že se nepodívala, čím jsme odjely.“

„Nemůžeme přece odjet, Chris. Ti lidé se možná dneska večer vrátí a my u toho musíme být.“

„Dobře. Tak aspoň uklidíme auto za roh a zaparkujeme tak, aby na nás nebylo z domu vidět, a chvíli počkáme. Co tomu říkáte?“

„To už je lepší.“

Když jsme projížděly ulicí a pak zahnuly za roh, dávala jsem pozor, jestli nás někdo za záclonou nesleduje. Vypadalo to, že mé obavy byly zbytečné. Odbočily jsme třikrát doprava a vybraly jsme si takové místo, kolem něhož bude muset projet každé auto, které se bude chtít dostat z centra města k domu. Pak Carlotta vypnula motor a čekaly jsme.

…

21

Seděly jsme mlčky, obě pohroužené ve vlastních myšlenkách. Ať se ty Carlottiny ubíraly jakýmkoli směrem, raději jsem je nechtěla znát. Měla jsem dost těžkou hlavu z těch svých. Tenhle případ se mi úplně vymkl z rukou a ze všech případných nesnází jsem mohla vinit jenom sebe. Nikdy jsem neměla přistoupit na to, aby mě sem Carlotta doprovázela. Ukázala svou tvář a ta dívka ji mohla popsat komukoli z obyvatel domu. Pokud tento dům sloužil Valovi jako jakési „bezpečné útočiště“, mohl by ji podle popisu poznat a odstěhovat se pryč. Se svým svěřováním se Carlottě jsem zašla až příliš daleko.

Měla jsem si tu adresu nechat pro sebe, měla jsem se jí nějak šikovně vymluvit a odjet sem sama.

Teď už bylo na všechno příliš pozdě. Schylovalo se k večeru a ve mně rychle narůstal pocit nepohodlí, tělo rozlámané od neustálého sezení se začínalo bouřit. Nejenže jsem tu nehodlala strávit noc, nehodlala jsem tu strávit už ani minutu navíc. V břiše mi kručelo hladem a cítila jsem se nepříjemně. S jediným autem bylo zhola nemožné, aby jedna z nás odjela zpátky do města a druhá zůstala stát na ulici, kde na ni bude vidět ze všech okolních oken, a pokračovala v hlídkování.

Bylo to tak tiché a odlehlé místo, že tudy neprojelo téměř žádné auto.

Parkovaly jsme právě tak blízko nároží, že jsme viděly kousek Winkelova domu. Je třeba říct, že ta dívka elektřinou opravdu neplýtvala. V přízemí svítilo jediné světlo a to bylo všechno. Pokud mi nic neuniklo, hlavním vchodem dům nikdo neopustil a dovnitř také nikdo nevešel.

Náhle světlo, které bylo předními okny sotva viditelné, zhaslo a já přemítala, jestli se dívka v tak brzkou hodinu už chystá ke spánku.

Odpovědi se mi dostalo o chvíli později. Otevřely se hlavní dveře a ona vyšla ven, otočila se a zamkla za sebou. Pak seskočila ze schodů před vchodem, otočila se nalevo, což bylo na opačnou stranu od nás, a vykročila ulicí dolů.

Carlotta rychle otevřela a vystoupila z auta, přičemž nechala dveře pootevřené. Spěchala na roh ulice a sledovala dívku, jak odchází směrem ke křižovatce na konci Rosegarden Lane. Já už jsem ji ze svého sedadla neviděla.

Když se Carlotta vrátila, znovu si sedla za volant a zabouchla dveře.

„Došla na konec bloku a zmizela za rohem. Možná nakrmila kočku, připravila jí pelíšek a vrátila se na noc domů.“

„To zní rozumně.“ Začal se mě zmocňovat pocit, že už nevydržím sedět v autě ani minutu.

„Omlouvám se, ale mělo mě to napadnout dřív. Je to ode mě velice bezohledné. Jestliže já už začínám přemýšlet o jídle, pak vy musíte umírat hladem. Ta dívka je pryč a my potřebujeme koupelnu a nějaké občerstvení.“

„Musím přiznat, že rozhodně nejsem proti.“ Nastartovala motor a rozsvítila reflektory. Během několika minut jsme seděly v příjemné útulné restauraci a já se lačně ládovala chlebem, jako bych právě ukončila několikadenní hladovku.

…

„Navrhuju, abychom pokračovaly takhle,“ nadhodila jsem, když jsme toho snědly dost, abychom zahnaly ty nejhorší pocity hladu. „Zítra spolu odletíme do New Yorku a vy přes víkend zůstanete u mě.“

„Ale –“

„Já vím. Chcete se vrátit sem. Ta dívka ale řekla, že se možná do neděle doma neukážou. Dejme jim pár dní. Mezitím si můžeme odskočit nahoru do Connecticutu a prozkoumat ten hřbitov. Chtěla bych se přesvědčit, jestli je tam pohřbený nějaký Matthew Franklin.“

„Myslíte, že ta zdravotní asistentka si na převozu dětí do země založila nějaký byznys?“

„Je to možné. Třeba přišla do Států, absolvovala tady kurz a sehnala si práci v nemocnici. Nějakým způsobem pak mohla získat přístup k lékařské dokumentaci a vyčíhala si chvíle, kdy nablízku téměř nikdo nebyl. Pravda, je to dost neobvyklý způsob výdělku, ale možná prodávala tyto informace lidem ve východní Evropě, kteří potřebovali propašovat své děti do Ameriky.“

„A pak, když ji tlačil čas a ona zrovna nemohla najít vhodné mrtvé dítě, které by vyhovovalo požadavkům klienta, musela ho zabít,“ pokračovala Carlotta.

„A uprchlá ze země dřív, než ji mohli zatknout.“

„Takže kdo jsou vlastně Winkelovi?“

„Nemám zdání. Ale docela jistě jsou nějak spojeni s Valem.

Pravidelně jim telefonoval.“

„Mohli ho třeba vydírat,“ nadhodila Carlotta.

„To si nemyslím. Kdyby spolu nevycházeli, snažil by se jich zbavit. Ale on s nimi udržoval kontakt. Sám jim volal. A to znamená, že mezi nimi existovala nějaká náklonnost, nějaký cit.“

„Chris, doufám, že mi teď nenaznačujete, že ta dívka je jeho dcera, že ne?“

Takže tohle ji trápilo. „To jsem říct nechtěla,“ uklidňovala jsem ji, ačkoli v tomto okamžiku jsem si nebyla jista vůbec ničím.

„Jestliže jí je teď patnáct nebo šestnáct, jemu by bylo devatenáct nebo dvacet, když –“

„Nechme toho. Nemá význam dělat ukvapené závěry. Poletíte se mnou zítra do New Yorku?“

„Chci se vrátit sem.“

„Potřebujeme dva lidi a dvě auta, abychom se mohly vystřídat. Ta dívka řekla, že možná přijedou dnes večer, ale možná až po neděli.

Počkejme přes víkend a uvidíme.“

Nakonec se nechala přesvědčit a souhlasila, i když se jí to vůbec nezamlouvalo. Když jsme se vrátily domů, okamžitě rezervovala letenky na následující den. Já jsem jenom doufala, že ta dívka uWinkelových po našem odchodu pustila všechno z hlavy a nic si nepamatovala. Jedna věc mi ale nepřestávala přidělávat vrásky na čele: Co když byl Val v domě po celou tu dobu, co jsme stály na verandě a mluvily s tím děvčetem? Co když celý rozhovor vyslechl? Pokud tomu tak skutečně bylo, ztratily jsme ho nadobro. A možná se o tom ani nikdy nedovíme.

…

Carlotta se rozhodla strávit víkend s Amy Grantovou, kterou od února neviděla. Já jsem se zase těšila na těch několik hodin v sobotu a v neděli, které si užiju v Jackově společnosti, kdy si u jednoho stolu budeme pochutnávat na jeho výtečných domácích jídlech.

Myslím, že nebudu moc přehánět, když řeknu, že jsem v životě nic lepšího nejedla. Hrubá stavba naší přístavby pokročila dopředu mílovými kroky. Na betonových základech vyrostly stěny s pečlivě vyříznutými obdélníky, do nichž přijdou zabudovat okna. Tak rychlý vývoj mě samozřejmě těšil a současně fascinoval a přistihla jsem se, že těm chlapům v montérkách tiše závidím. Oni vidí a hodnotí výsledky svého úsilí ze dne na den, skládají desku po desce a můžou být právem pyšní na svůj um a hmatatelný úspěch. Na rozdíl od jejich práce, když se člověk zabývá vyšetřováním nějakého případu, často si připadá, jako by sestavoval skládanku, jejíž jednotlivé prvky do sebe ne a ne zapadnout, avšak jen do té chvíle, než ho osvítí náhlé vnuknutí, on se rozhodne všechny kousky přeházet do zcela odlišného seskupení, v němž se promítne celkové řešení.

Žongluješ tady s metaforami, Kix, ušklíbla jsem se. Ale já jsem opravdu potřebovala něco, nějaký nápad, na jehož základě bych mohla začít tvořit celkový obraz. Byla jsem o něco blíž k odhalení Mattyho vraha? Byla jsem o něco blíž k nalezení Vala? Nevěděla jsem.

„Takže to děvče vám řeklo, že v domě už nemají telefon,“ uvažoval Jack, když jsme probírali včerejší události.

„Přesně tak. Ale napadlo mě, že by mohli mít mobil.“

„No jistě. Proč ne? Vezmeš si ho s sebou, kam potřebuješ. Během dne ho necháš v autě a večer ho přineseš domů.“

„Vsadím se, že to udělali proto, aby se podle telefonního čísla na pevnou linku nedala zjistit jejich adresa.“

„Možná mají někde ve městě poštovní schránku nebo firemní adresu, kam jim chodí účty.“

„Pak ale nemáme šanci to číslo najít. Nemusí být dokonce ani registrované na jméno Winkel.“

„Může být vedené pod nějakým obchodním názvem.“

„To je zvláštní,“ zavrtěla jsem hlavou, „jak je dneska snadné zmizet ze zemského povrchu a přitom stále zůstat v kontaktu.

Někde si pronajmu poštovní schránku, zavolám na ABC

Associates a pořídím si telefon, který bude jezdit všude se mnou. A tebe ani nenapadne, abys ho spojoval s rodinou Brooksových na Pine Brook Road.“

„Dneska to tak dělá spousta lidí.“

…

V neděli odpoledne jsme s Carlottou odjely do Connecticutu.

Jack měl jako obyčejně spoustu práce do školy, která ho plně zaměstnala. Závěrečné zkoušky se kvapem blížily a za předpokladu, že je úspěšně složí, o čemž jsem ani na okamžik nezapochybovala, ukončí druhý ročník večerní právnické fakulty, čímž bude mít za sebou přesně polovinu studia. Slíbil, že zase uvaří něco dobrého, až se vrátím, a k tomu, abych jeho výtvor ochutnala, mě opravdu nemusí dvakrát pobízet. Vyprázdnila jsem další sklenici nízkotučného mléka a zastavila se pro Carlottu v domě Amy Grantové.

„Vypadáte mnohem uvolněněji,“

poznamenala jsem po cestě.

„Strávily jsme s Amy příjemný víkend. Pěkně jsme si popovídaly.

Naše společné vzpomínky jsou většinou radostné.“

„Zamluvila jste let do Buffala?“

„Dvě místa. Budete se muset rozhodnout, jestli se mnou zítra ráno poletíte zpátky.“

„Nevím, jak to mám udělat, Carlotto. V úterý musím do školy.“

„Probereme to později. Stále vás trápí ranní nevolnosti?“

„Jsou pořád věrně se mnou. Ale trvají slabou hodinku. Pak to přejde a zase se cítím skvěle.“

„Doufám, že tenhle případ dospěje ke šťastnému konci, protože jak to vypadá je to váš poslední.“

„Taky doufám.“

„Nebude vám tahle práce chybět?“

„Trochu asi jo, to musím přiznat.

Ale vím, že mě čekají jiné radovánky, které mě dostatečně zaměstnají a určitě přinesou i spoustu potěšení.“

Pokračovaly jsme v příjemném klábosení a málem jsme si ani nevšimly, že už jsme jenom pár mil od hřbitova. Carlotta měla na klíně otevřenou mapu a zkušeně mě navigovala, jako by to bylo jejím denním chlebem. Náhle jsme stály před masivním železným plotem, který celé prostranství ohraničoval, a za ním se na pečlivě udržovaném trávníku bělaly náhrobní kameny.

Mezi těžkými křídly otevřené brány jsem projela do úzké uličky.

U hlavní budovy jsme vystoupily a vešly jsme dovnitř. Za psacím stolem s telefonem seděla žena, a když jsme přišly až k ní, zvedla hlavu a tázavě se na nás podívala.

„Hledáme hrob Valentina Krasskyho,“ začala jsem, aniž bych se podívala na Carlottu.

