Lee Harris

Případ bývalé jeptišky 16. Vražda při bar micva

PŘEDMLUVA

Jsem žena, která víceméně přivykla změnám. Zatímco ta největší v mém životě se udála před několika lety, kdy jsem byla ve věku třiceti let vyvázána ze slibu františkánských sester, změny z poslední doby měly rovněž obrovský vliv jak na mě, tak na mou rodinu. Když jsem se seznámila s Jackem, který je mým mužem téměř po celou dobu mého civilního života, pracoval jako detektiv seržant na newyorském policejním oddělení a po večerech a po nocích studoval právnickou fakultu. Dneska je advokátem. A nedávno, když na výbornou složil příslušné zkoušky, ho jmenovali poručíkem. Prohlásil, že po absolvování studií na právech už mu všechno ostatní připadá snadné. Když jsem ho viděla, jak se u učení trápí, nebyla jsem si jistá, jestli mluvil pravdu, ale jsem ráda, že to tak cítí.

Když Jack dokončil právnickou fakultu, odešel z šedesátého pátého okrsku v Brooklynu, kde pracoval mnoho let a kde jsem ho poprvé potkala během vyšetřování vraždy z roku 1950. V té době nastoupil na první ze dvou míst na policejní velitelství obecně známé jako One PP neboli One Police Plaza, mezi policisty se však vžil častěji užívaný název Puzzle Palace. Jakmile ale složil poručické zkoušky a byl povýšen, což se samozřejmě neobešlo bez obrovské oslavy na One PP a další menší pro rodinu v jeho kanceláři, důvěrně známý koloběh začal nanovo. Byl přeložen na jiný okrsek v souladu s nařízením z osobního oddělení, že „noví šéfové na jakýchkoli místech a jakýchkoli hodností se musí vrátit po povýšení minimálně na šest měsíců do uniformy na nějaký okrsek a velet jednotkám takříkajíc v poli“. Z různých důvodů Jack tajně doufal, že by se mohl tomuto nařízení vyhnout, ale pochopitelně se tak nestalo a jeho život, a s ním samozřejmě i můj, se obrátil zase vzhůru nohama. Začal pracovat na směny, které se více či méně pravidelně střídaly. Rozpis směn se všemi změnami a výjimkami dokáže proměnit poklidnou rodinnou idylku v hektický sled napjatých okamžiků.

Jsem lidská bytost chovající se podle určitých zvyklostí; ráda chodím spát, když je tma, a naopak se pustím do jakékoli práce, když se rozední. Předpokládala jsem, že starost o čtyřletého syna a jeho výchova mě ještě více posílí v odhodlání dodržovat normální zaběhlý denní režim. Ale zločin nectí žádné plány nebo řády a mám podezření, že k trestným činům dochází častěji po setmění než za světla, takže Jack se překonal a přivykl rytmu se čtyřmi směnami, které byly následovány dvěma dny volna, nebo to byly tři? Mluvím samozřejmě o nočních službách.

Dva dny potom, co Jack nastoupil na nové místo, někdo volal k nám domů a ptal se mě, jestli je tam šéf. Trochu mě to udivilo, ale pak jsem si uvědomila, že měl na mysli mého manžela. Když se o chvíli později vrátil Jack domů, trochu jsem si z něho kvůli tomu utahovala.

„Jo, já jsem šéf,“ řekl.

„OK, šéfe. Jenom jsem se chtěla přesvědčit.“

Tu a tam jsem ho tak začala oslovovat a jednou odpoledne se dokonce Eddie zeptal, kdy přijde domů táta šéf. Jacka to velice pobavilo a tahle přezdívka mu zůstala po celou dobu jeho působení na tomto okrsku.

Bylo to těžkých šest měsíců jak pro mě, tak pro Eddieho, který si nedokázal vysvětlit, proč je taťka jeden den doma, ale druhý už ne, ale já si všimla něčeho zajímavého a zábavného zároveň; Jack tu práci miloval. Ano, neustále si stěžoval na směny, ale náladu měl výbornou. Miluje činorodý ruch na okrsku, každodenní spolupráci s muži a ženami při práci. On se tak dokonale hodí do tohoto stylu života, že se občas podivuju nad tím, co ho přimělo k rozhodnutí ucházet se o právnické vzdělání.

Co ještě zvýšilo jeho neskrývané potěšení, dá-li se to tak nazvat, bylo přidělení na stanici Midtown South, kterou policisté z okrsku familiárně nazývají MTS. Sídlí na západní Třicáté páté ulici a nese si označení „nejrušnější policejní stanice na světě“. Což není nikterak přehnané. Vždycky to tam bzučí jako v úle.

Skoro jsem měla strach, že požádá, aby tam mohl zůstat, ale naštěstí, když se šestiměsíční lhůta chýlila ke konci, se stalo něco neočekávaného. Ačkoli velící důstojník by si rád Jacka nechal u sebe v okrsku, právě poslední týden přišlo hlášení „z vyšších míst“, jak mi prozradil, že ho chtějí zpátky na Puzzle Palace. A tak se pustil do další rutinní činnosti - uklízení pracovního stolu a skříňky -, jíž jsme si spolu předtím prošli už dvakrát. Co mě nepřestává přivádět k úžasu je množství nashromážděného materiálu, který bude potřeba dopravit do našeho domu, přestože pouze zlomek z něj Jack znovu použije v nové kanceláři. Ale protože sama patřím mezi sběratelku nepotřebných věcí a každý kousek třikrát otočím v ruce, než ho s těžkým srdcem vyhodím, jsem ta poslední, která by měla vznést slova kritiky.

Zítra se chystám do města, abych se zúčastnila večírku v MTS a setkala se s policisty, s nimiž Jack slouží. A od příštího týdne zase budeme spát společně jako normální lidé.

Nacházeli jsme se právě v mezidobí, kdy jedno pracovní zařazení skončilo a druhé ještě nezačalo, když mi kamarádka přes ulici, Melanie Grossová, zavolala a horlivě ze sebe vyhrkla: „Chris, nebudeš mi věřit, co ti teď řeknu.“

Zasmála jsem se. „To nemůže být nikdo jiný než Mel.“

„Uhodla jsi. Právě jsem se vrátila ze školy a vyzvedla si poštu. Našla jsem tam jednu z těch půl centimetru tlustých čtvercových obálek z krémového papíru s adresou nadepsanou dokonalým krasopisem.“

„Pozvánka na svatbu.“

„Přesně to mě taky napadlo, ale spletla jsem se. Je od Halova bratrance Gaba, úžasného muže, který vydělává mraky peněz a polovinu z nich věnuje charitě. Před několika lety se začal intenzivně zajímat o judaismus a dospěl k názoru, že se mu nedostalo patřičných náboženských zkušeností. A tak se rozhodl, že se zúčastní náboženského obřadu bar micva.“

„Jeho synovi už bude třináct?“ zeptala jsem se a snažila si rychle vybavit, co jsem se od Mel před časem dověděla.

„Ne, ne, ty mi nerozumíš. On sám chce podstoupit bar micva. Je to pro něho.“

Zatočila se mi hlava. „Přece jsi mi říkala, že bar micva je určený třináctiletým chlapcům, překračujícím pomyslný práh dospělosti, z nichž se stávají muži.“

„A tak to také obvykle bývá. Ale někteří muži, kteří si myslí, že obřad neproběhl správně nebo u některých neproběhl vůbec, se zúčastní dalšího, když jsou starší. A to je právě případ Gaba.“

„Takže se chystáš na velkou party se spoustou dobrého jídla a setkáš se tam se všemi příbuznými, které jsi neviděla od posledního bar micva.“

„Přesně tak. Ale bude se to konat v Jeruzalémě.“

„Pane jo!“ vydechla jsem překvapením. „Poletíte tam?“

„Ano. A Gabe poletí s námi a ubytuje nás v hotelu.“

„Tak proto jsi tak nervózní, že sotva popadáš dech.“

„No jasně. Už se nemůžu dočkat. Věřila bys tomu?“

„Pravdu? Ne. Zní to jako nejvýstřednější výstřednost ze všech.“

„Ale to je přesně Gabe. Je neuvěřitelně štědrý a může si to dovolit.“

„Mel, to je prostě úžasné. Berete s sebou děti?“ „Chris, ještě jsem ani nevolala Halovi, abych mu tu novinu oznámila. Ale proč ne? I kdyby měly zameškat pár dní ve škole, za tu zkušenost to rozhodně stojí. A já si taky budu muset vzít volno, že jo?“ Poslední myšlenku vyslovila, jako by ji napadla právě v tu chvíli, což se pravděpodobně stalo.

Pro Jacka to byla obrovská novina. Stejně jako mě ho ohromily náklady, které jsou s takovou akcí nutně spojeny. Ale souhlasil, že to je pro Mel a její rodinu jedinečná příležitost navštívit Svatou zemi.

A to jsem ještě netušila, co přijde dál…

1

Oslavu v Midtown South jsem si dokonale užila. Šest měsíců jsem doma slýchala jména a popisy lidí a nyní jsem je mohla přiřadit ke konkrétním tvářím. Jeden z Jackových kolegů z okrsku, který měl umělecký talent, napsal krátkou humornou parodii, jíž si z mého muže utahoval. Když ji předváděl, smála jsem se na celé kolo, až mi tekly slzy. Zkrátka a dobře, bylo to vydařené odpoledne se spoustou legrace a já jsem měla radost, že jsem byla mezi pozvanými.

Následující pondělí Jack vstal v obvyklou hodinu, čímž mám na mysli stejný čas, kdy vstávám i já, posnídal s námi a autem po střechu napěchovaným krabicemi s věcmi, bez nichž by nemohl existovat, vyrazil na své nové pracoviště do právního oddělení na One PP. Když se vrátil téhož dne domů, měl pro mě překvapivé zprávy.

„Dneska jsem konečně zjistil, kdo si mě pro tuhle práci vybral,“ nadhodil, když jsme se pohodlně uvelebili na našich obvyklých místech v obývacím pokoji, obklopeni šálky kávy, něčím sladkým na zub, novinami, zapnutou televizí a zapáleným ohněm, který příjemně praskal v krbu.

„Chceš říct, že to nebyl běžný úřední postup?“ „Přišlo to přímo od zástupce komisaře pro právní záležitosti a přistálo to rovnou na komisařově stole.“ „Jacku, myslíš toho komisaře?“

„Osobně. A pak už to jelo jako po másle. Postaral se o to, aby se přeložení uskutečnilo v nejkratším možném termínu. Schválení od šéfa personálního přišlo až později. Převelení mělo nejvyšší prioritu a proběhlo rychlostí blesku.“

Položila jsem šálek. „Nejsem si jistá, jestli ti rozumím.“

„Ani já si nejsem jistý, jestli tomu rozumím. Kapitán mi to oznámil dneska. Vypadá to, že se mnou počítají na něco speciálního, ale upřímně řečeno nemám nejmenší tušení, o co se jedná.“

„Doufám, že to bude zajímavé,“ poznamenala jsem a přitom se stále vzpamatovávala z šoku, který mi způsobila zmínka o policejním komisaři. Všechno opravdu nasvědčovalo tomu, že si Jacka všimli lidé z nejvyšších míst.

„Jo, já taky. Jenom se modlím, aby po mně nechtěli psát návrhy zákonů nebo něco takového. To bych se zbláznil.“

Týden se nic nedělo. Jack chodil na schůze, setkával se s lidmi, vyfasoval židli, na níž se mu sedělo mnohem lépe než na té dřívější, a to bylo vše. Já jsem mezitím každé ráno vodila do školky našeho syna, ale nakonec jsem souhlasila s tím, že bude chodit s Melinými dětmi, které, ačkoli jsou o několik let starší, jsou jeho dobrými kamarády.

Mel s Halem samozřejmě to skvělé neočekávané pozvání od Gaba přijali a Mel se okamžitě vydala s matkou na nákup, aby si pořídila pro tuto mimořádnou příležitost vhodné šaty. Mel byla doslova nadšená. Nikdy v životě v Izraeli nebyla, ačkoli její manžel tam letěl před dvaceti lety na poznávací zájezd. Byl zrovna teenager a svým rodičům tehdy připravil nepříjemné chvilky plné strachu, protože jim za celou dobu neposlal ani řádek. Tentokrát, oznamoval nám s rošťáckým úsměvem, poletí jeho matka s ním, takže se bude moct postarat o veškerou korespondenci podle vlastního uvážení.

Konečně jednou odpoledne v průběhu druhého týdne svého nového zařazení zavolal Jack. „Tomu nebudeš věřit,“ začal bez obalu.

Podobnou větu už jsem slyšela nesčetněkrát. „Povídej.“

„Právě jsem slyšel - a jejda, musím jít.“ A telefon oněměl a já zůstala jen tak stát se sluchátkem v ruce.

Zbytek dne jsem strávila přemýšlením, co se asi děje. Zjistil snad, jaké s ním má zástupce komisaře pro právní záležitosti plány, nebo se ozvala jeho sestra, která úspěšně podniká v cateringové společnosti, a oznámila mu, že vymyslela nový vynikající recept a vzorek pokrmu dorazí noční poštou až k našim dveřím? Samozřejmě že neexistoval způsob, jak to zjistit dřív, než se vrátí domů, takže jsem připravila večeři na obvyklou hodinu, Eddiemu jsem dala preclíky a sušenky, aby měli s kamarádem, kterého si přivedl ze školky, co mlsat. Kolem páté přišla Tobyho matka, aby si syna vyzvedla, ale povídaly jsme si jenom pár minut, protože každá z nás měla před sebou ještě spoustu povinností.

Jack zatočil autem na naši příjezdovou cestu po šesté, vešel do domu a zdvihl do výšky našeho rozradostněného syna. „Co bys tomu řekl, ty můj kluku, kdybychom si udělali výlet?“ zeptal se s neobvyklým nadšením.

„Za babičkou?“

„Kousek dál. Nechtěl by ses proletět letadlem?“

„To bychom mohli, tati? Opravdovým letadlem?“

„Jacku,“ přerušila jsem je s pocitem, že mi asi unikla nějaká informace.

„Do nepoznaných dálek širého světa, jak říká můj táta. Čeká nás úžasný výlet, moji zlatí.“

Na sporáku začal pípat časovač a já jsem musela odběhnout do kuchyně, abych odvrátila katastrofu. O čem to ten můj manžel jenom mluvil?

Vzápětí se Jack objevil v kuchyni, políbil mě ze strany na krk, zatímco já jsem míchala těstovinami. „Eddie už se nemůže dočkat, až ti to řekne.“

„Co mi má říct?“ Otočila jsem hlavu od sporáku a spatřila rozzářeného Eddieho.

„Poletíme do Grusalemu,“ oznamoval mi pyšně, jako kdyby skutečně věděl, o čem mluví.

„Cože? Jacku, můžeš mi to vysvětlit?“

„Později. Teď bychom si s Eddiem dali trochu jablečného džusu. Nebude ti vadit, když se tady vmáčknu vedle tebe a vezmu si dvě sklenice?“

„Jablečný džus, sklenice. Co se tady sakra děje?“

S přihlouplým úsměvem na rtech beze spěchu vyndal ze skříňky dvě sklenice, otevřel ledničku, vzal lahev s jablečným džusem a začal ho pomalu rozlévat do skleniček, zatímco já jsem měla co dělat, abych neprovedla něco neuváženého nebo nevypustila z pusy něco, čeho bych později litovala. Bylo zřejmé, jak si tento okamžik vychutnává.

„Drahá ženo, byl jsem pověřen úkolem, kterým se všechna dosavadní zařazení ruší. Poletím na dva týdny do Jeruzaléma.“

„Do Jeruzaléma? Policejní oddělení v New Yorku tě poslalo do Izraele? Copak se tam všichni zbláznili?“

Propukl v hurónský smích, až málem rozlil džus na jakžtakž čistou podlahu, což by mě rozhodně nepotěšilo. Pak se uklidnil a pokračoval. „Zatím ti nemůžu říct nic přesnějšího, ale bylo rozhodnuto, že využijí detektiva s právnickým vzděláním místo člověka z federálních organizací. Půjde nám o zločince, o něž mají Spojené státy a Izrael eminentní zájem, aby byli předvoláni před soud. Já samozřejmě nebudu stíhat delikventy přímo v terénu; budu pracovat na přípravě a instalování databáze, kterou budou obě země využívat k dohledání zločinců. Nahoře jsou přesvědčeni, že přibližně dva týdny by na to měly stačit.“

Zírala jsem na něho a téměř zapomněla dýchat. Těstoviny za mnou už pomalu přestávaly být „al dente“ a hrozilo, že z nich co nevidět vznikne nevzhledná kaše, takže jsem se rychle otočila, abych se o ně postarala. Pak jsem se znovu podívala na Jacka. „To myslíš vážně?“

„Naprosto. Ale ještě jsi neslyšela všechno.“

„Tak co mi ještě povíš? Že tě tam pošlou charterovým letem?“

„Poletíme tam všichni. Celá naše rodina.“

„My? Vezmeš s sebou Eddieho a mě?“

„Kdy jsme měli naposledy dovolenou? Pokud si nevzpomínáš, já ti nepomůžu. Je to strašně dávno. Tohle je perfektní příležitost, Chris. Ubytují mě v hotelu a nevidím žádný problém v tom, když tam bude má žena se mnou.“

„Jacku -“

„Nic neříkej. Prostě to vezmi na vědomí a probereme to později.“

Znal mě dokonale. Dobře věděl, že budu přemýšlet o komplikacích. Jak se uvolnit z práce na fakultě, kde vedu kurz o ženách spisovatelkách, píšících detektivní literaturu? A co Eddie? Neměl by zameškat dva týdny v mateřské školce. Měl pravdu. Musela jsem to vzít na vědomí a promluvit si s ním o tom v klidu později.

„Hotel ti zaplatí?“ nadhodila jsem, protože se mi honily hlavou obrovské sumy za náklady spojené s pobytem.

„A také stravu. A ještě další věci.“

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„Vypadáš, jako by ses měla v příštím okamžiku rozplakat.“

„Ne, ne. To vůbec ne. Jenom mě to naprosto ohromilo. Poletíme do Svaté země. Nemůžu uvěřit, že to je skutečně pravda.“

„No, tak tomu věř. Je to hotová věc.“

Těstoviny byly výborné, omáčka se také povedla - jeden z Meliných receptů, takže neúspěch byl prakticky vyloučený - a já dokonce ani nezapomněla koupit kousek čerstvého parmezánu ve speciálním obchodu se sýry. Nastrouhala jsem ho a posypala jím jídlo na talíři. Když Eddie dojedl, byl špinavý od kečupu až za ušima, takže jsem ho od stolu odvedla rovnou do koupelny a pak hned do postele. Těšila jsem se na chvilku klidu, kterou jsme si večer s Jackem náležitě užívali.

„Jak se to všechno seběhlo?“ zeptala jsem se konečně. „Proč ty a proč Izrael?“

„Jsem apolitický. Nepotřebuju se nikomu zalíbit nebo si někde přihřát svou polívčičku. Mám potřebné zkušenosti a praxi s vyšetřováním, a jsem právník. Přímo jsem se zúčastnil bezpočtu vyšetřování trestných činů a vím, jak držet jazyk za zuby. Mám pro tu práci ideální předpoklady.“

„A máš skvělou reputaci, kterou by ti mohl každý od vás závidět.“

Políbil mě. „Jasně, to taky.“

„Všimla jsem si, že jsi mi o tom projektu neřekl nic konkrétního.“

„Až budu vědět, co ti můžu prozradit, dozvíš se to. Prozatím se musím spokojit s faktem, že mám před sebou spoustu práce, ale jinak dva týdny volna, kdy tam spolu budeme moct cestovat a navštívit nějaká zajímavá místa.“

„Ach, Jacku, to zní jako pohádka.“

„Ještě jedna věc. Dneska odpoledne jsem volal mámě, abych se jí také pochlubil. Jak víš, tak naši touží navštívit Svatou zemi, co si pamatuju. Přemýšlejí o tom, že by letěli ve stejném termínu jako my, a ona se nabídla, že si vezmou Eddieho k sobě do hotelu, takže budeš mít naprostou volnost.“

„Ach bože.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Je toho na mě trochu moc najednou. Kdy by se mělo letět?“

„Přesné datum ještě nebylo stanovené. Jakmile ho určí, dají mi vědět.“

„A to jsem si dneska ráno říkala, když jsem vstávala z postele, že mě čeká další docela obyčejný den.“

Následující dva dny jsem v podstatě strávila u telefonu a obvolávala všechny naše známé, abych jim tu skvělou novinu oznámila. Mel byla nadšená jako já a dodala, že by si moc přála, aby se naše pobyty aspoň zčásti překrývaly. Bohužel jsem jí to nemohla potvrdit, protože jsem zatím přesné datum neznala. Druhým člověkem, kterému jsem volala, byla sestra Josepha, má nejdražší přítelkyně a matka představená v klášteře svatého Štěpána, kde jsem strávila patnáct let života; většinu z nich jako jeptiška. Ukázalo se, že má v Izraeli několik přátel, kteří tam buď pracují, nebo studují, a slíbila mi, že mi dá jejich adresy a telefonní čísla pro případ, že bych měla čas si s nimi pohovořit.

Nyní byla pro cestu do Izraele velice příhodná doba. V zemi panoval klid, turisté mohli cestovat tam a zpět bez jakýchkoli problémů. Za nějaký čas, ačkoli v té chvíli jsem to nemohla vědět, vypuklo palestinské povstání proti Izraeli a to bychom o takové cestě rozhodně nepřemýšleli. Ale v tomto konkrétním okamžiku našich životů a života v dalekém Izraeli se nám naskytla ideální příležitost tuto zemi navštívit.

Cítila jsem, jak ve mně narůstá vzrušení. První noc poté, co mi Jack tu novinu oznámil, jsem ležela v posteli se zavřenýma očima, ale nemohla jsem usnout. Jenom jsem přemýšlela, jaké štěstí nás potkalo. Každé ráno jsem nalistovala v Timesech rubriku s počasím, abych zjistila, jak je v Jeruzalémě, a s uspokojením jsem kvitovala, že povětšinou mnohem příjemněji než tady v New Yorku.

Mel mi řekla, že lidé tam mají v oblibě hlavně pohodlné oblečení a doporučila mi, abych si vzala sandály a tenisky na každodenní nošení a jeden pár lodiček na nízkém podpatku, kdybychom si vyšli někam na večeři. Její rodiče navštívili Izrael několikrát a rad její matky si nesmírně vážím; především co se oblečení týká, má mimořádně vytříbený vkus. Já se určitě neoblékám podle poslední módy a pochybuju, že někdy budu. Kdyby se mi nedostalo odborné asistence paní Margulies, jsem přesvědčená, že bych si ani nedokázala koupit svatební šaty.

Ačkoli mi to připadalo jako týdny, jak má nedočkavost gradovala, netrvalo to déle než několik dní, co přišel Jack domů s datem a s informacemi o tom, kde budeme ubytovaní. Okamžitě to dal vědět také rodičům, aby si stihli zamluvit letenky. O ty naše se postaralo policejní oddělení v New Yorku. Budeme odlétat některou sobotu v listopadu a vrátíme se v neděli; zůstaneme tam dva pracovní týdny s možností prodloužit si pobyt na konci dovolené ještě o pár dní.

Zavolala jsem Mel, jelikož datum jejich odjezdu jsem si nepamatovala, a zjistila jsem, že bar micva jejího bratrance připadá na den před naším příletem. Takže minimálně týden, možná ještě déle, budeme v Jeruzalémě společně.

Grossovi budou ubytovaní ve velkém moderním hotelu v centru města, zatímco my jsme měli objednaný neméně pozoruhodný starší hotel American Colony. Stojí nedaleko amerického konzulátu na malém uzavřeném pozemku, vysvětlil mi Jack, a je také jenom kousek jízdy autem od hlavního policejního oddělení, kam bude každý den dojíždět do práce. Newyorské policejní oddělení pro nás najalo auto. Když jsem to uslyšela, téměř mi přestalo bít srdce. Celou dobu bude k dispozici jenom nám.

Ačkoli do odletu zbýval ještě více než měsíc, měla jsem práce nad hlavu. Okamžitě jsme si zažádali o zhotovení cestovních pasů, včetně jednoho pro Eddieho. Ten byl celý natěšený při představě, že poletí letadlem přes oceán a uvidí babičku a dědu. Já jsem za sebe musela sehnat náhradu na fakultě, která převezme mé hodiny. Naštěstí jsem učila jenom jedno dopoledne týdně, a protože jsem nezahálela, udělala jsem si přípravy do hodin a ostatní úkoly předem. Na katedře anglického jazyka jsem sehnala zajímavého učitele, který prohlásil, že to pro mě s radostí udělá, a mně tím spadl obrovský kámen ze srdce, že neopouštím své studenty bez náhrady.

Eddieho učitelka sice nebyla nadšená, že zamešká z vyučování celé dva týdny, ale shodly jsme se na tom, že to pro něho bude skvělá zkušenost, a u toho zůstalo. Když jsem si byla jistá, že je vše zařízeno, vyrazila jsem na nákupy a pořídila Eddiemu malý kufřík, aby měl svůj vlastní a mohl bez problémů zůstat u dědy a u babičky. Měl takovou radost, když ho uviděl, že jsem se strachovala, aby si ho nechtěl vzít s sebou do školky.

Jackovi se moc o projektu, kterého se měl zúčastnit, mluvit nechtělo, ale nakonec mi přece jen něco málo prozradil. V Izraeli se zřejmě ukrývali uprchlíci, které jsme my, Spojené státy, chtěli dostat zpátky kvůli trestnímu stíhání, a kterých by se v Izraeli naopak velice rádi zbavili. Jednalo se v první řadě o ruské Židy, kteří udržovali úzké kontakty s příslušníky svého národa, byli součástí „ruské mafie“, a disponovali dostatkem peněz, aby si mohli koupit vlivné právní zastoupení. Jack prohlásil, že jeho zkušenosti jako detektiva seržanta z Brooklynu mu poskytly o těchto lidech dostatečně barvitou představu - jsou nebezpeční, nemilosrdní a velice chytří. Zájem obou právo prosazujících stran - americké i izraelské - spočívá ve vzájemné výměně důvěrných informací o aktivitách těchto uprchlíků. Překvapilo mě, že v tak malé zemi může tohle být problém, ale zřejmě ano. Takže poslední dny, které předcházely našemu odletu, trávil Jack v New Yorku a studoval v kartotékách všechny dostupné detaily o těchto lidech. Říkal, že Izraelci disponují podobnými archivy, s nimiž se seznámí po příletu.

Čas se konečně naplnil a naše zavazadla byla sbalena. Grossovi odletěli dva dny před námi jiným letadlem spolu s přibližně dalšími čtyřiceti cestujícími, mezi nimiž nechyběl ani muž, který se měl zúčastnit obřadu bar micva. Záměrně zvolili přílet o dva dny dříve, aby měli více času na aklimatizaci a zvykli si na sedmihodinový časový posun před všemi očekávanou víkendovou událostí.

Objednali jsme si limuzínu, která nás odvezla na letiště JFK; Eddiemu málem překvapením vypadly oči z důlků, když přijela. V běžném životě používáme mnohem skromnější vozy a tenhle byl větší, než jaký kdy v životě viděl. Na letišti jsme nechali odbavit zavazadla, prokázali jsme se pasy a bez potíží prošli bezpečnostní kontrolou, zatímco Jack o čemsi asi deset minut hovořil s menším tmavovlasým mužem, který patrně čekal právě na nás. Sešli jsme se s Jackovými rodiči a konečně se ocitli na palubě letadla. Srdce mi tlouklo jako splašené. Tak je to skutečně pravda; odlétáme do Svaté země.

2

Letadlo se blížilo přes Středozemní moře k našemu cíli. V jednom okamžiku nám zmizela z očí jeho modrá hladina a objevila se pevnina. Byli jsme už docela nízko nad zemí a snadno jsme rozeznávali vysoké budovy i menší domy. Během několika následujících minut jsme přistáli.

Říct, že jsme byli unavení, by určitě nevystihovalo přesně naše pocity. Měli jsme za sebou dlouhou cestu a myslím, že by se nenašel jediný člověk, kterého by nebolelo celé tělo z dlouhého sezení na stejném místě. Každý jsme si vzali jiný taxík a udali adresy svých hotelů. Přestože byl den, Eddie napolo spal a sotva věděl, s kým jede. Políbili jsme se na rozloučenou a odjeli z malého letiště do města.

Můj dojem z jízdy je jakoby zamlžený. Vzpomínám si, jak jsem si v jednom okamžiku uvědomila, že zdoláváme nějaké převýšení, a hned se mi vybavil článek, který jsem někde četla, že Jeruzalém je postavený na kopcích. Podél silnice stála stará vojenská vozidla a řidič nám vysvětlil, že tam jsou od války před mnoha lety. Nápisy byly v angličtině, hebrejštině a arabštině, jak jsem odhadovala, když jsme míjeli arabské vesnice.

Ke konci cesty, jež trvala necelou hodinu, jsme vyšplhali do poměrně strmého kopce, abychom se dostali na nezvykle širokou ulici s několika jízdními pruhy v obou směrech. Byli jsme v Jeruzalémě a já se začala probouzet. Sledovala jsem, jak řidič zatočil, pak ještě jednou do areálu hotelu a zastavil.

„To je nádhera, Jacku,“ řekla jsem při pohledu na bohatou zeleň a oceňovala jsem současně i decentní soukromí tohoto místa. Natáhl ke mně ruku a stiskl mi něžně předloktí. Pak jsme vystoupili.

Naše první skutečné dojmy z Jeruzaléma jsme nabyli až poté, co jsme se na několik hodin prospali a pak se vzbudili hladem. Zavolali nám Jackovi rodiče a líčili nám své nadšení, že tady mohou být, v luxusním hotelu s moderním zařízením a s rozkládací postelí pro Eddieho, o které prý náš syn prohlásil, že v lepší ještě nikdy nespal. Rozhodli se, že si dají v hotelu něco k jídlu a pak znovu zalehnou a budou spát do té doby, než je probudí jejich vnuk.

Když jsme přijeli, objevili jsme vzkaz od jednoho jeruzalémského policisty. Jack mu hned zavolal a slíbil, že se mu znovu ozve, až si pořádně odpočine a aklimatizuje se. Udělal to hned, jakmile jsme dotelefonovali s rodiči. Zatímco si povídali, já jsem si dopřála horkou sprchu, a než jsem vyšla z koupelny, Jack už studoval mapu města, kterou jsem vzala s sebou.