Zalistovala v tlusté knize a za chvíli už psala do bloku číslo hrobu a připojila i nejkratší cestu, jak se tam dostaneme. Když skončila, vytrhla list a podala mi o. %

„A ještě Matthewa Franklina,“

dodala jsem.

Znovu otevřela knihu a nahlédla do příslušných stránek. „Lituju, ale hrob s tímhle jménem tady nemůžu na| jít. Ten pohřeb se konal někdy v poslední době?“

„Ne. Naopak, je to už dost dlouho.“

„Paní, jste si jistá, že jste na správném hřbitově?“

„Možná jsem se opravdu spletla,“

přijala jsem ochotně nabízenou možnost. „Děkuju vám za tu první informaci. Pojedeme se tam podívat.“

„Já vlastně ani nevím, jestli ho chci vidět,“ nadhodila Carlotta, když jsem zvolna projížděla klikatou cestou.

„Můžete zůstat v autě.“

„Možná Matty není součástí toho švindlu.“

„Možná ten skutečný je pohřbený na jiném hřbitově.“

„Matty vypadá jako rodilý Američan a nikdy by mě nic jiného nenapadlo.“

„Všichni odněkud pocházíme, Carlotto.“

„To je pravda.“

„Takjsme tady.“ Zajela jsem ke krajnici, abych nechala na cestě dostatek místa pro jiné auto, které by chtělo projet kolem. Vystoupily jsme a pomalu jsme vykročily, cestou jsme kontrolovaly jména.

Ten náhrobek byl z tmavého mramoru a nesl nápis VALENTIN

KRASSKY, dále data narození a úmrtí, mezi nimž uběhlo pouhých šest let.

Carlotta začala plakat. „Jak mohl někdo zavraždit dítě?“ naříkala.

Odpověď na svou otázku určitě nečekala. Před náhrobkem ležela kytice čerstvých květin. „Museli tady být jeho rodiče,“ poznamenala jsem. „Moc mě mrzí, že jsem jim musela znovu připomenout to největší utrpení, které je v životě potkalo.“

Carlotta se obrátila a odcházela pryč. Asi potřebovala být chvíli sama. Nechala jsem ji jít. Podnikly jsme tak dlouhý výlet a nedověděly jsme se nic. Mattyho jmenovec, pokud skutečně nějaký existoval, tady pohřbený nebyl. Nemohla jsem obcházet všechny hřbitovy v Connecticutu, a navíc ani nebylo jisté, jestli jeho jmenovec z tohoto města pochází. Záhadná žena s přízvukem mohla předtím nebo potom, co se dostala sem, pracovat v jiném státě.

Rozhlédla jsem se kolem po Carlottě, ale nikde jsem ji neviděla.

Nebyla v autě a vypadalo to, že není ani v tom směru, kterým se vydala.

Vykročila jsem nazdařbůh a zběžně jsem pokukovala po náhrobcích, jako bych čekala, že se na jednom z nich zničehonic objeví Mattyho jméno, což se samozřejmě nestalo.

Kousek přede mnou se shromáždila skupina lidí a já jsem si uvědomila, že se tam právě koná pohřeb.

Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že slyším zvuk svého vlastního jména, kterým na mě někdo z dálky volal. Zastavila jsem se a otočila se, musela jsem si zastínit oči proti ostrým slunečním paprskům. Carlotta na mě mávala mezi stromy a gestikulací mi naznačovala, abych šla za ní. Měla jsem na nohou tenisky, které ráda a často nosím, a tak jsem se rozeběhla, a přestože to nebyl žádný sprint, dostala jsem se k ní za pár vteřin.

„Podívejte se na tohle,“ řekla Carlotta a ukázala mi prstem směr.

Stály jsme před obyčejným kamenem, do něhož byla vytesaná slova: CLARK ANDREW

THAYER, MILOVANÝ SYN, VĚK

DVA ROKY, a dále ještě datum narození a úmrtí dítěte. Přeběhl mi mráz po zádech. Všichni tři muži byli spojeni v životě i ve smrti, a vypadalo to, že možná vycházely dvě smrti na každého.

„Co s tím uděláme?“ upřela na mě Carlotta tázavě zrak.

Ignorovala jsem její otázku. „Byl Clark mladší než Val a Marty? Z

jeho data narození to tak vypadá.“

„Říkal, že je.“

„Tenhle chlapec zemřel dřív než Val Krassky. Val byl možná z celé té osudné skupiny poslední a ona musela chvátat, aby to zvládla.“

„Myslíte, že zabila i tohle dítě?“

„Nemáme šanci to zjistit a nerada bych narušila klid další rodiny.

Jedna bohatě stačila. Teď pojedeme zpátky.“ V hlavě se mi konečně začaly formovat zárodky teorie, mé snažení bylo odměněno prvními výsledky. Bambi mi něco řekla.

Možná se nevyjádřila přesně.

Možná… „Zůstaňte do úterka. V

úterý odpoledne, až skončím vyučování, s vámi poletím zpátky.

Možná se nám to už brzo podaří vyřešit – s trochou štěstí.“

„Co tím myslíte?“

Kráčely jsme zvolna k autu.

„Myslím, že mezi nimi existoval příbuzenský vztah. Každému se zdálo, že se k sobě chovají jako bratři, protože oni byli bratři.“

„Může to být důvod, proč Val sjednal tu životní pojistku? Protože Marty byl jeho bratr a nedařilo se mu, a tak se Val rozhodl, že se o něho postará?“

„Možná,“ připustila jsem váhavě.

„A možná v tom bylo mnohem víc.

Ale myslím, že teď máme ohromnou šanci přijít tomu na kloub.“

„Věříte, že je Val naživu?“

„Na to zatím nedokážu odpovědět.

Ale pokud opravdu žije, jsem přesvědčená, že Winkelovi o tom budou vědět. A my bychom je mohly přesvědčit, aby nám to prozradili.

Teď, když jsme vyzbrojeny dostatkem informací.“

„Nemyslíte si, že v úterý bude příliš pozdě?“

„Ne. Oni se do toho domu určitě vrátí,“ uklidňovala jsem ji. „A my si s nimi promluvíme. Přímo v Rosegarden Lane.“

…

22

Dokázala jsem si představit, jak muselo být pondělí pro Carlottu těžké, zato já jsem prožila příjemný den. Vyšla jsem si s Mel na časnou ranní procházku, chvíli jsem postála na zahradě a pozorovala dělníky na přístavbě našeho domu, jak jim jde práce od ruky, přivítala jsem se s manželem, když se pozdě večer vrátil domů ze školy. Z takových prostých obyčejných věcí se přece skládá radost a pohoda každodenního života.

Když jsem si vyšetřila minutku, zavolala jsem na informace v Ontariu a požádala jsem o číslo na Winkelovy, kteří bydlí na adrese Rosegarden Lane, ale žádné neexistovalo, dokonce ani neregistrované. Zeptala jsem se i na číslo na jméno Krassky, ale ani tenhle pokus nic nepřinesl.

Přípravy do školy mi nezabraly téměř žádný čas; zítra nás čekala poslední hodina semestru. Příští úterý rozdám závěrečné testy, takže zbývalo pouze důkladně zopakovat básně a básníky, které jsme probraly. To byla činnost, kterou lehce zvládnu i se zavřenýma očima.

Výuka probíhala naprosto normálně, jenom pár studentek se zdrželo ve třídě i po skončení a snažilo se mě obměkčit, abych jim prozradila přesné znění otázek pro závěrečné zkoušky. Byl to zaběhlý rituál s neměnnými pravidly; ony mě nemohly zklamat, že by se o to nepokusily, a já jsem je naopak zklamat musela a nic jsem jim neřekla. Když své úsilí vzdala i ta nejvytrvalejší z nich, spěchala jsem do auta, abych co nejdřív vyrazila domů. Sbalila jsem si kufr, zavolala jsem Jackovi, abych se s ním rozloučila, a odjela jsem k domu Amy Grantové, kde jsem měla vyzvednout Carlottu. Vyšla ven v kalhotách a halence, přes niž si oblékla něco mezi košilí a sakem, protože bylo chladno a foukal čerstvý vítr. Položila si kabelku na zadní sedadlo a vyrazily jsme nejkratší cestou k letišti La Guardia.

„To je nádherná košile,“ pochválila jsem její volbu. „Hodí se přesně k počasí, jaké je dneska.“

„Je Valova. Dostal ji loni, ale moc si jí neužil. Já jsem ji nosila častěji než on.“ Promnula prsty jemnou látku na rukávu, jako by se s ní mazlila.

Začala jsem o něčem mluvit, ale vtom má mysl jako by poskočila a střípky mozaiky, které nebyly nic víc než jenom změtí vzájemně nesouvisejících informací, se začaly náhle shlukovat do zvláštních nepostižitelných vazeb, které měly položit základ konkrétnímu finálnímu obrazci.

„Říkala jste něco?“ zeptala se Carlotta.

„Ne. Promiňte, jenom jsem se zamyslela.“ Zasmála se. „Nemusíte se za to omlouvat. Není to ani nemorální, ani se po tom netloustne.“

Tentokrát to ale přineslo ovoce.

Konečně.

…

Přesvědčila jsem Carlottu, aby zůstala doma, vzala jsem si Valův mercedes a vydala se do domu Bambi Thayerové. Na příjezdové cestě stálo malé děvčátko, které jako by z oka vypadlo Bambi, a povídalo si s kamarádkou.

Zaparkovala jsem u obrubníku a popošla jsem k holčičkám. „Ty budeš určitě dcerka paní Thayerové,“ oslovila jsem tu, která se jí velmi podobala.

„Hm.“

„Je maminka doma?“

„Je vzadu. Kdo jste?“

„Chris Bennettová.“

„Aha.“

„Bylo mi to moc líto, když jsem se dověděla, co se stalo tatínkovi,“

řekla jsem.

„Děkuju vám,“ odpověděla, jako by ji někdo poučil, jak má na takové věty reagovat.

„Neznala jsem ho, ale slyšela jsem, že to byl báječný člověk.“

„Ano, byl.“

„Určitě si ho budeš pamatovat celý život. Kdy jsi ho viděla naposled?“

„Vrátil se domů z obchodu předtím, než odešel na večeři se strýčkem Valem a strýčkem Mattym. Strýček Val měl tenkrát narozeniny.“

„Ano, vzpomínám si. Můžu jít dál a popovídat si s maminkou?“

Jistě.“

Šla jsem po cestě, která vedla podél stěny domu, a dostala jsem se do překrásné zahrady za domem.

Bambi seděla v zahradní sedačce a dívala se na malou televizi.

Zavolala jsem na ni: „Ahoj.“

„Ach. To jste vy.“ Naklonila se dopředu a vypnula televizi. „Pojďte za mnou.“

Udělala jsem pár kroků přes trávník a posadila se do druhé sedačky.

„Máte to tady krásné.“

„Miluju to. S Clarkem jsme tady často sedávali.“

„Bambi, je možné, že Clark chodil na jinou střední školu než na Bennettovu?“

„Proč se ptáte?“

„Protože na Bennettově škole nemají žádný záznam, že by tam byl zapsán jako student.“

Ve tváři se jí objevil zmatený výraz.

„Proč jste se jich na to vůbec ptala?“

„Protože jsem zjistila několik podivných věcí o Valovi a Mattym.

Vypadá to, že po dobu středoškolských studií bydleli ve stejném domě.“

„Možná se tam také spřátelili.“

„Možná.“ Nechtěla jsem jí prozradit o nic víc, než bylo nezbytně nutné. „Clark ale na tu školu, jak se zdá, nechodil.“

„No, mně tvrdil, že jo.

Pravděpodobně tam mají nepořádek v papírech a ztratili jeho záznamy.

To by přece byla naprostá hloupost lhát o takové věci. Proč by to dělal?

Jestliže řekl, že tam chodil, tak tam chodil.“

„Nezmínil se někdy o nějaké rodině Winkelových?“

„Nevzpomínám si.“

„Vy jste jednu chvíli chodila s Valem, viďte?“

Zatvářila se znechuceně. „Prosím vás, běžte pryč,“ řekla. „Můj manžel je po smrti. Všichni naši muži jsou mrtví. K čemu vám tohle je? Proč se musíte babrat v minulosti? Je to pryč. Nemůžete to nechat být?“ Očividně rozrušená odvrátila hlavu a snažila se uklidnit.

„Nic to neznamená. Copak vy jste neměla žádného přítele předtím, než jste se vdala?“

Trefila hřebíček na hlavičku. V

tomto ohledu jsem se vždycky cítila jiná než ostatní ženy. „Neměla,“

řekla jsem klidně. „Byla jsem skoro patnáct let jeptiškou.“

„Jeptiškou?“ vydechla překvapeně.