„OK. Ten chlapík se jmenuje Joshua Davidson a za půl hodinky sem přijede, aby s námi podnikl noční projížďku městem.“

„No to je úžasné. Doufám, že budeme mít čas se někde najíst.“

„Upozornil jsem ho, že máme oba pořádný hlad, a on slíbil, že nás vezme někam na jídlo, než vyrazíme na výlet.“

„Jsem oblečená cobydup.“

Důstojník Davidson, pohledný tmavovlasý mladý muž oblečený v pohodlném obleku, přijel malým autem, jehož poznávací značka měla bílé číslice na červeném podkladě, což byl identifikační znak pro policejní vozidla. Naštěstí mělo auto čtvery dveře. Čekali jsme s Jackem ve vestibulu našeho přepychového hotelu a měli jsme i čas porozhlédnout se kolem. Hotel byl vystavěný kolem centrálního otevřeného prostranství, které bylo součástí restaurace, a ačkoli jsem ještě ani nevečeřela, už jsem se nemohla dočkat, až tu zítra posnídáme.

„Dobrý večer,“ pozdravil nás policista hlubokým hlasem, když jsme se střetli u dveří. „Paní Brooksová, jsem rád, že se s vámi poznávám. Poručíku Brooksi, je mi potěšením.“

„Říkejte mi prosím Chris,“ požádala jsem ho.

Usmál se, ale neřekl na to nic, a mě napadlo, že pro něho může být nepříjemné oslovovat mě křestním jménem, protože mezi ním a Jackem byl rozdíl v hodnostech.

„Nejdříve vás vezmu na večeři a pak vám ukážu město.“ Otevřel dveře na straně spolujezdce a Jack mi dal na vybranou, jestli chci sedět vepředu či vzadu.

Během chvilky jsme vjeli na silnici. Náš řidič a průvodce v jedné osobě ze sebe po celou cestu neustále chrlil množství informací, které mi téměř nic neříkaly, protože jsem neměla ponětí, kde jsme nebo jak se jeho vyprávění vztahuje k našemu hotelu nebo k městu, nicméně jsem ho pozorně poslouchala.

„Chcete si dát k jídlu něco lehčího, nebo máte velký hlad?“ zeptal se.

„Pokud jde o mě, já mám hlad jako vlk,“ ozval se Jack za mnou.

„Dobře. Já také. A teď, když se podíváte doleva -“ a už byl zase ve svém živlu.

„Vidím, že tu nemáte žádné mrakodrapy,“ poznamenal Jack v krátké pauze, „žádné věžáky ze skla a oceli.“

„Jste velice všímavý, poručíku. Všechny budovy ve městě jsou postaveny z jeruzalémského kamene.“

„To je úžasné,“ řekla jsem. „Všechno ze stejného kamene?“

„Skutečně, do posledního kvádru. Výška a sloh budov se samozřejmě mohou lišit, takže nevypadají úplně stejně. Zítra budete moct vidět, jak vypadají na denním světle. Támhle je naše restaurace.“ Náhle otočil auto do opačného směru a zastavil.

Vystoupili jsme a vešli dovnitř. Důstojník Davidson prohodil pár hebrejských slov se starším mužem, kterého jsem odhadovala na majitele, a vzápětí jsme byli uvedeni ke stolu u vzdálenější zdi. Restaurace byla poloprázdná a působila milou domáckou atmosférou, což ve mně vzbuzovalo velice příjemné pocity. Jídelní lístek v hebrejštině byl psán na pravé straně papíru a v angličtině nalevo. Zatímco jsem pročítala menu, snažila jsem se zachytit nějaká anglická slova od lidí u vedlejších stolů, ale žádná jsem neslyšela. Joshua navrhl několik specialit a já o nich přemýšlela.

„Má žena není moc velký gurmán,“ ozval se Jack. „Já se nebojím vyzkoušet cokoli, ale Chris je poněkud zdrženlivější.“

Objednala jsem si rybu, Jack se obrátil na Joshuu, co by mu doporučil, a pak si vybral jehněčí. Nejdříve ale přinesli ke stolu několik malých misek a v každé bylo jiné jídlo.

„Myslel jsem si, že byste možná rádi ochutnali typickou kuchyni Středního východu,“ podal nám vysvětlení Joshua. „Tohle je kuskus, tohle hummus,“ a pokračoval dál od jednoho pokrmu k druhému, v nichž jsem zakrátko ztratila orientaci.

Jack byl nadšený. Vzal si kousek arabského chleba a začal všechno ochutnávat. Já jsem ještě chvíli otálela, ale pak jsem se odhodlala, že se do toho také pustím.

„Musíš zkusit taky tohle,“ pobízel mě Jack.

Bylo to jídlo, které Joshua pojmenoval hummus s přízvukem na začátku slova, který nebylo možné vyslovit. Nesměle jsem si nabrala trochu na špičku tenkého chleba a ochutnala. Náhle jsem si uvědomila, že se usmívám. „Je to vynikající,“ musela jsem uznat. „Co to je?“

„Cizrna, česnek a trochu olivového oleje. Ujišťuju vás, že vám to neublíží. A vašemu manželovi to zjevně zachutnalo.“

„Jacku,“ řekla jsem, když jsem si nabírala na chleba další sousto, „z téhle země neodjedeme, dokud neseženeme recept.“

Jídlo bylo výborné a výlet, který následoval, ještě lepší. Projížděli jsme kolem Knessetu, což je izraelský parlament, a pak nahoru k muzeu a k univerzitě, jejichž budovy stály na vyvýšeném místě, kde jsme se pokochali výhledem na poušť a na Mrtvé moře, přestože ve tmě jsme toho moc neviděli. Neustále jsme jezdili ulicemi sem a tam, do kopce a z kopce a Joshua nám připomněl, že Jeruzalém byl postaven v kopcovité krajině. Viděli jsme také Yad Vashem, památník bezpočtu obětí, které byly zavražděny během druhé světové války, pokračovali jsme dál k hotelu King David a k branám Starého města, o němž jsem doufala, že ho navštívím. Na Olivové hoře, odkud Ježíš shlížel na město, jsme vystoupili a zastavili se u malého kostela kousek od Getsemanské zahrady, odkud byl nádherný výhled.

Přestože prohlídka pamětihodností města byla velice důkladná, Joshua nás dovezl ještě k další budově a zastavil. „Tohle je národní policejní prezidium, poručíku,“ řekl, „tady zítra ráno v osm hodin začnete pracovat. Teď vám ukážu, jak se odtud dostanete k vašemu hotelu.“ Otočil auto a pustil se dolů po nedaleké široké silnici, přičemž nás co chvíli upozorňoval na významné orientační body kdesi ve tmě. „A tady,“ řekl nakonec, „zatočíte doleva a…,“ vůz přejel napříč přes několik jízdních pruhů s velice slabým provozem a vzápětí jsem si uvědomila, že vjíždíme zpátky do areálu hotelu American Colony, „jste tam, odkud jsme dneska vyjeli. Je to velice snadné.“

„Skutečně to vypadá jednoduše,“ přitakal Jack ze zadního sedadla. „Myslím, že to zvládnu.“

„Auto vám přivezou před hotel v půl osmé. Doufám, že bude všechno v pořádku. Jak sám vidíte, je to opravdu kousek a v podstatě přímá cesta.“

„Určitě. Chris, můžeme tam jet spolu a pak budeš mít auto jen pro sebe.“

Cítila jsem, jak se mi třesou ruce. Tohle město postrádalo jednoduchost newyorských ulic, které se podobaly spíš pravidelné souřadnicové síti. Bez kompasu nebudu mít tušení, jestli jedu na sever nebo na jih. „Promluvíme si o tom na pokoji,“ navrhla jsem.

Joshua zamířil k prostoru před hotelem určenému k vystupování. „Je tady jeden velice pěkný obchod přímo přes ulici, paní Brooksová. Určitě nebudete mít problém utratit tam peníze, ale neberte hned první nabídnutou cenu. Trochu s nimi smlouvejte.“

„Proboha.“

„To je tady běžná praxe. Nevykládejte si to špatně. A ještě jedno upozornění: pokud pojedete taxíkem, dohlédněte na to, aby řidič zapnul taxametr.“

Polkla jsem a pokusila se o úsměv. „Děkujeme vám za nádherný večer.“

Zastavili jsme se v recepci a Jack požádal, jestli by ho mohli vzbudit telefonem v půl sedmé ráno. Byla jsem ráda, že budeme vstávat časně. Vždycky jsem byla ranní ptáče a chtěla jsem do těch dvou týdnů, které tu máme strávit, vměstnat co nejvíc.

„Pane Brooksi,“ řekl mladý muž za přepážkou, „před chvílí vás tady někdo sháněl. Krátce poté, co jste odešli ven.“

„Někdo mi volal?“

„Ne, pane. Přišla sem nějaká žena a nechala vám tady vzkaz. Moment.“ Podíval se do pořadače pošty a vytáhl z něj obálku. Na přední straně bylo napsáno: „John Brooks.“

„Děkuju,“ řekl Jack. Vrátil se ke mně a otevřel ji. „A podívejme. Vypadá to, že to je pro tebe.“

„Pro mě?“ Vzala jsem si od něj obálku a vytáhla z ní list papíru. „To je od Mel. Proč sem chodila, místo aby mi zavolala?“ Pustila jsem se do čtení textu, který vypadal jako vzkaz napsaný ve spěchu. „Je tu problém. Pojďme nahoru a já jí zavolám. Mám její telefonní číslo i číslo pokoje.“

O pár minut později jsem už vyťukávala číslo Melina hotelu a přitom se nejistě dívala na hodinky. Nechala mi tady vzkaz před dvěma hodinami a už byla skoro noc. Přepojili mě a já slyšela, jak telefon jednou zazvonil.

„Haló?“ Byl to Melin hlas, ale zněl udýchaně.

„Mel, tady Chris. Je mi líto, že jsme se minuli. Jeli jsme ven na večeři a -“

„Chris, poslouchej mě. Něco se stalo.“

„Jsi v pořádku?“

„Já ano. Všichni jsme v pořádku. Jde o Gaba, Halova bratrance.“ „Co se stalo?“

„Já nevím. Nikdo nám nic nechce říct. Nevím, jestli je živý nebo mrtvý. Jediná věc, kterou jsem si jistá, je, že zmizel.“

3

„Uklidni se, jenom se uklidni. Dej mi telefon.“ Jack si zrovna zouval boty, když jsem mu víceméně zopakovala Melina slova. Vzal si ode mě sluchátko a začal jí klást různé otázky, z nichž většina začínala tázacími zájmeny „Kdy?“ a „Kde?“. „Podívej se,“ řekl nakonec, „znám tady ve městě jednoho policistu - byli jsme s ním na večeři a právě jsme se s ním rozloučili. Zavolám mu a uvidím, co se dá dělat… Jo… Jo… OK. Spolehni se.“ Zavěsil. „Do hajzlu,“ ulevil si. „Nemám Joshuovo číslo. Kde je telefonní seznam?“

Našla jsem ho na obvyklém místě, v zásuvce toaletního stolku, a podala mu ho. „Tohle je telefonní seznam?“

„Jistě. Co je s ním?“

„Je psaný v hebrejštině. Jak v něm mám asi najít číslo na toho policistu?“

Podívala jsem se mu přes rameno. Bylo to jako ve špatném snu. V seznamu nebylo jediné anglické slůvko. Byl k ničemu. „Pojďme dolů, třeba nám v recepci pomůžou.“

„V tomhle městě musí být aspoň deset Joshuů Davidsonů.“

„Co je to s tebou, Jacku? Takovouhle poraženeckou náladu u tebe neznám. Já to zařídím. Ještě jsem obutá.“ Aniž bych čekala na jeho souhlas, seběhla jsem dolů do vestibulu k recepci a požádala službu, jestli by mi to číslo vyhledala.

V seznamu byli pouze dva Joshuové Davidsonové a mladík za přepážkou souhlasil, že zavolá oběma. Jak to obvykle chodí, první pokus kýžený výsledek nepřinesl, ale druhý už byl úspěšný. Joshua právě vcházel do dveří, když jeho manželka zvedla telefon.

„Stalo se něco?“ zeptal se, hned jak jsem se představila.

„Člověk, kterého známe, zmizel, nebo byl v Jeruzalémě unesen,“ vychrlila jsem ze sebe jednou větou nejpodstatnější fakta v zájmu stručnosti. „Rodině nikdo nic neřekl a všichni o něho mají strach.“

„Když mi dáte trochu konkrétnější informace, můžu se vám na to podívat.“

„Nezavěšujte, prosím. Požádám službu, aby přepojila hovor k nám na pokoj, abyste si mohl promluvit s mým mužem. Volám vám z recepce.“

Jakmile to Jack zvedl, spěchala jsem zpátky nahoru a stále nemohla uvěřit tomu, co se právě děje. Tohle přece měla být služební cesta spojená se zábavou, kdy budeme mít čas užít si pár společných chvil. Nacházeli jsme se ve Svaté zemi; jedla jsem speciality ze Středního východu a večer strávila prohlídkou Jeruzalému. Jak je možné, že nám pohodu zničehonic naruší taková katastrofa? Jak mohl Halův bratranec zemřít nebo být unesen během tak důležitého dne svého života?

Poslouchala jsem, jak Jack opakuje těch několik strohých fakt, která jsme věděli: jméno oběti, místo, kde k nešťastné události došlo, okolnosti, proč Gabe do Jeruzaléma přicestoval. Když zavěsil, posadil se a podíval se na mě, přitom zamyšleně kroutil hlavou. Měl na nohou ponožky a na sobě jen košili, protože sako předtím odhodil na postel.

„Je to bláznivé. Pověz mi to ještě jednou. Ten muž, Gabe, to je ten bratranec, který se měl zúčastnit obřadu bar micva?“

„To je on.“

„A někdo ho zranil, zabil nebo unesl.“ „Řekla ti Mel, jak se to stalo?“ zeptala jsem se. „Neví to. Našli ho, jak leží na trávě. Byl v bezvědomí a jeden z bratranců, který je doktor, se ho snažil vzkřísit, ale nepodařilo se mu to. Sehnali někoho, aby zavolal sanitku, ta za chvíli přijela a odvezla ho pryč.“ „Kde je jeho žena?“

„To jedna z několika otázek, na kterou jsem se nezeptal,“ přiznal Jack.

„Vzali ho do nemocnice?“

„Pravděpodobně. Mel nevěděla, do jaké, protože jméno na straně vozu bylo napsáno hebrejskými písmeny a ona byla příliš vystresovaná, aby se pokusila je rozluštit. Hádal bych, že hebrejsky něco umí, přinejmenším víc než my dva.“

„Chceš tvrdit, že nevědí, kam Gaba odvezli?“ zeptala jsem se.

„Takhle mi to aspoň řekla. Dneska odpoledne se ho pokoušeli najít v nemocnicích po celém městě, ale buď neměli jeho jméno správně, nebo došlo k nedorozumění kvůli jazyku, ne - já nevím. Prostě je nezvěstný.“

„Zkusili taky márnici?“

„Joshua slíbil, že na pár míst zavolá a ještě dnes večer nám dá vědět.“

„Řekl jsi, že ho hledali odpoledne. Takže se to nestalo při bar micva.“

Jack se zatvářil zmateně. „Mel o tom něco povídala. Říkala, že obřad se konal včera. A odpoledne následovala slavnostní večeře v hotelu. Dneska se ale dělo něco jiného, další oslava s hudbou a tancem.“

„No, oslavili to jaksepatří, to se musí nechat,“ podotkla jsem.

„Podívej se, ten chlap se topí v penězích. Jestliže zařídíš, aby do Izraele bylo vypraveno letadlo plné tvých nejlepších přátel, určitě se také postaráš o tu nejlepší zábavu.“

„To je fakt.“

„Můžeme si jít klidně lehnout. Pokud Joshua zavolá, zvednu to. Tohle je šílené, Chris.“ Vstal a přešel k toaletnímu stolku, kam jsem si uložila kabelku a několik map. Rozložil velkou mapu města a zadíval se na její zadní stranu. „Podle tohohle seznamu je v Jeruzalémě půl tuctu nemocnic. Nemělo by Joshuovi zabrat tolik času, než je zkontroluje.“

„Vyčistím si zuby, ty zatím pohlídej telefon.“

Právě jsem usínala, když se telefon rozdrnčel. Z konverzace jsem usoudila, že volá Joshua, a také jsem vyrozuměla, že pohřešovaného muže patrně nenašel.

„Co ta sanitka?“ zeptal se v jednom okamžiku Jack. „Někde musí být záznam telefonátu a místo, na které ji poslali.“ Poslouchal a mlčel. Po chvíli se rozloučili. „Myslíš, že bych měl takhle pozdě zavolat Mel?“ zeptal se, když se posadil ve tmě na posteli.

„Musíš. Pravděpodobně beztak nespí a čeká, až se něco dozví.“

Zavolal jí a nebylo složité dát si dohromady hlavní body jejich konverzace - Gabe nebyl registrován v žádné nemocnici v Jeruzalémě. Nebyl ve svém hotelu. Jeho tělo neleželo v márnici. A nebyl ani na posledním místě, kde ho spatřili živého.

„Nelíbí se mi to, Chris, ani za mák,“ řekl Jack. Ležel na zádech a promlouval ke stropu.

„Člověk nemůže jen tak zmizet. Tělo se nemůže vypařit. Lidé z té sanitky musí vědět, co se stalo.“

„Joshua to ráno prověří. Jsem si jistý, že ho na stanici uvidím. Pojedeš se zítra podívat za Mel?“

„Ráno jí zavolám. Doufala jsem, že si dáme někde sraz a projdeme spolu město.“

„Vyptej se jí na všechno. A dělej si poznámky. U večeře to probereme.“

„OK, miláčku.“

„Nemůžu uvěřit tomu, co se tady děje.“

Automobil byl přistaven, jak bylo slíbeno, tedy téměř hned potom, co jsme dojedli naší první izraelskou snídani. Pokud jde o mě, já jsem si z mnoha chodů, které nám byly nabízeny, vybrala sledě, a sebrala jsem odvahu dokonce i k tomu, abych se pokusila řídit. Jedním z tajemství mého života je, že jsem vždycky řídila jenom auto s manuální převodovkou. Protože jsem velice opatrná na peníze, vždycky bylo opodstatněné používat auto s co nejnižší spotřebou paliva, a tady jsem se konečně ocitla mezi svými. Většina lidí v této zemi také používala ruční řazení. Jack se naučil řadit, když mu ještě nebylo dvacet, a měl spoustu příležitostí, jak se v tom zdokonalit, protože často používal moje auto, takže jsme nepotřebovali žádnou speciální pomoc. Během snídaně jsem si nastudovala mapu a přesvědčila se, že cesta k policejní stanici je opravdu tak snadná, jak se nám jevila včera večer.

Jack se posadil za volant a vyjel z areálu hotelu na hlavní silnici, zatočil doprava a pokračoval dál. V denním světle vypadalo město naprosto odlišně. Všimla jsem si obchodu, na který mě upozornil Joshua, a věděla jsem, že až budu mít chvíli času, určitě se tam zastavím. Mezitím jsem se kochala pohledem na modrou oblohu a sledovala malá auta, jak uhánějí po silnici.

„Joshua mi řekl, abych si dával pozor na izraelské řidiče. Nejsou prý tak ohleduplní jako v New Yorku.“

To mě rozesmálo. „Jako v New Yorku?“

„Přesně tak to řekl. Myslím, že se o tom brzy přesvědčíme.“

Jízda byla krátká stejně jako minulou noc a k policejní stanici jsme se pohodlně dostali před osmou. „Zvládneš řízení?“

Byla jsem k smrti vystrašená, ale nechtěla jsem to na sobě dát znát. „Buď bez obav,“ odpověděla jsem sebejistě. „Přece nejsem tak špatná řidička.“

„Jezděte s Mel spolu. Pak se aspoň jedna z vás může dívat do mapy a hlídat jména ulic.“

Oba jsme vystoupili a já obešla auto k straně řidiče. Jack mě letmo políbil a řekl: „Zjistím, co se dá. A ty udělej totéž.“

„Užij si to v práci.“

Pobaveně se zazubil. „Přesně to mám v úmyslu.“

Dívala jsem se za ním, dokud nezmizel v budově, pak jsem nastoupila do auta a pomalu se rozjela zpátky k hotelu. Při vjezdu do areálu jsem musela zvládnout složitou zatáčku doleva, ale poradila jsem si. Parkovacích míst nebylo příliš mnoho na výběr, ale našla jsem si jedno pod stromem po straně hotelu za rohem a nechala auto tam. Bylo za pět minut půl deváté, když jsem vešla do vestibulu a uviděla Mel.

„Ach, Chris, jsem ráda, že tě vidím,“ řekla a vstala ze židle u okna. Přišla ke mně a objaly jsme se.

„Něco nového?“

„Nic. Mluvila jsem s Marnie - to je Gabova žena -, potom co včera večer volal Jack. Je šílená strachy, co ti mám povídat? Nechtěla jsem jí takhle brzo rušit, ale nechtěla jsem ani zmeškat tebe, a tak jsem přišla rovnou. Hal je s dětmi. Jsem tak rozčílená, že dokonce ani nevím, co s nimi plánuje.“

„Nedáme si šálek kávy? Posadíme se a trochu si odpočineme - je ještě moc brzo - a ty mi mezitím řekneš, co ses dověděla. Jack doufá, že nám pomůže ten milý policista a přijde dneska s něčím novým. Nejpozději večer budu s Jackem mluvit.“

„Kávu si nechám líbit. Tohle je krásný hotel, Chris. Stará kvalitní práce. My bydlíme v super moderním s bazénem a všemi těmi vymoženostmi, ale já bych dala přednost tomuhle. Dýchne tu na tebe dávná atmosféra.“

„Cítím to stejně.“ Usmála jsem se a vykročily jsme do restaurace na nádvoří. Přestože bylo ještě trochu chladno, rozhodla jsem se pro příjemnější prostředí venku než sedět uvnitř.

„To je úžasné!“ rozplývala se Mel nadšeně. „Co kdybychom se posadily tady? Trochu sem svítí. Možná si dokonce i sundám kabát a ohřeju se na sluníčku.“

Objednaly jsme si kávu a já vytáhla zápisník a pero. „Musíme všechno pečlivě probrat,“ začala jsem. „Něco málo jsem slyšela od tebe, něco od Jacka a něco od Joshuy Davidsona. Potřebuju vědět všechno.“

„OK.“ Mel se napila kávy. „V sobotu se konal obřad bar micva. Byla to nádhera. Opravdu mě to dojalo až k slzám, Chris. Stál tam muž, který zasvětil podstatnou část svého života byznysu, a najednou se rozhodl obrátit pozornost ke svým kořenům. Všichni jsme sem přiletěli společně, jak víš, ale návrat domů už většina z nás plánovala různě. Hal a já jsme chtěli zůstat a stejně tak spousta ostatních. Všichni bydlíme ve stejném hotelu a představ si, že Gabe zaplatí útratu za celý náš pobyt. Je prostě neuvěřitelně velkorysý. Zkrátka a dobře v sobotu dopoledne jsme měli bar micva v chrámu v Rehavii.“

„Co to je?“

„To je část Jeruzaléma, kterou ve třicátých letech osídlili němečtí Židé. Gabe byl fantastický. Předčítal z tóry, ze svitku s hebrejským textem, počáteční pasáže z pěti knih Mojžíšových a překládal je do angličtiny, aby jeho rodina věděla, o čem mluví. Hal provedl aliyah a vyzval Gaba, aby předčítal z tóry.“

„Cože udělal?“

„Některý z přítomných je vybrán, aby vstal a odříkal modlitbu před nebo po čtení z tóry. Židé to nazývají aliyah a pro člověka, který je o to požádán, je to nesmírná pocta.“

„OK. Pojďme dál. To byl skutečný obřad bar micva.“ „Správně. Když skončil, přesunuli jsme se do hotelu King David, kde byl k obědu připravený grandiózní raut. Byla to spíš večeře, mám-li se vyjádřit přesně. Na stolech bylo prostřené to nejkrásnější nádobí, ledové sochy jako dekorace, prostě úžasné. Šampaňské teklo proudem, k poslechu nám hrála živá kapela, nic nechybělo.“ „A pak?“

„To už bylo pozdě odpoledne, když jsme se rozdělili. Já s Halem jsme chtěli jít pěšky, protože jsme potřebovali trochu pohybu po takové hostině, takže Halovi rodiče odvezli děti zpátky do hotelu a my jsme si udělali procházku. V sobotu je v Jeruzalémě zavřeno, rozumíš.“

„Je svátek.“

„A otevřeno není nic kromě hotelů a možná několika malých restaurací. Na nákupy to ale není vhodný den. Dokonce i velké obchodní domy mají zavřeno. Takže jsme si užívali procházku po liduprázdných ulicích, nakukovali jsme do výloh a tak podobně.“

„Co se stalo s Gabem?“

„To opravdu nevím. Po jídle jsme se s ním objali, políbili se a domluvili jsme se, že se uvidíme zítra.“

„Takže oslava pokračovala ještě následující den,“ řekla jsem.

„Ano. Gabe tvrdil, že to nemá v úmyslu přehánět a nechce po tak náročném dni pokračovat až do večera, takže závěrečnou party naplánoval na neděli odpoledne.“

„A ta se konala kde?“

Mel s sebou měla mapu a rozložila ji na stole, ale když se zorientovala, částečně ji zase složila, abychom se soustředily jenom na tu oblast, která nás zajímala. „My jsme tady,“ ukázala prstem. „Oslava se konala někde tady.“ Otevřela mapu a prstem obkroužila jinou část. Moc mi to neříkalo, protože s mapou města jsem se ještě dokonale neseznámila. „Nádherné místo. Měli jsme oběd se šampaňským na terase, tančili jsme a také jsme hodně zpívali. Počasí vyšlo na jedničku, takže jsme mohli sedět venku.“

„Stalo se něco neobvyklého?“

„Myslíš předtím, než Gabe -“

„Ano, předtím.“

„Nic.“ Dívala se na mě nic neříkajícím pohledem. „Všechno bylo normální. Členové rodiny a jejich přátelé se bavili.“

„Včera jsi říkala, že měl Gabe nehodu.“

„Všichni jsme si mysleli, že to tak bylo. Chci říct, co jiného by to mohlo být?“

„Jak k tomu došlo?“

„Jak už jsem řekla, všichni jsme se náramně bavili. Vzpomínám si, že jsem někoho slyšela, jak se zeptal: ,Kde je Gabe? On ti to řekne.’ Ale nepokládala jsem to za nic zvláštního. Já také někdy na večírku nevím, kde Hal je. Pak jsem uslyšela Marnie - Gabovu ženu -, jak volá: ,Gabe? Gabe, kde jsi?’ V té chvíli jsem se také trochu porozhlédla kolem, ale neviděla jsem ho. O minutku nebo dvě později někdo zakřičel.“

„Kdo to byl?“

„Víš, v tom si nejsem jistá. Nejdřív jsem si myslela, že to musí být Marnie, ale mohla to být i jiná žena. Bylo to prostě zaječení. Všichni jsme naráz zmlkli a někteří lidé se rozeběhli.“

„Kam?“

„Dozadu, směrem, kde hrála ta malá kapela. Když nás uviděli běžet, přestali hrát. Ze začátku jsem ho ani pořádně neviděla. Spousta lidí mě předběhla, než jsem se tam dostala, ale zahlédla jsem jeho nohu nataženou na trávě. Halův bratranec Leonard - pracuje v New Yorku jako internista - se protlačil davem a zmizel mi z dohledu. Popošla jsem kousek vedle a sledovala ho, jak se sklání na Gabem; patrně mu měřil pulz. Gabe ležel na zádech, oči měl zavřené. Na rukávu od košile měl trochu krve, z čehož usuzuju, že se možná řízl nebo se o něco poranil. V tu chvíli jsem vůbec nevěděla, co si o tom mám myslet, bylo to absolutně neskutečné. Všichni jsme se tak pěkně bavili a najednou se stane takové strašné neštěstí. Došlo mi to až po chvíli.“

„Co udělal ten doktor? Řekl něco?“

„Možná mu poskytoval kardiopulmonální resuscitaci; opravdu nevím. Pak křikl: ,Sežeňte sanitku.’“

„Kdo ji zavolal?“

Mel se zatvářila zmateně. „Nevím a nejsem si ani jistá, jestli to byl vůbec někdo z hostů na večírku. Přijela velice brzy, musel se o to postarat někdo z hotelu.“

„Takže někdo uvnitř si všiml, co se stalo.“

„Určitě to muselo vidět hodně lidí. Chodili tam číšníci s různými nápoji, s kávou a se spoustou dalších objednávek.“

„Dobrá, takže ho odvezla sanitka. Jela s ním jeho žena?“

„Nedovolili jí to. Na to se pamatuju. Chtěla vylézt vzadu do kabiny, aby byla u něho, ale zdravotníci ji tam nepustili. Prý svého muže uvidí až v nemocnici.“

„Uvedli jméno nemocnice?“

„Žádné jsem neslyšela. Ani Marnie ne. Sanitka odjela a - nejsem si jistá, co se stalo potom. Marnie byla v hrozném stavu. Někdo jí přinesl sklenici studené vody. Pak Lenny, ten doktor, řekl: ,Pojďme, dojedeme do nemocnice a zjistíme, jak se věci mají.’ A v tom okamžiku jsme si všichni uvědomili, že vlastně nevíme, do které nemocnice Gaba odvezli.“

„Jack vyhledal nemocnice na mapě,“ řekla jsem. „Je jich asi šest. Důstojník Davidson je včera večer všechny prověřil, nebo aspoň některé z nich.“

„Všichni jezdí do nemocnice Hadassah,“ poučila mě Mel. „Je velká a má skvělou reputaci. Myslím, že jsme všichni předpokládali, že ho najdeme právě tam.“ „Volali jste jim?“

„To zařídil správce hotelu. Když se ukázalo, že v Hadassah Gabe není - byla tam dvě oddělení a ani v jednom neměli žádný záznam o tom, že by je z našeho hotelu někdo volal -, zkusil ještě některé další. Pak několik z nás nasedlo do auta a vyrazilo do nemocnice Hadassah, abychom si s personálem promluvili osobně.“ Pokrčila rameny. „Hal a já jsme tam také byli a rozhovor jsme vyslechli. O Gabovi nikdy neslyšeli.“

„Mel, myslím, že první věc, kterou bychom měly udělat, je rozjet se do hotelu, kde se konala oslava, a zjistit, do jaké nemocnice volali. Pak budeme aspoň vědět, kde se začít ptát.“

„Dobrý nápad. Vypila jsem dost kávy, aby mě udržela na nohu celý den. Jedeme?“

4

Byla to skutečně nádherná budova se spoustou prosklených ploch, které pouštěly dovnitř dostatek slunečního svitu, prostorný vestibul zdobily palmy v květináčích a fantastická expozice květin. Mel vyhledala správce hotelu, abychom se ho zeptaly na telefonát do nemocnice. V té době nebyl v práci, uvedl, a tak nás poslal za vrchním číšníkem. Ten vůbec netušil, o čem mluvíme, a navrhl nám, abychom se obrátili přímo na manažera hotelu.

Několik minut jsme byly nuceny počkat, než ho někde sehnal. Vrátil se s podsaditým zamračeným mužem v obleku, který si jeho majitel patrně pořídil v době, než stačil přibrat dalších deset kilogramů.

„Ano, dámy. Jak vám mohu pomoci?“

Vysvětlily jsme mu situaci. Zakabonil se. Požádal nás, abychom se posadily, protože si bude muset někam zavolat. Během čekání jsme toho moc nenamluvily. Mel byla příliš nervózní, než aby mohla v klidu sedět, a tak vstala a chodila sem a tam a okukovala výlohy, zatímco já jsem pozorně sledovala dveře, v nichž manažer zmizel, jako bych téměř očekávala, že se pokusí o rychlý útěk. Konečně vyšel ven s listem papíru v ruce.

„Prověřil jsem restauraci, personál za přepážkou, správce, hotelového poslíčka, a dokonce i oddělení údržby. Nikdo, s kým jsem hovořil, včera sanitku nevolal, ani o to nebyl nikým požádán. Mám dojem, že jste se spletly. Možná to byl jiný hotel.“

„To nemohl být jiný hotel,“ ohradila se Mel nezvykle kousavým hlasem. „Probíhal tady večírek pro Gabriela Grosse. Jsem si jistá, že o tom víte.“

„Ach, ano, pan Gross. Ano, samozřejmě. Měla jste mi to připomenout.“

„Připomněla jsem vám to.“ Začalo to v ní vřít.

„A pan Gross onemocněl?“

„Onemocněl,“ odpověděla Mel hlasem ostrým jako nůž, který jako by chtěla vrazit muži do břicha. „Přijela sanitka a odvezla ho pryč. Nikdo neví kam. Marně se ho snažíme najít od včerejšího odpoledne.“

„Chápu. Je mi to strašně líto. Slibuju, že se na to podívám důkladněji. Mám tady telefonní číslo na pana Grosse. Zavolám jeho ženě, kdybych se něco dověděl. Opravdu je mi to upřímně líto. Poroučím se, dámy.“

Zatímco se od nás malý muž kolébavou chůzí pozvolna vzdaloval, málem jsem připleskla svou dlaň na Melina ústa, abych jí zabránila v jadrné odpovědi, kterou už měla na jazyku.

„Pojďme si promluvit s Gabovou ženou,“ navrhla jsem. „Už je dost pozdě, takže by snad měla být vzhůru.“

„Ty budeš řídit a já navigovat.“

Vzaly jsme si mé auto - přesněji řečeno Jackovo auto -z hotelu American Colony jela Mel taxíkem. Byla jsem z jízdy mírně vystresovaná a začínala jsem chápat, co Joshua Davidson myslel tím, když prohlásil, že izraelští řidiči nejsou tak ohleduplní jako v New Yorku. Mel se ale ukázala jako znamenitá navigátorka, zkontrolovala si trasu dřív, než jsme vyrazily, takže měla velice přesnou představu, jak se na místo určení dostaneme.

Zastavila jsem a zavolala Jackovým rodičům, kteří už byli téměř na cestě z hotelu, aby nezmeškali autobus na okružní jízdu městem. Eddie si vzal od babičky telefon a nadšeně vykládal o tom, kam se chystají a jakou měl výbornou snídani. Pomyslela jsem si, že prarodiče jsou ti nejlepší lidé na světě.

Asi o patnáct minut později jsme bez újmy zaparkovaly u Melina hotelu, aniž by se na autě objevily nějaké promáčkliny nebo škrábance, za což jsem byla neskonale vděčná. Ve vestibulu Mel objevila telefon, aby zavolala do pokoje Marnie Grossové.

„Řekla, abychom přišly za ní. Už je oblečená a teď zrovna snídá.“

„Jak mluvila?“

„Strašně. Myslím, že si plakala rovnou do kávy. Od nikoho se nic nedověděla.“

Vyjely jsme nahoru výtahem. Tenhle hotel byl stejně honosný jako ten, který jsme právě navštívily. Když jsme stoupaly vzhůru, Mel mi vysvětlila, že včerejší party se konala v jiném hotelu proto, že tady k tomu včera neměli potřebné vybavení.

Vystoupily jsme a kráčely úzkou chodbou ke dveřím pokoje Marnie Grossové. Pustila nás dovnitř a my se posadily ve výstředně zařízeném obývacím pokoji nádherného apartmá. Bylo zřejmé, že Gabe rozhodně na ničem nešetřil.

Napůl snědená snídaně byla odložená na servírovacím vozíku u zdi. Marnie, i přes zarudlé uplakané oči a neupravený vzhled velice krásná žena, se zeptala, jestli jsme na něco přišly.

„Zjistily jsme, že neexistuje žádný záznam, že by někdo z toho druhého hotelu volal pro sanitku,“ řekla jsem jí.

„Jak je to možné? Viděla jsem ji přijet, viděla jsem ty muže, jak nakládají Gaba dovnitř. A musel to vidět každý, kdo stál kolem mě.“

„Je možné, že člověk, který volal, dneska v hotelu není. Možná některý z hostů zavolal ze svého mobilu.“

„Se všemi jsem mluvila. Sanitka přijela těsně poté, co Lenny nařídil, abychom ji zavolali, ale nikdo z nás to tak rychle nemohl stihnout. Někdo uvnitř musel vidět, jak tam Gabe leží, a okamžitě zareagoval. Jenom by mě zajímalo, proč na tom policie nedělá. Můj manžel je nezvěstný. Je nemocný, zraněný nebo ještě něco horšího. Jak je máme přinutit, aby se rozhýbali?“

Vysvětlila jsem jí, jak je to s Jackem, že se snaží pátrat na vlastní pěst a ode mě potřebuje, abych sehnala co nejvíc informací. „Možná si můžeme jenom tak promluvit,“ navrhla jsem, „vy, Mel a já, a pokusíme se seřadit včerejší události do správného sledu, pokusíme se určit, kde se jednotliví lidé nalézali, když byl váš manžel zraněn.“

„Co na tom záleží, kde jsme byli?“ odsekla téměř podrážděně Marnie. „Nikdo z našich přátel Gabovi nic neudělal. A dokonce ani nevíme, co se mu vlastně stalo. Měl infarkt? Upadl a zranil se? Jsem s rozumem v koncích.“

Uvědomovala jsem si, že to je pravda, a cítila jsem s ní. Nechtěla jsem se s ní přít, že některý z jejich hostů mohl Gabovi způsobit nějaké zranění, a tak jsem raději její komentář ignorovala. „Dokážete odhadnout, kolik lidí bylo na tom večírku?“ začala jsem nevinnou neutrální otázkou.

Ztěžka vydechla jakoby bez zájmu. „Nás dospělých bylo čtyřicet a nevím přesně, kolik tam bylo dětí. Gabe by to věděl.“

„Jsou všichni příbuzní?“

„Většina z nich. Někteří jsou jenom přátelé. Má mnoho přátel, s nimiž v New Yorku vyrůstal, převážně muže, a je si s nimi stále velice blízký. Dva z nich přicestovali i se svými ženami.“

„Pracují spolu?“ zeptala jsem se, protože mi bleskla hlavou přirozená rivalita byznysmenů.

„Ne. Co se podnikání týká, šel si každý svou cestou.“

„Máte je ráda?“

„Zbožňuju je. Jsou hodní a laskaví a jejich ženy jsou příjemné dámy. Způsob, jakým mi kladete otázky, mě přivádí k myšlence, že máte podezření na spáchání násilného trestného činu.“ „Vyloučit se to nedá.“

„Já si to nemyslím. Spíš se přikláním k možnosti, že upadl nebo se mu náhle udělalo špatně. Neměl na sobě žádné stopy po útoku.“

„Na rukávu měl skvrny od krve,“ poznamenala Mel.

„Gabovi často teče krev z nosu. To nic není. Mluvil o tom s doktorem.“

„Všimla jste si nějak blíž zdravotníků ze sanitky?“

Zatvářila se zmateně. „Zajímala jsem se jenom o manžela. Nevěděla jsem, jestli je naživu. Byla jsem vyděšená.“

„Mel mi řekla, že jste chtěla jet s ním, ale oni vám to nedovolili.“

„To je pravda. Na to jsem zapomněla.“

„Pamatujete si podobu muže, který vám řekl, že do sanitky nesmíte?“

Zírala na mě. „Ano, pamatuju. Kulatý obličej, tmavé oči, krátký tmavý plnovous. Takový baculatý, košile mu lezla z kalhot. A měl na hlavě kipu.“

„Cože?“

„To je malý kulatý klobouk, který nosí židovští muži do chrámu a věřící ho nosí neustále,“ poučila mě Mel.

„Aha.“ Zapsala jsem si to slovo a pak jsem se obrátila k Marnie. „Takže jednoho z těch mužů jste si prohlédla dobře.“

„Ano. Jsem ráda, že jste se zeptala. Nevzpomněla bych si na to.“

„Poznala byste ho?“ „Poznala. Tím jsem si jistá.“

„Dobře. Pokud se nic nedovíme, vždycky můžeme obejít všechny nemocnice a požádat, jestli bychom mohli vidět jejich zdravotnický personál ze sanitek.“

„Ano,“ přisvědčila Marnie a výraz její tváře prozrazoval, že se jí trochu ulevilo. „Ano, to bychom mohli udělat. Kdybych ho znovu uviděla, určitě bych ho poznala.“

„OK. A nyní, pokud vám to nebude vadit, bychom mohly zrekapitulovat seznam hostů.“

Měla jsem štěstí. Když si uvědomila, že má vlastně v rukou nesmírně důležitou informaci, identitu zdravotníka ze sanitky, byla mnohem ochotnější rozpovídat se o lidech na večírku. Pokusily jsme se s Melinou pomocí dát dohromady počet účastníků oslavy, protože Marnie neměla po ruce jmenný seznam. Nakonec se shodly na šestatřiceti dospělých, včetně oněch dvou starých přátel, Gabova bratra a sestry, jejich rodičů a spousty sestřenic a bratranců, všichni se svými protějšky. Strávily jsme nad tím poměrně dlouhou dobu, a když jsme se blížily ke konci, zazvonil telefon. Marnie vyskočila a spěchala ho zvednout, přičemž téměř zakopla o kabelku, která ležela na podlaze.

Vzápětí se vrátila a podívala se na mě: „To bude patrně váš muž.“

Byl to on. „Jak vám to jde?“

„Dověděly jsme se pár věcí, ale zatím to nikam nevede. A co ty?“

„Joshua z toho byl velice nervózní a bylo vidět, že se cítí trapně. Přiznal, že tuhle situaci nezvládli - jenom potvrdil to, co všichni ví -, a pak odjel do dvou hlavních nemocnic, aby se pokusil zjistit, jestli v jedné z nich Gabe není. Před několika minutami volal a řekl, že je Gabe stále nezvěstný.“

„To je strašné.“

„Já vím. Joshua se chystá zajít i do márnice. Chce zjistit, jestli to auto, které Gaba odvezlo, byla opravdu sanitka.“ „Co jiného by to mohlo být?“

„Nevím, třeba pekařský vůz, řidič si všiml, co se stalo, naložili zraněného a odvezli ho do nemocnice.“ „To přece nemyslíš vážně, Jacku.“

„Myslím. Možná kolem projížděla nějaká dodávka, viděli, že došlo k nehodě, a rozhodli se pomoct. Pokud ho vyložili a odjeli pryč, v nemocnici nemohli vědět, koho tam mají, pokud byl v bezvědomí nebo mrtvý.“

„Zeptám se.“

„V policejním archivu Joshua zatím nic nenašel.“

„Ať to nevzdává a snaží se dál.“

„Spolehni se. Promluvíme si později.“

Zavěsila jsem a vrátila se k ženám. „Jack přišel s možností, že auto, které naložilo vašeho muže, nemusela být sanitka.“

„Jak by se to mohlo stát?“

„Například řidič projíždějící dodávky si mohl všimnout, že se něco stalo, a zastavil, aby nabídl pomoc. Protože nevíte, co bylo napsáno na boku auta, mohlo jít o jakýkoli vůz.“ Rozhodla jsem se nepoužít Jackův příklad. „Nebo je zastavil někdo z hotelu.“

„Ale připadalo mi, že se chovají zcela profesionálně,“ opáčila Marnie. „Věděli, co dělají.“

„A měli pojízdné lůžko,“ dodala Mel. „To není můj výmysl. Viděla jsem ho na vlastní oči. Byl to jeden z těch typů, které se nechají složit k zemi a pak zase zvednout a jsou asi takhle vysoké.“ Ukázala přibližnou výšku rukou.

Marnie horlivě přitakávala. „Ano, to je pravda. A měli další nástroje a vybavení, které v sanitkách bývají. Už jsem nastupovala dovnitř, takže to vím jistě.“

No, byla to jedna z možností. „OK. Všichni budeme radši, když to bude sanitka. Ve městě jich je určitě omezený počet a můžeme je vystopovat. Marnie, řekl vám manžel něco? Nebo někomu jinému?“

Zavrtěla hlavou a sáhla pro papírový kapesníček. „Nebyl při vědomí. Jenom tam ležel se zavřenýma očima a nehýbal se.“ Začala plakat. „Omluvte mě, ale nemůžu si pomoct. Je mi hrozně.“

Vstala jsem a našla svou kabelku. „Mel, řekla bych, že v této chvíli jsme udělaly vše, co jsme mohly. Opravdu bych si moc ráda popovídala s tím bratrancem-doktorem, ale jinak si myslím, že bychom teď měly Marnie nechat, aby si odpočinula.“

„Mám jiný názor,“ řekla Mel a také vstala. „Navrhuju, abychom se hned teď my tři vydaly objíždět nemocnice. Přesvědčíme se, zda bude Marnie schopná identifikovat zdravotníka ze sanitky.“

Podívala jsem se na Marnie. Přikývla. „Mel má pravdu. Z nečinného sezení na pokoji mám ještě větší deprese. Musím odtud vypadnout a něco udělat. Věci se musejí dát do pohybu.“

„Tak tedy pojďme,“ souhlasila jsem. „Mel, budeme potřebovat, abys nás navigovala.“

Vytáhla mapu, rozložila ji a dala se do práce.

5

Nemocnice Hadassah byla v severovýchodní části města nazvané Mount Scopus, přímo před budovou Hebrejské univerzity. Těšila jsem se, že tato místa navštívím jako turista, a doufala jsem, že to bude stále možné, ale právě teď to nepřicházelo v úvahu. Zaparkovaly jsme a vešly dovnitř. Ze začátku nám nikdo nevěnoval pozornost, dokud se Mel nezačala velice důrazně dožadovat, že musíme vidět řidiče sanitek a zdravotníky. Žena, kterou jsme se snažily obměkčit, nakonec zvedla sluchátko a někam zavolala. O minutku později se objevila asi dvacetiletá dívka a dovedla nás na místo, kde čekají sanitky v pohotovosti na zavolání.

Zdravotníci posedávali kolem, povídali si, svačili, četli, a jeden z nich dokonce spal. Marnie k němu přistoupila a podívala se na něho jako na prvního, ale vzápětí zavrtěla hlavou. Byl hladce oholený a jeho vlasy byly spíš blonďaté.

Pak jsme obešly všechny muže, jednoho po druhém. U každého Marnie řekla ne. Když jsme si je prohlížely, přijela sanitka, vyskočili z ní dva zdravotníci a snažili se co nejrychleji vyložit starší ženu, která vypadala velice špatně. Marnie zaměřila pozornost na ně, přičemž se držela stranou, aby jim nepřekážela, ale když spatřila jejich obličeje, opět zamítavě zavrtěla hlavou.

Zeptaly jsme se, jestli někdo z jejich kolegů, který měl službu včera, nepřišel dneska na směnu, a bylo nám řečeno, že toto jsou všichni lidé, kteří tu pracují. Vykročily jsme zpátky k autu.

„Tyhle sanitky vypadají jinak,“ poznamenala Mel. „Ta, která odvezla Gaba, nebyla z téhle nemocnice.“

Poradily jsme se s mapou. Byly tam i dvě arabské nemocnice, ale Mel si byla jistá, že nápis na boku sanitky byl v hebrejštině. Dokonce i já bych byla schopná poznat rozdíly, protože jsem písmo obou jazyků viděla. Zkusily jsme další židovskou nemocnici, ale opět bez úspěchu. Odvezly jsme Marnie zpátky do hotelu a rozhodly se, že je ten pravý čas na dobrý oběd.

„Ukážu ti jedno skvělé místo,“ prohlásila Mel, když jsme seděly v autě. „Jmenuje se Nachalat Shiva a je tam spousta restaurací a také pár báječných obchodů. Potřebuješ se taky trochu pobavit, Chris. Máš přece dovolenou.“

Rozesmálo mě to. „Jsi si tím jistá?“

„Stoprocentně. Dáme si v klidu něco dobrého a pak vyrazíme na nákupy. Jenom doufám, že bude kde zaparkovat.“

Měly jsme štěstí. Přijely jsme na parkoviště, kde téměř nebylo k hnutí, ale než jsme se rozhlédly kolem, jedno auto odjelo, čímž nám nabídlo prostor, kterého jsme okamžitě využily. Místo s nevyslovitelným jménem, kam jsme měly namířeno, bylo odtud vzdálené pouze několik kroků. Vybraly jsme si restauraci, kde se dalo sedět venku. Přestože byl listopad, bylo velice vlídné počasí, a já měla radost, že si ho můžu užívat pod plátěnou markýzou a nemusím sedět uvnitř. Kolem nás procházeli lidé a já je pozorovala, a přitom jsem si znovu připomněla, že jsem pět tisíc mil od domova, že jsem ve Svaté zemi. Všimla jsem si vojáka, byl ozbrojen samopalem, a doprovázela ho krásná mladá dívka, která ho držela za ruku. Láska je stejná na celém světě.

„Čemu se usmíváš?“ zeptala se Mel.

„Vidíš tamhleten pár, toho vojáka s dívkou. No řekni, nejsou nádherní?!“

„To jsou. Ale teď už si pojď objednat, než sebou seknu. Tuhle jsme si tady dali s Halem hummusový salát s houbami a natvrdo vařeným vajíčkem a můžu ti říct, že byl prostě božský.“

„Já jsem ochutnala hummus poprvé v životě včera večer. Zní to jako dobrý nápad.“

„Jsi si jistá, že si nedáš salát s tuňákem?“ dobírala si mě.

„Naprosto. Snažím se být kosmopolitní nebo světaznalá nebo… říkej si tomu, jak chceš.“

„Dobrá.“ Posunkem přivolala číšníka a objednala nám.

Byl to znamenitý oběd, pochutnala jsem si na každém soustu. Protože na dnešek jsme měli s Jackem naplánovanou večeři s jeho rodiči a naším synem a dalo se očekávat, že jídla bude dostatek, lehký salát mi perfektně vyhovoval.

Během jídla si Mel vzpomněla na dvě ze čtyř chybějících jmen ze včerejšího večírku a poskytla mi o nich několik informací. „Chceš vědět také něco o Marnie?“ zeptala se.

„Je mi trapné se na to ptát, ale ano, ráda bych se o ní něco dověděla.“

„Určitě sis všimla, že je velice mladá.“ „To jistě je.“

„Je to Gabovo druhé manželství. Oženil se pár let po svých dvacátých narozeninách, jeho manželce se narodily dvě děti a pak se manželství rozpadlo. Samozřejmě to neproběhlo tak rychle, jak ti to vyprávím. Žili spolu asi dvacet let a děti už chodily na vysokou školu. Nikdo z rodiny neměl tušení, že mají nějaké problémy, až jednoho dne zavolala Halova matka a řekla, že slyšela od švagrové, že Gabe a Debby se rozvádějí. Než se k nám ta zpráva dostala, už spolu nežili.“

„Chápu. Takže Marnie je jeho druhá žena.“

„Ano. A je moc hodná. Náramně se k sobě hodí. Mám ji opravdu ráda.“

„To ve mně vyvolává spoustu otázek, Mel. Především si nepamatuju, že bych slyšela jména Gabových dětí, když jsme procházely seznam hostů na večírku.“

„Nepřijely.“

Téměř jsem zaúpěla. Osiřela jsem ještě před svými patnáctými narozeninami a udělala bych všechno na světě proto, abych měla rodiče a mohla s nimi žít a milovat je. Když občas slýchám o těchto rodinných neshodách, něco ve mně jako by padalo do černé díry. „Znáš důvod?“ zeptala jsem se.

„Jejich rozvod byl strašný, Chris. Dva lidé, kteří se milovali, stáli při sobě v těžkých časech a dočkali se i těch dobrých, prostě začali jeden druhého nenávidět. Nevydrželi ve stejné místnosti déle než pět minut. Debby ho obvinila ze všech možných věcí, které možná byly, možná nebyly pravdivé, a Gabe zase prohlásil, že se o něho nestarala. Prý ani neuvařila nic k jídlu, když měl hlad. Měl pravdu. Byly večery, kdy se vrátil domů a nebylo tam nic kromě kukuřičných vloček. A možná měla pravdu i ona. To nikdo neví.“

„Takže děti stály na její straně.“

„Ocitly se ve strašné situaci. Musely si opravdu vybrat mezi otcem a matkou. Byly už dost staré, takže nebylo třeba řešit opatrovnictví, mohly žít kdekoli, nicméně na samostatný život ještě připravené nebyly, a tak zůstaly s Debby a s Gabem se vídaly jen čas od času.“

„Takže jejich sympatie se přiklonily na stranu matky.“ „A situace se dosud nezměnila,“ dodala Mel, „podle toho, co jsem slyšela.“ „Byly sem pozvané?“ „Samozřejmě. Gabe nám to řekl.“ „Ale nepřijely.“

„Syn se aspoň ozval. Dcera se ani neobtěžovala.“ „To vůbec nezní hezky.“

„To tedy ne.“ Mel se podívala na účet, který před několika minutami přinesli. „Každá půlku?“ zeptala se.

„Jo. To mi připomnělo - musím si vyměnit pár cestovních šeků. A vrýt si do paměti kurz šekelu.“

„Děleno čtyřmi. Tak to počítá většina majitelů obchodů.“

Podělily jsme se o útratu a vstaly. Naproti přes úzkou uličku pro pěší, v jejímž čele restaurace stála, bylo několik obchodů. Už jsem se těšila, až uvidím věci, které jsou k dostání v této části světa, takže jsem si pomyslela, že nakupování vlastně není vůbec špatný nápad. A také jsem shromáždila pro Jacka celkem dost informací a nebyla si jistá, jak mám pokračovat dál, dokud se nedovím, co, pokud vůbec něco, policie podniká. Bez místa, kde se Gabe nachází - nebo bez jeho mrtvoly -, bylo těžké zjistit, koho se ptát a na co, ačkoli mezi hlavní priority jsem stále řadila rozhovor s bratrancem-doktorem.

„Nech toho přemýšlení,“ vyrušila mě Mel. „Dnes odpoledne máme lepší věci na práci. Zavedu tě na místa a ukážu ti věci, že z toho budeš úplně paf.“

„Už se nemůžu dočkat.“

6

Nikdy jsem netoužila kupovat si luxusní věci. Ve dvaceti jsem se stala jeptiškou a patnáct let strávených ve Svatém Štěpánu mě naučilo šetrnosti, které jsem se dosud nebyla schopna zbavit. A ani si nemyslím, že by to bylo k něčemu dobré. Před odletem ze Států mě Jack nabádal, abych přestala být tak úzkostlivá a koupila si něco krásného a považovala to za dárek od něho. Jsem si jistá, že mě zná natolik dobře, aby si uvědomil, že takovou věc nikdy nemůžu udělat, aniž by nestál vedle mě a nepřemlouval mě.

Nicméně prohlídka obchodů na Nachalat Shiva s Mel, kterou tam vzala před několika dny jedna příbuzná, byla doslova pastvou pro oči. Krámky namačkané jeden vedle druhého nabízely keramiku od izraelských umělců, v obchodech s klenoty měli zase nádherné stříbrné řetízky různých délek. Některé byly vyrobené strojově v továrně, jiné spatřily světlo světa díky šikovným rukám umělců, což se samozřejmě odráželo na designu a pochopitelně i na ceně.

Poté co jsme prošly několik obchodů, mě Mel vedla úzkou uličkou mezi dvěma domy nahoru po schodech, až jsme se zastavily u jiných dveří; uvnitř bylo plno náušnic, ozdobných špendlíků a náhrdelníků vyrobených z korálků a barevných polodrahokamů. Každý, který jsem měla momentálně v ruce, mi připadal krásnější a zajímavější než ten předchozí. Mel obcházela kolem a vybírala šperky, jež se líbily jí, občas vrátila zpátky ten, který ji přestal zajímat. Korálky měly odlišné tvary a velikosti a široká paleta netušených barevných odstínů mě doslova pohltila: purpurová, zelená, tyrkysová, černá, bílá a všechny ostatní, jež jsem vynechala. Byly nápaditě prokládány kousky stříbra nebo zlata, délku si člověk rovněž mohl vybrat podle vlastního vkusu; od náhrdelníků těsně obepínajících krk až po korále, které mi splývaly až na prsa.

„Mel, tohle od tebe není moc hezké,“ řekla jsem. „Je tady tolik krásných věcí a já bych je chtěla všechny.“

„Já taky. Popereme se o ně?“

Zasmála jsem se tomu. „Ne, vezmi si je ty. A já ti je budu chválit, až je na tobě uvidím.“

„Tak snadno se z toho nevyvlíkneš, moje milá. Byla jsem u toho, když ti tvůj báječný manžel doslova nařídil, aby sis koupila nějaký dárek.“

„Nedá se říct, že by to byl přímo rozkaz,“ bránila jsem se chabě a polkla naprázdno.

Věnovala mi svůj nenapodobitelný široký úsměv. „Já si vezmu tyhle. Nikdy jsem si nedokázala představit kombinaci světle fialové a zelené, ale líbí se mi. A Halovi se bude určitě taky líbit. Promiňte, prosím.“ Obrátila se na ženu sedící za stolem kousek ode dveří. „Mohla bych se podívat na náušnice?“

Náramně jsem se bavila, když jsem tu hru sledovala. Byl tam bezpočet zásuvek s náušnicemi. Mel mi jednou řekla, že Jeruzalém je považován za mekku klenotnicí celého světa - její matka tady byla několikrát -, a s Halem si našetřili peníze, aby je během dovolené mohli utratit. Teď jsem měla možnost vidět, proč to udělali. Nemohla jsem spustit oči z náhrdelníku z modrých a zelených korálků, ale pomyslela jsem si, že se sem raději vrátím ještě jednou, abych se rozhodla správně.

„Nejsou senzační?“ zvolala Mel a zdvihla korále nad hlavu.

„Jsou. A ty náušnice taky. Mel, musíš si je vzít na sebe při nějaké výjimečné události.“

„Na to vem jed.“ Odnesla svůj úlovek ke stolku, zatímco já jsem se procházela po místnosti a přemýšlela nad tím, že už je to pěkně dlouho, kdy jsem si naposledy dopřála něco hezkého.

O několik minut později už jsme sestupovaly po schodech, Mel měla balíčky s dárky schované v tašce. Celá zářila a já měla také radost. Došly jsme k autu, připravily se na cestu a Mel nás neomylně navigovala ke svému hotelu.

Před vchodem parkovalo malé policejní auto, a když jsme vystupovaly, Mel řekla: „Ale ne!“ Požádala mě, abych šla na chvíli dovnitř, zatímco ona se podívá po Lennym, doktorovi, který poskytl Gabovi první pomoc. Rozběhla se ke vchodu. Rychlými kroky jsem ji následovala do vestibulu. Mel popadla telefon a požádala službu o přepojení na Marniin pokoj.

Rozhovor netrval dlouho, ale když Mel zavěsila, opřela se o poličku, kde byly telefony, a skryla si obličej do dlaní.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se.

Nadechla se, nebo to byl spíš napůl vzlyk, obrátila se ke mně a řekla: „Našli ho. Gaba. Je mrtvý.“

V Marniině pokoji byli dva policisté a určitě by nás nepustili dovnitř, kdyby jedním z nich nebyl Joshua Davidson.

„Paní Brooksová,“ podíval se na mě, „už jste to slyšela?“

„Tohle je má kamarádka Melanie Grossová. Právě mluvila s paní Marnie Grossovou.“ „Pojďte se mnou, dámy.“

Prošly jsme s ním kolem Marnie, která plakala na pohovce, a druhého policisty, jenž seděl vedle ní na židli, do velké ložnice, kde jsme se všichni posadili.

Joshua mluvil tiše: „Před chvílí jsme měli telefonát, že ve východním Jeruzalémě bylo nalezeno tělo muže. Podle popisu paní Grossové, co měl manžel na sobě, jsme usoudili, že se pravděpodobně jedná o Gabriela Grosse.“

„Takže do nemocnice ho vůbec neodvezli,“ poznamenala Mel. „Zřejmě ne.“

„Dneska dopoledne jsme nemocnice objížděly. Marnie si pozorně prohlédla každého zdravotníka, ale ani jeden z nich se neshodoval s člověkem, kterého viděla včera na večírku.“

„Nevíme, kdo ho naložil, a nevíme ani, kam ho odvezli, než se těla zbavili, ale zjistíme to.“

„Mám nějaké informace, které byste si možná rád přečetl,“ prohodila jsem a přitom hledala v kabelce zápisník. „Dneska dopoledne jsme s Mel Grossovou navštívily hotel, kde se konala ta oslava. Hovořila jsem tam s několika lidmi včetně manažera.“

„Skutečně?“ Tvářil se překvapeně.

„Chris je v těchto věcech velice dobrá,“ podala mu Mel vysvětlení, aby podpořila mé výsledky. „Nedávej z ruky své poznámky,“ utrousila. „Už se s nimi neshledáš. Uděláme kopii, to jim musí stačit.“

Důstojník Davidson vykulil oči. Pak se usmál a zatvářil se, jako by nic neslyšel.

„Dobrý nápad,“ souhlasila jsem. „Půjdeme dolů a požádáme někoho, aby nám to okopíroval. Za chvíli jsme zpátky.“

„Hm, děkuju.“

„Už někdo tělo oficiálně identifikoval?“

„Ještě ne. Bude to muset udělat paní Grossová.“

„Postarejte se prosím o to, aby u toho nebyla sama,“

prohlásila Mel naléhavě. „Někdo z rodiny musí jít s ní. Bude to pro ni strašné utrpení.“

„Rozumím. Najdeme tady v hotelu někoho z příbuzných.“

Sešly jsme dolů do přízemí a nechaly okopírovat mé poznámky. Kopie nebyly nejkvalitnější, ale musela jsem uznat, že Mel měla pravdu; kdybych dala z ruky originály, už bych je nikdy nedostala zpátky. Když bylo všechno hotovo, navrhla jsem: „Možná by s Marnie mohl jít ten doktor, bratranec, až půjde identifikovat manželovo tělo. A možná by nebylo od věci si s ním předtím promluvit.“

„Zavolám mu,“ řekla Mel.