Zdvihla obočí a rysy v nazlobeném obličeji změkly. „To jsem opravdu nevěděla. Promiňte mi to, co jsem řekla. Nechtěla jsem vás urazit.“

„Neurazila jste mě. Odešla jsem z kláštera, když mi bylo třicet, a s manželem jsem se seznámila brzy potom. Asi o rok později jsme se brali. Musím říct, že jsem v životě nepoznala, jaké to je s někým chodit.Bohužel.“

„To je zvláštní.“ Ze všech tří manželek právě Bambi mi připadala nejmladší, nejmilejší a nejnevinnější. Teď se zdála tak trochu v rozpacích. „Povíte mi o vás a o Valovi?“

„Nic to nebylo. Seznámili jsme se na jednom večírku a chvíli jsme spolu chodili. On studoval na vysoké a já jsem tam za ním jezdila na návštěvu. Tam jsem se seznámila s Jakem. Řekl vám o tom, že jo?“

„Ano.“

„Myslím, že on považoval náš vztah za smršť plnou emocí a sexu, a možná i takový byl, ale jedna věc je jistá – Val nebyl chlap pro mě a já jsem se docela určitě nehodila k němu. O pár let později poradil Val Clarkovi, aby mi zavolal. Nevyšlo to sice hned, ale jakmile jsme to dali dohromady, fungovalo to.“

„To bylo od Vala hezké.“

„Byl to milý kluk. Všichni byli milí.“ Do očí se jí nahrnuly slzy.

„Věděl Clark, že jste s Valem chodila?“

Stiskla rty pevně k sobě. „Věděl, že mě Val znal. Clark byl svým způsobem velice staromódní muž.

Kdyby se dověděl, že jsem měla –vztah s jeho kamarádem, asi by se s tím těžko vyrovnával.“

„Takže si nemyslíte, že Clark někdy odhalil, že se jednalo o víc než o jednu dvě schůzky.“

„Ode mě to rozhodně neslyšel.

Carlotta tam tehdy nebyla, když se to stalo, a Annie taky ne.“

„Ale byl tam Jake,“ připomněla jsem jí.

„Proč by Jake něco říkal?“

„Vyrazil někdy Jake s těmi třemi na pivo?“

„Občas.“

„Bambi, když jsme spolu mluvily naposled, řekla jste mi, že Annie pochází z New York City nebo z New Jersey. Jste si tím jistá?“

„Tam odněkud,“ řekla. „Přesně to nevím. Ale určitě není zdejší.“

Vstala jsem a poděkovala jsem jí, že si na mě udělala čas a promluvila si se mnou. Pak jsem sešla dolů po schodech na trávník a kolem domu na ulici. Obě děvčátka už byla pryč, na příjezdové cestě po nich zůstalo několik bezstarostně pohozených hraček. Posbírala jsem je a položila na kraj trávníku.

Spousta věcí se sbíhá k Jakeovi.

Jake věděl o záhadných telefonátech do Kanady. Jake věděl o krátkém, ale vášnivém románku mezi Valem a Bambi. Jake věděl, že Val znal Annie předtím, než se seznámila s Mattym.

Jake se ale o žádnou z těch informací nepodělil ochotně.

Musela jsem je z něho páčit jako na mučidlech, musela jsem se uchylovat k domněnkám a dohadům, které se zdály být až příliš fantastické a přitažené za vlasy, ale které on později potvrdil. Pokud věděl věci, které chtěl Val uchovat v tajnosti, určitě se maximálně vynasnažil, abych je zjistila.

Teď jsem směřovala k domu Annie Franklinové. I tady si hrály děti, bezstarostně výskaly a pobíhaly po ulici a na příjezdových cestách.

Vzpomněla jsem si na drobnou bytost, která roste uvnitř mého těla.

Budu mít někdy jako matka tolik klidu a tak pevné nervy, abych nechala své děti hrát si a dovádět na Pine Brook Road? Budu schopná nechat své děti chvíli bez dozoru? V

této chvíli jsem na tyhle otázky nedokázala odpovědět.

Zaparkovala jsem pár desítek metrů od Anniina domu a vykročila jsem směrem k příjezdové cestě, kde několik kluků házelo míčem na basketbalový koš. Snažila jsem se odhadnout, který z nich asi může být Mattyho a Anniin syn, ale tentokrát jsem neuspěla. On mi však pomohl sám. Jak jsem tam tak bezradně postávala a sledovala je, jeden z nich, asi osmi– nebo devítiletý chlapec, který právě popadl míč, se na mě obrátil.

„Hledáte mamku?“

„Ano. Je doma?“

„Jo. Asi jo.“

„Jmenuju se Chris Bennettová. A ty?“

„Matt.“

„Ahoj, Matte. Je mi líto tvého tatínka.“

„Jo,“ utrousil. Zmínka o tátovi ho zřejmě znovu zabolela.

„Já jsem ho neznala, ale slyšela jsem, že to byl velice milý člověk.“

„Jo, to byl.“

„Kdy jsi ho viděl naposled?“

„Ten večer, kdy se to stalo. Už jsem ležel v posteli a on se vrátil domů, aby si přezul boty. Pak přišel za mnou do pokoje a popřál mi dobrou noc.“

Snažila jsem se nedat na sobě znát ohromení, které mě po jeho odpovědi ovládlo. Matty se toho večera vrátil domů. „Je hezké, že ses s ním viděl.“

„Jo. Pamatuju si na to. Chcete jít dovnitř za mamkou?“

„Ano.“

„Jděte předními dveřmi. Jsou otevřené.“ Pak se obrátil ke svým kamarádům a hodil míč na koš.

Nechtěla jsem prozradit, že to vím.

Annie mi lhala. Pokud viděl Mattyho jejich syn, viděla ho i ona.

Zazvonila jsem u dveří, a zatímco jsem čekala, rovnala jsem si myšlenky v hlavě. Matty vlastnil pistoli, ať už o tom Annie věděla nebo nevěděla, a vzal si ji s sebou, když si přišel domů přezout boty. A když ji pak na ledě vytáhl a namířil na své kamarády, jeden z nich mu ji nějakým způsobem dokázal vzít a obrátil ji proti němu.

Musel to být Val, uvažovala jsem.

Ať už popisoval Clarka kdokoli, všechny charakteristiky se shodovaly na tom, že on není typ člověka,’který by vystřelil na svého nejlepšího kamaráda.

„Ahoj, Chris. Pojďte dál.“ Annie otevřela dveře.

„Dneska večer je venku nádherně.“

„Ano. Taky bych měla být radši na vzduchu, než trčela doma.“ Měla na sobě černé džíny a bledě modrou se-pranou košili. Odvedla mě chodbou do pokoje v zadní části domu. „Posaďte se, kam chcete.

Nechce se mi věřit, že ještě máte nějaké nejasnosti.“

Jedna z těch největších byla právě zodpovězena a já se musela mít při formulování dalších otázek na pozoru, aby nepoznala, že vím o Mattyho příchodu domů.

„Přemýšlela jsem o Mattyho matce,“ začala jsem překvapivě.

„Pokud si dobře vzpomínám, říkala jste, že žije v Anglii.“

„Tak mi to aspoň tvrdil.“

„Nesnažila jste se po té nehodě najít její adresu?“

„Nevěděla bych, kde ji mám hledat.

O rodinný adresář jsem se starala já a měla jsem v něm dokonalý přehled.“

„Možná ji měl v práci.“

„Proč by to dělal? A proč vás to zajímá? Nevím, co to s tím má společného?“

„Snažím se vypátrat cokoli, co by objasnilo Mattyho vraždu. Kdo ho zabil a proč? A pokud je Val stále naživu, chci ho najít.“

„Pokud se neutopil, pak pravděpodobně uprchl ze země potom, co zabil Mattyho.“

„Jeho pas zůstal v šuplíku.“

Zdálo se, že ji to překvapilo. „A proč jdete za mnou s tím, že si Matty neschoval adresu na svou matku?“

„Ani Val neměl adresu na svou matku.“ Zamračila se. „Tak to měli oba společné. Nenáviděli své matky. Co máte ještě nového?“

„Zajímalo by mě, jestli nemáte nějaké fotografie, které byste mi mohla ukázat,“ nadhodila jsem. „Tři muži a tři ženy. Ráda bych je viděla.“

„Mám jich kupu. Dívám se na ně každý večer.“ Vstala, přešla k vestavěné skříni, vytáhla ze zásuvky pár tlustých alb a přinesla mi je.

„Jak staré fotografie chcete vidět?“

„Jen poslední rok.“ Tak o tom mluvila Josepha. „Začněte na konci tohohle a listujte zpátky.“

„Děkuju, Annie.“ Otevřela jsem album na konci, kde bylo několik prázdných stránek, a listovala jsem zpátky k poslednímu obrázku těchto tří rodin, než byly jejich osudy zpřetrhány. V první skupině jsem si všimla něčeho, co mě zarazilo, ale udržela jsem oči na fotografii a pak jsem otočila zpátky na předcházející stranu.

„Kde byly focené tyhle?“ zeptala jsem se konverzačním tónem, ačkoli mě to vůbec nezajímalo.

„To jsme si vyjeli v lednu o jednom víkendu zalyžovat. Bylo to naposled, co jsme se takhle sešli.

Všechny tři páry pohromadě.“

„Vypadáte všichni velmi šťastně.“

„Byli jsme šťastní.“ Sedla si naproti mně.

„Bez dětí?“ zeptala jsem se.

„Nechali jsme je doma. Udělali jsme si víkend pro dospělé.“

Otočila jsem na další stránku, kde fotografie zachycovaly atmosféru vánočního rána. Na větvích vysokého stromku se třpytily barevné ozdoby. Annie měla na sobě elegantní noční košili, děti stály vedle ní ještě v pyžamech, jen Matty už byl oblečený v teplé kostkované košili, jako by se právě chystal do zasněženého zimního lesa na lov.

„Hledáte něco konkrétního?“

vyzvídala Annie.

„Jen jsem se chtěla podívat, jak každý z vás vypadal. A jak je vidět, všichni jste byli šťastní.“

„Byli jsme šťastní.“

„Zůstanete tady, Annie?“

„V tomhle domě? Jistě že jo. Děti tady chodí do školy. Dům je splacený.“

„To je skvělé.“

„Matty si nechal hypotéku pojistit.

Bylo to drahé, ale vyplatilo se to.

Teď mám dům bez nájmu, bez půjček. Jediné, co musím platit, jsou daně.“

Nikdy ovšem nedostane milion dolarů z pojistky, který by podstatně zvýšil stav na bankovním účtu.

Věděla o něm? Ukázalo se, že je to velice důležitá otázka, ale zeptat jsem se jí nemohla. Nikdy by totiž nepřiznala, pokud by o pojistce věděla, takže ať by odpověděla cokoli, nemělo by to žádnou váhu.

Otočila jsem ještě pár stránek a pak jsem album zaklapla. „Srdce nad tím usedá,“ řekla jsem. „Tři krásné rodiny.“

Přikývla a v očích sejí zaleskly slzy jako Bambi. Byly to zraněné nešťastné ženy a jejich bolest byla opravdová, stejně jako bolest jejich dětí.

„Odkud jste přišla, než jste si vzala Mattyho?“ zeptala jsem se, čímž jsem se konečně prokousala k tomu, co jsem potřebovala.

„Z Greenwiche.“

„V Connecticutu?“

„Ano. Můj tatínek tam pracuje jako právník. Vyrostla jsem tam.“

„Slyšela jsem, že to je krásné město.“ Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce.

„To je pravda.“

„Děkuju, že jste mi ukázala ty fotografie, Annie.“

„Už jste na něco přišla?“

„Pár věcí mám v hlavě. Dám vám vědět, až to všechno složím dohromady.“

Carlotta na mě čekala a netrpělivě mě vyhlížela z okna, když jsem na příjezdové cestě vystupovala z auta.

„Tak co je nového?“ zeptala se rozechvěle. „Něco jsem zjistila.

Mohly bychom se navečeřet a pak odjet do Kanady? Skoro bych se vsadila, že dneska večer to dotáhneme do konce.“

„Myslíte to vážně? Tak co jste se dověděla?“

„Myslím, že už vím, co se stalo té noci na ledě. A dokonce se odvážím tvrdit, že vím proč. A s pomocí Winkelových, jak pevně věřím, vyplníme poslední bílá místa na mapě celého příběhu.“

Zírala na mě vykulenýma očima.

„Vy mi to teď neřeknete? To mi přece nemůžete udělat.“

„Až v Kanadě. Sestra Josepha měla pravdu. Klíčem k celé záhadě byla ta červená šála. Jedem. Už se nemůžu dočkat.“

…

23

Nemusíte být nijak mimořádně všímaví, abyste pochopili, že se na mě Carlotta rozzlobila.

Přesvědčovala mě, abych jí vyprávěla všechno, co vím, a to pokud možno okamžitě, kdežto já měla teď v hlavě úplně něco jiného, než abych s ní dopodrobna rozebírala všechny detaily. Hodně záleželo na tom, jak budou reagovat Winkelovi, až je budeme konfrontovat s realitou. Raději bych se s nimi sešla sama, ale to bohužel nepřicházelo v úvahu. Carlotta mě nehodlala spustit z očí ani na vteřinu.

Než jsme překročily hranice do Kanady, setmělo se –Carlotta si tentokrát pro pohraniční stráž vymyslela, že jedeme navštívit příbuzné, což byla vlastně pravda –ale dům v Rosegarden Lane jsme našly bez problémů. Zaparkovaly jsme za rohem, odkud auto nebylo vidět, a vykročily jsme k malému domu, který byl prozářen rozsvícenými světly v přízemí i v poschodí. Zmáčkla j sem tlačítko zvonku a postavila se naproti dveřím, Carlotta vedle mě.

Dveře se otevřely téměř okamžitě a na prahu se objevila starší žena s ocelově šedými vlasy staženými dozadu do drdolu, hluboké vrásky kolem očí zvýrazňovala tlustá skla brýlí v ocelových obroučkách.

„Ano?“

„Paní Winkelová, jmenuju se Christine Bennettová. Ráda bych si s vámi promluvila o třech mužích, kterým se na svatého Valentýna stala ta nehoda na zamrzlém jezeře.“

„Proč si myslíte, že bych o tom měla něco vědět?“ zeptala se.

Teprve teď, když pronesla celou větu, byl jasně patrný její německý přízvuk.

„Protože ti tři muži, kteří se probořili pod led, byli vaši vnuci.“

Dokud jsem ji neviděla, nebyla jsem si jistá, ale odhadovala jsem její věk téměř na osmdesát let, což bylo příliš vysoké stáří, aby mohla být matkou pětatřicetiletého muže.

„Spletla jste si dům,“ řekla upjatě a snažila se zavřít dveře.

„Je to správný dům. Prosím vás, pusťte nás dovnitř a promluvte si s námi.“

„Není o čem mluvit.“

„Vím o tom, co se stalo v nemocnici v Connecticutu před třiceti lety.“

To ji dostalo. Otevřela dveře dokořán a my jsme vešly. Obývací pokoj byl zařízen v pohodlném staromódním stylu: židle, do nichž se člověk zabořil jako do peřin, orientální koberec na podlaze nesl viditelné známky opotřebení, ale byl stále pěkný. Vybrala jsem si jedinou tvrdou židli v místnosti a posadila se na ni.

„Mluvte vy. Až skončíte, možná vám k tomu něco doplním a možná ne.“

V tom, co jsem dosud zjistila, byla spousta děr, a já ji chtěla zaujmout tím, co stoprocentně vím, a ne tím, co mi chybí, a tak jsem volila slova velice obezřetně, záměrně jsem vynechávala detaily v místech, kde jsem si nebyla úplně jistá. „Přivezla jste do Kanady tři malé chlapce, vaše tři vnuky. Vaše dcera odjela do Connecticutu, kde si sehnala místo pomocné ošetřovatelky. Pracovala v nemocnici, kde se jí naskytl přístup k lékařským dokumentům dětí, které zemřely. Použila jejich jména, aby získala americké rodné listy pro vaše vnuky.“

Ženina tvář zůstala absolutně nehybná, jako by byla vytesána ze žulového kvádru, ale její oči prozrazovaly nesmírné utrpení, které prožívala, a také nelíčené překvapení. Nepochybovala jsem o tom, že tohle bylo poprvé, kdy jí někdo předložil takovou sbírku faktů.

„Existuje důkaz,“ pokračovala jsem, „že posledního z chlapců zabila, aby celý proces urychlila.“

„Takže tohle je důvod, proč jste sem přišla?“

„Přišla jsem proto, abych zjistila, jestli je Val stále naživu. Jeho tělo se nenašlo.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

Ale ona to samozřejmě věděla a já jsem to z ní musela dostat. „Je doma pan Winkel?“

„Pan Winkel před třemi lety zemřel.“ Takže nějaký pan Winkel existoval. A to možná mohlo vysvětlit něco, co mě zmátlo.

„Bydlel Clark u pana Winkela?“

zeptala jsem se. „Vím, že vy a zbývající dva chlapci jste bydleli v domě Stanleyho Kazmareka v Buffalu nedaleko od Starin Avenue.“

„Kde jste přišla k těmhle informacím? Jak můžete tvrdit takové nesmysly?“

„Na Bennettově střední škole jsem sehnala adresu a pak jsem se sešla s panem Kazmarekem, který mi všechno pověděl. A mluvila jsem i se synem sousedů, který kamarádil s Mattym. Volala jste na chlapce Val a Matty nebo jste je oslovovala jejich vlastními jmény?“

„Odejděte z mého domu.“

„Já nemůžu odejít. Musím zjistit, co je s Valem.“

„Proč? Jste snad jeho žena?“

„Ano, jsem jeho žena.“ Carlotta vstala a zadívala se té houževnaté stařeně zpříma do očí. „A miluju ho.

Nezajímá mě, jestli jeho matka někoho zabila. Val je můj muž a chci s ním strávit zbytek života.“

Poprvé jsem pojala podezření, že je naživu a ukrývá se v tomto domě, když jsme šly po ulici a všimly jsme si, že všechna světla svítí. Větší jistotu jsem získala, když jsem uviděla ten starý opotřebovaný nábytek a slyšela, že pan Winkel zemřel. Stejně jako jeptišky ve Svatém Štěpánu, které počítaly každý cent, ani tohle nebyla žena, která by někde nechala nazdařbůh rozsvícená světla, kdyby v té místnosti nikdo nebyl. Dívka, která se jim starala o kočku, v celém domě světla pozhasínala, než zamkla dveře a odešla domů. Pokud se nahoře svítilo, někdo tam musel být.

Obrátila jsem se na Carlottu.

„Myslím, že je nahoře.“

„Val? Opravdu si myslíte, že Val je nahoře?“

„Ano.“

Z obličeje se jí vytratila veškerá barva a já jsem se v první chvíli strachovala, že omdlí. Ale uklidnila se. Pak se pomalu obrátila a zadívala se na schody, které byly naproti levé stěně. Došla k nim, zastavila se a pohlédla nahoru.

„Vale?“ zavolala třesoucím se hlasem. „Vale, to jsem já, Carlotta.“

Nic se neozvalo. „Prosím tě, pojď dolů a promluv si se mnou. Miluju tě. Nezajímá mě, co se odehrálo na ledě. Nezajímá mě, kdo zabil Mattyho. Nezajímá mě, jestli tvá matka někoho zabila. Jsem tvá žena a nemůžu bez tebe žít.“ Po tvářích jí stékaly slzy a já měla také na krajíčku.

Stála jsem teď vedle ní a ona na mě upřela uplakané oči plné úpěnlivé prosby, jako bych já mohla zařídit, aby se to stalo, jako bych ho mohla vzkřísit a přimět k tomu, aby sešel po schodech k ní dolů. Položila jsem jí ruku na rameno a pokývala hlavou.

„Prosím tě, Vale,“ zavolala znovu.

„Ať se má stát cokoli, můžeme to zvládnout spolu. Ale musíš přijít za mnou sem dolů.“

Vtom se ozval nějaký zvuk, zaskřípění péra, těžké kroky. Srdce se mi rozeběhlo zběsilou rychlostí a určitě bych neprohádala, že Carlottino na tom bylo stejně.

Zajíkla se napětím, když kdosi začal sestupovat po schodech.

Když Val došlápl na poslední schod, vrhli se s Carlottou k sobě, objali se a jeden ke druhému se tiskli takovou silou, že sotva dechu popadali. Oba se rozplakali.

Odvrátila jsem hlavu a také jsem neudržela slzy. Paní Winkelová stála a dívala se z okna malého pokoje, obrácená zády k dojemné scéně, která se odehrávala u schodů. Všechna tajemství, která tak úzkostlivě chránila před celým světem po mnoho dlouhých let, byla vyzrazena. Přemítala jsem, jak se s tím asi vyrovná.

Přešla jsem k ní. Je to určitě to nejlepší, co se mohlo stát,“ řekla jsem konejšivě.

„Ne,“ zavrtěla smutně hlavou, „je po všem. Kde jsou moji chlapci?

Kde jsou mí krásní malí chlapci?

Zemřeli v ledové vodě jezera a já jako bych zemřela s nimi.“

…

24

„Mattyho jsem zastřelil já,“

prohlásil statný muž s plnovousem, který seděl za kuchyňským stolem.

Porost na tvářích byl čerstvý a trochu nazrzlý, připomínal zkroucené a zrezlé ocelové drátky.

Vypadal hubenější než na fotografiích a člověk by mu určitě hádal víc než pětatřicet. Nebylo ale pochyb o tom, že jakmile znovu spatřil svou ženu, zapůsobilo to na něho stejně, jako by ho polil živou vodou. Přitiskl ji k sobě a nepřestával sejí dívat do tváře, snad aby si znovu vštípil do paměti každý její rys, každou vrásku, každou pihu. „Byla to nešťastná náhoda, ale udělal jsem to já.“

„Čí to byla pistole?“ zeptala jsem se. Všichni jsme se představili, babička udělala kávu a nakrájela buchtu, ale ke stolu si s námi nesedla.

„Mattyho. Po večeři u Giordana se zastavil doma. A to byla příležitost, kdy si ji mohl vzít.“

„Kdo chtěl střílet?“ ozvala se Carlotta.

Val zavrtěl hlavou. „Je to strašně složité. Je toho tolik, co jsem ti nikdy neřekl. Začali jsme se přetahovat o pistoli, nakonec jsem mu ji vytrhl z ruky, ale ona vystřelila. Matty upadl na led a ten se pod ním probořil. Clark se mu snažil pomoct, ale sklouzl tam za ním.“

„Kde je ta pistole teď?“ zajímalo mě.

„Zbaviljsem sejí.“

„Kdy jste nechal hodinky v tom autě?“ ptala jsem se dál.

„Po té nehodě. Chtěl jsem navodit dojem, že jsem se utopil s nimi.

Zadní dveře auta byly otevřené.

Prolezl jsem jimi dovnitř tak daleko, abych mohl hodinky pohodit na zadní sedadlo. Pak jsem sedl na první autobus do Buffala a později přesedl na jiný do Kanady. Od té doby jsem tady.“

„Kéž bys mi tak o tom jenom řekl,“

podívala se na něho Carlotta vyčítavě.

„Nechtěl jsem nic riskovat. Mohli prověřovat výpisy z našeho telefonu a okamžitě by zjistili telefonní čísla, ze kterých se volalo k nám nebo kam jsi volala ty. Nechtěl jsem tě dostat do problémů.“

„Volal jste Jakeovi?“ zeptala jsem se.

Dlouze a smutně se na mě zadíval.

„Volal jsem mu, ale nechtěl to komentovat. Doufal jsem, že mi porozumí. Ale nevím, jestli se mi podařilo dostatečně vysvětlit mou situaci.“

„Také to nevím. Nikdy jsem z něho nedostala ani slovo navíc, než bylo třeba.“

Jak jste mě tady vystopovala?“

„Našla jsem tohle číslo v telefonních výpisech z loňského roku. Jaké chvíli dělal drahoty –nechtěl, abych je viděla – ale nakonec to vzdal a ukázal mi je.

Můj manžel pracuje jako detektiv policejního oddělení v New Yorku a zjistil mi oblast, odkud číslo pochází.“

„My jsme ale hned patnáctého února linku zrušili.“

„Pořád je ale evidovaná v Coleově telefonním seznamu. Jakmile byla jednou taková informace zaregistrovaná, nelze ji jen tak vymazat.“

Zavrtěl hlavou. „Koukám, že není tak jednoduché se ztratit.“

Tahle věta byla pravým opakem toho, co jsem řekla Jackovi o víkendu. „Vale, chtěla bych ten příběh slyšet. Celý příběh.“

„Už jsem vám řekl všechno. Zabil jsem Mattyho nešťastnou náhodou.

Nic jiného na tom není.“

„Matty a Clark byli vaši bratři?“

„Takže tohle taky víte. Byl jsem jejich bratranec. Oni dva byli bratři.“

„Kdy jste přijeli poprvé do Kanady?“

„To jsem byl ještě malý kluk. Rok si přesně nepamatuju. Dlouho jsme se učili angličtinu. Velice matně si vzpomínám na plavbu přes moře.

Ucelenější vzpomínky začínají až v Kanadě a pak ve Státech, když jsme se přestěhovali.“

To znělo rozumně. Jak vám rodina řekla o vašem novém jméně?“

„Ze začátku to bylo jako hra. Pak mi vysvětlili, že to je skutečnost, že jsem opravdu Val Krassky a mé původní jméno byla jenom hra.

Když jsem trochu povyrostl, řekli mi konečně plnou pravdu, ale v té době už jsem na tom nemohl nic změnit. Pochopil jsem z toho, že jsme neměli na vybranou a museli jsme z východního Německa utéct pro naše dobro a že každý z naší rodiny musel podstoupit obrovské oběti, abychom se sem vůbec dostali. Věděl jsem, že jsem dostal jméno po nějakém chlapci, který byl asi v mém věku a zemřel, a že u mých bratranců to bylo stejné.