Když zavěsila, přivolaly jsme si výtah a vyjely nahoru. Vystoupily jsme ze dveří a bratranec Lenny už na nás čekal v hale. Začala jsem o Meliných a Halových příbuzných smýšlet jako o svých vlastních a byla jsem ráda, když jsem zjistila, že Lenny je stejně laskavý a vstřícný jako bratranci, s nimiž jsem se seznámila a zamilovala si je v Oakwoodu.

„Vy jste Chris,“ usmál se na mě a pevně mi stiskl ruku. „Pojďte ke mně na pokoj. Můžeme si promluvit. Předpokládám, že mi nesete nějaké zprávy.“

Mel ho rychle informovala o tom, co se stalo, a pak se náhle rozplakala. Dnešek zvládala s obdivuhodnou statečností, ale tohle byl skutečně děsivý zvrat ve vývoji událostí. Položila jsem jí ruku kolem ramen a jemně je stiskla.

„Je to tak strašné,“ vzlykala. „Jak se něco takového mohlo stát?“

„Zjistíme to,“ utěšoval ji Lenny. „Budeš v pořádku?“ „Jo. Ale nebude to snadné.“

„To je naše Mel. Budeme muset pomoct Marnie, jak jen to půjde. Domnívám se, že ji požádají, aby identifikovala Gabovo tělo.“

„To nepochybně.“ „Pojedu s ní.“

„Teď s ní mluví policie,“ informovala jsem ho. „Za minutku můžeme jet dolů. Jenom jsem vás chtěla požádat, jestli byste mi neřekl, čeho jste si všiml včera na večírku.“

„Aha, vy jste ta kamarádka, která vyšetřuje vraždy. Je dobře, že jste tady, Chris. Za posledních čtyřiadvacet hodin se policie nikam nedostala. Možná to bude právě vaše iniciativa, co uvede věci do pohybu. Uvidíme. Slyšel jsem, jak Marnie vykřikla. To bylo asi poprvé, co jsem si uvědomil, že se něco stalo. Vyšel jsem ven s ostatními a uviděl Gaba, jak leží na zemi. Bylo to za rohem od místa, kde jsme všichni seděli u stolů nebo tančili na terase. Nahmatal jsem mu pulz, ale byl slabý. Domníval jsem se, že měl infarkt a začal jsem s kardiopulmonální resuscitací -“

„A vy jste také požádal, aby někdo zavolal sanitku?“ přerušila jsem ho.

„Ano. Pravděpodobně, asi když jsem ho uviděl nebo když jsem se k němu dostal. Netrvalo to dlouho, než přijeli. Sotva jsem začal s resuscitací, když se přihnali dva zdravotníci s pojízdným lůžkem.“

„Připadalo vám, že vědí, co mají dělat? Že si počínají profesionálně?“

„Proč se ptáte?“

„Protože nebyli ze žádné nemocnice v Jeruzalémě. Jak jsme doposud zjistili, nikdo z hotelu je nevolal, ačkoli musím připustit, že s hosty jsme ještě nemluvili.“

„Pochybuju, že by volal některý z hostů. Potřebovali by k tomu znát číslo. Museli by požádat o pomoc personál hotelu. Vy tedy říkáte, že podle vašeho názoru sanitku nikdo nevolal.“

„Přesně tak. Ale přesto přijela. Zaznamenal jste na Gabovi něco neobvyklého?“

„Neměl jsem moc času na pozorování. Měl slabý pulz a dýchal přerušovaně. Okamžitě jsem se pokusil zahájit resuscitaci. Nevzpomínám si, že bych si něčeho všiml.“

„Nabídl jste se, že s ním pojedete do nemocnice?“

„Ano, ale chtěla s ním jet Marnie. Šli jsme proto se ženou k autu, ale pak jsem si uvědomil, že vlastně ani nevím, kam sanitka jede. A vypadalo to, že to neví ani nikdo jiný. Spěchali jsme zpátky, abychom se zeptali, ale sanitka už byla pryč.“

„Řekl Gabe něco, Lenny?“ zeptala jsem se. „Mluvil jste s ním?“

„Mluvil jsem na něho, ale neodpovídal mi. Řekl jsem mu, kdo jsem, a ujistil jsem ho, že se o něho postaráme. Nikdy nemůžete vědět, co pacient slyší, a já jsem se ho snažil uklidnit, aby věřil, že se uzdraví a bude v pořádku.“

„Viděl jste tu sanitku?“

„Šel jsem k ní spolu se zdravotníky. Viděl jsem ji zezadu. Dovnitř jsem nenakukoval. Zacouvali, takže když odjížděli, viděli jsme jenom zadek auta. Nenapadlo mě, abych se podíval z boku. Kam těmi otázkami směřujete?“ Otázku adresoval nám oběma.

Mel odpověděla: „Myslím, tedy myslíme si, že Gabe mohl být zavražděn.“

„Pokud máte pravdu, je to docela komplikovaná vražda. A máte, dámy, nějaký nápad, co mohlo být motivem?“

„Já ne,“ přiznala jsem, „ale neznala jsem ho.“

„Já taky ne,“ přidala se Mel, „a já ho znala. Jediné, co mě napadá, je, že měl dost nepříjemný rozvod.“

„To už je pěkných pár let, Mel. A o Debby je velmi dobře postaráno. Vím, že mezi nimi bylo hodně nevraživosti, ale to už je snad historie.“

„Kdo ví?“ opáčila jsem. Podívala jsem se na hodinky. „Za chvíli musím vyzvednout svého muže a také chci donést důstojníkovi Davidsonovi kopie svých poznámek. Pojďme zpátky do Marniina pokoje.“

Když jsem uviděla Joshuu, předala jsem mu poznámky, a on nám oznámil, že je připraven odvézt Marnie k identifikaci těla. Marnie byla bledá jako smrt a pokusila se nejistě vstát. Lenny k ní přiskočil, aby jí pomohl, a ona se ho křečovitě chytla a znovu se rozplakala, zatímco se ji snažil uklidnit. Požádala jsem Joshuu, aby mi popsal cestu k policejní stanici, kde pracuje Jack, a on mi ji ukázal na mapě.

„Promluvíme si později,“ řekla jsem Mel. Poděkovala jsem Lennymu a vykročila k autu.

7

Jack vyšel ven krátce poté, co jsem zaparkovala u policejní stanice. S úlevou jsem přesedla na sedadlo spolujezdce, Jack si sedl za volant a vyrazili jsme. „Hrozné zprávy,“ nadhodil.

„To jo.“

„Co jsi zjistila?“

Stručně jsem mu všechno přiblížila; od rozhovoru s Marnie až po návštěvu několika nemocnic.

„To byl dobrý nápad prověřit zdravotníky dřív, než zapomene, jak ten chlap vypadal.“

„Jak se ukázalo, policie si pravděpodobně uvědomila až po nálezu těla, že Gabe nebyl odvezen legálně.“

„Na tom nezáleží. Ty ses tam dostala v pravý čas. Je to strašné. A souhlasím, že to vypadá jako vražda.“

„Doufám, že stejného názoru je i jeruzalémská policie.“

„O tom nepochybuj. Spolehni se, že teď makají na plné obrátky. Myslím, že z toho můžeš v klidu vycouvat a užívat si dovolené.“

Usmála jsem se. Užívat si, to znělo jako opravdu skvělý nápad. „Pověz mi, jaký jsi měl den.“

„No, my se snažíme vytvořit databázi a já získávám spoustu informací o mezinárodních zločincích. Odpoledne mi třikrát volali z One PP.“ Měl tím na mysli svou kancelář na newyorském policejním oddělení. „Doufám, že neočekávají, že tady budu čekat ještě dalších šest nebo sedm hodin, než dojedou domů, aby mi mohli zavolat.“

„Jsem si jistá, že ne.“

„Nebuď si tak jistá.“ Přivinul mě k sobě. „Těším se, až zase uvidím našeho malého. Doufám, že nás pozná po tom vymývání mozku, které mu naši ordinují. Pravděpodobně si ho budeme muset od nich vykoupit. To mi připomíná, už jste měly s Mel čas vyrazit na nákupy? Joshua říkal, že v Jeruzalémě jsou skvělá klenotnictví.“

„Už jsme tam byly a Mel si koupila báječný náhrdelník s polodrahokamy.“

„A co paní Christine Bennettová Brooksová? Podařilo se jí najít něco vhodného pro sebe?“

„Ach, Jacku, však víš, jak to se mnou je, když mám sáhnout do peněženky.“

„Něco si kup. To je rozkaz. Tahle práce mě asi zaměstná na celý den, ale možná bych se mohl pokusit někdy na chvíli ztratit, abych ti poskytl morální podporu. Nepochybuju o tom, že Mel dělala, co mohla.“

„To ano, ale… No, vrátím se tam a podívám se znovu.“

Když jsme dorazili do hotelu, měli jsme tam vzkaz od Jackovy matky. Objevili hezkou restauraci a věří, že se nám všem bude líbit. Přijeli jsme za nimi a potěšilo nás, jak byl Eddie nadšený, když nás uviděl. Měl na hlavě fantastický klobouk, který mu koupili děda s babičkou; na vrcholku klobouku byl připevněný malý solární panel, který poháněl větrník. V noci nebo v šeru to nefungovalo, ale když svítilo slunce, byla to opravdu legrační podívaná.

„Tohle je hezké město,“ řekl. „Jeli jsme autobusem a viděli jsme všechno.“

„Byli jste také venku, abyste se prošli?“ zeptala jsem se. „Hm. Chodili jsme hodně.“

„Víš, máš velké štěstí, že jsou tady děda s babičkou. Až se vrátíme zpátky, budeš o svých zážitcích vyprávět kamarádům ve školce.“

„Taky jsem fotil.“ Vzal si s sebou fotoaparát na jedno použití.

„Vidíš, fotky,“ řekla jsem. „Doufám, že i já budu mít příležitost nějaké udělat.“

Když jsme se rozloučili, vrátili jsme se s Jackem do našeho hotelu a posadili se na vnitřní terase, abychom si dopřáli skleničku brandy před spaním. Zdál se mi spokojený, když jsem ho pozorovala, nadšený prací, kterou dělal, a místem, kde jsme byli. To ve mně vyvolávalo velice příjemné pocity. S potěšením jsem kvitovala, jakou prošel proměnou z detektiva seržanta s nepoddajnými vlasy na serióznějšího poručíka s právnickým titulem. Tato cesta, tato práce byla jakýmsi vyvrcholením dlouhých let dřiny, náročných studií, nekonečných probdělých nocí nad skripty a zvládání dvou důležitých činností současně; nutno podotknout, že s oběma se vyrovnal na výbornou. Byla jsem na něho opravdu pyšná.

„O čem přemýšlíš?“

„Jaké máme štěstí, že tu jsme. Tys to skutečně dokázal, Jacku Brooksi.“

„Bez tebe, miláčku, bychom tady dneska neseděli. Ach, málem bych zapomněl. Joshuova žena zná nějakého průvodce, je to Arab vyznávající křesťanství. Mohl by tě vzít na projížďku po Starém městě.“

„Na soukromou projížďku?“

„Zeptej se Mel, jestli by se k tobě nechtěla připojit, ale ano, byla by to soukromá okružní jízda. Myslím si, že bys to měla zkusit. Ukáže ti všechny památky a zavede tě do místních kostelů, prostě na místa, která bys jinak neviděla.“

„Ze všeho nejvíc bych chtěla navštívit kostel Holy Sepulchre.“

„Já vím. Má ho na seznamu. Mluvil jsem s Rachel Davidsonovou. Můžu jí tedy říct, že souhlasíš?“

„Jistě. A není to moc drahé?“ „Chris.“

Zasmála jsem se. „Ano, díky. Pojedu.“

„Víš, co mi vrtá hlavou? Nejsme my poslední Američané, kteří nemají vlastní počítač?“

Položila jsem skleničku sherry na stůl; ta otázka mě zaujala. „Nenapadlo mě, že bychom ho potřebovali. Arnold mi půjčil jeden starší i s textovým editorem, takže práci pro něho dělat můžu. Nechápu, proč -“

„Dobrá, můžu ti uvést tisíc důvodů proč. Eddiemu bude brzo pět. Nechci, aby byl jediným dítětem ve třídě, které nemá přístup k počítači. A víš co ještě? Mám kamarády, které jsem léta neviděl, a takhle bych si s nimi mohl aspoň posílat maily. Vsadím se, že ty jsi na tom stejně.“

„Přesvědčil jsi mě. Jdeme do toho.“

„Jsem rád, že souhlasíš.“ Vypil poslední doušek brandy a zavolal číšníka, aby mohl zaplatit. „Nádherný večer,“ pronesl poeticky.

„Je opravdu krásně.“

„Tak pojďme nahoru a udělejme si ho ještě krásnější.“

Čekal na nás vzkaz od Mel. Zavolala jsem jí zpátky a několik minut si povídala s Halem. Vzal děti ven a prošel s nimi spoustu míst, a když přišel domů, dověděl se od Mel ty strašlivé novinky.

„Je to jako zlý sen,“ řekl.

Souhlasila jsem.

„Gabe byl ten nejšlechetnější a nejlaskavější člověk pod sluncem.“

„Přijdeme na to, Hale.“

„Je tu vedle mě Mel a na krku se jí leskne ten nejkrásnější náhrdelník, který jsem v životě viděl.“

Usmála jsem se. Měly jsme s Mel štěstí, že jsme si obě vybraly tak velkorysé manžele.

„Chris, pustil jsem se do vyšetřování na vlastní pěst. Doufám, že ti to nevadí.“

„Ani v nejmenším. A co jsi zjistil?“

„Víš, měl jsem takový nápad. Rozhodl jsem se, že zavolám do několika hotelů a trochu se poptám. A byla to trefa do černého. Do Jeruzaléma přicestovala Gabova dcera.“

„Cože?“

„Nejdřív jsem zkusil náš hotel, ačkoli jsem si nemyslel, že by tu jeho děti mohly být. A nemýlil jsem se. Pak jsem zavolal do hotelu, kde se včera konala oslava. Je tam zaregistrovaná Judith Silvermanová. To je teď její příjmení. Vdávala se minulý rok v červnu, ale zapsala se pouze sama, bez manžela. Co tomu říkáš?“

„Zatočila se mi z toho hlava. Dohlédnu na to, aby se o tom dověděl Joshua Davidson.“

Ráno jsem odvezla Jacka na stanici a vzala si auto. Slíbil mi, že zavolá paní Davidsonové, aby zařídila projížďku Starým městem a aby informovala Joshuu o tom, co se dověděl Hal. Jakmile jsem se rozloučila s Jackem, vyrazila jsem do hotelu, kde se v neděli konala oslava. Ve vestibulu jsem použila hotelový telefon, abych zavolala Judith Silvermanové, a přestože z tónu jejího hlasu bylo zřejmé, že po setkání se mnou příliš netouží, dohodly jsme se nakonec na schůzce v jejím pokoji.

Řekla jsem o tom Mel a dodala jsem, že podle mého názoru by mohla být Judith k člověku, který není příbuzný jejího otce, otevřenější. Mel s tím souhlasila a slíbila, že počká ve svém pokoji, dokud neskončím a nezavolám jí. Také se jí moc líbil můj návrh na prohlídku pamětihodností Starého města ve třech a já měla radost, že budu mít společnost.

Judith Silvermanové bylo něco málo přes dvacet, měla tmavé vlasy a tmavé oči. Štíhlou postavu zvýrazňovalo drahé módní oblečení. Já jsem se nikdy neoblékala nákladně, ale naučila jsem se vnímat rozdíly.

„Kdo jste?“ zeptala se, když jsem vešla dovnitř.

„Chris Bennettová. Jsem přítelkyně Melanie Grossové.“

„Halovy ženy.“

„Ano. Bydlíme ve stejné části Oakwoodu a jsme kamarádky už několik let; vlastně od té doby, co jsem se přistěhovala do domu, který jsem zdědila po tetě.“

„Pokračujte.“ Tvářila se velice vážně, na tváři ani náznak úsměvu. Na levé ruce měla velký diamantový prsten a tenký kroužek z bílého zlata. Měla na sobě černý kalhotový kostým a ve výstřihu jsem pod ním zahlédla světle růžovou halenku. Nedokázala jsem odhadnout, jestli vážnost je její přirozené vystupování nebo jsem ji znervózňovala já.

„Víte o tom, že váš otec během nedělní oslavy onemocněl?“

„Ano, je mi to známo.“

„Zúčastnila jste se té oslavy?“

„Rozhodla jsem se tam nejít.“

„Je vám také známo, co se vašemu otci stalo poté, když se mu udělalo špatně?“ „Nerozumím vám.“ „Víte, jak se situace vyvíjela dál?“ „Ne. Nemám toho s otcem moc společného.“ „Věděl, že jste tady?“

Než promluvila, vzala si vteřinku na rozmyšlenou, jako by si skládala v hlavě vhodnou odpověď. „O tom pochybuju. Je to pouze shoda okolností, že jsme tady současně. Na otcovu oslavu jsem rozhodně jít nechtěla.“

„Váš otec je asi čtyřiadvacet hodin nezvěstný,“ nadhodila jsem.

„Opravdu? Možná že mu už jeho současná žena leze na nervy a hledá někde trochu povyražení. Jsem si jistá, že pokud víte, kam zamířil, není problém v Jeruzalémě takovou zábavu najít.“

Tón jejího hlasu mě zarazil; byl chladný a krutý. „Tělo vašeho otce bylo nalezeno včera odpoledne v jiné části města.“

Překvapeně na mě zírala. „Chcete mi říct, že je mrtvý?“

„Ano, je mrtvý. Váš otec je mrtvý.“

„Já - já tomu nemůžu uvěřit. Byl co se zdraví týká naprosto v pořádku.“

„To možná byl. Všechno nasvědčuje tomu, že se jedná o vraždu.“

„To vypadá - těžko tomu uvěřit.“ Přitiskla si ruku na prsa. „Jsem si jistá, že ve Státech je mnohem víc lidí, kteří by se ho rádi zbavili.“

„O čem to mluvíte?“

„Můj otec je tvrdý, nesmlouvavý byznysmen. A takoví lidé mají své nepřátele. Paní Bennettová, proč mi tohle všechno vykládáte? Co tady děláte? Proč bych měla věřit tomu, co říkáte?“

„Jsem přítelkyně Melanie Grossové.“

„To už jsem slyšela. Co to s tím má společného?“

„Mel mi zavolala, když váš otec v neděli zmizel. Dostala jsem ten vzkaz, když jsme s manželem přicestovali do Izraele. Můj muž je poručík newyorského policejního sboru. Během posledních let jsem se na vlastní pěst pustila do několika amatérských vyšetřování a dopadla jsem několik vrahů. Mel mě požádala, abych se pokusila zjistit o smrti vašeho otce co nejvíc.“

„Myslíte si, že byl zavražděn?“

„Vypadá to, že ano.“

„Bože můj.“

„Jsou tady ještě další členové vaší rodiny? Matka nebo bratr?“

„Ne. Za několik dní se mám sejít v Londýně se svým mužem. Přiletěla jsem sama.“ Poslední větu pronesla téměř bezmyšlenkovitě, jako by se její mysl zabývala něčím jiným, ale znělo to upřímně. Vzhlédla ke mně, asi si znovu uvědomila, že tam jsem. „Jak jste mě vůbec našla? Jak víte, že tu jsem?“

To byla otázka, na kterou bych raději neodpovídala. „Začali jsme se zajímat o Gabovy nejbližší příbuzné, když jsme se doslechli, že zemřel. Prostě jsme obtelefonovávali hotely, abychom zjistili, jestli náhodou v Jeruzalémě někdo z vás není.“ Nechtěla jsem přiznat, že to zařídil Hal. „A dověděli jsme se, že jste zaregistrovaná tady.“

Pohledem, který mi věnovala, mi dala najevo, že mou verzi nebere za stoprocentní pravdu, přestože se jí hodně blížila. „Ví o otci má matka?“

„Jenom pokud jí někdo volal. Já ani nevím, kde bydlí.“

„Je opravdu mrtvý?“ ujišťovala se.

„Tak zní prohlášení policie.“

„No není to legrační? Byli jsme na něho tolik rozzlobeni kvůli tomu, co udělal matce. Aspoň stokrát jsem si potají přála jeho smrt. Teď mi říkáte, že to je pravda, a já cítím - já nevím, co vlastně cítím. Určitě nejsem šťastná.“

„Jsem si jistá, že to chvíli potrvá, než se vyrovnáte s tím, co se stalo. Můžete zavolat na policii a promluvit si s nimi. Marnie byla včera identifikovat tělo. Od té doby jsem ji neviděla.“ Odmlčela jsem se a pak, dřív než stačila zareagovat, jsem se zeptala. „Paní Silvermanová, proč jste v Jeruzalémě právě teď?“

„Já - chtěla jsem…“ Bylo zřejmé, že jí chybí odpověď. „Jestli chcete pravdu, toužila jsem vidět oslavu, aniž bych se jí sama zúčastnila. Všichni ti lidé jsou má rodina. Já se jenom nedokázala přimět, abych slavila s nimi.“

Něco z toho, co řekla, a ze způsobu, jak to řekla, mělo nádech pravdy. „Chápu vás,“ odtušila jsem soucitně.

„No. Děkuju vám, že jste přišla.“ Hlas nabyl na ráznosti a energičnosti. Vstala a podala mi ruku k rozloučení. „Je mi líto, že jsem vám moc nepomohla. Je to pro mě šok. Budu teď muset vyřídit několik telefonátů, pokud vám to nevadí.“

„Rozumím.“ Potřásla jsem jí rukou a zamířila ke dveřím. Když jsem stála na chodbě, slyšela jsem, jak je zajistila západkou.

8

Zavolala jsem Mel z telefonu ve vestibulu a řekla jí, že rozhovor s Judy právě skončil.

„Kdy pojedeme do Starého města?“ zeptala se.

„Zítra, pokud bude mít průvodce volno. Jackovi můžu zavolat později. Zařizuje to pro nás žena důstojníka Davidsona.“

„Už se nemůžu dočkat. Chceš ještě dneska vidět nějaké památky?“

„Není to eufemistické vyjádření pro běhání po obchodech?“ zeptala jsem se se smíchem.

„A víš, že ani ne? Samozřejmě že by mi nakupování nevadilo, ale opravdu bych ráda navštívila izraelské muzeum. Hal už tam s dětmi byl a dneska s nimi chce jít někam jinam. Užívá si to tady; bojím se, že praští se svou právnickou praxí a zůstane doma jako otec na plný úvazek. A to bude konec našeho manželství.“

„To se srovná, Mel. Ale s tím muzeem stoprocentně souhlasím.“

„Dobře. Trefíš k mému hotelu?“

„Za čtvrt hodiny jsem tam.“

Muzeum bylo úchvatné. Stálo na kopci a cestou k němu jsem musela zdolat tolik schodů, že jsem je ani nedokázala spočítat. Podél jedné strany se rozkládala zahrada Billy Rose se spoustou soch a plastik, kterou jsme se rozhodly projít až cestou zpátky. Ale ještě než jsme se dostaly do blízkosti hlavní budovy, udělaly jsme si zacházku v podobě návštěvy celoročně otevřené výstavy s názvem Svitky od Mrtvého moře, která je instalovaná ve speciální nádherné nízké tmavé budově. Skoro jsem se musela štípnout, abych uvěřila, že stojím pouze několik centimetrů od těchto vzácných dokumentů. Mimoděk mě napadlo, jakým způsobem používáme slovo starý. Znám lidi, kteří mají starý dům: byl postavený na přelomu století. Ale tady jsme obdivovaly artefakty, které spatřily světlo světa před dvěma tisíci lety. To se vymykalo lidskému chápání.

Když jsme skončily, pokračovaly jsme po schodech nahoru k hlavnímu muzeu a rozhodly se, že se zastavíme v samoobslužné restauraci na oběd. Během jídla jsem popsala Mel, jak probíhal rozhovor s Judy Silvermanovou.

„Z toho, co mi povídáš, vyplývá, že jí věříš,“ konstatovala Mel.

„Jenom jsem tím chtěla naznačit, že její verze zněla věrohodně.“

„Co tady ale dělala? Přiletěla sem sama bez manžela a ubytovala se ve stejném hotelu, o němž věděla, že se tam bude konat oslava jejího otce. To nemůže být náhoda.“

„Samozřejmě že to není náhoda. Řeší v sobě zásadní a velice složité dilema; na jedné straně svého otce nesnáší od chvíle, kdy se rozešel s matkou, ale současně něco v ní chtělo se toho večírku zúčastnit.“

„Koukám, že potřebuješ ještě pádnější důkaz, Chris. Judy Silvermanová sem nepřicestovala, aby přišla na večírek svého otce; byla tady, aby vše z povzdálí pozorovala a kontrolovala, co se děje. Nepodívala ses náhodou z jejího okna, že ne?“

„Dobrý nápad. Ne, to mě opravdu nenapadlo. Měla bych se tam vrátit a zjistit, jaký má výhled. Chceš mi naznačit, že mohla pozorovat oslavu ze svého pokoje?“

„A možná poslat vzkaz někomu, kdo čekal venku, aby Gaba napadl.“

„Naháníš mi hrůzu.“

„Někdo ho zabil, na to nesmíme zapomenout.“

„A bylo to naplánováno a provedeno velice pečlivě, což vyžadovalo použití speciálního vozidla a nejméně dvou dalších kompliců -“

„Možná víc.“

„Budu muset požádat důstojníka Davidsona, aby ji vyslechl.“

„Myslím, že bys to neměla odkládat.“

„Až dojíš salát, podíváme se po telefonu.“

Najít telefon byla hračka, použít ho už tak snadné nebylo. Ukázalo se, že k tomu je potřeba mít speciální telefonní kartu, kterou lze koupit na poště. My jsme ovšem na poště nebo v její blízkosti nebyly. Mel je naštěstí v tomto ohledu velice nápaditá. Vyhledala člena ostrahy, zasvětila ho do našeho problému a on mi okamžitě nabídl, abych použila jeho mobil, takže jsem se dovolala na Jackův telefon. Hned na začátku mi oznámil, že na zítra jsme s Mel objednané na okružní jízdu Starým městem. Raouf, náš průvodce a řidič v jedné osobě, na nás bude čekat v deset dopoledne před hotelem American Colony.

„A co je nového u vás?“ zeptal se Jack.

„Právě jsme s Mel poobědvaly v izraelském muzeu. Viděly jsme svitky od Mrtvého moře, Jacku. Je to úchvatné.“

„Stejně jako moje práce. Musíme se tam vrátit ještě jednou, abych si mohl prohlédnout, co vidíš teď ty.“

„V tom ti určitě odporovat nebudu. Teď se chystáme prohlédnout si muzeum důkladněji. Je ale příliš veliké, aby se to dalo stihnout během jedné návštěvy. Chtěla jsem ti hlavně říct, že jsem mluvila s Judy Silvermanovou, Gabovou dcerou, a ona tvrdí, že do Izraele přiletěla sama. Za několik dní se má sejít se svým mužem v Londýně.“

„Věříš tomu, že její návštěva tady je zcela nevinná a bez postranních úmyslů?“

„Vystupuje celkem věrohodně, to je fakt, ale nemohla bych přísahat, že vážila tak dlouhou cestu jenom proto, aby se podívala na svého otce.“

„Řeknu o tom Joshuovi. Určitě si to bude chtít prověřit osobně. Teď je zrovna pryč, ale myslím, že se brzy vrátí.“

„OK. Jenom jsem chtěla, abys to věděl.“ „Přijedeš pro mě?“ „Samozřejmě.“ „Už se těším.“

Mel nesmírně potěšilo, že termín našeho výletu dostal konkrétní podobu. Měla už dokonce připravený seznam míst ve Starém městě, která chce navštívit, včetně obchodu s arménskou keramikou. „Mají tam báječné nádobí a dlaždičky a také servírovací náčiní,“ chrlila ze sebe. „Moje teta odtud má nádherný přesnídávkový servis, který bych si také ráda koupila. Pokud to nebude cestou, zastavíme se tam později.“

„Zařadíme to do programu prohlídky,“ navrhla jsem. „Jack si myslí, že bychom neměly nikde chodit samy. Kvůli bezpečnosti, chápeš?“

„Jako bych slyšela Hala. OK. Nebudeme riskovat.“

Vybraly jsme si dvě výstavy a výlet zakončily v obchodě se suvenýry, kde měli pohlednice, knihy s fotografiemi a spoustu dalších zajímavých věcí, které měly přilákat zákazníky. Obě jsme odtud odcházely s malými dárkovými taštičkami.

Tou dobou už bylo pozdní odpoledne a provoz na ulicích znatelně zhoustl, patrně začínala dopravní špička rušného města. Odvezla jsem Mel do hotelu a dala si tam s ní šálek kávy, pak jsem vyrazila na policejní stanici, abych naložila Jacka.

Oproti včerejšku se trochu opozdil, a tak jsem seděla a čekala. Když se konečně objevil před budovou, doprovázel ho Joshua Davidson. Vystoupila jsem z auta, abych ho pozdravila.

„Chtěla bych velmi poděkovat vaší ženě, že nám zařídila na zítřek tu projížďku městem,“ řekla jsem.

„Jsem přesvědčený, že se vám bude líbit. Je to skvělý průvodce, jeho služeb jsme mnohokrát využili. Ale musím si s vámi ještě o něčem promluvit.“

„Stalo se něco?“

„Jedná se o tu ženu, paní Silvermanovou, dceru pana Grosse.“ „Ano.“

„Vypadá to, že odcestovala pryč ze země.“

„Dneska? Tvrdila mi, že se má s manželem sejít v Londýně až za několik dnů.“

„Prověřovali jsme to na letišti a Judith Silvermanová nastoupila dnes odpoledne na palubu letadla směřujícího do Frankfurtu.“

„Chápu. Možná se do přímého letadla do Londýna nedostala.“

„Nebo možná chtěla nasednout do prvního letadla, které odlétá z Izraele.“

„To nezní moc dobře, viďte? Je mi moc líto, že jsem vás o tom neinformovala dřív.“

„Podle mého názoru se odepsala z hotelu hned, jak jste od ní odešla. Pravděpodobně bychom jí v tom nezabránili, i kdybychom o tom věděli.“

Otočila jsem se na Jacka. „Myslím, že jsem ji odhadla špatně.“

„Podívej se na to jinak - ty jsi ji našla. A to je důležité.“

„Nezmínila se náhodou o nějakém hotelu v Londýně, že ne?“

„Mluvila jenom o Londýně.“

„Najdeme ji.“ Usmál se. „Díky za vaši skvělou práci.“

„Hm, než odejdete, doslechla jsem se, že se nedávno vdávala. Je možné, že má u sebe i starý pas. A může použít své jméno za svobodna. Grossová.“

„Dobrá poznámka.“ Rozloučil se s Jackem s tím, že se uvidí zítra, a rychle odkráčel.

„Zpackala jsem to,“ ulevila jsem si. „Měla jsem mu to dát vědět dřív. To je průšvih. Co nevidět všichni naši podezřelí odletí pryč.“

„Máš pravdu, je to problém. Ale já mám ještě větší problém. Umírám hlady. Pojďme vyzvednout mámu, tátu a to naše dítě a jedeme se najíst.“

9

„Zítra jedeme do Masady,“ oznámila nám Jackova matka, když jsme se usadili u stolu v restauraci, kterou vybrali.

„Kéž bych tak mohla jet s vámi, ale máme s Mel naplánovanou okružní jízdu Starým městem.“

„Opravdu? Tam bychom se také rádi podívali. Škoda že jsme s vámi nemluvili dřív, než jsme si objednali lístky.“

„Vezmu si od průvodce navštívenku a můžete mu zavolat,“ slíbila jsem. „A vy nám na oplátku řeknete, jak se dostaneme do Masady.“

„To bude nádherný výlet, Chris. Dopoledne navštívíme Masadu, než bude příliš horko, a odpoledne se pojedeme vykoupat do Mrtvého moře.“

„To zní úžasně. Má mnohem slanější vodu, že jo?“

„Přesně tak. Nemůžeš se v něm ani potopit. Dobře, že jsi sbalila Eddiemu plavky.“

„Budu plavat v Mrtvém moři,“ hlásil hrdě Eddie. „Babička říkala, že můžu stát a voda mě bude nadnášet.“

„No, každopádně se pro jistotu babičky pevně drž, ano?“

„A také půjdeme do bahna.“ „Do jakého bahna?“

„Z Mrtvého moře. Prý léčí všechno. Chci si ho dát na své bolavé koleno. Slyšela jsem, že to opravdu pomáhá.“

„A já si ho zase natřu na ramena a lokty,“ přidal se tchán. „Člověk má zkusit všechno.“

Proč ne, pomyslela jsem si? Kde jinde?

Když jsme přijeli zpátky do hotelu, čekal tam na nás vzkaz od důstojníka Davidsona.

„Takže opravdu zmizela,“ řekl Jack, když ukončil rozhovor.

„Judy Silvermanová?“

„Rozplynula se jako pára nad hrncem. Dostala se do Frankfurtu, o tom není pochyb, ale tam se stopa ztrácí. Nikdo neví, kde je. Není v žádném z vytipovaných hotelů, o kterých si mysleli, že by tam mohla být. Peníze měla, viď?“

„Spoustu.“

„Takže se pravděpodobně neubytovala v nějakém levném penzionu.“

„Pravděpodobně ne. Ledaže by se snažila policii uniknout.“

„Udělej si vlastní závěr. Ta ženská je prostě pryč.“

Nemohla jsem usnout. Ležela jsem a přemýšlela o Judy Silvermanové. Zjevně přiletěla do Jeruzaléma, aby byla tam, kde její otec projde obřadem bar micva. Jaká byla její motivace, o tom jsem mohla pouze spekulovat. Že ji ranilo to, že se rodiče rozvedli, o tom nebylo pochyb. Bylo ale možné, že si natolik přála jeho smrt, aby se podílela na přípravě jeho vraždy?

Litovala jsem, že mě nenapadlo podívat se z jejího okna v hotelu. První věcí, kterou ráno udělám, bude, že tam zajdu a požádám, jestli bych se mohla podívat do jejího pokoje, nebo aspoň vidět, jak jsou pokoje orientovány. Přestože si nedokážu představit mladou ženu, jak vlastníma rukama zabije svého otce, teorie, že jeho vraždu zorganizovala nebo že z okna dala signál někomu na terase, zase tolik přehnaná není.

Naštvalo mě, že Judy odjela hned po našem rozhovoru. Tvrdila, že musí vyřídit nějaké telefonáty a já jsem předpokládala, že tím myslela matku a bratra, možná i svého muže. Teď jsem ale viděla, že hovor nebo hovory směřovaly na aerolinky, možná na víc leteckých společností, dokud nesehnala místo na palubě prvního letadla, které odlétá z Izraele. Došlo jí, že policie za ní přijde krátce po mně, a chtěla se vyhnout oficiálnímu výslechu. Tuhle situaci jsem vůbec nezvládla.

Ráno jsem odvezla Jacka do práce a odtud zamířila do hotelu, kde se konala oslava. Manažer, s nímž jsme s Mel v pondělí mluvily, tam byl a pamatoval si mě. Požádala jsem ho, jestli by mi neumožnil návštěvu apartmá, kde bydlela Judy Silvermanová. Zkontroloval knihu hostů a pak mě odvedl nahoru. Pokoj byl prázdný a vypadal přesně tak, jak jsem si ho pamatovala.

„Chtěla bych se jenom podívat z oken,“ prohodila jsem.

Výraz nelibosti mu patrně z tváře nikdy nezmizí, ale nic nenamítal. Pravděpodobně si řekl, že bude lepší vyhovět mně, než se bavit s policií. Přecházela jsem od jednoho okna k druhému, nejdřív v obýváku a potom i v ložnici. Všechna poskytovala dobrý výhled na terasu, kde byl Gabe nalezen v bezvědomí. Judy mohla stát nebo sedět u kteréhokoli z nich, pozorovat kapelu hrající napravo a současně vidět napadení svého otce vlevo vzadu. Pokud se sama vražedného útoku neúčastnila, mohla dobře vidět, co se stalo.

Než jsem odešla, zeptala jsem se manažera, kde si můžu koupit telefonní kartu. Řekl mi, že jsou k dostání na každé poště, ale že je mají i v hotelové recepci. Až ji budu mít v kabelce, budu připravená použít v případě potřeby jakýkoli telefonní automat.

Mel dorazila krátce před desátou a ve vestibulu jsme spolu počkaly na Raoufa. Vypadal přesně tak, jak ho Joshua popsal, muž po třicítce, oblečený do pohodlného vycházkového oblečení, na němž měl připevněný oficiální odznak, kterým prokazoval, že je turistickým průvodcem. Představily jsme se a nastoupily do auta.

Toho dne jsem sice ve vyšetřování vraždy Gaba Grosse moc nepokročila, ale to množství nových zážitků bych nevyměnila za nic na světě. Staré město bylo jedním slovem úžasné. Raouf nás při chůzi neustále zásoboval informacemi z oblasti historie, zeměpisu, náboženství a já si přitom dělala poznámky do mapy, kterou jsem si vzala s sebou, abych si připomněla, kde se jednotlivá místa nacházejí. Pro Mel, tím jsem si jistá, byla zlatým hřebem celého dne návštěva Zdi nářků, přesněji Západní zdi. Muži a ženy zde byli odděleni, jak je u ortodoxní židovské církve zvykem. Měla už předem připravený vzkaz, napsaný na malém útržku papíru, který zastrčila do štěrbiny ve zdi. Sdělení vzkazu se patrně týkalo kontaktu s Bohem. Navrhla mi, abych také nějaký napsala. Rozhodla jsem se ji poslechnout a požádala jsem v něm o boží požehnání pro svou rodinu. Mel mi neprozradila, co obsahoval její vzkaz.

Zeď se nachází na jednom konci rozlehlého otevřeného prostranství, kde se shromažďují a procházejí davy lidí. Bylo tam několik skupin turistů, takže jsme mohly zaslechnout úryvky konverzací v němčině a japonštině, když jsme je míjely. Je to ohromující místo, mohutná zeď, modlící se lidé, a nad a za ní se vypíná zlatá kopule Chrámu skály. Pro mě ale bylo nejsilnějším momentem, když jsem stanula v Chrámu Božího hrobu, kde byl pochován Ježíš. Místo samotné je uzavřeno v malé budově uvnitř velkého kostela. Raouf nás předem upozornil, že na zadní stěně vnitřní místnosti visí obraz Panny Marie. Kdyby náhodou nebyl přítomen místní kněz, řekl nám Raouf, mohly bychom rychle obraz zavěšený na pantech odklopit od zdi a dotknout se skály na stěně za ním, což byla poslední část Ježíšova hrobu, a pak ho okamžitě zavřít. Udělaly jsme, jak nám poradil, a v té době jsme tam byly zjevně jediné, kdo o tom věděl.

Všude hořely svíčky a já zapálila jako obvykle své tři -za oba rodiče a za tetu Meg. Určitě by je nesmírně potěšilo, kdyby věděli, kde dneska jsem. Je smutné, že se nedožili toho, aby mohli tu krásu vidět na vlastní oči.

Bylo toho k vidění mnohem více - Via Dolorosa s několika zastaveními, kudy kráčel Ježíš s křížem, dlouhé úzké zastřešené uličky, jimiž procházely arabské ženy v typických dlouhých šatech a se zakrytými hlavami, stovky krámků nabízejících všechny druhy zboží, které můžete na Středním východě dostat. V nádherně provoněném obchodě s kořením jsme si s Mel koupily sáček šafránu, abychom si mohly uvařit paellu, až se vrátíme domů. (Mel slíbila, že mě naučí, jak ji připravit.) Všechno koření bylo v otevřených pytlích a prodavač ho podle přání zákazníka nabral a odvážil. Kromě toho, že bylo určitě čerstvé a prosycovalo okolní vzduch výraznou vůní, navíc stálo mnohem méně, než na kolik jsme byly zvyklé z domova.

Byla tam klenotnictví, v nichž se prodávaly exkluzivní šperky, ale našli jste tam i krámky, kde se daly šperky pořídit za podstatně nižší ceny. Konečně jsme objevili ten arménský obchod s keramikou a vešli jsme dovnitř. Interiér byl rozdělený na několik menších místností, zdi a podlaha byly kamenné a všude kolem nádherná ručně vyráběná keramika. Mel našla servis složený z osmi různých talířů, který si tolik přála mít, zatímco já jsem si koupila krásnou mísu, kterou můžeme doma používat při přípravě salátů, na ovoce nebo ji jen tak nechat stát prázdnou na stole jako dekoraci.

Raouf nás zavedl do kostelů s vzácnou dlažbou na podlaze i na stěnách. Dohlédl na to, aby se nenechaví a drzí kapesní zloději drželi od nás v uctivé vzdálenosti, a já si uvědomila, jak jsem ráda, že nás doprovází muž.

Mezi dvanáctou a jednou hodinou odpoledne jsme se zastavili na oběd v jedné arabské restauraci. S Mel jsme si objednaly několik malých salátů a vzájemně jsme se o ně podělily, zatímco Raouf se rozhodl pro jiné jídlo. Pozvaly jsme ho; je jisté, že to nebyla naše povinnost, ale oblíbily jsme si ho natolik, že jsme to chtěly vyjádřit aspoň tímto způsobem.

V době, kdy se náš výlet chýlil ke konci, už jsme Mel i já měly plné ruce různě velikých dárkových tašek s keramikou, se soškami vyřezanými ze dřeva olivovníku, s kořením a mnoha dalšími věcmi, které nás budou těšit ještě dlouho po návratu domů. Poslední místo, které jsme navštívili, se jmenovalo Cardo. Tato starověká římská ulice, kdysi hlavní jeruzalémská tepna, s obchody dvě poschodí pod úrovní okolního povrchu, byla odkryta teprve nedávno týmem archeologů, kteří na tomto projektu pracovali několik let. Dneska se v těchto moderních obchodech prodávají šperky, zajímavé oblečení, malé vyšívané sáčky, hedvábí a krajky. Když jsme došli na konec, znovu jsme se ocitli v záplavě slunečního svitu. Prošli jsme všechny čtyři čtvrti Starého města; židovskou, muslimskou, křesťanskou a arménskou. Na okamžik jsme se zastavili také u citadely, ale Raouf nám navrhl, abychom si ji nechali na příště. Viděli jsme víc památek, než bych dokázala bez nápovědy vyjmenovat.

Raouf nás odvezl zpátky k mému hotelu. Posadily jsme se s Mel na nádvoří, objednaly si kávu a zákusek a znovu a znovu jsme rozebíraly zážitky právě uplynulého dne.

„Ta skořice krásně voní,“ pochvalovala si Mel s nosem zabořeným do hnědého papírového sáčku. „Škoda že jsem si toho koření nekoupila víc. Ale to říkám vždycky, když už je pozdě.“

„Já už se těším, až budu vařit paellu. Dali jsme si ji jednou s Jackem někde v New Yorku a pořád mám před očima tu žlutou barvu rýže. Dnešek byl prostě fantastický.“

„Viděla jsem tolik fotografií té zdi. Pořád nemůžu uvěřit, že jsem tam byla a mohla se jí dotknout. Musíš mít ve svém kostele podobné pocity.“

„To mám. Dneska večer napíšu pár řádků Josephě, abych jí tu atmosféru aspoň trochu přiblížila. Doufám, že se jí jednou naskytne příležitost, aby se sem podívala osobně.“

„Co máte s Jackem v plánu přes víkend?“

„Ach Mel, tady žádné víkendy nemají. V pátek se všechno zavře kvůli šabatu, ale neděle je normální pracovní den. Obávám se, že všechno, co budeme mít, je pátek odpoledne a sobota. Jack chce vyjet někam ven z města a navštívit také jiné části Izraele.“

„To hravě zvládnete, je to malá země.“

„Co podnikneme dál ohledně bratrance Gaba?“

Pokrčila rameny. „Myslím, že jsme toho udělaly dost, možná víc než policie. Nechala bych jim prostor, ať pokračují tam, kde jsme skončily. Ledaže bys měla jiný nápad.“

„Jak víš, nemám o nápady nouzi. Zamyslela ses třeba nad Judy Silvermanovou? Co se vydat tímhle směrem?“

„Chris, Judy svého tátu nezabila. Možná se jí nelíbilo, že se s Debby rozvedl a pravděpodobně se postavila na stranu matky a dávala vše za vinu otci, ale vražedkyní není. Vždyť je jí proboha čtyřiadvacet nebo pětadvacet. Nedávno se vdala. To nedává smysl.“

„Proč tedy utekla?“

„Nevím.“ Mel zavrtěla hlavou. „Dostala strach. Nechtěla, aby se někdo dověděl, že tu byla.“ „Proč?“

„Bylo jí trapně. A matka by zuřila. Podívej se na to takhle: Judy by ráda přijela, ale bratr ne a matka Gaba nenávidí. A tak si vše zařídí sama, sedí v hotelovém pokoji a pláče, zatímco my ostatní se pár metrů od ní na terase bavíme.“

„Ze svého apartmá mohla aspoň částečně pozorovat, co se dole děje. Kdyby vyhlédla z oken v pravý čas, viděla by, jak upadl, nebo jak ho někdo srazil, prostě co se mu stalo.“

„Jak je to s pitvou?“

„Byla buď včera, nebo bude dnes. Až se uvidím s Jackem, pravděpodobně už o tom bude vědět víc.“

„Říkáš, že ze svého okna mohla vidět, co se stalo. Napadlo tě položit si otázku, jestli to nebyla ona, kdo zavolal sanitku?“

„Ne, to mě skutečně nenapadlo,“ přiznala jsem. „Ale Gaba neodvezla sanitka, Mel. Žádná opravdová sanitka pro něj nepřijela. Byla to kamufláž. A posádka falešné sanitky v ní hrála podstatnou roli. Ale máš pravdu: měla jsem se jí zeptat, jestli volala ona. A hlavně jsem se měla podívat z oken, když jsem s ní mluvila.“

„Udělala jsi spoustu práce. Kéž by tak policie brala naše první volání v neděli vážně. Ne, že by se tím něco změnilo. Stejně by ho asi nenašli.“

„Judy mohla dostat strach, protože třeba něco viděla,“ nadhodila jsem.

„Například že jeden z bratranců, kterého měla ráda, provedl jejímu otci něco zlého?“

„Možné to je.“

„Tohle by nikdo z rodiny neudělal, Chris. Nenajdeš motiv, ať se budeš snažit sebevíc.“

„Judy mimo jiné řekla, že její otec byl nemilosrdný byznysmen.“

„To z ní mluvila zlost. Samozřejmě že si šel tvrdě za svým. Proto také vydělal tolik peněz. Ale podívej se, na co je použil. Rozdal nebo daroval miliony. Judy se nakonec někde objeví. Jenom nevím kde. A kdy.“

Ukázalo se, že Mel plánuje se svou rodinou na následující den cestu autem mimo město. Já jsem se rozhodla, že se ve čtvrtek vydám sama autobusem do Masady a k Mrtvému moři. Byl to celodenní výlet a odpoledne mi zbude spousta času zaplavat si v Mrtvém moři nebo vyzkoušet bahenní zábaly, jak o nich vyprávěla má tchyně.

U večeře se nemluvilo o ničem jiném než o bahně, o zvláštních útvarech z vyschlé soli a o vodě samotné; Eddie si zjevně nejvíc užíval právě bahenních zábalů celého těla. Už se těším, až se vrátíme domů a budu si moct prohlédnout fotografie, kde je pokrytý bahnem od hlavy až k patě. Celá ta věc byla k popukání, pomysleli jsme si s Jackem. Eddie by nejraději zopakoval celou proceduru znovu, ale rozmluvili jsme mu to. Babička s dědou se chystali druhý den na nákupy a on půjde po obchodech s nimi. Tím jsem získala čas jen pro sebe, Masadu, bahno a Mrtvé moře.

10

Byl to výjimečný den. Autobus odjížděl z parkoviště od hotelu King David, který je v centru Jeruzaléma. Dokonce i samotná jízda autobusem byla vzrušující, téměř neustále jsme klesali, dokud jsme neminuli nápis ÚROVEŇ HLADINY MOŘE. A pak klesání pokračovalo dál.

Ve vyschlých korytech řek podél cesty byly postaveny tábory beduínů, před několika stany stály mercedesy a k nebi se vypínaly vztyčené antény k zachycení televizního signálu. Tento obrázek se poněkud lišil od toho, jaký jsem očekávala.

Poušť nás pokradmu pohlcovala. Nejdříve se začínala vytrácet zeleň. Pak zmizela nadobro a v okolním terénu stále víc převažoval písek. Zanedlouho se krajina zvlnila, objevily se kopce a hory a téměř ve všech jste mohli spatřit nějakou jeskyni. V úžasu jsem hleděla na černé otvory nejrůznějších velikostí a tvarů, které jsme míjeli. Většina z nich byla dost vysoko a přístup k nim byl tak příkrý, že by bylo potřeba špičkového horolezeckého vybavení, aby tam mohl člověk vyšplhat. Bezděky jsem si vzpomněla na svitky od Mrtvého moře a napadlo mě, kolik asi dalších pokladů, možná tisíce, tyto jeskyně ještě skrývají. Bylo to fantastické.

Předcházející večer mi Jack řekl, že byla dokončena pitva Gabriela Grosse. V Izraeli bylo zřejmě pouze jediné místo, kde se provádějí pitvy; v Abu Kabiru nedaleko města Jaffa, které leží napříč celou zemí na pobřeží Středozemního moře. Joshua Davidson výsledky znal a přišel za Jackem do kanceláře, aby si o nich pohovořili.

Gabe upadl nebo do něho někdo strčil, takže na jedné straně obličeje měl krvavé odřeniny a stejný původ měly i skvrny na jeho košili, kterých si všimla Mel. Mnohem důležitější ale bylo zjištění, že mu někdo píchl do paže neznámou omamnou látku, která způsobila, že upadl do bezvědomí, a dále zpomalila pulz a podstatně utlumila činnost srdce, což ostatně zjistil i Lenny. Díky této informaci Jack s Joshuou usoudili, že cílem počátečního napadení nebylo Gaba zabít.

„Myslíš, že ho chtěli jen omráčit, aby ho mohli naložit do falešné sanitky, a rychle odvézt pryč?“ ptala jsem se.

„Tak to aspoň vypadá. Možná měli v plánu požadovat výkupné,“ odpověděl Jack.

„Proč se o to tedy nepokusili?“

„Netuším. Ta událost neměla prakticky žádnou publicitu, která by je mohla zastavit nebo zpomalit. Do novin se to nedostalo, dokud ho nenašli mrtvého.“

„Možná jim tedy o výkupné vůbec nešlo,“ nadhodila jsem. „Jaká byla příčina smrti?“

„Dostal pěkně naloženo.“

„To je strašné.“

„Kdo ví? Možná chtěli klíč od jeho hotelového pokoje, aby se dostali dovnitř a mohli ukrást manželčiny šperky.“

„Copak by tolik riskovali a neuložili je do trezoru, Jacku?“

„Máš pravdu, to by asi na jejich místě udělal každý. Přemýšlej o tom. Možná na něco přijdeš.“

A tak jsem o tom přemýšlela, zatímco nás autobus vezl do Masady. Po levé straně jsem viděla Mrtvé moře, zatímco napravo se rozprostírala poušť. Jeli jsme po přímé silnici, provoz byl řídký. Nakonec před námi znenadání vyrostla z písku Masada, úchvatný skalnatý masiv, stolová hora se zploštělým vrcholem; vypadala přesně jako na fotografiích, které jsem viděla.

Vystoupili jsme z autobusu a vyjeli lanovkou na vrchol, kde začínala naše prohlídka s průvodcem. Přestože byl vzduch příjemně teplý, naskočila mi husí kůže, když jsem poslouchala vyprávění o mužích, ženách a dětech, kteří se hrdinně postavili proti obrovské přesile římské armády, a nakonec si dobrovolně vzali život, aby nepadli do zajetí nepřítele. Prohlídka byla velice dojemným zážitkem.

Poté nás autobus zavezl na jedno místo na pobřeží Mrtvého moře, kde jsme se mohli vykoupat. Poobědvala jsem sama, protože po návštěvě Masady jsem už nechtěla pokračovat v konverzaci, dala jsem přednost troše soukromí. Oběd jako by byl připravený přímo pro mě; výběr z několika druhů salátů formou švédského stolu a pokrmy ze Středního východu včetně hummusu, který se nezadržitelně dral do popředí mých oblíbených jídel.

Odtud jsem zamířila ke kabinkám, převlékla se do plavek, nazula si gumové koupací boty, na něž mě tchyně výslovně upozorňovala, abych je nezapomněla, a vykročila jsem dolů k pláži. Asi ve třetině cesty jsem objevila sudy s bahnem. Byly tam i sprchy, abyste se mohli omýt, a zrcadla pro ty, kteří se chtěli vidět pokrytí vrstvou černého bahna. Sudy byly ohromné a já jsem pozorovala dva mladé muže asi kolem dvaceti let, jak nabírají do dlaní černou hmotu a roztírají si ji po celém těle, i po obličeji, takže během několika minut bych nedokázala říct, jakou barvu jejich kůže původně měla. Pokud na nějaké místo sami nedosáhli, pomáhali si navzájem. Nakonec se ze všech stran prohlíželi v zrcadlech, která zobrazovala celou jejich postavu, počkali pár minut, a pak se každý postavil pod jednu z mnoha sprch a pustil se do důkladné očisty.

Přiznávám, že jsem to také vyzkoušela, nabrala jsem si plnou hrst a rozetřela ji po nohách, přitom jsem si představovala Eddieho, jak si to tady musel včera užívat. Když jsem byla znovu jako ze škatulky, uviděla jsem přijíždět malý autobus, který kyvadlově pendloval tam a zpět a dopravoval výletníky k moři, takže když zastavil, naskočila jsem dovnitř.

Moře bylo úchvatné. Na pobřeží na okraji písečné pláže se vypínaly roztodivné útvary ze soli, byly nádherně bílé se sklovitým povrchem tvrdým jako skála. Opatrně jsem vkročila na dřevěný chodníček vedoucí do moře a ponořila se do vody. Okamžitě jsem pochopila, proč je dobré mít koupací obuv. Cítila jsem pod nohama ostré skalnaté dno a věděla jsem, že bez bot bych měla chodidla brzy rozedřená. Pomalu jsem doplavala do míst, kde se lidé líně kolébali ve vlnách a pokusila se položit na záda a nechat se nadnášet vodou jako ostatní. Byl to zážitek, na který nikdy nezapomenu; ležet na hladině a lehce se pohupovat.

Takový byl můj den; plný historie, nových míst a neobyčejných zážitků. Když jsem se vrátila na hotel, osprchovala jsem se a oblékla se k večeři. V případu Gabriela Grosse nedošlo k žádné změně. Úřední orgány vydaly jeho tělo Marnie a ta začala okamžitě zařizovat přepravu domů na pohřeb. Pro členy rodiny, kteří se ještě do Států nevrátili, nechá sloužit zádušní mši během několika týdnů. Před odletem se ještě sešla s policejním portrétistou a pokusili se spolu sestavit podobiznu zdravotníka z falešné sanitky, jak si ho pamatovala. Jack mi dal kopii nákresu pro případ, že bych ho potřebovala někomu ukázat. Marnie se ho také snažila identifikovat podle policejních fotografií, ale nikam to nevedlo.

„A všichni policisté, kteří se na kresbu podívali, vyloučili, že by jim byl obličej povědomý,“ řekl Jack.

„Podnikal Gabe i tady v Izraeli?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že to prověřují. Jeho jméno se samozřejmě v databázi, na které pracujeme, neobjevilo. Obrátili se s několika dotazy také na Interpol. S nulovým výsledkem.“

„Někdo by měl nahlédnout do závěti,“ nadhodila jsem.

„Pořád ti ještě leží v hlavě jeho dcera?“

„Nemyslím si, že to udělala právě ona. Jenom si myslím, že když je obětí vraždy velmi bohatý muž, člověk by si měl prověřit, kdo z toho něco vytěží. Mám dojem, že tohle pravidlo jsem se naučila od policejního seržanta, kterého jsem kdysi znala.“

„Ten ale od té doby zestárl a stal se z něho namyšlený poručík.“

„To je přesně on.“ Objala jsem ho.

„Spousta lidí bude z jeho smrti profitovat, a to všichni ti, u kterých se to dá očekávat. Jeho děti, určitou měrou i bývalá manželka, jak nám bylo řečeno, současná manželka a bezpočet charitativních organizací, které ani nedokážeš spočítat. Ale ti všichni z něho měli užitek, i když byl naživu. Současná žena měla k dispozici několik domů, cestuje a má možnost se ubytovat na nejlepších místech, podle mých informací vlastní báječnou kolekci šperků a kožešin. Je majitelkou dvou luxusních aut. Nevidím žádný motiv.“

„Ledaže by se zakoukala do jiného muže.“

„No, to je možné vždycky.“

„Co exmanželka?“

„Nikdo nezná podrobnosti, ale zůstal jí dům, ve kterém žili, došlo mezi nimi k vyrovnání, suma dosáhla sedmimístné hodnoty. Tak to aspoň tvrdí příbuzní.“

„Možná už si tím prošla, Jacku. Ne všichni počítají každý dolar.“

„Tak jako má žena. To je pravda. Exmanželky jsou známé tím, že hodně utrácejí.“

„Byl Gabe na Judyině svatbě?“

„I na to přišla řeč, jo. Byl tam. Někdo z té nové rodiny přiznal, že ho tam opravdu nechtěla, ale on všechno zaplatil, tak to přijala.“

„Byla tam i Marnie?“

„Nevím. Možná to bude ve spise.“

„Sepsal mu závěť někdo z příbuzných?“

„Dobrá otázka, odpověď zní ne. Oslovil cizího člověka, někoho, kdo tady teď není.“

„Zajímavé. Nechtěl, aby informace ze závěti prosákly do rodiny.“

„A nikdo mu to nemůže mít za zlé. Kdo by si přál, aby takové věci zavdaly příčinu k šíření drbů?“

Souhlasila jsem s ním. Tohle byla rodina, která držela pohromadě, a její členové spolu pravděpodobně často mluvili. „Nevím, jak bych já mohla k tomuto případu nějak přispět,“ řekla jsem. „Je nad slunce jasnější, že se jedná o mimořádně promyšlenou operaci, a zatím se zdá, že nikdo nemá ani nejmenší tušení, co bylo motivem. Ze čtyřiceti lidí, kteří sem přiletěli, jsem mluvila pouze s Mel a s Marnie, a žádná z nich nemá ponětí, proč se to stalo.“

„A já jsem si trochu pohrál s počítačem. A Joshua také podnikl nějaký průzkum. Však ono se něco ukáže. Vždycky to tak bylo. A mimochodem -“

„Co?“

„Mluvil jsem se svým nadřízeným. Protože my nedržíme židovský svátek, ale máme svůj vlastní, dají mi volno v pátek odpoledne a také celou sobotu a neděli.“

„No to je skvělé, Jacku. Můžeme někam vyrazit.“

„Ale za ty neděle budu muset na konci odpracovat dny navíc. Všichni si dělají oprávněné starosti, že tahle práce se za dva týdny nedá stihnout, a já s nimi plně souhlasím.“

„Fajn. Tím jsme ale získali dva víkendy.“

„Správně. Nechceš vytáhnout mapu, abychom se podívali, kam pojedeme?“

Vyndala jsem nejen mapu, ale také knihu, v níž jsem si vyhledala několik zajímavostí už před odletem ze Států. Galilejské jezero leží v severní části země mírně na východ od Jeruzaléma a za den bychom ho mohli objet kolem dokola a tu a tam se zastavit na různých místech, která nás zaujmou. Jack souhlasil, že to bude skvělý výlet. Mohli jsme vyrazit už v pátek odpoledne a vrátit se až v neděli po mši a po snídani. Odpoledne, pokud zbude trocha času, jsem ho chtěla zavést do některého z obchodů, které jsme navštívily s Mel. Připadalo mi zvláštní být v tak velkém městě, kde považují neděli za obyčejný pracovní den, ale právě tohle jsou výhody cestování. Jaký kraj, takový mrav.

Přemítali jsme, jestli bychom si měli na víkend vypůjčit našeho syna a vzít ho s námi, ale Jack nakonec rozhodl, že to neuděláme. Slíbili jsme jeho rodičům, že si vnuka užijí celé dva týdny, a nebylo by fér to porušit. Tohle byla dovolená, kterou stráví s babičkou a dědou, a vídali jsme se s ním denně spíš proto, pomyslela jsem si, aby nezapomněl, že existujeme, než abychom kontrolovali, jestli je o něho dobře postaráno; nepochybovala jsem o tom, že se mu dostává takové péče, jakou si jenom dítě může přát.