Nikdo kromě nás tří, dědy, babičky a mé matky skutečnou pravdu neznal. Vymysleli jsme si historky, které jsme předložili svým ženám, ale jak říkám, byly to jen historky.“

„Jake říkal, že když jste odjel ze školy na prázdniny, jako byste zmizel z povrchu země.“

„To je pravda. Jezdil jsem do Kanady navštívit dědu s babičkou.

Jake neměl ani mé telefonní číslo, ani adresu, dokud jsem se nepostavil na vlastní nohy.“

„Vale,“ nadhodila jsem, „stále vynecháváte spoustu věcí, o kterých bezpochyby víte. Například jste si nechal pro sebe, kde se té únorové noci vzala na zamrzlém jezeře ta pistole.“

„Jak už jsem řekl, je to velice komplikované. Ale na tom už teď nezáleží. Prostě jsem způsobil smrt svého nejlepšího kamaráda, který byl shodou okolností taky mým bratrancem.“

„Mělo to něco společného s životní pojistkou, kterou Carlotta našla ve vaší bezpečnostní schránce?“

„Byla to soukromá věc,“ odpověděl vyhýbavě. „Víc k tomu nemůžu říct.“

„Povězte mi ještě něco o třech vkladních knížkách, které jsme našly v šuplíku vašeho psacího stolu.“

„Jedna byla pro Carlottu, druhá pro Clarka a ta poslední pro babičku.

Všechno je přesně sepsáno v mé závěti.“

„A tu pojistku jste založil pro Mattyho?“

„Přesně tak.“

„Je to desetkrát víc, než jste odkázal ostatním.“

„Matty to potřeboval.“

„Ale proč, Vale?“ zapojila se do rozhovoru Carlotta. „Milion dolarů je spousta peněz.“

„Je mrtvý. Nemůžu tady probírat jeho problémy.“

„Z těch knížek bylo mnohokrát vybíráno,“ pokračovala jsem. „Vy jste peníze nejenom šetřil. Vy jste je taky utrácel.“

„Posílal jsem je babičce. Byl jsem její hlavní finanční podpora. Bere jen malou penzi a já jsem chtěl, aby nemusela žít v nouzi a měla na stará kolena aspoň trochu slušné živobytí.“

„Je tu ještě pár nejasností okolo té střelby,“ změnila jsem téma. „Když druhý den přelétala nad tím místem policejní helikoptéra, všimli si, že na ledě zůstala ležet červená šála.“

„O žádné červené šále nic nevím.“

„Jedná se o tu šálu, kterou jste s Carlottou darovali Mattymu k Vánocům. Jestliže jste ho zastřelil, jak je možné, že se nepotopila ke dnu s ním? Jak to, že se na ní nenašly žádné stopy od krve?“

Zoufale jsem se snažila prolomit bariéru, kterou si kolem sebe vystavěl, chtěla jsem najít v jeho příběhu nějakou slabinu a přinutit ho, aby konečně začal mluvit pravdu.

„Nevím, o čem mluvíte. Musela spadnout na led. Už si moc dobře nevzpomínám. A navíc byla tma.“

„Kéž byste mi tak řekl pravdu.“ Má poslední věta zněla skoro jako prosba, nevěděla jsem si rady.

„Já vám řeknu pravdu.“ Rozhodné prohlášení paní Winkelové prořízlo vzduch jako břitva. „Tenhle chlapec nikdy nikoho nezabil. Znám ho celý život. A Matty? On by možná někoho zastřelit dokázal, ale určitě ne tohohle. To je dobrý chlapec.

Chcete vědět, jak to bylo od začátku? Řeknu vám celý ten dlouhý příběh.“ Odsunula od kuchyňského stolu jednu z židlí a ztěžka na ni dosedla. Pak začala své vyprávění.

…

25

„Na začátku jsme bydleli na východě Evropy. V zemi, která se jmenovala Německá demokratická republika. Měla jsem dvě dcery a jednoho syna. Byl námořníkem na jedné obchodní lodi. Nikdy se neoženil. Obě dcery se vdaly. Jedné se narodili dva synové a té druhé jeden. První dcera Beate zemřela velice brzy, když byli kluci ještě malí. Druhá dcera Petra si je vzala k sobě a vychovávala je, jako by byli její vlastní. Pomáhala jsem jí.

Petra pracovala v Německu jako zdravotní sestra. Byl to, věřte mi, krušný život. Kdo mohl, hledal způsob, jak odtud utéct, jak se dostat ven za železnou oponu. Chtěli jsme, aby ti kluci poznali něco lepšího. Když jste tehdy měli dost peněz, abyste zaplatili kapitánovi, vzal vás na palubu lodi, která plula do Kanady. Můj syn to zařídil.

Dcera se nalodila jako kuchařka a kluci se oblékli jako mladí námořníci. Já a manžel jsme také sehnali na té lodi práci. Ta cesta nás stála veškeré peníze, které jsme v životě našetřili.

První důležitý krok jsme měli úspěšně za sebou; dostali jsme se do Kanady. Chvíli jsme bydleli na jednom místě, chvíli na jiném. Ale nejdůležitější věcí, kterou jsme pro naše chlapce chtěli a museli zařídit, bylo, aby získali občanství Spojených států. Ale neměli jsme žádné papíry. Pak jsme se doslechli, že se dají sehnat, když použijete jméno člověka, který zemřel. Dcera se rozhodla, že se za hranicemi pokusí najít tři vhodná jména.

Nechala chlapce u nás a odjela do Států. V Německu byla zdravotní sestrou, takže pro ni nebylo složité najít si v USA místo jako pomocná ošetřovatelka. Měla to vymyšlené tak, že si sežene práci, vydělá nějaké peníze a všechny nás dostane do Ameriky. Někdo jí poradil, aby šla na hřbitov, porozhlédla se tam a vybrala nějaké mrtvé dítě odpovídajícího věku a pak si zažádala o jeho papíry. Nakonec to ale dělat nemusela. Dostala práci v jedné nemocnici v Connecticutu a tam se jí naskytla příležitost nahlédnout do lékařských záznamů.

Brala si noční, kdy kolem nebylo mnoho lidí. Ostatním pak vždycky namluvila, že se potřebuje najíst, ale ve skutečnosti chodila prohlížet ty dokumenty.“

Všimla jsem si, že Carlotta na staré ženě doslova visela očima a hltala každé její slovo, zatímco Val ji sotva vnímal. Paží pevně objímal svou ženu kolem ramen, oči mu těkaly po celé místnosti, jen na svou babičku ani jednou nepohlédl.

„Nejdřív našla Clarka, toho maličkého,“ pokračovala paní Winkelová. „Šla na městský úřad, vyplnila příslušné formuláře a oni jí bez průtahů poslali rodný list, jako kdyby byla matkou toho chlapce. Co mohli tušit? Měla matčino jméno, měla chlapcovo jméno, měla jeho datum narození. Bylo to jako zázrak.

Její malý synovec se zničehonic stal občanem Spojených států. Pak našla vhodný záznam i pro Mattyho. Bylo to dítě, které zemřelo den po narození. Stalo se to v jiném městě, takže ji tam nikdo neznal.

Zanedlouho potom držela v ruce další rodný list.“ Odmlčela se, protože si uvědomila, že se blíží k nejbolestivější části svého vyprávění.

„Zbýval už jenom Val,“ řekla.

„Vůbec sejí nedařilo najít v archivu chlapce ve Valově věku. Hledala a hledala, ale pořád nic. Až jednou v noci, právě když měla službu, přivezli do nemocnice nemocného chlapce, který byl stejně starý jako Val. Byl vážně nemocný, nemohl dýchat, potřeboval –“ Obrátila se k Valovi: „Was ist Sauerstoff?“

„Kyslík,“ odpověděl stručně, aniž se na ni podíval.

„Potřeboval kyslík. Měl špatné plíce. Dcera si pročetla chorobopis, když vešla do jeho pokoje. Ten chlapec už ležel v nemocnici několikrát a vždycky se stejným problémem.“ Poklepala si na prsa.

Přistihla jsem se, jak jsem napnutá v očekávání toho, o čem jsem věděla, že zanedlouho přijde, a téměř jsem si přála, aby se konec příběhu změnil a ten malý chlapec na nemocničním lůžku tu noe přežil.

„Té noci,“ zašeptala paní Winkelová, „ten chlapeček zemřel.

Následujícího rána se dcera vrátila do Kanady. Později jsem napsala žádost o rodný list a nechali jsme ho poslat na jednu adresu v Buffalu.“

„Kam odjela vaše dcera?“ zeptala jsem se, ačkoli jsem to tušila.

„Vrátila se do Německa.“

„Proč?“

„V nemocnici se začaly dít zvláštní věci. Bylo pro ni lepší, že se lidem ztratila z očí.“

„Co se tam dělo?“ naléhala jsem.

Náhle jsem si byla jistá, že tato žena zná důležité detaily kolem smrti toho chlapce.

„O nic nešlo. Opravdu. Chtěla se jenom vrátit domů do Německa a v klidu tam žít.“

„Bez vlastního syna?“

„Bylo to tak lepší. Tady byl se mnou v bezpečí.“

„V té nemocnici,“ podívala jsem se jí do očí, „si všichni mysleli, že vaše dcera toho malého chlapce zabila.“

„Má dcera byla zdravotní sestra.

Nikdy nikoho nezabila. Když ten chlapec zemřel, jenom opsala jeho jméno a adresu. To je všechno.“

Pocítila jsem vnitřní sílu té ženy.

Nehnula ani brvou, neuhnula očima.

Její kamenná tvář neprozrazovala žádné emoce, když vysvětlovala souvislost mezi tímhle riskantním podnikem a zločinem. Byla to žena, která se dokázala vypořádat s nepřízní osudu, žena, která neváhala vzít na svá bedra výchovu tří chlapců, jejichž rodiče se o ně nemohli postarat. Tohle byla prostě jenom další překážka, kterou musela překonat, a zvládla to dobře. Se silou kráčela ruku v ruce moc.

Kluci jí byli oddáni. V nejhorší chvíli svého života se Val uchýlil k ní a ona ho bez okolků přijala a ochránila.

„Mnoho lidí, kteří měli k nemocnici takový či onaký vztah, stále žije v přesvědčení, že chlapec byl zavražděn. Té noci, kdy zemřel, se jeho zdravotní stav viditelně zlepšoval. Posledním člověkem, který se zdržoval v jeho pokoji, byla vaše dcera. Několik lidí ji tam vidělo.“

„Vy chcete obvinit mou dceru z vraždy? Co vy víte o zabíjení, paní?

Co víte o způsobu života, o marasmu, kterým jsme museli každý den procházet? Poznala jste někdy, co je to strach?“ Naše oči se do sebe zaklesly, cítila jsem z jejího tvrdého pohledu odhodlání, ale kdesi v koutku jsem vyčetla i pečlivě skrývanou prosbu o pochopení, o odpuštění. „Museli jsme ty kluky odtamtud dostat pryč za každou cenu, chápete? Museli jsme jim nabídnout lepší život, než jaký jsme prožili my. Jestliže jeden slabý chlapec zemřel, jiný silný žije.“

Carlotta hlasitě vyjekla, ačkoli jsem to stejně tak mohla být i já. Právě jsme vyslechli ospravedlnění vraždy nevinného dítěte. Val cosi německy zamumlal směrem k babičce.

„Kdy ti chlapci přišli do Spojených států?“ zeptala jsem se. Musela jsem potlačit nutkání ostře protestovat proti právě pronesenému doznání. „Když začali chodit na střední školu?“

„Možná o trochu dřív.“

„Ale bydleli na různých místech, viďte?“

„Manžel si vzal k sobě toho nejmladšího. Ti dva starší zůstali se mnou. Bylo by toho na něho už moc.

A také jsme nechtěli, aby pod jednou střechou žili tři chlapci se třemi různými příjmeními. Lidi by se mohli začít vyptávat.“

„Takže Clark lhal o tom, že chodil na Bennettovu střední školu,“

poznamenala jsem.

„Ano, lhal,“ přikývl Val. „Kdo by si něco takového ověřoval? Bambi?“

„Jak to chodilo o víkendech, paní Winkelová?“

„Jezdili jsme do Kanady. Také jsme navštěvovali manžela v jeho domě.“

„Kdy jste koupili tenhle dům?“

„Vnuk nám ho koupil, když začal vydělávat slušnější peníze. Můj vnuk je hodný chlapec.“ Bylo jasné, kterého z nich má na mysli.

„A také vám každý týden volal.

Jednou za dva tři dny.“

„Je na tom něco špatného?“

„Jen se ujišťuju.“ Byla živoucím ztělesněním legendární sadistické jeptišky, která prý stála v čele každé klášterní školy a jejíž pověstná přísnost naháněla hrůzu všem novickám. Já jsem se naštěstí s takovou nikdy nepotkala. „Co jste udělali, když chlapci dokončili střední školu?“

„Vrátili jsme se zpátky do Kanady.

Cítili jsme se tady bezpečněji. Pro sebe jsme papíry nikdy nesehnali.

Už nikdy ten most nechci překročit.

Jsem z něj nervózní.“

Docela mě potěšilo, že aspoň něco dokázalo otřást její suverenitou.

„Můžete mi říct, co se té únorové noci na ledě stalo?“

Pokrčila rameny. „Byla to nešťastná náhoda. Chlapce napadlo, že by mohla být legrace, kdyby přešli přes zamrzlé jezero a navštívili svou babičku. Stala se nehoda a dva z nich skončili pod ledem.“

„Jeden z nich byl zastřelen,“

připomněla jsem jí.

„Jak říkám, byla to nehoda. Dva z mých chlapců jsou po smrti. Ale teď už mám i pravnuky. A doufám, že se mi jednoho dne poštěstí je spatřit.“

Obrátila jsem se k Valovi. „Tak jednoduché to nebylo, že ne? Jak dobře víte, hlavním neštěstím tehdy bylo, že o život přišel nesprávný muž.“

„Co to má znamenat?“ zareagovala nervózně Carlotta. „Kdo tam tedy měl být zavražděn?“

Chtěla jsem, aby to Val řekl sám.

Právě v okamžiku, když jsem si myslela, že už neodpoví, pronesl do napjatého ticha: „Já.“

„Už nic neříkej,“ upozornila ho důrazně babička. „Prozradili jsme toho víc než dost.“

„Už je příliš pozdě něco zatajovat, paní Winkelová,“ obrátila jsem se na ni. „Já vím přesně, co se tam té noci odehrálo.“

„To přece není možné,“ ozvala se znovu Carlotta. „Jak byste to mohla vědět?“

„Díky té červené šále. Ta šála ležela na ledě.“

„No a co? Patřila Mattymu. Proč by tedy neměla ležet na ledě?“

„Protože Matty ji tehdy na sobě neměl,“ prohlásila jsem klidně.

Oči všech přítomných se jako na povel obrátily na mě. A Val řekl: „To je pravda. Matty ji opravdu neměl. Kdyby ji měl omotanou kolem krku, potopila by se s ním.“

„Co se tam tedy stalo, Vale?“

zeptala se Carlotta přiškrceným hlasem.

Jemně sundal paži z jejích ramen a tiše tleskl dlaněmi o sebe. Pak se na své ruce na chvíli zadíval, aniž by cokoli řekl. „Tu šálu měla na sobě Annie.“

„Annie! Co tam proboha dělala Annie?“

„Přišla tam, aby mě zabila. To byl důvod.“

„Jak mohla vědět –?“

„Zastavili jsme se u nich, aby se Matty mohl přezout. Řekl jí, co se chystáme udělat. Jakmile jsme odjeli, sedla do auta a sledovala nás.“

„Ale co děti?“ opáčila Carlotta.

„Musela se spolehnout na to, že spí.“

Ale minimálně jedno z nich nespalo; ten chlapec, který mi řekl, že za ním tatínek přišel, aby mu dal pusu na dobrou noc. „Kdy jste poznali, že vás sleduje?“ zeptala jsem se.

„Pár hodin to trvalo. Už jsme měli větší část cesty přes jezero za sebou. Matty šel první, já jsem uzavíral skupinu. Zničehonic se ozval výstřel, cosi se zablesklo a poskočilo po ledě kousek od mé nohy. Otočili jsme se a posvítili kapesní svítilnou na led.“

„Vy jste s sebou nesli kapesní svítilnu?“

„Matty ji vzal, když se stavil doma.

Byla kvalitní, výkonná, se širokým záběrem. Namířil ji směrem, odkud jsme přišli, a ona tam stála. Matty řekl:,Sakra, myslím, že to je Annie.‘

Všichni jsme se obrátili a vydali se směrem k ní. Mysleli jsme si, že se něco stalo doma, možná s dětmi. A tak jsme se vrátili. A když jsme došli na místo, odkud jsme ji mohli zřetelně vidět, rozpoznali jsme, že drží v ruce pistoli.“

„Můj bože,“ zanaříkala Carlotta.

„Přesně tak jsem se cítil i já. Bylo mi totiž jasné, pro koho je ta zbraň určena.“

„Ale proč?“

„Protože si myslela, že jsem duch.

Pocházela z Connecticutu, ne přesně z té části, kde pracovala moje matka, ale bylo to dost blízko, a byla to sestřenice Krasskyovy rodiny. Samozřejmě znala příběh o dítěti, které zemřelo v nemocnici, a když přišla do Buffala hledat práci a seznámili jsme se, dala si všechno dohromady.“

„Vydírala vás?“ zeptala jsem se.

„Ano, ale nebyla moc aktivní. Čas od času jsem jí dal nějaké peníze, ale žádné závratné částky. Ona sice měla jinou představu, chtěla po mně velký balík, ale řekl jsem jí, že si to nemůžu dovolit. A tak jsme se domluvili, že uzavřu výhodnou životní pojistku a jako obmyšleného uvedu Mattyho. To bylo přibližně v době, kdy se brali. Dal jsem jí důkaz, že pojistka byla sjednána, a další důkaz, že řádně platím pojistné. Pak ale Matty ztratil práci a ona po mně chtěla najednou obrovskou sumu peněz, aby mu pomohla začít s něčím novým.“

„Předpokládám, že na vás vyrukovala s výhrůžkou, že prozradí všechno, co ví o vaší matce.“

„Přesně tak. Její otec je protřelý právník. Velké zvíře. Vyhrožovala mi, že po mé matce bude vyhlášeno mezinárodní pátrání. Což mě ve městě zkompromituje a díky mně taky Carlottu. Pak ještě přišla s tím, že mě odhalí na veřejnosti a ohlásí mě na imigračním úřadě, a že už si ani neškrtnu. Mávala mi všemi těmi trumfy před obličejem a byla čím dál neodbytnější. Nechtěl jsem, aby se o tom Carlotta dověděla, a čím déle jsem to před ní tajil, tím méně jsem si přál, aby se to provalilo.

Měl jsem ti to říct,“ řekl a podíval se na ni.

„Takže se rozhodla vás zabít, aby jim pojišťovna vyplatila milion dolarů,“ konstatovala jsem.

„Musela si to tak naplánovat, jinak to nevidím. Musela nás sledovat a věřila si, že bude stačit jediný výstřel, a pak se vrátí zpátky, zatímco chlapi se budou starat o mě.

Ale minula a pak začala vyvádět jako pomatená. Chvástala se vztahem, který jsme spolu měli.

Bylo to šílené, ale pochopil jsem, že tak žvanila kvůli Clarkovi a možná i kvůli Mattymu. Chtěla mě zastřelit, protože jsem jí provedl něco strašného. A proto si zasloužím smrt. Ale potřebovala se nějak ospravedlnit.“

„Co se stalo dál?“ zeptala jsem se.

„Všichni jsme viděli, že se to blíží.

Nebylo kam utéct, kam se schovat.

Matty vykročil směrem k ní a za ním Clark, ona ale držela pistoli v obou rukách a mířila přímo na mě. Začal jsem trochu kličkovat, abych jí míření ztížil, a pak, právě když jsem vycítil, že v příštím okamžiku zmáčkne spoušť, k ní Matty přiskočil a chtěl jí zbraň vytrhnout.

Bohužel to nestihl. Vyšla rána, která zasáhla Mattyho, ale byla určená mně.“

„To je strašné.“

„Na okamžik sevřel do dlaně šálu, kterou měla Annie volně kolem krku, ale vzápětí ji v pádu vyhodil do vzduchu. Pořád ji mám před očima, jak nám plachtí nad hlavami a pak se zvolna snáší na led. Silný náraz kulky odhodil Mattyho kus dozadu, zavrávoral, podklouzl, a když dopadl na led, tenká vrstva se pod ním prolomila a on se ocitl v mrazivé vodě. Ale ta šála přistála kousek od Annie a zůstala tam ležet.“

„A ta pistole?“

„To nevím jistě, ale myslím si, že skončila na dně jezera.“

„Jak se utopil Clark?“

„Naneštěstí stál hned vedle místa, kam dopadl Matty. Myslím, že popraskaný led neunesl váhu jeho těla, probořil se a on spadl do vody s ním.“

„Takže na ledě jste zůstal jenom vy a Annie.“

„Na nebezpečně tenkém ledě. Byla tma. Svítilna zmizela. Naposled si pamatuju, že se ji Matty pokusil použít jako štítu na odražení pistole do strany, ale pak už nevím, co se s ní stalo. Matty a Clark byli mrtví.

Volal jsem je, ale potom, co spadli do vody, se už neozvalo ani šplouchnutí. Annie ještě jednou zakřičela Mattyho jméno a pak už jenom hlasitě naříkala. A najednou byla pryč. V té chvíli už začalo sněžit. Věděl jsem, že pokoušet se hledat Mattyho a Clarka je naprosto beznadějné. Navíc hrozilo nebezpečí, že se také utopím. Proto jsem se raději obrátil a vracel jsem se zpátky. Snažil jsem se jít stejnou cestou, kterou jsme se dostali tam, než stopy zapadají sněhem. Nevěděl jsem, jestli má Annie pořád tu pistoli, a tak jsem si musel dávat pozor, abych se od ní držel dál.

Musela být daleko přede mnou, protože jsem ji vůbec nezahlédl.

Než jsem došel zpátky na břeh, sněžilo už opravdu velice hustě.

Viděl jsem, že Anniino auto je zaparkované vedle Mattyho, ale obešel jsem to místo širokým obloukem, aby nevzniklo podezření, že mám s Mattyho autem cokoli společného. Ale pak mě napadlo, že by nebylo špatné, kdyby vznikl dojem, že jsem se taky utopil; získal bych tím čas si všechno důkladně promyslet. A tak jsem se oklikou vrátil k autu – tou dobou byla už Annie pryč – a zkusil jsem otevřít dveře. Zadní dveře od kufru nebyly zamčené. Vlezl jsem dovnitř a nechal jsem na zadním sedadle své hodinky, aby to vypadalo, že jsem je tam záměrně odložil do bezpečí ještě dřív, než jsme se vydali přes zamrzlé jezero. Pak jsem se vyškrábal zpátky ven a nastoupil jsem na první autobus do Buffala. A zbytek už, myslím, znáte.“

Já ano. Většinu. „Mluvil jste s Annie?“

„Zkoušel jsem jí volat odtud ještě předtím, než jsme nechali odpojit telefon. Zvedla to, ale já jsem mlčel. Podle hlasu byla hrozně vynervovaná a rozčilená, a tak jsem jenom držel sluchátko, dokud nezavěsila. Neřekl jsem ani slovo, ale vycítil jsem, že stejně poznala, kdo volá. Chtěl jsem, aby měla na paměti, že jsem stále naživu, přestože už si jistě vymyslela svou vlastní verzi o průběhu událostí toho večera.“

„Vale,“ protáhla jsem zamyšleně, „něco mi pořád vrtá hlavou. Řekl jste, že Annie věděla, že jste ‚duch‘.

Ale Matty a Clark byli podle toho také ‚duchové‘. Jak je potom možné, že přiznala, že ví něco o vás, ale nedospěla ke stejným závěrům o svém vlastním manželovi?“

„O vlastním manželovi nevěděla nic. Ani o Clarkovi. Věděla jenom o mně.“

„Vy jste jí nikdy o těch dvou neřekl?“

„Proč bych to dělal? Oni měli svá osobní tajemství stejně tak jako já.

Nejsem žádný vyděrač. A teď po pádu berlínské zdi v Německu nebude v podstatě žádný velký problém dohledat mou matku, pokud o to bude mít někdo zájem.“

Zjistila jsem, že k tomuto muži cítím upřímný obdiv. Všechno, co se stalo, zosnovala a uskutečnila jeho ke všemu odhodlaná a nemilosrdná matka, kterou podporovala stejně krutá babička. Snažil se žít ve smyšleném světě plném omezení a zákazů, který vytvořila jeho rodina, a navzdory tomu zůstal čestný, loajální a milující vůči svým bratrancům a nakonec i ke své babičce, která byla hlavní architektkou i stavitelkou jeho ponurého života.

„Kdy jste zjistil pravdu o své totožnosti?“ zeptala jsem se.

„Dověděli jsme se o tom, když jsme vyrostli. Nikdy jsme nepoužívali naše skutečná jména, dokonce ani když jsme byli sami. Mluvili jsme jenom anglicky. Věděli jsme, že jsme jiní, ale naučili jsme se, jak se stát pravými Američany a zapadnout mezi lidi.“

„Kdy jste se dověděli o tom, co se stalo v nemocnici v Connecticutu?“

Střelil očima po babičce. „Bylo mi přes dvacet a byl jsem ještě svobodný. Do mého života vstoupila Annie a jednoho dne na mě s tou historkou vyrukovala.