11

V noci jsem zůstala dlouho vzhůru a balila naše malé zavazadlo, studovala jsem mapy a hledala vhodné místo, kde se ubytujeme. V pátek ráno jsem se rozhodla pro jeden z hotelů a zamluvila pokoj na dvě noci. Velice jsem se na náš krátký výlet těšila, byla jsem ráda, že spolu strávíme dva dny sami, a hořela jsem nedočkavostí, až uvidím místa, která mě tolik zajímají.

Když jsme posnídali, odvezla jsem Jacka do práce a nejkratší cestou zamířila do hotelu, kde bydlí Mel. Z telefonu ve vestibulu jsem zavolala do Lennyho pokoje. Nikdo to nezvedal, a tak jsem nahlédla do restaurace, jestli není mezi snídajícími hosty. Spatřila jsem ho u jednoho stolu ve společnosti ženy, o níž jsem usoudila, že je jeho manželka. Když jsem vykročila směrem k nim, všiml si mě a vstal, aby mě přivítal.

„Chris, tohle je má žena Sharon. Pojďte si přisednout a posnídejte s námi.“

„Dám si jenom šálek kávy. Díky.“

„Předpokládám, že jste už všechno slyšela.“

„O pitvě?“

„Ano. A Marnie se teď chystá domů, když jí vydali Gabovo tělo.“

„Vypadá to, že nikdo netuší, proč se to stalo,“ nadhodila jsem.

„Je to hrozná věc. Neustále to s bratranci probíráme. Nikdo nemůže na nic přijít.“

„Lenny, vaše rodina drží hodně při sobě. Znám Mel šest nebo sedm let a poznala jsem také její a Halovy rodiče. Jednou za čas je přijde někdo z rodiny navštívit nebo oni jedou na návštěvu ke svému bratranci. Gabe vás sem všechny dopravil a ubytoval vás v báječném hotelu, protože své blízké upřímně miloval. Přijel sem někdo z vaší skupiny ze zištných důvodů?“

Všimla jsem si, jak si se ženou vyměnili letmý pohled. „Pokud tomu tak je, já o tom nevím.“

„Máte pravdu, je to opravdu pevně semknutá rodina, Chris,“ promluvila Sharon. „Když jsme se s Lennym vzali, myslela jsem si, že má snad milion sestřenic a bratranců, protože pořád mluvil o jednom nebo o druhém, plánoval, jak s nimi povečeříme nebo je navštívíme. Kdyby mi někdo řekl, že jeden z nich zabil Gaba, nedokázala bych mezi nimi ukázat na vraha.“

„Půjčil si někdo od Gaba peníze?“

„Nevím o tom.“

„Ani by na tom nezáleželo,“ dodal Lanny. „Gabe lidem pomáhal. Nešlo o to, jestli své peníze dostane zpátky. Mohl si dovolit, aby mu je někdo nevrátil. Nemyslím si, že by z toho dělal problém a vynucoval si splacení dluhu. Tím chci říct, že jsem nikdy o žádném dluhu v rodině neslyšel.“

„Tohle není o penězích,“ prohlásila Sharon pevně.

„O čem to tedy podle vás je?“

„Kéž bych to věděla. Je to příliš závažné, aby se jednalo jenom o peníze. Namočila se do toho spousta lidí. Dodávka přestříkaná tak, aby vypadala jako sanitka. Točí se mi hlava z toho, jak důkladně se musel každý detail naplánovat. A všechno skončilo vraždou.“

Nemohla jsem než souhlasit. „Určitě je vám známo, že Gabova dcera Judy odcestovala ze země a nikdo neví, kde se zdržuje.“

„Já vím.“ Lenny si sundal brýle a začal si mnout oči. „Judy to neudělala. Tím jsem si jistý.“

Tohle zjevně nikam nevede. „Když se Gabe rozešel se svou první ženou, měl nějakou přítelkyni?“

„Myslím, že ne. V té době každopádně ne.“

„Proč na něho tedy byly jeho děti tolik rozzlobené? Proč se obě přiklonily na matčinu stranu?“

„To děti prostě dělávají. Gabe a Debby spolu nevycházeli v dobrém už několik let. Dojem, který jsem z toho měl, byl, že chtějí oba z manželství odejít. Ale přerostlo to v nesmiřitelný boj. Debby chtěla víc, Gabe jí víc nechtěl dát. Přesto jí dal hodně, to můžu potvrdit.“

„Dověděla jsem se, že Gabovu závěť sepisoval člověk, který nepatří do rodiny.“

„Také jsem to slyšel. Máme v příbuzenstvu nějaké právníky? Samozřejmě že ano. Ale jeden se zabývá nemovitostmi a druhý je ústavní právník. Žádný nevyřizuje pozůstalosti, snad s výjimkou velice snadných případů. Já bych z toho nic nevyvozoval. Vy byste šla k doktorovi jenom proto, že to je váš bratranec?“

„Nevím. Můj bratranec Gene je duševně postižený a doktor nebo právník z něho nikdy nebude.“

„Spousta lidí naopak cíleně nechodí k doktorům z rodiny. A co se týká právníků, bude to asi stejné. Já jsem o svou závěť také nepožádal bratrance.“

„OK.“ Uznala jsem, že to prohlásil se vší vážností. Možná jsem se až příliš upnula na myšlenku o rodině. „Máte nějaké informace o tom, co se stane s Gabovým majetkem? A s jeho obchody?“

„Vím, že si vždycky přál, aby v jeho podnikání pokračoval syn, ale bránily tomu právě rozepře, které spolu měli. Nabídl práci i Judy, ale myslím si, že ji nepřijala. To ovšem neznamená, že by jim neodkázal ze svých obchodů značný majetkový podíl. V tuto chvíli vám prostě nedokážu odpovědět. Tohle všechno se ale nakonec dostane ven.“

Nebyla jsem si jistá, jestli skutečně podrobnosti neznal nebo se mě jenom snažil nějak obalamutit. V každém případě jsem se z našeho rozhovoru nic podstatného nedověděla. „OK,“ řekla jsem a vzdala se dalších pokusů něco z něj vytáhnout. Pokud Lenny něco věděl, nechtěl se o to se mnou podělit. Ukončila jsem náš rozhovor obvyklým připomenutím, kde mě najde v případě, že by ho něco napadlo. „Jak dlouho se tady ještě zdržíte?“ zeptala jsem se nakonec.

„Odlétáme v neděli,“ odpověděla Sharon. „Tak jsme si to naplánovali už před cestou.“

„Přeju vám šťastný let. Doufám, že se někdy potkáme za příjemnějších okolností.“

Popřáli mi totéž a poté jsem vstala a odešla. V kabelce jsem měla seznam hostů, ale kromě Lennyho to pro mě byli všichni cizí lidé. Ještě mi zbývalo několik hodin, než pojedu pro Jacka, a tak jsem si řekla, že si promluvím s prvním člověkem, na kterého narazím, přestože jsem nedoufala, že z ostatních příbuzných dostanu víc než z Lennyho a jeho ženy Sharon.

Našla jsem hotelový telefon a zkusila prvního člověka na seznamu, paní Barbaru Abramawitzovou. Nikdo to nezvedal. Pokračovala jsem dalším jménem, Susan Greenová. Tentokrát se ozval ženský hlas.

„Paní Greenová, jsem přítelkyně Hala a Mel Grossových.“

„Ano. Stalo se něco?“

„Všechno v pořádku. Chtěla jsem vás jen poprosit, jestli bychom si nemohly chvíli popovídat.“

„Jistě že ano. Nebude vám vadit, když se sejdeme v hale? Ještě nám neuklidili pokoj.“

Domluvily jsme se, kde na ni počkám, a hned jsem tam zamířila. Přišla asi o pět minut později, žena po čtyřicítce s několika kily navíc, měla na sobě tmavě šedé kalhoty, s nimiž ladila elegantní košile a černý svetr.

„Paní Greenová?“ ujistila jsem se.

„Ano. Dobrý den. Co kdybychom se posadily támhle? Manžel odešel na obvyklou ranní procházku a já ho odtud aspoň dobře uvidím, až se bude vracet.“

Přešly jsme patrně do odpočinkové části, kde stálo několik pohovek a pohodlných křesel, a vybraly si místa.

„Mel se o vás tuhle zmínila, když jsme se viděly. Snažíte se prý vypátrat, co se přihodilo Gabovi.“

„A zatím jsem se moc daleko nedostala.“

„No, ani policii se příliš nedaří.“ Znělo to rozmrzele. „Teprve po čtyřiadvaceti hodinách nás začali brát vážně.“

„Já vím. Jak jste s Gabem Grossem příbuzní?“

„Jsem sestřenice z matčiny strany. Nejsem Grossová. Jsem Morrisonová, což je jméno jeho matky za svobodna.“

„Znala jste Gabovu první ženu?“

„Samozřejmě. Všichni jsme ji znali. Byli jsme na svatbě. Tenkrát jsem byla ještě dítě, ale pamatuju si to.“

„Dověděla jsem se, že mezi nimi panují velice vyhrocené vztahy.“

„A co? Tak to obyčejně chodí, když se lidé rozvádějí. A Gabe se znovu oženil, zatímco Debby ne.“ „Děti stojí při ní.“

„Vychovala je. Co jiného byste čekala? Mé děti by také stály při mně. Ne, že by se něco podobného mělo stát i u nás,“ dodala rychle.

„Podle mého názoru ho zavraždil jeden z hostů, kteří byli pozváni na bar micva, nebo aspoň vraždu zinscenoval,“ nadhodila jsem.

„Cože - některý z mých bratranců? Vy jste se zbláznila. Mel si myslí totéž?“

Přerušila jsem ji, než spustí tirádu. „Ne, vlastně jsme to s Mel ani moc nerozebíraly. Chci jenom říct, že to byla velice pečlivě naplánovaná vražda. Ať to udělal kdokoli, věděl, že tu Gabe bude, věděl, v jakém hotelu bude v neděli odpoledne a zosnoval důmyslný plán, jak ho unést.“

„To stále neznamená, že to musel být někdo z příbuzných.“ Pronesla tu větu s neotřesitelnou jistotou. „Vyplývá z toho jenom to, že se jedná o člověka, který věděl, kde se bude Gabe pohybovat. A to věděla spousta lidí. Myslíte si snad, že seděl u telefonu a celou tuhle akci osobně zařizoval? Jistě že ne. Postarala se o to jeho sekretářka. Promluvte si s ní. Znala dopodrobna každý krok v jeho itineráři. Možná tu informaci někomu předala. Nebo prodala.“ Kývla hlavou, aby naznačila, že narazila na něco důležitého.

„To je možné,“ souhlasila jsem. „A předpokládám, že policie po této stopě určitě půjde. Jenom mě napadlo, že se možná v rodině vyskytl nějaký problém, někdo s Gabem nevycházel v dobrém. Možná byl ten člověk natolik rozezlený, že se nezastavil ani před zločinem.“

„Gabe by nepozval nikoho, koho neměl rád, nebo komu by plně nedůvěřoval. A uvědomujete si vůbec, o kom mluvíte? O mých bratřích a sestrách, o bratrancích a sestřenicích, o tetách a strýcích, o lidech, kterým jsem vždycky ve všem důvěřovala. Jste na špatné stopě. Můžete se soustředit na kteréhokoli z hostů a dát mu pořádně zabrat, ale vraha mezi nimi nenajdete. Ach, támhle jde můj muž.“ Tím náš rozhovor skončil.

Rozhodla jsem se, že další hosty už oslovovat nebudu. Pravděpodobně bych jich v tuto dopolední hodinu našla na hotelu velice málo, a ti, které bych zastihla, by asi zastávali víceméně podobný názor jako Susan. Všichni byli vesměs buď pokrevní příbuzní, nebo se ženy do rodiny přivdaly, muži přiženili: kdyby mezi nimi nepanovaly dobré vztahy, nikdo by je nepozval. Budu muset přijít na jiný způsob, jak získat informace. Nebo to nechám na policii.

12

Bylo velice příjemné strávit odpoledne v autě s Jackem. Mám-li být upřímná, nejvíc se mi líbilo, že nemusím řídit. Izraelští řidiči jsou skutečně agresivní, a zatímco ve městě to pocítíte jenom občas, na silnicích v otevřené krajině se to projeví v plné síle. Jack si mnohem lépe než já poradí s blikajícími reflektory ve zpětném zrcátku, které se na vás lepí a tlačí vás, abyste zrychlil.

Od kolegy z práce získal přesný popis cesty, jak se dostaneme na silnici, která nás dovede k cíli, a většinu času jsme ujížděli na sever nedaleko od hranic s Jordánskem. Na výletě do Masady jsem zahlédla Jordán za Mrtvým mořem; nyní jsme ho měli téměř na dosah ruky, ale kromě pouště nebylo téměř na co se dívat. Napadlo mě, že jednoho dne bych se sem ráda znovu vrátila a navštívila město Petra, které je celé vytesané do skály. Vyžadovalo by to minimálně dvoudenní výlet a bylo by lepší to uskutečnit, až bude mít Jack normální dovolenou a ne jako víkendový turista.

Mezitím jsme si v autě během jízdy povídali, sledovali jsme značky, řeka Jordán líně plynula po naší pravé ruce, rychlost jsme snížili pouze tu a tam při průjezdu vesnicí.

„Tak jak jsi pokročila?“ zeptal se Jack.

„Nestojí to za řeč, jenom pár drobností oproti informacím ze začátku týdne.“

„Kdy jsi byla pěkný kus cesty před policií.“

„Správně. Teď už si tím nejsem tak jistá. Nemám tušení, kde je teď Judy Silvermanová, nebo jestli je zapletená do vraždy svého otce. Dneska dopoledne jsem mluvila s tím doktorem, a pokud něco ví, nechává si to pro sebe.“

„Proč by to dělal?“

„Domnívám se, že proto, aby nepřivedl do maléru někoho z příbuzných.“

„Rozumné vysvětlení, ale vsadím se, že beztak žádného z příbuzných nepodezříváš.“

„A já se vsadím, že ty ano.“

„Podívej, oni nejsou jenom nejdražší, ale i nejbližší. Každý z nich měl ke Gabovi blízko, včetně toho doktora.“

„Jacku, pokud některý z těch lidí Gaba nenáviděl, Gabe o tom určitě věděl a takového člověka by na bar micva nepozval.“

„A co když o tom nevěděl?“

„Jak by mohl někdo z Gabových blízkých svého příbuzného tolik nenávidět, aby ho zabil, a Gabe by si předtím nevšiml, že něco není v pořádku?“

„Přemýšlela jsi o jeho ženě?“ Jack vždycky neomylně směřuje k těm nejnápadnějším podezřelým.

„Je zdrcená, Jacku.“

„A možná předtím, než se vdala, byla profesionální herečkou, takže jí nedělá nejmenší problém zahrát stav absolutního zoufalství.“

„Není tu motiv.“

„Není motiv, o kterém bys věděla. Je tu ale množství příležitostí.“

„Čtyřicet možných příležitostí,“ oponovala jsem. „Ti všichni k němu měli blízko.“

„Ale někdo měl spojení s Jeruzalémem. Ten někdo byl schopen zařídit, aby byla dodávka přeměněna na sanitku, byl schopen sehnat dva chlapy, kteří ve správném okamžiku zahráli roli zdravotníků.“

„Gabova sekretářka,“ nadhodila jsem.

„Byla na bar micva?“

„Myslím, že ne. Mel a Marnie se shodly na osmatřiceti ze čtyřiceti jmen hostů a každý z těch lidí je pokrevním příbuzným nebo se stal členem rodiny uzavřením sňatku. Možná mezi nimi figuruje i nějaký dávný přítel.“

„Ta sekretářka tady ani být nemusela. Stačilo jenom znát cestičky, mít správné kontakty. Věř mi: ona je měla. Díky své pracovní pozici určitě vlastní tak rozsáhlý adresář, že bys tomu nevěřila.“

„Pořád nevidím žádný motiv,“ povzdechla jsem si.

„Dobrá, pojďme se nad nimi zamyslet.“

Podívala jsem se z okýnka. „Nevidím Jordán, ale vím, že tam někde musí být.“

„Ten kolega, co mi vysvětloval cestu, řekl, že až se dostaneme na sever, uvidíme, kde vyvěrá z Galilejského jezera, a na druhém konci uvidíme, kde vtéká dovnitř. Není to víc než malý pramínek, upozorňoval mě. Ne žádný mohutný veletok, jaký většina lidí očekává.“

„Řeka Jordán,“ zasnila jsem se. „Kéž by tu tak mohla být s námi sestra Josepha. Kvůli tomuhle a ze spousty dalších důvodů.“

Sestra Josepha, matka představená kláštera svatého Štěpána, byla mou duchovní rádkyní po všechna léta, kdy jsem tam žila, a zůstala mou nejlepší přítelkyní. Navíc má neobyčejnou intuici, co se týká vražd, a mnohokrát mi naznačila správný směr, kudy bych se měla ve vyšetřování ubírat. Kdo ví, jestli bych bez její pomoci dokázala nějaký případ vyřešit.

„Obávám se, že tohle je jeden z příkladů, kdy se budeš muset obejít bez ní, ačkoli jí můžeš zavolat a popovídat si s ní.“

„Příliš drahé.“ Tentokrát se budu muset spolehnout na sebe. No tak, Kix, povzbuzovala jsem se v duchu, přičemž jsem použila přezdívku, kterou mě poprvé oslovil můj bratranec, když jsme byli ještě děti, a kterou stále používají při setkáních moji nejbližší přátelé. „Motivy.“ Přemýšlela jsem o tom. Jaký by mohl být motiv Judy Silvermanové? Ona byla jedinou podezřelou, která zmizela? Žádný mě nenapadal. A co pan doktor Leonard Gross? Zavřela jsem oči a pokoušela si tohoto milého muže představit, jak vztáhne ruku na svého bratrance kvůli dědictví. „A co Hal?“ pronesla jsem zřetelně, odkazujíc se na jednoho z našich nejbližších přátel, na Melina manžela.

„Hal to neudělal,“ prohlásil Jack rozhodně jako vždycky, tentokrát i s podtónem lehké podrážděnosti.

„No, vidíš, a takhle se dívám na všechny ostatní. Víš co? Musíme se dostat k té závěti. Můžeme tam najít spoustu zajímavých věcí. Jako například dědictví pro Gabovu první ženu a kdo ví, třeba se ukáže, že jí docházejí peníze.“

„To by mohlo vyjít. Bývalé manželky odjakživa patří mezi hlavní podezřelé.“

Usmála jsem se. „Myslíš, že je možné, že jí v závěti něco odkázal?“

„Vyloučené to není. Mohla to být třeba část rozvodového vyrovnání.“

„Je to příliš komplikované. Na tohle nikdy nepřijdu.“

Jack mě poplácal po stehně. „Ať je za tím kdokoli, jedna věc je jistá; ti lidé nechtěli, aby Gabe zemřel, Chris. Aspoň ne hned. Kdyby to měli v úmyslu, zabili by ho už na oslavě. Příležitost k tomu měli. Místo toho, aby mu dali nějakou drogu, po které upadl do bezvědomí, mohli mu rovnou podat jed. Ale neudělali to. Takže co ti to napovídá?“

„Něco z něho potřebovali dostat. Otázkou je co.“

„Určitě to nebyly peníze, které měl v peněžence.“

„Možná se chtěli dovědět něco, na co on znal odpověď, jako kde je něco schované, třeba klíč od trezoru. Nebo potřebovali znát číselnou kombinaci k sejfu.“

„Dva dobré nápady. Podívej, na co já se snažím přijít je, jestli měli v plánu ho zabít hned od začátku nebo ho zavraždili ze vzteku až později, protože s nimi odmítl spolupracovat.“

Přemýšlela jsem o tom. Kdyby měl klíč na kroužku v kapse a oni mu ho vzali, museli by ho držet v zajetí, dokud by ho nepoužili, jinak by se postaral o to, aby je sebrali. Stejně tak by tomu bylo, kdyby se jednalo o číselnou kombinaci nebo počítačové heslo. Ale jakmile by trezor vyloupili, proč by ho dál věznili nebo dokonce zabíjeli? Mohli zavolat požadovanou informaci komplicovi do New Yorku nebo kamkoli jinam, a jakmile by byl trezor prázdný, mohli ho nechat jít.

„Nemuseli ho zabíjet, pokud potřebovali jenom tenhle druh informace,“ uvažovala jsem nahlas. „Říkal jsi, že ho zmlátili. Tohle se přece dělá, když oběť odmítá spolupracovat. Myslím si, že ho nechtěli zabít, Jacku. Něco od něj potřebovali získat, nedostali to, zkusili to z něho vymlátit a on to nepřežil.“

„S tím, myslím, můžu souhlasit. Ale nevím, jestli to vezme Joshua. Je přesvědčený o tom, že naplánovali tenhle komplikovaný únos z několika důvodů. Zaprvé s ním nemohli být o samotě dostatečně dlouho, aby ho mohli zabít. Také nechtěli použít střelnou zbraň, protože by způsobili hluk. Chtěli ho zabít v tichosti. Gabe byl vždycky obklopený členy rodiny, přecházeli z jednoho místa na druhé společně. Při nedělní oslavě byly stoly a židle na jednom místě, kapela hrála jinde a tančilo se také jinde. Joshua si myslí, že se Gabe v jednom okamžiku oddělil od ostatních, třeba aby upozornil vrchního, že je čas podávat moučník.“

„K vrchnímu se ale už nedostal a někdo na něho čekal.“

„Tak nějak. Oni prostě potřebovali, aby byl někde aspoň půl minutky sám.“

„Pokud jediné, o co jim šlo, bylo ho zabít, jak si Joshua vysvětluje to, že ho zmlátili? A proč čekali celých čtyřiadvacet hodin, než se zbavili těla?“

„Pokud jde o to mlácení, Joshua si myslí, že ho zabil nebo přikázal zabít někdo, kdo ho hodně nenáviděl. To by odpovídalo tomu mlácení. Proč tak dlouho čekali, no, možná jenom chtěli, aby umíral pomalu. Nebo objížděli kolem a hledali vhodné místo, kam by mrtvolu pohodili, a nemohli ho hned najít.“

Zavrtěla jsem hlavou. „To se mi nezdá. Tohle byla pečlivě naplánovaná akce. Ti lidé museli už vědět předem, kde ho vyhodí. Vsadila bych se, že to místo sledovali dnem i nocí, aby se ujistili, že je bezpečné.“

„Souhlasím se vším, co jsi řekla. My máme určitou představu; izraelská policie má jinou. Nakonec se ukáže, kdo měl pravdu.“

Po straně silnice jsem uviděla značku a podívala jsem se do mapy. „Řekla bych, že už se blížíme na místo. Odložme tu vraždu na pozdější dobu. Co nevidět bychom měli přijet k odbočce. Tiberias by mělo být po pravé straně.“

„Tu odbočku nemůžeme minout. A kdyby se nám to přece jen stalo, obávám se, že skončíme přímo v Galilejském jezeře.“

„Zajímalo by mě, jaké bahno je na dně.“

Jack se rozesmál. „To bahno musel být ale zážitek. Ale sůl tady, myslím, není. Máš pravdu. Odtud musíme pokračovat na západ.“

Dorazili jsme k hotelu o chvilku později a vynesli nahoru kufr. Skvělý způsob jak cestovat, pochvalovala jsem si, jeden kufr a malé auto. Vytáhla jsem z kabelky papírek s číslem, který potvrzoval objednávku pokoje, a položila ho na pult v recepci.

Zatímco Jack vyplňoval naše osobní data, muž za přepážkou se zeptal: „Vy jste poručík Brooks?“ „Ano. Někdo se na mě ptal?“

„Asi před hodinou vás sháněl telefonem nějaký muž, pane. Moment, prosím.“

Jack se ke mně obrátil. „Nedala jsi nikomu mé jméno s hodností ,poručík’, že ne?“

„Ne.“

„Pak to musel být Joshua. Doufám, že nebudou chtít, abych se dneska večer vrátil.“

„Prosím, pane.“ Muž vystupoval velice nesměle, jako by cítil před hodností respekt.

Jack otevřel obálku a podíval se dovnitř. „Pojďme nejdřív na pokoj,“ řekl. „Ať je to cokoli, chvíli to může počkat.“

Vyjeli jsme nahoru a našli svůj pokoj, útulné místo se dvěma postelemi. Otevřela jsem kufr a vytáhla věci na převlečení. Na pokoji sice nebylo mnoho věšáků, ale nám to stačilo. Jackovu soupravu na holení jsem položila na umyvadlo do koupelny a vrátila se zpátky do ložnice. Jack seděl na posteli. „Je to od Jushuy. Chce, abych mu zavolal.“

„Myslíš, že se objevil nějaký problém?“

„Doufám, že ne.“ Zavolal na ústřednu a požádal, aby mu hovor přepojili.

Joshua musel stát přímo u aparátu, protože rozhovor začal okamžitě. Nedokázala jsem přesně vysledovat, o čem se baví, ale rozhodně se to netýkalo Jackova projektu. Přešla jsem ke dveřím a podívala se na upozornění, která na nich byla připevněná. Byl tam obvyklý plánek poschodí s vyznačenými požárními únikovými východy. Udivil mě počet jazyků, kterými to bylo napsáno. Kromě hebrejštiny a angličtiny nechyběla ani němčina, francouzština a něco, co mi připomínalo japonštinu. Jaká různorodá směs turistů sem musí jezdit, pomyslela jsem si.

„OK, něco málo pro tebe mám,“ začal Jack. „Dopadli vraha.“

„Ne. Jenom zjistili místo, kde se zdržuje tvá hlavní podezřelá.“

Na moment jsem se zamyslela. „Judy Silvermanová.“ „Přesně ta a žádná jiná.“ „Kde je?“

„V Londýně se svým mužem.“ „Tomu nerozumím.“

„Zřejmě toho dne, kdy uprchla z Izraele, v Německu přenocovala a následujícího dne odletěla nebo odjela do Londýna.“

„Viděla jsem ji v úterý, což je den, kdy zmizela. Dneska je pátek. Říkala mi, že se má sejít s manželem v Londýně ,za několik dní’. Takže to vypadá, že svůj plán do puntíku dodržela. Joshua s ní mluvil?“

„Zřejmě jo. Nechtěla se moc bavit o tom, kde v Německu pobývala. Každopádně neodlétala z Frankfurtu, kde přistála.“

„Co říkala?“

„Že měla v plánu sejít se s manželem, že chtěli strávit několik dní v Londýně a pak odletět zpátky do Států, až budou připraveni. Joshua říkal, že mluvila dost otráveně, ale možná se záměrně vyjadřovala tak neurčitě, aby to vypadalo, že je naštvaná.“

„Já bych ji neobviňovala, Jacku. Měla právo odletět z Izraele, kdykoli chtěla, a neměla žádnou povinnost informovat izraelskou policii o svých cestovních plánech. Jsem ráda, že se objevila. Pro mě to znamená, že není o nic více podezřelá než všechny ty sestry, bratranci a tetičky.“

„Na seznamu ale byla na prvním místě.“

„To je pravda. A teď už tam není. Na začátku jsem neměla žádného podezřelého a teď to vypadá, že jsem znovu na startovní čáře.“

„Podívej, nic si z toho nedělej, to je život. Pojďme se poohlédnout po nějaké restauraci.“

Pochutnali jsme si na výborném jídle a pak jsme si vyšli na dlouhou procházku a zastavili se na břehu jezera. Klekla jsem si a ponořila ruku do vody; Jack mě držel za druhou paži, abych neztratila rovnováhu a nespadla. Voda byla studená, přestože noční vzduch zůstal příjemně teplý.

„Tohle je úžasný výlet,“ řekla jsem.

„Jsem rád, že mi nabídli volný víkend.“

Vstala jsem a dotkla se Jackovy ruky mokrými prsty. Objal mě. „S tebou je radost cestovat,“ řekl. „Všechno chceš vidět a na nic si nestěžuješ.“

„Tady není na co si stěžovat.“ Vykročili jsme zpátky.

„Má ledově klidná ženo. Poslouchej, trochu jsem o té vraždě přemýšlel. Izraelská policie nemá žádnou stopu, kam se poděla sanitka, nebo kdo jsou ti chlapi, kteří v ní přijeli. Vyslechli několik příbuzných, které ještě zastihli v Jeruzalémě, ale zmeškali ty, kteří odletěli domů dříve. Nevím, jestli někdy vypátrají, kdo za tou vraždou stojí, ale ty máš svůj vlastní způsob, postupuješ vlastní cestou. Možná by sis mohla po neděli sednout s Halem a zjistit, co o tom ví on. Třeba ti něco poradí. Věřím, že si na tebe čas najde.“

„OK. Grossovi odlétají ve čtvrtek. Zavolám mu.“

„Začíná se ochlazovat. Pojďme se vrátit do hotelu.“

Sobota byla neskutečný den. Vyrazili jsme na vyjížďku kolem jezera, jeli jsme pomalu a povídali si o Jackově práci na základně, od níž si rád během víkendu odpočinul. Zastavili jsme, abychom se podívali na kostely a na místa, kde do jezera vtéká a na druhé straně opět opouští řeka Jordán. Jedli jsme jenom občas, když nás k tomu dohnal hlad. Obzvlášť se nám líbil kostelík Rozmnožení chlebů a ryb a rozhodli jsme se, že se tam vrátíme v neděli na ranní mši.

Řeka Jordán byla pouhým bahnitým pramínkem v místech, kde vtékala do jezera, a když na opačné straně na poloviční cestě kolem jezera jeho vody opouštěla, aby pokračovala ve své pouti dál na jih, nebyla o nic mohutnější. Přesto jsme si pořídili několik fotografií. Bylo to něco, co jsme si chtěli uchovat v paměti.

Večer jsme se podívali do mapy. Nazaret ležel poměrně daleko směrem na západ, takže na jednodenní výlet to nepřicházelo v úvahu. Rozhodli jsme se, že půjdeme na mši do kostela na Mount of Beatitudes, kde stál také klášter, a pak navštívíme ještě jiné místo, které nám doporučil kdosi v hotelu, protože leželo víceméně směrem na jih a touto cestou se budeme vracet zpátky. Jednalo se o starobylou synagogu, Beth-Alpha, která byla postavena v šestém století po Kristu nebo, jak se v Izraeli říká, v šestém století našeho letopočtu. Tato synagoga byla objevena ve dvacátých letech dvacátého století a byla následně poté odkryta.

Nejvíce nás zaujala překrásná mozaiková podlaha, která je tvořena motivy savců a ptáků, židovských náboženských předmětů a nejrůznějších vzorů. Co mě velice překvapilo, byl zvěrokruh, jednotlivé měsíce a roční období. V židovských dějinách zřejmě existovalo období, kdy věřící uctívali zvěrokruh. Procházeli jsme kolem a v tichém úžasu se dívali na všechny ty nádherné výjevy, uvědomovali jsme si, jaké je štěstí, že člověk tyto památky objevil a zachránil pro příští generace.