Věděl jsem sice, že jsem se nenarodil jako Valentin Krassky, že to bylo jméno nějakého chlapce v mém věku, který zemřel jako dítě.

Najednou se ale zdálo, že zná o mé minulosti mnohem víc podrobností než já. Nevěděl jsem, jak mám reagovat. Věděl jsem, že rodný list, který používám, pochází z Connecticutu, ale ani ve snu mě nena– , padlo, že je s ním spojený takový skandál. Vypravil jsem se proto kvůli tomu přes hranice, abych se zeptal dědy · a babičky, jak to skutečně bylo.“

„A tehdy ses poprvé dověděl pravdu,“ dokončila jeho myšlenku Carlotta, která ze svého muže nespustila oči.

„Přesně tak. Babička mi řekla, že matka musela odjet zpátky, protože se životem tady by měla problémy.

Pověděl jsem jí, s čím na mě přišla Annie. Řekla, že o tom ví –“

„Řekla jsem, že o historce z nemocnice vím,“ přerušila ho paní Winkelová. Chtěla vtisknout celému vyprávění patřičnou tvář. „Na tom ale vůbec nezáleželo. Nikdo nemohl nic dokázat. Neštěstím ale bylo, že se tu objevila ta dívka, která si mnohé domyslela. A ke všemu si ještě vzala Mattyho.“

„A nikdy ji ani nenapadlo, že její muž je taky duch,“ dodala jsem.

Zdálo se to téměř neuvěřitelné, ale Annie se určitě nikdy neprocházela po hřbitovech, aby tam pátrala po jménech, která tak nápadně pasují k žijícím mužům. „Viděl jste se někdy od té doby se svou matkou, Vale?“

„Jednou. Jakmile jsem se to od Annie dověděl, podnikl jsem výlet do zahraničí. Vyhledal jsem matku a naléhal jsem na ni, aby mi řekla pravdu. Potřeboval jsem ji znát už kvůli sobě. To, co se mi ale snažila namluvit, mě vůbec nepřesvědčilo.

Od té doby jsem ji už neviděl.“

„Věděl Matty o tom, co o vás zjistila Annie?“

„Já jsem se o tom před ním nikdy nezmínil a pochybuju, že se Annie zachovala jinak. Zastával jsem názor, že čím méně se o té věci mluvilo, tím líp pro nás pro všechny.“

9“Takže Matty neměl ani tušení o tom, že jste si sjednal životní pojistku na milion dolarů a jeho jste v ní stanovil jako potenciálního obmyšleného?“

„Vůbec o tom nevěděl. To bylo jenom mezi Annie a mnou.“

Znovu jsem nahlédla do notesu.

Bylo tam ještě několik nezodpovězených otázek, ale pochybovala jsem, že by mi s jejich objasněním mohl Val nebo jeho babička pomoct. „Myslím, že to je všechno,“ řekla jsem. „Co máte teď v plánu?“

„Myslím, že se budu muset zase vrátit do normálního života. S

tímhle se potýkám už tři měsíce.

Dlužím to Jakeovi a dlužím to Carlottě.“

„Dlužíte to hlavně sobě, Vale,“

podotkla jsem. „Jsem si jistá, že se vám dostane plného ospravedlnění a zproštění všech obvinění.“

On sám si zřejmě tak jistý nebyl a jeho babička navíc začala vymýšlet nejrůznější důvody, proč by se neměl do Států vracet. Vala ovšem zviklat nedokázala. Otočil se, odešel nahoru do svého pokoje, sbalil si pár kousků oblečení, které si od února pořídil, a za pár minut se vrátil zpátky. Byl připraven vrátit se domů.

…

26

Odjezd z malého domku v Kanadě vehnal všem přítomným slzy do očí.

Navzdory svým nepříliš lichotivým názorům na Valovu babičku jsem musela uznat, že ta žena obětovala svým třem vnukům celý život, přijala je ve velice těžké situaci, kdy to nutně potřebovali, postarala se o ně a za svou péči od nikoho nic nežádala. Člověk si sotva dokáže představit bolest, kterou musela prožívat, když se dověděla o smrti dvou z nich.

Masku tvrdosti ale zachovala až do posledních vteřin. První slzy se jí zaleskly v očích, když se s ní Val přišel ke vchodu rozloučit. Ta velká silná žena se náhle zdála ve Valově náruči křehká a zranitelná. Sešli jsme po cestě dolů na ulici a pak dál za roh k autu. Carlotta se posadila za volant, zatímco já jsem se na zadním sedadle oddala slastnému odpočinku a o všem jsem znovu a znovu přemýšlela.

Cestou domů nám Val vyprávěl, jak vzal minulý týden babičku na výlet do Toronta. Pokoušel se tam najít práci, protože cítil, že už nadešel čas, aby se odvážil vyjít z domu ven a začal žít normální život jako ostatní obyčejní lidé.Ta dívka, co nám otevřela dveře, byla sousedka odvedle, která se jim opravdu starala o kočku. Vala nikdy neviděla a její vyhýbavé odpovědi pramenily z toho, že se jí naše otázky zdály být zvláštní a podezřelé.

Bylo už hodně pozdě, než abych volala detektivu Murdockovi, ale hned druhý den ráno jsem ho zastihla u telefonu.

„Máte pro mě něco zajímavého?“

zeptal se. „Spoustu věcí. Zaprvé mám svědka, s nímž si jistě budete chtít promluvit, a zadruhé vím, kdo zabil Mattyho Franklina.“

„Dobře, dobře, paní Bennettová,“

pronesl žoviálně. Zjevně mě nebral vážně. „Kdy můžu vidět toho vašeho svědka?“

„Jakmile si uděláte čas a přijedete do domu paní Krasskyové. Budeme na vás čekat.“

Slíbil, že tam bude do hodiny, a své slovo dodržel. Výraz jeho tváře poté, co jsem mu představila Valentina Krasskyho, nám tu chvíli čekání bohatě vynahradil.

Odešly jsme s Carlottou do vedlejšího rodinného pokoje, kde bylo slyšet každé slovo z jejich rozhovoru, ale bohužel jsme nemohly vidět jejich obličeje.

Carlotta seděla jako očarovaná a s napjatým výrazem ve tváři upřeně sledovala otevřené dveře do obýváku, zatímco já jsem k nim byla otočená zády. Všechny otázky směřovaly k událostem ze čtrnáctého února a k týdnům, které následovaly. Val řekl, že pobýval u „přátel“ v Kanadě a Murdock se dál nevyptával ani netrval na bližším vysvětlení. Zajímal se především o odhalení vraha a okrajová fakta, která mě vlastně dovedla k Valovi, byla podle něho zcela podružná.

Konečně se zdálo, že se rozhovor chýlí ke konci. Murdock přišel za námi do rodinného pokoje a oběma nám galantně pokynul mírným pokývnutím. „Paní Bennettová, dlužím vám velikou omluvu za to, jak skepticky a s jakou nedůvěrou jsem přistupoval k vaší skvělé práci. Moc vám děkuju.“

„Opravdu mi bylo potěšením, detektive. Měla bych pro vás jeden návrh, než odjedete. Val si není jistý, co se stalo s vražednou zbraní. Jedna z možností je, že ji odnesla domů paní Franklinová.

Možná by nebylo od věci vyžádat si povolení k domovní prohlídce a prověřit to. Také by asi bylo užitečné prohlédnout si některé fotografie z jejich rodinného alba.

Uvidíte, že tu červenou šálu nosila ona, a ne její muž.“

„Pochopil jsem to tak, že ta šála patřila jemu.“

„To ano. Dostal ji k Vánocům, ale jistě to znáte sám, kdo kdy zakáže manželkám, aby si půjčovaly věci svých mužů?“

Usmál se. „Pokud máte na mysli třeba můj černý kašmírový svetr, který jsem dva dny po narozeninách už nevzal na sebe, protože si ho přivlastnila má žena, pak přesně vím, o čem je řeč.“

„Přesně tak.“

„Co bylo na té šále tak zvláštního, že jste kolem toho začala pátrat?“

„Několik věcí. Například to, že ležela pohozená na ledě, že nebyla promočená nebo pomačkaná. Kdyby ji Matty nebo Clark použili k tomu, aby se dostali z vody, a nepodařilo se jim to, nejspíš by šla ke dnu s nimi. Jen si to představte, pokud to tehdy pro ně bylo jediné poslední pojítko se životem, drželi by se křečovitě a nikdy by ji nepustili. To se ale nestalo. Všechno proběhlo jinak; někomu byla prostě náhodou stržena z krku. Když Val popisoval, co se tam odehrálo, jako bych to viděla na vlastní oči. Ale ta šála mi nedala spát už dřív. Zdálo se mi prostě nepřirozené, aby zůstala jen tak bez povšimnutí ležet na ledě. A pak, když jsem včera naložila paní Krasskyovou, abych ji odvezla na letiště, měla na sobě manželovu nádhernou vlněnou košili. A to mi něco připomnělo. Paní Franklinová mi včera odpoledne ukázala pár rodinných fotografií a tam jsem si všimla, kdo tu šálu nosí. V té chvíli mi to konečně došlo; té tragické noci mohla být na ledě i ona.“

Nechala jsem si pro sebe, že jsem zjistila, odkud Annie pochází a co ví o Valovi.

„To povolení k domovní prohlídce si rozhodně seženu.“

„Detektive Murdocku, strašně ráda bych byla u toho, až budete Annie Franklinovou vyslýchat.“

Na chvíli se zamyslel. „Myslím, že to můžu zařídit. Nakonec, jsem vám dlužen za pomoc. Zůstaňte na telefonu.“

Ujistila jsem ho, že se od něj nehnu.

…

Vyšla jsem po schodech nahoru a poskládala jsem si do tašky těch pár kusů oblečení, které jsem stihla vybalit. Můj poslední případ se nezadržitelně blížil do finiše a já jsem cítila, jak mě přemáhá smutek a zklamání. Když jsem se vrátila dolů, slyšela jsem tlumené hlasy svých hostitelů, rychle se střídající otázky a odpovědi v jazyce, který byl pro mě naprosto

nesrozumitelný, občasný výbuch smíchu, jak se prokousávali uplynulými třemi měsíci, kdy museli žít odděleně.

„Chris? Pojďte si k nám přisednout a dejte si šálek čaje.“

Vešla jsem do jídelny, kde všichni seděli kolem kulatého stolu, mezi nimi ležely noviny a konvice čaje.

„Možná si dám raději mléko,“ řekla jsem a hned jsem vykročila do kuchyně, abych se obsloužila sama.

Nalila jsem si plnou sklenici a přinesla ji ke stolu. „Už jste mluvil s Jakem?“

„To byla první věc, kterou jsem ráno udělal.“

„Vsadím se, že byl štěstím bez sebe.“

„Skoro tak jako já.“

„Povězte mi, vy jste přece musel na Carlottu myslet hodně často. Měl jste vůbec představu o tom, co budete dělat dál?“

„Věděl jsem, že se s ní musím spojit. Toužil jsem po tom, jenom jsem nevěděl kdy. Rozhodl jsem se, že si nejdřív najdu práci a teprve potom jí zavolám. Několik prvních týdnů jsem prožil jako v nějakém mlžném závoji. Měl jsem sice na knížkách dost peněz, ale všechny byly napsány na mé jméno. Kdybych se z nich snažil vybrat, prozradil bych se. Nevěděl jsem, co mám dělat. Nakonec jsem viděl jediné východisko v tom, že prostě musím začít znovu. Jakea jsem tím sice dostal do velice obtížné situace, ale měl jsem strach, že když se vrátím, budu muset čelit obvinění z vraždy a nikdo neuvěří tomu, že pravým viníkem je Annie. Každý den jsem si lámal hlavu tím, jak se z toho průšvihu dostat ven se zdravou kůží.“

„Vím, že jste finančně vypomáhal své babičce a zaplatil jste i Annie, když vás o to požádala. Dal jste peníze také Clarkovi a jeho rodině?“

„Zkoušel jsem to, ale nechtěl si nic vzít. Byl jsem z nás tří nejstarší a cítil jsem to jako povinnost postarat se o ostatní. Vydělal jsem dost a mohl jsem si to dovolit. Annie za mnou pro nějaké přilepšení chodila poměrně často, ale když jsem se pokoušel srovnat to s Clarkem a něco mu dát, nechtěl o tom ani slyšet. Byl velice čestný a upřímný muž, mladší, než stálo v jeho oficiálních papírech, byl to rovný chlap, který chtěl poctivě dělat svou práci a být se svou rodinou.

Bohužel, na svatého Valentýna se ocitl v nesprávný čas na nesprávném místě. Myslím, že my všichni.“

„A jeho a Mattyho matka byla dlouho mrtvá?“

„Kam až sahá má paměť.“

Asi v jednu volal detektiv Murdock.

Se zástupcem šerifa byli na cestě k domu Annie Franklinové. Získal pro mě povolení, abych se tam s nimi mohla sejít.