Když jsme odešli, vyrazili jsme zpátky do Jeruzaléma.

13

Jakmile jsme se ocitli v Jeruzalémě, byli jsme ztraceni. Silniční značky vás sice bezpečně dovedly do centra, ale, což bylo zřejmé, dál jste se buď ve spleti ulic vyznali sami, nebo jste se museli řídit heslem: Dělej, co umíš. Snažila jsem se rychle na mapě najít kýženou ulici, abych mohla Jacka navigovat, ale moc se mi nedařilo. Náhle jsem zahlédla něco povědomého.

„Už vím, kde jsme. Kousek od toho místa s nevyslovitelným názvem, kde jsme byly s Mel první den na nákupech.“

„Doveď mě tam.“

„Ano, pane.“ Udělala jsem, jak si přál, zaparkovali jsme a vystoupili z auta. Konečně jsme si poprvé po dvou hodinách mohli protáhnout nohy.

„Restaurace a klenotnictví,“ prohodil Jack, když se rozhlížel kolem. „Já hlad nemám.“

„Ani já ne.“

„Jdeme vybrat dárek pro tebe.“

Nahlédli jsme do několika obchodů na ulici a pak jsme se vydali do krámku, kde Mel tak báječně nakoupila. Žena uvnitř mě poznala a usmála se na nás.

„Tohle je lepší,“ poznamenal Jack. „Co se ti líbí?“

„Skoro všechno,“ odpověděla jsem bez váhání. „Ale nesmíme moc utrácet.“

„Nech už toho sekýrování. Hlavou rodiny jsem tady já.“

Rozesmálo mě to. Nechala jsem ho, aby mě vedl místností. Sundal ze stojanu jeden náhrdelník a podal mi ho, abych si ho pověsila na krk. Pak další. A další. Zakázal mi, abych se dívala na ceny. Stála jsem před zrcadlem a zkoušela si jeden za druhým. Zrovna ve chvíli, kdy už jsem si myslela, že mám vybráno, ke mně přišel s něčím ještě krásnějším.

„Jsou opravdu nádherné,“ musela jsem uznat, když jsem se konečně smířila s tím, že jeden z nich bude zanedlouho můj.

„Líbí se mi ty modré.“

„Mně také.“

„Zkus si tenhle ještě jednou.“ Zkusila jsem si ho. „Líbí se ti?“ „Je úžasný.“

„Je tvůj.“ Sundal mi náhrdelník z krku a odešel ho ke stolku zaplatit.

„To je jeden z mých oblíbených,“ schválila mou volbu žena za pultem, když ho ukládala do krabičky, kterou potom převázala zlatou elastickou stuhou. Obrátila se ke mně. „Určitě ho budete ráda nosit.“

„Já vím. Jsem moc ráda, že mám něco tak krásného.“

Když jsme scházeli dolů po kamenných schodech, cítila jsem se báječně. Na Jackovi bylo také vidět, že je s nákupem spokojený. V dobré náladě jsme se vrátili do hotelu a zavolali Jackovým rodičům.

V pondělí ráno jsem vyložila Jacka na obvyklém místě a odjela do hotelu, kde bydlí Grossovi; zjistila jsem, že už to zvládnu bez pomoci mapy a bez zbytečné nervozity. Večer předtím jsem se domluvila s Halem, že se někde posadíme a promluvíme si, zatímco Mel se postará o děti. Bylo vidět, jak Halovi přišlo vhod, že se na chvíli vymaní z role otce na plný úvazek, kterou poctivě vykonával po celý týden.

Když jsem směřovala k hotelu, uslyšela jsem charakteristický zvuk izraelské sirény. Okamžitě jsem zajela k obrubníku a sledovala, jak se kolem mě prohnala sanitka s blikajícími světly. K mému překvapení bylo slovo AMBULANCE napsáno na boku vozidla v angličtině i v hebrejštině.

Na domluvené místo jsem přijela dříve, a tak jsem se posadila ve vestibulu a čekala. Hal věděl, kde se sejdeme, a já nikam nespěchala. Vzala jsem si s sebou knihu, protože na to, abych si koupila americké noviny, bylo ještě příliš časně. Když jsem ji hledala v kabelce, uslyšela jsem vedle sebe mužský hlas: „Je ta židle vedle vás volná?“

Zvedla jsem hlavu. Mohlo mu být kolem sedmdesáti a měl nadváhu, obzvláště v obličeji byl kulaťoučký, což mu propůjčovalo přátelský výraz. „Ano. Prosím, posaďte se.“ Jakmile jsem to dořekla, napadlo mě, proč si asi vybral právě tuto židli. Kolem nás jich byla spousta a většina volných.

Opatrně se posadil, jako kdyby rychlejší nebo energičtější pohyb mohl vystavit jeho obézní tělo nebezpečí. „Ach,“ vydechl, když spočinul na polstrovaném sedátku. „Pohodlná židle.“

Usmála jsem se.

„Jste tu na oslavě s Grossovými?“

„Já ne, ale jedna z mých kamarádek.“

„Velice smutná událost, ta jeho smrt.“

„Ano, to je.“ Byla jsem zvědavá, kam rozhovor povede.

„Znal jsem pana Grosse.“

„Toho muže, který zemřel?“

„Gabriela, ano. A před ním jsem znal i jeho otce.“

„Kdo jste?“ zeptala jsem se. Neměla jsem strach, ale zmocnil se mě trochu zvláštní pocit. Bylo zřejmé, že mě tento muž záměrně vyhledal, aby si se mnou promluvil.

„Jmenuju se Simon Kaplan. Neptejte se mě, odkud jsem. V tak krátkém rozhovoru není čas zabíhat do podrobností.“

„Cestujete hodně?“

„Žiju naplno. Téměř jsem zemřel, ale něco mě zachránilo. Několikrát.“

„Máte štěstí.“ Stále víc mi vrtalo hlavou, jaké má tohle setkání smysl, ale pomyslela jsem si, že by bylo chybou něco uspěchat a naléhat na něho.

„Dá se to tak říct. Vy nejste židovka.“

„Ne. Jsem katolička.“

„Ach tak, katolička. Pro katolíky je v Izraeli spousta nádherných věcí k vidění.“

„S tím můžu jedině souhlasit.“

„Máte ale židovskou kamarádku.“

„Znám mnoho židů. A také katolíků a protestantů.“

Pokýval hlavou. „Byla jste tady minulou neděli, když se panu Grossovi stala ta nepříjemnost?“

„Ne. Slyšela jsem o tom až později.“

„To auto, které ho odvezlo, nebyla sanitka.“

Náhle jsem měla svědka. „Jak to víte?“

„Neodpovídala tomu velikost. Ani tvar. A přijelo bez sirény.“

„Viděl jste ho, pane Kaplane?“

„Vracel jsem se právě pěšky k hotelu - po dobrém jídle chodím rád na procházky - a náhodou jsem viděl to auto zaparkované asi blok od hotelu.“

„Stálo přímo na ulici?“

„Ano, přesně tak. Za volantem seděl muž. V ruce držel malý telefon. Samozřejmě, dneska má takový telefon každý, takže jsem tomu nevěnoval pozornost. Ale ten muž poslouchal hlas v telefonu, nic neříkal, jenom poslouchal, a pak ho odložil a vyrazil k hotelu. A já tam jenom stál a sledoval jsem všechno, co se stalo.“

„Počkejte moment,“ přerušila jsem ho, protože jsem si náhle uvědomila, že něco nesedí. „K tomu incidentu ale nedošlo před jeho hotelem.“

„Ne, stalo se to tam, kde se konala oslava bar micva.“

„Jak to, že jste tam zrovna byl?“

„To je špatná otázka, má drahá. Já jsem v tom hotelu bydlel. Proto jsem tam byl. Měla jste se zeptat, proč jsem teď tady.“

„A jaká je tedy odpověď?“ Začínal se mě zmocňovat zvláštní pocit, že se mnou hraje jakousi podivnou hru.

„Odpověď je, že jsem se před několika dny přestěhoval z tamtoho hotelu do tohohle.“

„Proč?“

„Ta vražda mě znervózňuje.“ Usmál se a celý jeho kulatý obličej jako by se rozsvítil. Dokonce se zdálo, že i jeho brýle září.

„Také jsem z ní nervózní. Mluvil jste s policií o tom, co jste viděl?“

„Nechápu, jak by jim to mohlo pomoct. Dneska už vědí, že sanitka žádnou sanitkou nebyla, že Gabriel Gross nebyl nemocný; byl napaden. K čemu by mohla má drobná informace přispět?“

„Co ještě víte?“ zeptala jsem se.

„Než se rozhodnu, jestli vám odpovím, povězte mi, jaký je váš zájem ohledně jeho smrti?“

„Jsem dobrá přítelkyně jedné z Gabrielových příbuzných.“

„Aha. A chcete vypátrat, kdo ho zabil.“

„Pokud to dokážu. Policie se nezachovala zrovna nejlépe, poté co se to stalo. Rodina je nemohla přesvědčit, že je opravdu nezvěstný.“

„To se někdy stává.“

„Co vás přimělo k tomu, abyste mě vyhledal?“ zajímalo mě.

„Viděl jsem vás tady, když jste mluvila s hosty, kteří se zúčastnili oslavy pořádané panem Grossem. Mimoděk jsem zaslechl úryvky rozhovorů.“

Mluvila jsem tady dole se Susan Greenovou, vzpomněla jsem si. A během snídaně jsem si přisedla k Lennyho stolu. Je možné, že se tento malý muž zdržoval v obou případech někde poblíž a já jsem si ho nevšimla. Celá tahle situace ve mně vzbuzovala nepříjemný pocit. Sledoval mě a našel si mě. Blesklo mi hlavou, že bych mohla být v nebezpečí, ačkoli pokud jednám se staršími lidmi, obyčejně tuto možnost beru na lehkou váhu.

„Přišel jste sem, abyste mi pomohl?“ zeptala jsem se.

„Já bych také velice rád odhalil Gabrielova vraha. Muž v nejlepších letech by neměl zemřít, aby z toho měli ostatní prospěch.“

„Kdo bude mít z jeho smrti prospěch?“

„Mnoho lidí. Samozřejmě ti, u nichž je to zřejmé -jeho manželka, děti, žena, s níž byl ženatý před lety.“ Znenadání se odmlčel.

„Možná by získali mnohem víc, kdyby ještě dvacet nebo třicet let žil,“ nadhodila jsem.

„To je běh na dlouhou trať. Spoustě lidí dneska chybí trpělivost. Nedokážou dohlédnout dál než do následujícího dne. A takoví lidé mohou být nebezpeční.“

„Budete z jeho smrti profitovat i vy?“ zeptala jsem se.

„Já? To je poněkud nemístná otázka.“

„Vy jste si vybral, že si ke mně přisednete, pane Kaplane.“

„Ano, to je pravda. Hmm.“ Seděl a nepatrně pokyvoval hlavou, jako by formuloval vhodnou odpověď. „Ne, já z Gabrielovy smrti nic mít nebudu. Dneska už jsem spoustu let v důchodu. Jsem příliš starý, aby mě někdo uvedl ve své závěti, a v tomto okamžiku nemám žádný finanční zájem na žádné společnosti. Já těžím z životů dobrých lidí. Gabrielův život byl dobrý. Jeho smrt mě zasáhla. Četla jste básníka Johna Donnea?“

„Ano. Mnohokrát.“

„,Smrtí každého člověka je mne méně.’ Věříte tomu?“ „Věřím.“

„Všichni jsme tím něco ztratili. Každý z nás.“ Sklonil hlavu a zahleděl se do klína.

„Víte, kdo ho zabil, pane Kaplane?“ zeptala jsem se.

„Kéž bych mohl odpovědět ano. Rád bych předal ty lidi spravedlnosti.“

„Co víte?“ Měla jsem pocit, že bychom tady mohli sedět hodiny a rozmlouvat o poezii, o dobru a zlu a nikam bychom se nedostali.

„Vím, že řidič ,sanitky’ čekal na signál. Znám směr, kterým auto odjelo od hotelu. Ach, někdo vás hledá?“

Otočila jsem se a uviděla Hala. „Ano, ale pokračujte prosím.“

„Jak se jmenujete, má drahá?“

„Christine Bennettová,“ odpověděla jsem, přičemž jsem se rozhodla pro jméno, které obyčejně používám. „A bydlíte v tomto hotelu?“ „Bydlím v American Colony.“

„Samozřejmě. Příjemné místo. Ještě si promluvíme.“ Vstal ze židle, uctivě se uklonil mým směrem a odešel.

„Ahoj Chris. Omlouvám se, že jdu pozdě.“ Hal mi potřásl rukou.

„Tohle je velice podivné,“ řekla jsem. „Ten malý muž tvrdí, že viděl přijíždět k hotelu, v němž se minulý týden konala oslava, sanitku. Připadal mi ale dost upovídaný a já nemám tušení, jestli vůbec ví něco užitečného. Přesto si dal práci, aby mě vyhledal a popovídal si se mnou.“

„To není příbuzný?“

„Ne, ale říká, že znal Gaba a také jeho otce.“ „Zajímavé. Možná se ještě potkáte.“ „No, pojďme začít.“

„OK. Připravil jsem si o Gabovi pár poznámek. Nevím, jestli budou k něčemu dobré, ale pro všechny případy. Kde chceš začít?“

Otevřela jsem poznámkový blok. „Gabe byl starší než ty, že jo?“

„O trochu. Bylo mu přes padesát. Říkával mi, že si pamatuje den, kdy jsem se narodil, protože můj otec volal jeho otci, aby mu tu novinu oznámil. Já si ho zase pamatuju ze všech rodinných setkání. Gabe byl vždycky samá legrace. Byl pohotový a vtipný, uměl vyprávět fantastické příběhy a vždycky se chtěl dobře bavit.“

„Byl jsi na jeho první svatbě?“

„Jo. Popravdě řečeno to byla první svatba, které jsem se zúčastnil. Na večeři po obřadu jsem seděl u dětského stolu se spoustou bratranců a sestřenic. Byla to nádherná svatba. Gabovi bylo něco málo přes dvacet, myslím, a Debby na sobě měla tak krásné šaty, že ostatní ženy jenom v údivu zíraly. Byly obrovské, jako by se vlnily. Od té doby jsem žádné podobné neviděl.“

„Kam chodil Gabe do školy, Hale?“

„Na univerzitu v Rochesteru. Nemohl jsem si vzpomenout, a tak jsem musel včera večer zavolat jeho bratrovi. Gabe byl výborný student.“

„A po promoci?“

„Vzal si na čas volno, cestoval po Evropě. Jeho otec s tím sice nesouhlasil, říkal, že si takhle práci nikdy nesežene, ale Gabe trval na svém a můj strýc to nakonec vzdal. Gabe byl pryč asi šest měsíců. Cestoval většinou stopem, zamiloval se do malé roztomilé Dane, ale rozhodl se ve vztahu nepokračovat.“

„Co tím chceš říct?“

„Můj strýc by ho snad zabil, kdyby se s ní oženil.“ „Aha.“

„A tak se vrátil a šel pracovat k otci.“ „Co to bylo za práci?“

„Myslím, že ze začátku vyráběl strýc nějaké součásti pro strojní zařízení. Vím, že měl spoustu vládních zakázek. A od samého začátku zasvěcoval Gaba do tajů obchodování. V době, kdy pracoval ve firmě asi rok nebo dva, se už vyznal v byznysu stejně jako jeho otec, a dokázal přispět několika opravdu dobrými nápady.“

„Usedl Gabe později do otcova křesla?“

„Ano, ale až když odešel otec do důchodu. A je třeba říct, že posunul obchod jiným směrem. Spoustu práce začal zadávat subdodavatelům a otevřel pobočky továren i mimo Spojené státy. Vytvořil skutečně globální obchodní společnost. A vydělával mnohem víc peněz, než o jakých můj strýc kdy snil,“ dodal.

„Gabe má syna,“ nadhodila jsem. „Zapojil se také do otcových obchodních aktivit?“

„Víš, jako kluk u něho pracoval v létě na brigádě. Řekl bych, že Gabe doufal, že by mohl pro Barryho udělat to, co jeho otec udělal před lety pro něho. Rozvod ale všechny jeho plány zhatil.“

„Hodně se odcizili?“

„Ano, opravdu velmi.“

Otočila jsem list. „Pověz mi něco o Marnie.“

Hal se trochu pousmál. „Marnie je přesně taková, jak navenek vystupuje, Gabeho druhá, mnohem mladší manželka. Pokud se chystáš zeptat, jestli to byla ona, kdo rozbil Gabovo první manželství, odpověď zní ne. Seznámil se s ní nějaký čas poté, co se odstěhoval z domu, který vlastnil s Debby.“

„Možná mezi Debby a Marnie byla ještě jiná žena,“ nadhodila jsem. Stále jsem postrádala motiv, takže jsem nepohrdla žádnou příležitostí, abych nějaký objevila.

„Chris, pokud měl Gabe nějakou přítelkyni v době, kdy žil s Debby, nechal si to pro sebe. Nikdy se ke mně nedonesl ani náznak šuškandy, že by to táhl, jak moje matka s oblibou říká, s nějakou jinou. Vyloučit se to samozřejmě nedá, protože on byl diskrétní. Podle mého názoru je ale pravděpodobnější, že měli s Debby problémy jiného druhu, které se jim nepodařilo překonat, a jejich manželství ztroskotalo kvůli nim.“

Vždycky mě fascinovaly různorodé názory na problémy, které vyvstanou mezi manželi. Všichni vstupujeme do manželství s vírou, že to je navždy, a vzájemně si slibujeme, že to potrvá do konce života. A pak léta plynou a stávají se různé věci. Například Jack a já jsme se tolik změnili ode dne, kdy jsme se poprvé setkali na šedesátém pátém okrsku v Brooklynu. V té době nám bylo třicet let a mě stále nepřestává udivovat, že jsme se oba dokázali tak dobře přizpůsobit změnám jak u nás samotných, tak ve vztahu jeden k druhému. Možná je to proto, že jsme oba tak zaneprázdnění, že ani nemáme čas si toho všimnout.

„Dokážeš ty problémy přesně popsat?“ zeptala jsem se. „Je možné, že měla Debby s někým poměr?“

„Zajímavá otázka.“ Hal se naklonil dozadu a přemýšlel. „Gabe hodně cestoval, to je pravda. A to bývá často důvod, že k takovým věcem dojde. Ale znovu musím zopakovat, že jsem žádné rodinné fámy nezaznamenal.“

„Debby by tu informaci do vaší rodiny nepustila,“ připomněla jsem mu. „Dověděla by se o tom jenom její rodina.“

„To je fakt. Zapomněl jsem, že manželský svazek tvoří dvě rodiny; jeho a její. OK, mohlo to tak být. Ale já o tom nic nevím.“ Zaznamenala jsem v jeho hlase určitý tón, který mě měl patrně ukonejšit.

„Jenom se snažím hledat všude,“ vysvětlovala jsem mu. „Vraťme se ještě na chvíli zpátky k Marnie. Manželky a exmanželky bývají v podobných případech, jako je tenhle, hlavními podezřelými.“

Hal se rozesmál. „Řekl bych, že to platí spíš pro manžele a exmanžele, ale domnívám se, že i tvůj názor má něco do sebe. Chceš vědět, jestli by Marnie byla schopná udělat to, co se stalo Gabemu? Při nejlepší vůli si nedokážu představit, proč by to dělala. Pokud měli problémy, neslyšel jsem o nich. Myslím, že Gabe byl do ní blázen. Když se seznámili, pracovala v oddělení pro styk s veřejností, ale po svatbě odtamtud odešla. Chtěla s Gabem cestovat, chtěla tam být pro něho. Viděla jsi ji minulý týden?“

„Ano. Mel a já jsme s ní mluvily. Vypadalo to, že je totálně zdrcená.“

„Ona byla zdrcená. Vím, že jsem se takhle zbavil tvé hlavní podezřelé, ale je to pravda. Marnie do něho byla bláznivě zamilovaná, stejně jako on do ní. Tvořili skvělý pár. Plánovali spolu -“

„Hale? Chris?“

Zdvihla jsem hlavu a uviděla Mel, jak přes vestibul míří k nám s dětmi v závěsu. „Ahoj, Sari. Ahoj, Noahu. Jak se máte? Líbí se vám v Izraeli?“

Spustili oba naráz, ale Mel je utišila.

„Včera večer Lennymu volala Marnie. Už je několik dní doma, ale musela se postarat o tolik věcí, že neměla čas zavolat, až teď.“

„Co se stalo?“ zeptal se Hal.

„Něco zvláštního. Vypadá to, že se jí někdo vloupal do domu, když byla pryč. Aspoň bezpečnostní systém byl vypnutý. Myslíte, že to nějak souvisí s Gabovou vraždou?“

14

Jakmile vzal můj mozek na vědomí Melina slova, následovala okamžitá reakce: „Samozřejmě, že to s tím souvisí. Ví o tom policie v Izraeli?“

„To nemůžu s jistotou tvrdit. Jenom jsem potkala Lennyho a tohle mi řekl.“

„Někdo vyřadil z provozu bezpečnostní systém?“ ujišťoval se Hal.

„Takhle to Marnie připadalo. Když se vrátila do New Yorku, nešla hned domů. Na letišti ji vyzvedla sestra a odjely k ní domů. Musela zařídit pohřeb a spoustu dalších věcí. Prostě když se nakonec dostala do svého domu, bezpečnostní systém nepracoval správně a včera se konečně rozhodla zavolat lidi z bezpečnostní agentury. Takhle mi to aspoň Lenny podal.“

„Co jí tam chybí?“ zeptal se Hal.

Mel pokrčila rameny. „Možná bychom měli zvednout telefon a zeptat se přímo jí. Těmhle informacím z druhé ruky se nedá moc věřit.“

Souhlasila jsem. „Zavoláme jí, až tam odpoledne bude.“

„Řekla bych, že bude beztak sedět celý den doma a držet šivu.“

„Držet šivu,“ opakovala jsem. „To znamená nechodit ven a přijímat kondolence, když někdo zemře? Vzpomínám si, když zemřel tvůj děda a držela smutek vaše rodina.“

„Přesně tak. Trvá to sedm dní. Šiva znamená sedm. Dneska už to ale není vždycky celých sedm dní a lidé nesedí na dřevěných bednách, jako sedával můj děda.“

„Protože dneska nikde neseženeš dřevěné bedny,“ prohodil Hal. „Už se nevyrábějí.“

„To je pravda. Takže občas pomalují kartonové krabice tak, aby vypadaly jako dřevěné bedny. Podle teorie záleží hlavně na dobré myšlence.“

„Chceš tím říct, že pozůstalí by se měli cítit nepohodlně?“

„O to přesně jde,“ řekl Hal. „Aby jim to připomínalo období smutku. Jsou tu ještě další věci. Přikryješ v domě všechna zrcadla -“

„Zrcadla?“ zeptala jsem se.

Mel se usmála. „Vzpomínám si, jak jsi mi vyprávěla o zrcadlech v domě tvé tety.“

„To je velice zajímavé,“ řekla jsem. „Neměla jsem o tom ani tušení.“ Když jsem byla v klášteře, navštěvovala jsem tetu jednou měsíčně, a po dobu mého pobytu v domě všechna zrcadla zakryla, protože jeptišky neměly povoleno vidět svůj obraz. A teď tady slyším, že něco podobného platí i v židovském náboženství.

„Chris, měla bys o tom dát vědět Jackovi. Mohl by informovat izraelské policisty, kteří pracují na Gabově vraždě.“

„Bohužel, nechala jsem v hotelu telefonní kartu,“ povzdechla jsem si.

„Zajdi nahoru do našeho pokoje a zavolej si odtamtud,“ navrhl Hal.

„Vezmeš si děti?“ zeptala se Mel váhavě.

Hal se na ni zazubil. „To víš, že si je vezmu. Tak pojďme, mládeži. Podíváme se, jestli se v tomhle hotelu dá sehnat Herald Tribune.“

„Tati, koupíš mi ten klobouk, který jsme viděli v obchodě s novinami?“ žadonila Sari.

Zasmál se a odváděl je pryč.

„Je skvělý,“ pochválila ho Mel, když jsme odcházely k výtahům. Nemohla jsem než souhlasit.

Byl to hodně dlouhý rozhovor, protože Jack chtěl, abych mu všechno dopodrobna vylíčila. „Tohle je dobrý,“ řekl nakonec, když znovu zkontroloval jména, adresy, časy a události. „Zaměstnáme dvě policejní oddělení vzdálená pět tisíc mil od sebe, aby pracovala na stejném případu.“

„Nejsem si jistá, jestli se nám někdy podaří všechno zkoordinovat,“ nadhodila jsem.

„My musíme v první řadě zjistit, co, pokud vůbec něco, se z Marniina domu ztratilo, nebo co bylo zničeno.“

„Chceme jí s Mel zavolat, Jacku. Mel říká, že teď by měla být doma, aby přijímala smuteční hosty s kondolencemi, takže snad nebude problém ji zastihnout.“

„Zeptej se jí, jestli má doma trezor. A víš co? Mohla by také zavolat do kanceláře, kde Gabe pracoval, a zeptat se, jestli se někdo nevloupal také tam, a hlavně jestli mají trezor.“

„Zeptám se.“

„Řekni jí ještě, ať se obrátí na místní policii a požádá je, aby sejmuli otisky z jejího trezoru doma, pokud nějaký má. Neměly by tam být jiné kromě jeho a jejích. Nesmí se ho dotýkat, dokud tam nepřijedou. A já zatím podám zprávu Joshuovi. Pochybuju, že by policie ve Státech byla v kontaktu s místními policisty.“

„Zajímavě komplikované.“

„Uvidíme se později.“

Zapsala jsem si věci, které ho zajímaly, a podívala jsem se na hodinky. Na zavolání na východní pobřeží bylo ještě příliš brzy. Vrátily jsme se dolů a Mel vysvobodila manžela a vzala si od něj děti. Hal měl na dnešek domluvenou schůzku se dvěma bratranci, a tak se rozloučil a odešel. Přála jsem si, aby se mnou teď byl Eddie a mohl si užít několik hodin legrace s kamarády, ale bohužel to nebylo možné. A tak jsem se rozhodla, že do odpoledne zůstanu s Mel a s jejími dětmi.

Zastavili jsme si taxík, aby nás odvezl do Starého města, kde jsme chtěli navštívit citadelu. Ukázalo se však, že tentokrát jízda patrně neproběhne bez problémů. Mel nahlásila náš cíl, a když jsme ujeli asi vzdálenost jednoho bloku, uvědomila jsem si, že řidič nezapnul taxametr. Naklonila jsem se dopředu a slušně ho požádala, aby to udělal.

„Už je pozdě,“ odpověděl. „Musím vám účtovat pět šekelů od místa, kde jsem vás naložil.“

„Pět šekelů!“ vykřikla Mel ohromeně. „Je to jenom blok nebo dva. Jen ho pěkně zapněte.“

„Udělám vám speciální cenu,“ řekl.

„Já nechci žádnou speciální cenu,“ bránila se nakvašeně. „Chci zapnutý taxametr.“

Něco zadrmolil, čemu ani jedna z nás nerozuměla. Pak zopakoval, že pro nás má speciální cenu. Podívaly jsme se na sebe. Vypadalo to, že se nedá nic dělat. Když jsme dojeli k citadele, pohádaly jsme se s ním - nebo vlastně jenom Mel se hádala -, že cena za svezení je příliš vysoká, a on dva šekely slevil. Celý ten incident na mě působil velice nepříjemně. Nebyla jsem zvyklá handrkovat se o ceny, naopak jsem považovala za zcela normální, že taxikář zapne taxametr v okamžiku, kdy si k němu sednete do auta. Byla jsem si jistá, že jsme ho s Mel přeplatily, ale nedokázala jsem odhadnout o kolik.

„Zapomeňme na to,“ řekla jsem, když jsme kráčeli k okénku, kde se prodávaly vstupenky do citadely.

„Hal mě varoval.“ Bylo vidět, jak je naštvaná.

„Důstojník Davidson mě taky varoval. Teď aspoň vím, co měl na mysli.“

Ale procházka kolem citadely byla nádherná a vynahradila nám všechny trable, které jsme měli, než jsme se k ní dostali. Naším průvodcem byl Američan, který žije v Jeruzalémě už dvacet let. Provedl nás zříceninou křížem krážem, chodili jsme nahoru a dolů, dovnitř a ven, a často jsme zastavovali, aby nám přiblížil nějaký střípek z historie. Dětem se to zpočátku líbilo, ale postupem času se začaly nudit, přesto vydržely až do konce. Zastavili jsme v obchodě se suvenýry a nakoupili pohlednice, já jsem si navíc vybrala krásnou knihu plnou fotografií zřícenin. Když sem Jack nemohl jet se mnou, aspoň uvidí na obrázku, o co přišel.

Poblíž Jaffa Gate, což je vstupní brána do Starého města, jsme objevili taxíky čekající na zákazníky.

„Nech to na mně, já to zařídím,“ prohlásila Mel odhodlaně, když jsme nastoupili do jednoho z nich, kde za volantem seděl vysoký statný řidič a lákal nás do kabiny. Když jsme se usadili, Mel řekla: „Zapněte prosím taxametr.“

„Na co potřebujete taxametr?“ zeptal se a zamířil k bráně.

„Protože tak to má být.“ „Dám vám speciální cenu.“

„Zapněte ten zatracenej taxametr!“ Nebylo pochyb o tom, jak je Mel rozzuřená.

„A kdo vy jste,“ zeptal se řidič otráveně, „plukovník izraelské armády?“

„Generál,“ odpálkovala ho. „Zapněte ten taxametr.“

Se zřejmou nevolí udělal, co si přála.

Cesta zpátky do hotelu nás stála podstatně méně, než byla ,speciální cena’, kterou jsme zaplatili bez taxametru opačným směrem. Řidič si za jízdy pro sebe něco bručel; všechno se proti němu spiklo, hustý provoz, na semaforech pořád červená, zlobila ho světla. Měly jsme s Mel co dělat, abychom nevyprskly smíchy.

„Tady vidíš, jak se člověku může hodit, když učí třetí ročníky,“ prohlásila Mel, když jsme vystoupili. „Je to dokonalá průprava na těžké životní okamžiky.“

Zasmála jsem se tomu přirovnání. „Vedla sis skvěle, Mel. Sama bych to takhle nezvládla.“

Šla jsem s ní nahoru do pokoje a vytočily jsme číslo Marnie. Telefon zvedl někdo jiný a okamžitě ji zavolal k aparátu. Mel s ní několik minut mluvila, zeptala se jí na pohřeb a ještě na několik dalších věcí. Pak zavedla řeč na vloupání, nebo co to vlastně bylo. „Je tady se mnou kamarádka Chris,“ řekla nakonec. „Máš ještě sílu si s ní o tom promluvit? Dobrá, tak jo. Ještě si zavoláme. Teď ti dám Chris.“

Vzala jsem do ruky sluchátko a připravila si půdu pro rozhovor s Marnie několika zdvořilostními frázemi. Pak jsem se zeptala na bezpečnostní systém.