Jela jsem sama. Annie nebyla doma.

Murdock našel klíč v květináči vedle postranních dveří.

Následovala jsem je dovnitř. Sama jsem se ničeho nedotýkala, ale poradila jsem jim, kde jsou uložená alba s fotografiemi. Vytáhl z nich několik snímků, které zobrazovaly Annie s červenou šálou, pak se se zástupcem šerifa pustili do systematického prohledávání interiéru a snažili se najít vražednou zbraň. Se zájmem jsem sledovala jejich rutinní počínání a přála jsem si, aby bylo korunováno úspěchem.

Valova historka sice byla věrohodná, fotografie s červenou šálou také mnohé naznačovala, ale teprve nález pistole by definitivně osud vražedkyně zpečetil.

Nebyla zamíchaná mezi Mattyho lovecké zbraně, nebyla ani ve sklepě, kde Matty skladoval nářadí a vybavení na zahradu. Nenašli ji v garáži a nenašli ji v autě, ani v žádném z mnoha šuplíků v prostorném obýváku.

Nakonec jsem s oběma muži vyšla po schodech do Anniiny nádherné ložnice. V žádném z nočních stolků ani v zásuvkách prádelníku pistole nebyla. Neobjevili ji ve skříni a v koupelně také nepřišli na žádné vhodné místo, kde by ji mohla schovat.

Rozhlédla jsem se po místnosti.

„Podívali jste se už do Mattyho prádelníku?“ zeptala jsem se.

„Právě se na to chystáme,“

odpověděl zástupce šerifa. „Myslíte si, že kdyby měla pistoli, schovala by ji hned vedle postele, kam by pro ni mohla v případě potřeby sáhnout.“

„Možná neměla sloužit na ochranu,“

nadhodila jsem. Oba na mě překvapeně pohlédli, ale nic jsem nedodala. Možná to Annie plánovala už roky nebo o tom aspoň přemýšlela. Možná si pořídila pistoli jen proto, aby mohla Vala zabít, až se k tomu naskytne vhodná příležitost, a jiný důvod neexistoval.

Začali vrškem prádelníku. Bylo tam stále narovnané Mattyho spodní prádlo, jako by se měl dnes večer vrátit domů a potřeboval pár čistých ponožek a slipy.

Postupovali pomalu dolů, zásuvku po zásuvce. Podívala jsem se na hodinky, věděla jsem, že Annie se musí co nevidět vrátit, že děti právě v téhle chvíli asi odcházejí ze školy, že k zatčení by asi sotva došlo, kdyby stálo pouze její slovo proti jeho, tvrzení proti tvrzení.

„Něco mám,“ ozval se náhle Murdockův hlas. Klečel na kolenou u nejspodnějšího šuplíku. Za něco zatáhl a pak vyndal ven předmět zabalený ve staré pánské košili.

Opatrně tu věc rozbalil a zvedl ji na světlo, abychom to všichni viděli.

Byla to pistole.

…

Annie řádila jako divoká kočka.

Vlétla do domu jako uragán právě v okamžiku, kdy jsme se chystali odejít a počkat na ni venku.

Povolení k domovní prohlídce ji nezajímalo; Murdockova zdvořilost jakbysmet.

Jak jste se mohli opovážit!“ ječela.

„Co děláte v mém „ domě?“

„Plníme jenom soudní příkaz k domovní prohlídce, paní Franklinová,“ odpověděl jí klidně Murdock.

„Vypadněte odtud! Zakazuju vám se tady čehokoli dotýkat.“

„Už jsme s prohlídkou skončili, paní. Teď vás budu muset poučit o vašich právech.“

„O mých právech? Co s tím mají má práva společného?“

„Zatýkám vás pro důvodné podezření z vraždy Matthewa Franklina.“

Chvíli si rovnala v hlavě myšlenky, pohledem těkala na každého z nás.

„Neudělala jsem to,“ vykřikla. „To on. Val. Nenáviděl Mattyho. Val chtěl mě. To je ten pravý důvod.“

„To si nemyslím, paní Franklinová.

Našli jsme tu pistoli.“

Vytřeštila oči. „Musela jsem se před ním bránit,“ chytala se zoufale posledního stébla. „Byl to podvodník. Jeho matka zabila v Connecticutu malého chlapce a dala Valovi jeho jméno.“

„Paní Franklinová, máte právo nevypovídat. Máte –“

„Jsem nevinná, musíte mi věřit. O té pistoli nic nevím. On je naživu, víte? Zastřelil mého muže a potom utekl. Teď by měl být nejspíš někde v Evropě.“

„Je naživu, to souhlasí,“ řekl Murdock. „Dnes dopoledne jsem s ním sepsal výpověď. Pokud mi slíbíte, že se budete chovat slušně, paní, nenasadím vám želízka, dokud nenasedneme do auta.“

Zacukalo jí v koutku úst. „Mé děti,“

zašeptala.

„Zůstanu tady a počkám na ně,“

nabídla jsem jí. „Nechte ji, ať si vezme aspoň kartáček na zuby, detektive.“

„Bez obav.“

Doprovodil ji nahoru do ložnice a já jsem se posadila a zamyslela se nad tím, co budu po zbytek života dělat.

…

27

Poslední slova, která mi Annie adresovala, se mi vryla do paměti navždy. Potom, co sešla dolů ze schodů s malým batohem přes rameno, ke mně přistoupila. „Takhle to dopadnout nemělo,“ pronesla do ticha. „Vala měl zabít první výstřel a já se měla vrátit domů. Bohatá.

Val v podstatě neexistuje, rozumíte?

Je to jenom stín.“

„Dobrá, paní Franklinová,“ řekl detektiv Murdock. „Tak půjdeme.

Tudy.“ Otočil se zpátky ke mně.

„Seženu lidi ze sociálky, aby se postarali o děti. Nevíte, jestli tady někde poblíž nemá rodinu?“

„V Greenwich! v Connecticutu, myslím. Budete se muset zeptat jí.

Neznám její jméno za svobodna.“

Dívala jsem se za autem, jak odjíždí. Několik žen a dětí ze sousedních domů postávalo na ztichlé ulici, ženy si vzrušeně povídaly a děti zvědavě natahovaly krky, co se to děje. Všichni se stali svědky události, na niž nikdy nezapomenou stejně jako já.

A pak jsem dole v ulici uviděla první z dětí Mattyho a Annie, jak radostně poskakuje k domovu.

…

Murdock mi zavolal ke Carlottě domů, když jsem se připravovala k odjezdu na letiště. Pracovníci ze sociální služby přijeli nedlouho poté, co děti přišly domů.

„Zbraň je registrovaná na jméno Winstona Hargravea, staršího bratra paní Franklinové.“

„Jedná se o vražednou zbraň?“

„Na výsledky expertizy si budeme muset ještě chvíli počkat, ale kalibr se shoduje. Určitě vám dám vědět.“

„Děkuju vám.“

„Víte, z nás dvou jste to hlavně vy, kdo si zaslouží poděkování.

Napadlo mě, co kdybych vám za pár dnů zavolal? Příjemně bychom si popovídali a vy byste mi při té příležitosti mohla prozradit, jak jste vypátrala toho chlapa.“

„Bude mi potěšením, detektive.

Zavolejte kdykoli. Teď se chystám domů.“

„Udělejte si dlouhou pauzu a důkladně si odpočiňte. Zasloužíte si to.“

…

Carlotta mě odvezla na letiště, zatímco Val jel navštívit Jakea Halperna.

„Musíte dohnat spoustu věcí,“

nadhodila jsem, když jsme uháněly k Buffalu.

„Víte, Chris, v něčem jsem se přece jen spletla. Například v tom, jestli by Val podnikl s ostatními tu šílenou cestu přes jezero. Měla jste pravdu, druhého člověka nemůžete nikdy poznat tak dobře jako sama sebe.

Ale já jsem zase měla pravdu v jiné věci: co je důležité. V životě jsem nikdy nikoho tolik nemilovala jako Vala. A on cítí to samé ke mně. Náš svazek je stejně pevný jako v den, kdy mi navlékl svatební prsten.“

Natáhla ruku a červený kámen se zaleskl odraženým světlem.

„Mluvili jste o tom, kdo je a co si pamatuje z dětství?“

„Je to muž, za něhož jsem se provdala. Je to muž, který je partnerem Jakea Halperna. Je to muž, do něhož jsem se před mnoha lety zamilovala, když jsem vyrazila na víkend na lyže. Na ničem jiném nezáleží. Najmeme si dobrého právníka a dořešíme detaily. Ale jak jsem řekla, jsou to pouhé detaily. Mám zpátky svého muže, Chris. Nikdy jsem nebyla šťastnější.“

Usmála jsem se. „Ani já ne.“

„A doufám, že mi dáte hned vědět, jakmile přijde děťátko na svět.

Chtěla bych, aby vědělo, že má v Buffalu tetu, která tu bude vždycky, kdykoli bude potřebovat.“

„To je od vás velice milé.“

Znovu se zadívala na prsten a na tváři jí rozkvetl zvláštní úsměv, kterému rozuměla jen ona. Byla šťastná.

…

Přístavba k našemu domu rostla den po dni. Včera odpoledne jsem ji viděla naposled a dnes byla zas o trochu jiná. Vyšla jsem po schodech do patra a nahlédla jsem dovnitř spojovacím otvorem. Hrubá podlaha byla hotová, byla na ní čerstvě položená izolace, ve stěně ponechali dělníci otvor, kam přijde namontovat klimatizace, což byla další odchylka od plánu, k níž jsem se nakonec nechala Jackem přemluvit. Byl to nádherný pokoj a přilehlá koupelna se skříňkou na prádlo a moderní sprchový kout pro mě představovaly nevídaný luxus, o němž se mi nezdálo ani v nejodvážnějších snech.

Zavolala jsem Mel, abych jí oznámila, že už jsem konečně nastálo přijela domů. Strávily jsme pár minut v příjemném rozhovoru, pak jsem se posadila do křesla a vzala do ruky včerejší noviny. Moc jsem toho ale nepřečetla, nedokázala jsem se soustředit.

Dovedla jsem svůj poslední případ ke zdárnému konci, nicméně opravdu ke konci. Bylo po všem.

Teď už mi zůstane jenom pití nízkotučného mléka, které opravdu nemusím, budu se starat o zahradu, na což se naopak těším, budu pravidelně cvičit a občas možná udělám nějakou práci pro Arnolda Golda, který mi strašně chybí. Na podzim ještě nastoupím na fakultu a budu pokračovat v učení. Pak porodím a dál se uvidí. Ale tušila jsem, že nejkrásnější část mého života už klepe na dveře.

Jack se vrátil domů v obvyklou pozdní hodinu a já jsem mu vyprávěla, jak to všechno dopadlo.

„Řekla jsi Murdockovi o té vraždě, která se možná stala v Connecticutu?“

„Neřekla. Musíme si o tom nejdřív promluvit my dva. Nejsem si jistá, jestli je k dispozici dostatek přesvědčivých informací a důkazů, na nichž by bylo možné vystavět případ. A možná ani žádný případ neexistuje. Možná ten malý chlapec opravdu zemřel a ta žena se prostě polekala a utekla.“

„Víš, že se ti podařil husarský kousek? Přivedla jsi Vala zpátky k jeho ženě, dala jsi je znovu dohromady.“

„Jsou zase spolu. Jsou to oba velice příjemní lidé, Jacku. Ani nevíš, jak jsem ráda, že jim to vyšlo.“

„Hele, málem bych zapomněl.

Vzpomínáš si na dávnou kamarádku tvé matky Elsie Riversovou?“

„No jistě.“

„Včera večer volala a já zrovna neměl po ruce kousek papíru, a tak jsem si to nemohl zapsat. Doufám, že to nevadí. Byla sladká jako vždycky a zasypala mě takovou spoustou otázek, že jsem se nakonec prořekl. Prozradil jsem jí, že čekáme miminko.“

„To je v pořádku, Jacku. Vsadím se, že ji to potěšilo.“

„Potěšilo? Tohle slovo vůbec nevystihuje její reakci. Byla úplně v extázi. Jako by to bylo její vlastní vnouče. Připomněla mi, že její vlastní děti jsou daleko, že si s tvou maminkou byly velice blízké a že už se nemůže dočkat, až si to malé pochová.“

„Ona je opravdu rozkošná.“

„Tak se mi zdá, že nic neskončilo.

Když budeš chtít učit, necháš dítě u ní a ona se o ně s radostí postará.

Když si budeš chtít vzít dovolenou, ona má pokoj s kolébkou, kde může dítě spát. Když si budeš chtít vyrazit do města… Prosím tě, můžeš mi říct, čemu se pořád pochechtáváš?“

„Vidíš, na Elsie jsem si ani nevzpomněla,“ řekla jsem. Podívala jsem se mu do očí: „Víš ty co? Ta vražda na jezeře nakonec možná nebyla můj poslední případ.“