„Chris, byla jsem v takové depresi a úplně vykolejená, že jsem nejdřív vůbec nezaregistrovala, že je něco v nepořádku. Vešla jsem dovnitř, po paměti namačkala kód a pověsila si kabát. Chvíli to trvalo, než jsem si uvědomila, že něco nehraje.“

„Co přesně máte na mysli?“ zeptala jsem se.

„Systém nefungoval. Přesně řečeno, mohla jste odemknout a zamknout dveře a systém nereagoval. Najednou jsem si všimla, že na ovládacím panelu neblikají žádná světla. Zavolala jsem do bezpečnostní agentury, a tam mi řekli, že opravdu zjistili, že něco není v pořádku, ale ještě neměli příležitost sem nikoho poslat. Hned to napravili. Jejich pracovník zařízení prohlédl a prohlásil, že ho někdo, kdo se v systému velice dobře vyznal, vyřadil z provozu.“

„Předpokládám, že nevěděl, kdy se to stalo.“

„Popravdě, vyjádřil se v tom smyslu, že podle něho se to stalo někdy v neděli, když Gabeho unesli.“ Povzdechla si. „Říkala jsem Gabovi, že se mi ta firma nelíbí. Měli jsme si vybrat jinou.“ Mluvila tak, jako by to, co se stalo, byla pouhá banální mrzutost.

„Marnie, máte v domě trezor?“

„Ano. Nikdo ho ale bez důkladného prohledání domu nenajde.“

„Kontrolovala jste ho, jestli je s ním všechno v pořádku?“

Nastalo ticho. „Marnie?“

„Myslíte, že sem někdo přišel, aby něco ukradl?“

„Ráda bych, abyste udělala dvě věci, jestli můžete. Zaprvé se podívejte, ale ničeho se nedotýkejte, jestli je číselník na poslední číslici, kterou musíte navolit, aby se otevřel.“

„OK. Jdu k němu. Moment.“

„Nezapomeňte, nedotýkejte se ho.“

Uslyšela jsem zvuk, jako by něco odtahovala, možná posunovala kus nábytku, aby jí nepřekážel. „Trezor je zamčený,“ řekla. „Vzala jsem si do ruky ubrousek a zatáhla za něj a neotevřel se. A není nastavený na poslední číslici z kombinace. Je tam jiné číslo.“

Takže poslední člověk, který trezor otevřel, musel otočit kolem, když ho zavíral. „OK. Zatím ho nechte být.“

„Co teď?“

Odhadovala jsem, že od něj odchází. V pozadí jsem slyšela tlumené hlasy, možná to byli lidé, kteří přišli na návštěvu, aby nešťastné vdově poskytli slova útěchy. „Uvědomila jste o tom policii?“ zeptala jsem se.

„Ne. Proč bych měla?“

„Protože někdo neoprávněně manipuloval s vaším bezpečnostním systémem. Někdo se možná dostal do vašeho domu. Požádejte policii, aby k vám poslali experty kvůli sejmutí otisků z trezoru.“

„To je neuvěřitelné.“

„Zavolejte také do kanceláře vašeho muže a zjistěte, jestli se tam někdo v poslední době nevloupal.“ „To myslíte vážně?“

„Naprosto. Pokud máme zjistit, kdo za touhle tragédií stojí, musíme prověřit všechny možnosti.“ „Ano. Máte pravdu.“

„Až policie odjede, měla byste trezor otevřít a zkontrolovat, jestli něco nechybí.“

„Chris, opravdu si myslíte, že to má něco společného s Gabovou vraždou?“

„Možná je to jenom shoda okolností, ale měly bychom na takové náhody brát zřetel.“

„Souhlasím. Asi máte pravdu. Kdy tohle jenom skončí?“

Cítila jsem s ní. Musí být nesmírně vyčerpávající vyrovnávat se s tolika ranami osudu najednou. „Kdo zná číselnou kombinaci?“

„Nikdo kromě Gaba a mě.“

„Co tam máte?“

„Šperky, nějaké dokumenty.“

„Drahé šperky?“

„Ano. Velmi.“

„Jaké druhy dokumentů?“

„To opravdu nevím. Naše závěti, předpokládám. Životní pojištění. Možná dekret na dům.“

„Dejte nám vědět, co se děje. Spojte se prosím s Gabovou kanceláří. A co nejdřív zavolejte na policii.“

Pro tuto chvíli jsme nemohly s Mel dělat nic jiného, než nečinně čekat a doufat, že Marnie zavolá zpátky. A nezklamala nás. Asi o hodinu později se Melin telefon rozdrnčel. Okamžitě mi ho podala.

„Volala jsem na policii, jak jste mi poradila, Chris,“ začala Marnie. „Když přijeli, nanesli na trezor jemný prášek, přes celé dveře nalepili pásku, pak ji opatrně strhli dolů a rozevřeli ji. Nakonec sejmuli otisky i mně, aby je mohli porovnat s těmi, které našli. Předpokládám, že v Izraeli je vzali i Gabovi.“

„Pravděpodobně ano,“ odpověděla jsem s nadějí, že soudní lékař odvedl svědomitou práci.

„Odpověď na tohle nedostanu dřív než zítra. Ale jakmile odešli, otevřela jsem trezor a podívala se dovnitř. Chris, pokud se tam někdo dostal, musel se jenom dívat. Přísahám, nic nebylo přeházené, s ničím se nehýbalo.“

„Máte nějaký seznam věcí, které jsou uvnitř?“

„Mám. Doporučili mi to v pojišťovně. Neměla jsem šanci zkontrolovat každou položku, ale jsem si jistá, že je tam všechno. Byla bych ten trezor otevřela sama, kdybyste mi nejdřív nezavolala. Všechny ty dokumenty budu totiž potřebovat, až se sejdu s právníkem.“

„To jistě ano. Zastihla jste někoho v Gabově kanceláři?“

„Ano. Volala jsem tam ještě před příjezdem policie. Žádné vloupání nezaznamenali. A byli docela překvapeni, když jsem se na to zeptala.“

Všimla jsem si, že Mel něco píše na papír z hotelového poznámkového bloku. Když skončila, posunula ho ke mně. Podívala jsem se na něj a zeptala se: „Marnie, bydlí v domě ještě někdo jiný kromě vás? Jako třeba hospodyně, zahradník nebo údržbář?“

„Ano, mám hospodyni. Ale řekla jsem jí, ať si vezme volno, zatímco budeme pryč. Upřímně, neočekávala jsem žádné potíže.“

„Takže je možné, že v domě několik dní vůbec nikdo nebyl.“

„Velice pravděpodobné.“

„Marnie, zeptejte se hospodyně, kdy byla pryč. Pokuste se z ní dostat přesné dny a čas. Mohlo by to pomoct policii a bezpečnostní agentuře určit, co se stalo a kdy. A já zavolám vám nebo Mel nebo někomu jinému, až budu vědět, co se děje.“

Zavěsila jsem a zavrtěla hlavou.

„Myslíš, že Gaba někdo zabil, aby mohli ukrást z trezoru Marniiny šperky?“ zeptala se Mel.

„Je to možné. Muži, kteří ho unesli, ho možná mučili, aby jim prozradil číselnou kombinaci. Vybrali si ten nejvhodnější čas pro vyloupení jejich domu. Nebyla v něm ani noha.“

„Jsem si jistá, že měli v domě systém, který nahodile zapíná a vypíná světla. Nebo si zaplatili lidi, kteří na dům dohlíželi.“

„Ani ti ale nemůžou hlídat nepřetržitě celý den,“ namítla jsem. „Pokud jsi odborník na zabezpečovací systémy, pravděpodobně víš, jak je vyřadit z provozu. A pak už ti zbývá jediné - sehnat klíč.“

Mel se na mě podívala. „Který mohli ukrást Gabovi poté, co ho unesli. A odletět s ním zpátky do Států. Bože můj, takhle se to opravdu mohlo stát.“

„Sundáš klíč z kroužku,“ začala jsem rozpracovávat detaily akce. „Sedneš do letadla - rezervaci sis zajistila už dávno předtím - a odletíš do New Yorku. Opravdu vůbec nezáleží na tom, jestli je Gabe naživu, nebo po smrti. Marnie v té chvíli nepřemýšlí o ochraně jejich domu, který je pět tisíc mil daleko. Každý si dělá starosti hlavně s tím, co se stalo tady. V tom trezoru muselo něco být, Mel. Vsadím se, že tu kombinaci z chudáka Gaba vymlátili. Po čem jenom mohli jít?“ zeptala jsem se spíš sama sebe než Mel, ale ona odpověděla: „Taky mi to vrtá hlavou.“

„No, užili jsme si báječný den. Jsem opravdu moc ráda, že jsme mohli vidět citadelu.“

„Takže co dál?“

„Musím shromáždit víc informací o Gabovi. Někde v jeho životě nebo v manželství nebo v práci je něco, co by mělo spustit výstražný alarm. Až se rozezvučí, uslyším ho.“

15

Jela jsem zpátky k hotelu a přemýšlela o možnosti nahlédnout do minulosti lidí vzdálených pěti tisíc mil od New Yorku. Toužebně jsem si přála, aby tu se mnou byla Josepha, ale bylo zbytečné dělat si plané naděje, že by se na takový výlet vydala. Musela se starat o klášter a dohlížet na chod fakulty, a to ani nemluvím o našponovaném rozpočtu, který sotva vystačí na zabezpečení jeptišek a údržbu budov Svatého Štěpána.

Zbývala mi ještě půlhodinka, možná o trochu víc, než budu muset vyzvednout Jacka, a tak jsem se rozhodla, že se podívám do obchodu naproti, který ještě patřil do hotelového areálu. Vedoucím byl vysoký tmavovlasý Arab, který mě zdvořile přivítal, když jsem vešla dovnitř. Seděl za pultem, na malém tácku před ním stály dva maličké keramické bílé šálky stejného designu jako tácek. Byly prázdné, ale skvrny na lesklém povrchu prozrazovaly, že v nich ještě před chvílí byla káva. Pomyslela jsem si, že tu měl asi kamaráda patrně z obchodu poblíž, který přišel na šálek kávy a na kus řeči.

Obchod, který měl v přízemí ještě oddělení s koberci, téměř přetékal zajímavým a většinou ručně vyrobeným zbožím ze Středního východu. Byly tam věci z mosazi, ze skla, z kůže, ze dřeva nebo kombinace těchto čtyř materiálů. Mohla jsem koupit malý stolek vykládaný perletí nebo náhrdelník s nádhernými korály nebo kobereček, který by se krásně vyjímal vedle naší postele doma v Oakwoodu.

Majitel předváděl své zboží nevtíravým způsobem, což mě velice potěšilo. Nesnáším agresivní prodejní metody a tady jsem si opravdu v klidu mohla prohlédnout věci, které přede mnou nashromáždil. Nejvíce zaujalo mou pozornost zrcadlo v dřevěném rámu s motivem z perleti. Zařekla jsem se, že rozhodně nic kupovat nebudu, ale přesto jsem se majitele zeptala na cenu.

Přišel za mnou, podíval se na předmět mého zájmu a řekl: „To je originální zrcadlo vyrobené Drúzy a zasazené v rámu z citroníkového dřeva.“

„Opravdu?“ Přejela jsem prsty po jeho hladkém povrchu.

„Prodám vám ho za šedesát pět dolarů.“

„Děkuju,“ řekla jsem a byla jsem docela ráda, že stálo víc, než bych byla ochotná zaplatit. „Až bude mít manžel čas, vrátíme se sem spolu, aby se tady mohl porozhlédnout. Myslím, že se mu bude líbit.“

Muž se usmál a ujistil mě, že tady mého muže s potěšením přivítá.

Vrátila jsem se do hotelu, abych se krátce podívala do novin, než vyzvednu Jacka.

„Dokážeš si představit, že by ti Marnie lhala?“ zeptal se Jack, když nás odvážel zpátky do hotelu, abychom se před večeří trochu osvěžili.

„Proč by lhala, kdyby jí něco ukradli? Copak by to nechtěla zpátky?“

„Občas jsou důvody, proč lidé lžou, těžko pochopitelné. Možná věci, které měla v trezoru, ukradla, takže nemohla nahlásit, že se jí ztratily, protože by sama byla obviněna z krádeže.“

„Ale Jacku. Marnie nic neukradla. Je bohatá.“

„Jenom jsem ti dal příklad.“

„Já prostě nemůžu uvěřit tomu, že bezpečnostní agentura nebrala vážně, když systém přestal fungovat.“ „Dovol mi, abych ti vysvětlil, jak to v bezpečnostních agenturách chodí,“ řekl Jack a já věděla, že mě čeká lekce. „Když přestane dočasně fungovat bezpečnostní systém nějakého klienta a oni závadu zjistí na svém monitoru, nepovažují to za nic mimořádného. Může být způsobena počasím. Možné také je, že krysa přehryzala drát.“ Naskočila mi husí kůže. „Všechno, co musí bezpečnostní agentura udělat, je pokračovat v monitorování situace, která se dá nazvat ,problémy s připojením’. Což může být například důsledek nefungující telefonní linky, ale není to skutečný poplach. Zavolají na místní policejní stanici a požádají je, aby to tam omrkli, až pojedou kolem. Nakonec se vydá k domu jeden z policistů, zacloumá dveřmi, obejde celý pozemek kolem dokola, a když zjistí, že je všechno v pořádku, vrátí se do auta a pokračuje v objížďce rajonu. Jediná možnost, aby začal situaci řešit, je, že najde důkaz o vloupání nebo otevřené dveře.“

„Takže mi tady říkáš, že ani policie ani bezpečnostní agentura se podobnými situacemi vlastně téměř nezabývají.“

„Nezapomínej, že nikdo žádný problém nenahlásil. Policie možná ví, ale možná ani neví, že je majitel objektu pryč.“

„Možná opravdu nic nevědí,“ připustila jsem. „Marnie má sice hospodyni, která v domě bydlí, ale Marnie jí dovolila, že si může v době jejich nepřítomnosti vybrat tolik volna, kolik bude potřebovat. Grossovi opravdu nevěděli, kdy někdo v domě bude a kdy nebude.“

„Takže se nejspíš ani příliš netrápili tím, aby někomu oznámili, že přibližně na týden odlétají do země vzdálené pět tisíc mil.“

„Sehnal jsi seznam Gabových osobních věcí?“ zeptala jsem se. „Zajímaly by mě jeho klíče od domu.“

„Uhodla jsi. Mám ho. Mě nikdo s případem nespojuje, takže nefiguruju na žádném seznamu, ale dneska jsem ten soupis sehnal. Je v kufříku, ale ani se nenamáhej ho otevírat. Kroužek na klíče tam je a nechybí ani klíč, který je pravděpodobně od jejich domu. Všechny další klíče, jež nepotřeboval, nejspíš nechal doma v trezoru. Na kroužku byly dva klíče od auta a klíč, který nejspíš bude pasovat do nějakého domovního zámku. Kdyby tu byla Marnie, pomohla by nám s identifikací nejen těchto, ale i dalších tří.“

„Jak to tedy udělali, Jacku? Předpokládala jsem, že někdo odletěl do Států s Gabovými klíči v kapse, zatímco tady museli čekat, až vniknou do domu, a teprve pak se zbavili těla.“

„Nikam nemuseli létat.“ Jack odbočil do ulice, kde byl náš hotel, a pak zamířil dovnitř areálu. Znovu jsem se potěšila pohledem na rozlehlé plochy zelených trávníků a okrasných stromů všude kolem. „Je tam místo?“

„Vypadá to tak.“

„Ještě že neřídím veliký americký bourák.“

„Ani bychom si nemohli dovolit platit za benzin.“ Z obličeje mi zmizela veškerá barva, když jsem zjistila, že plná nádrž, mimochodem velice malá nádrž, tohoto malinkého auta s manuálním řazením stojí čtyřiadvacet dolarů.

„Rád vidím, že se nenecháš podplatit.“

Vystoupili jsme a zamířili nahoru. Jakmile jsme vešli do pokoje, Jack si svlékl košili. „Že bych se začal oblékat jako všichni v téhle zemi?“

S hrůzou v očích jsem na něho pohlédla.

Rozesmál se. „Dělám si legraci. Ale je to dobrý nápad a zdá se, že to nikomu nevadí.“

„Říkal jsi, že nikam letět nemuseli,“ připomněla jsem mu netrpělivě. „Ten klíč.“

„Ten klíč. Pravda.“ Posadil se a zul si boty. „Ti chlapci to dělají velice fikaně. Sundáš klíč z kroužku, položíš ho na folii alobalu, kterou pak pečlivě přeložíš kolem ozubené strany klíče, čímž folii zdvojíš. Pak ji dáš do kopírky a kopii odfaxuješ do Států.

Pokud do toho angažovali zámečníka, bylo by to velice snadné. Podíval by se na klíč, zjistil by značku a ,řezání’, což jsou ty drobné vrcholky a prohlubně, a pak by jednoduše vzal materiál a zhotovil by duplikát. Pokud se objevily nějaké drobné nepřesnosti, mohli je pomocí sady pilníčků doladit přímo na místě, když ho zkoušeli ve dveřích. Většina zámečníků jsou slušní chlapi, ale dobře víš, co peníze dokážou.“

„A vrátíš klíč na kroužek, strčíš ho oběti do kapsy, aby tam byl, když najdou tělo.“

„Přesně tak. Tvůj fax mezitím přijde na místo určení a podle něj se vybrousí nový klíč. V minulosti se používaly k výrobě duplikátů klíčů otisky originálů ve voskové destičce. Tomu už dávno odzvonilo. Nový klíč dveře v pohodě otevře, a přitom nikdo nemusel ten původní nikam vozit.“

„To je fantastické.“

„Moderní technologie,“ reagoval Jack bez rozmýšlení. „Ti poctiví ji vyvinuli a padouši ji zneužívají ke svému prospěchu.“

„Takže ani nemuseli odnést Gabův klíč k faxu a pak chvátat, aby ho vrátili zpátky. Mohli se zbavit těla kdykoli se jim zachtělo a klíč byl stále v jeho kapse, jako v okamžiku, kdy ho unesli.“

„Teď jsi uhodila hřebíček na hlavičku.“

„Pane jo!“ Nevycházela jsem z úžasu.

„Nic z toho nám ale neprozrazuje, jestli někdo ten klíč vyrobil, a pokud ano, jestli otevřeli nebo se pokusili otevřít trezor.“

„Protože kdyby použili klíč vyrobený tak, jak jsi popsal, nemohli bychom to dokázat. A pokud Marnie nepřišla na nic, co by chybělo, jak můžeme vědět, že se to stalo?“

„A je také možné, že bezpečnostní systém prostě přestal fungovat jenom náhodou kvůli špatnému počasí nebo kvůli problémům s telefonní linkou.“

Já jsem se ale víc než kdy jindy přikláněla k možnosti, že se o žádnou náhodu nejednalo - a jak jsem sledovala Jacka, měl stejný názor -, ale že se někdo do domu Gaba Grosse vloupal, zatímco on na jiném místě zeměkoule, vzdáleném pět tisíc mil, umíral.

„Proč ho tloukli, Jacku?“

„Dobrá otázka. Odhadoval bych, že chtěli něco najít. Druhou možností je, že ho někdo opravdu hodně nenáviděl a přál si, aby trpěl.“

„Potřebovali tu kombinaci, Jacku,“ připomněla jsem mu. „A udržovali ho při životě, dokud nedostali ze Států zprávu, že se někomu podařilo do trezoru dostat.“

„Což znamená, že se do něj dostali - pokud je to věc, kterou opravdu udělali - den poté, co byl Gabe unesený, nebo možná ještě tutéž neděli v noci.“

A pak ho zabili a zbavili se těla, pomyslela jsem si. „Velmi dobře koordinovaná operace,“ poznamenala jsem.

„Jak je potom možné, že Marnie tvrdí, že se nic neztratilo?“

Zmizel v koupelně a nechal mě, ať se s tou otázkou mořím sama. A tak jsem jeho výzvu přijala. Jednou z věcí, které jsem se během let, co vyšetřuju vraždy, naučila, je, že nemůžu automaticky vyřadit z okruhu podezřelých člověka, který mi připadá jako milý muž, nebo v tomto případě milá žena. Jak by mohl kdokoli z nás vědět, co Marnie v trezoru našla nebo nenašla? Dokonce i předpoklad, že existoval seznam věcí ve trezoru, nic neřešil; mohla ho snadno přepsat, dřív než ho někomu ukázala. Pokud kryla nějakého zloděje, jak jsem mohla přijít na to, co chybí, aniž bych si například nepromluvila s pojišťovací společností?“ A možná ji ani nenapadlo si věci v trezoru pojistit, protože je považovala za bezpečně schované.

Potřebovala jsem tedy nashromáždit o Marnie co nejvíce informací, ale nevěřila jsem, že by rodina jejího muže byla zasvěcená do takových detailů, které by mi byly užitečné. Začala jsem se převlékat a vtom jsem si všimla, že na Jackově kufříku leží nějaké desky, které byly označeny slovem inventář’. Otevřela jsem je a uvnitř jsem našla list papíru se seznamem. Obsahoval výpis Gabových osobních věcí v poslední den jeho života.

Samozřejmě tam nechybělo oblečení, které měl na sobě. Dále zlaté hodinky a zlatý snubní prsten, obojí s vyrytými iniciálami. Plátěný kapesník s vyšitým monogramem. Kožená skládací náprsní taška s americkým pasem, americkými a izraelskými penězi, fotografiemi neznámých lidí, kartou zdravotního pojištění, řidičským průkazem, několika kreditními kartami a s členskou kartou v organizaci, o níž jsem nikdy neslyšela.

Dokázala bych vyjmenovat několik dalších věcí, které by pravděpodobně každý Američan měl ve své náprsní tašce, ale na seznamu nefigurovaly. Jednou z nich by určitě byl technický průkaz od auta. Další by mohla být karta z knihovny. Možná několik členských karet profesionálních organizací a klubů, kam Jack ani já rozhodně nepatříme. Vyplývala z toho jedna věc; Gabe si před cestou vyčlenil věci, bez nichž se v zahraničí neobejde, a zbytek nechal doma. Kde je ale nechal? Nejspíš v trezoru; proto ho měl. Ale na seznamu uložených věcí se pravděpodobně neobjevily.

V kapse měl pár drobných mincí jak izraelských, tak amerických. A pak tam byl ten kroužek s klíči. Jednotlivé klíče byly v seznamu vyjmenovány. Jeden z nich měl být od domu, dva od auta, další klíč od příručního kufříku nebo malé bezpečnostní schránky. Dva klíče identifikovány nebyly. Můj předpoklad, že si s sebou vzal jenom ty, které bude potřebovat na cestu a při návratu, musel být správný. Šla jsem se podívat k toaletnímu stolku, kam si odložil klíče Jack. Na rozdíl od Gaba si nenechal doma žádný a měl jich na kroužku tolik, až jsem si z něho utahovala, že ho jednou stáhnou k zemi. Gabe byl ale samozřejmě mnohem zkušenější cestovatel než my dva a dobře věděl, že věci, které nejsou nezbytné, je lepší s sebou nevozit.

Zvedla jsem sluchátko a zavolala Mel; ještě jsem ji zastihla na pokoji, už se chystali na večeři. „Mel,“ začala jsem, „byl pozvaný na bar micva také někdo z Marniiných příbuzných?“

„Ne. Většinou tam byli Gabeho příbuzní a pár jeho přátel. Děti se do toho nepočítaly. Bylo tam vlastně víc než čtyřicet lidí, jak jsem ti říkala, protože několik z nás tam vzalo své děti a Gabe pro ně objednal speciální místnost. Rodiče své manželky ale nepozval.“

„Měl pro to nějaký důvod?“

„Myslím, že tu akci považoval za rodinnou záležitost. Proč?“

„Opravdu se potřebuju dovědět o Marnie co nejvíc věcí a předpokládám, že budou sdílnější spíš příbuzní z její strany než z Gabeho.“

„Asi máš pravdu. Ona tak nějak vplula do rodiny jako jeho žena. Ani neměli kdovíjak famózní svatbu, jenom rodiče a sourozenci. A nevěsta se také nevystrojila do nóbl bílých šatů.“

„Kdo jsou její nejbližší příbuzní?“

„Moment. Má mladší sestru a staršího bratra.“

„Rodiče?“

„Oba žijí, myslím.“

„Že by měla děti, to nepřipadá v úvahu, že ne?“ „Nic takového mi není známo.“ „Chápu.“

„Slyšela jsem, že potratila, takže se možná snažili, aby spolu měli vlastní dítě.“

„Víš něco o jejím bratrovi nebo sestře?“

„Ach bože. Opravdu nic. Ani si nejsem jistá, jestli jsem je vůbec někdy potkala.“

„Dobrá. Pokud by tě napadl někdo, kdo je tady a mohl by mi o ní něco říct, dej mi vědět.“

„Řeknu ti, že je to čím dál těžší a těžší. Všichni odjíždějí. Asi budeš muset počkat, až se vrátíme zpátky.“

„Taky mě to napadlo. Vypadá to, že tady asi odpovědi nenajdu. Ať už tuhle ďábelskou akci zorganizoval kdokoli, chtěl mít jistotu, že Gabe a Marnie budou v té době daleko od domova, bez šance se rychle vrátit. Nevím, jak zjistíme, co bylo v trezoru, když odjížděli, a co bylo odcizeno, pokud vůbec něco.“

„Jsem si jistá, že to Marnie ví.“

„Já bych si tak jistá nebyla, Mel. Možná tam Gabe něco schovával, o čem jí neřekl. Pokud se to ztratilo, ona to nepozná. Nebo možná něco ví, ale z nějakého důvodu mlčí.“

„To je zajímavá myšlenka.“

„Promluvíme si zítra. Teď se musím převléct na večeři.“

Při večeři jsem rodině vyprávěla historku, jak se Mel vypořádala s řidičem taxíku, a všechny to velice zaujalo. Má tchyně, která rozhodně nepatří mezi žádné stydlivky, byla tou událostí nesmírně překvapená a měla z ní velkou radost.

„Zdá se, že to děvče má kuráž.“

„To má. Skutečně jsem ji obdivovala, s jakou vehemencí se bila za naše práva. Myslím, že já bych to nedokázala.“

„Aha. Takže teď už konečně vím, proč se s námi taxikáři vždycky tak ochotně snaží uzavřít obchod,“ ozval se tchán. „Naivně jsem se domníval, že jsou jenom slušní k cizincům.“

Všichni jsme se tomu od srdce zasmáli.

Když jsme se vrátili s Jackem do hotelu, zeptal se: „Už jsi dospěla do stadia, kdy si chceš promluvit se sestrou Josephou?“

„Ještě nemám dost informací, Jacku. Všechno, co vlastně vím, je, že někdo vymyslel po čertech mazaný plán, jak unést a zabít Gaba Grosse. Zatím se mi ani nepodařilo zjistit, jestli ho od začátku plánovali zabít nebo mu jenom chtěli sebrat klíč od trezoru a dostat z něho číselnou kombinaci.“

„To se možná nedovíš nikdy.“

„Máš pravdu. Vůbec nemám představu, co bych mohla Josephě říct a jak bych jí měla co nejpřesněji přiblížit situaci, aby mohla něco vymyslet. Myslím, že odpovědi musím hledat ve Státech, někde v prostředí, odkud Gabe pochází, jak jsi navrhoval, nebo v životě Marnie.“

„Takže s jeho příbuznými už jsi to vzdala?“

„Zatím jsem mluvila jenom s několika a nic jsem z nich nedostala. Včetně Hala a Mel. Mel navíc správně poznamenala, že většina z nich už touto dobou odletěla domů. Co mi chybí, Jacku?“

Musela jsem vypadat dost nešťastně, protože se na mě můj muž povzbudivě usmál a poklepal mě po rameni. „Chybí ti klíč. Všem nám chybí.“

„Cím se zabývá izraelská policie?“

„Obvyklými věcmi - drogami, černým trhem, nelegálními obchody s vojenským materiálem. Jeho jméno se ale nikde neobjevilo.“

„Pokusil se někdo sehnat kopii jeho závěti?“ zeptala jsem se.

„Požádali o ni. Zítra to prověřím a uvidíme, jestli už přišla.“

„Možná by mohla vrhnout do případu trochu světla,“ vyslovila jsem nahlas zbožné přání.

16

Když jsem druhého dne ráno odvážela Jacka na policejní stanici, zeptala jsem se ho, jestli neví, kde bylo nalezeno Gabovo tělo.

„Přímo na ulici,“ řekl, „někde v arabské čtvrti. Někdo vyšel před dům, uviděl ho tam a zavolal policii.“

„Mají adresu toho domu?“

„Ty tam chceš snad jít?“ Jeho hlas vůbec nezněl nadšeně.

„Měla bych, opravdu. Jakmile se vrátíme domů, všechno, co jsem do té doby zmeškala, bude nenávratně ztraceno.“

„Podívej, zjistím, kde to místo je, ale v žádném případě nechci, abys tam chodila sama. Prostě preventivní opatření.“

„Možná bych mohla přemluvit Hala, aby mě doprovodil.“

„Doufám, že mě nezažaluje, až zjistí, kam ho chceš vzít.“

„Ochráním ho. Koneckonců, je to manžel mé kamarádky.“

Jack mě políbil a vystoupil z auta. Vrátila jsem se zpátky do hotelu a čekala, až mi zavolá. Strašně jsem si přála něco udělat, ale zdálo se, že v této fázi toho moc nezmůžu, ledaže by mi ukázalo další směr vyšetřování místo, kde bylo nalezeno Gabovo tělo. Asi za patnáct minut Jack zavolal a nadiktoval mi adresu. Důrazně mě varoval a já mu slíbila, že budu obezřetná. Skutečnou pravdu jsem si ale nechala pro sebe; byla jsem příliš vystrašená na to, abych se chovala lehkomyslně. Vždycky, když pobýváte v cizí zemi, je ve vzduchu cosi zvláštního, kvůli čemu ve vás všechno vzbuzuje nedůvěru.

„Co zjistila policie, když se vyptávala po okolí?“ zeptala jsem se.

„Nic. To je uzavřená skupina lidí, která policii nemá v lásce.“

„Dobrá,“ odpověděla jsem zvesela. „Možná najdou zalíbení v ženě, která s policií nemá nic společného.“

Jack pokračoval, že oblast se nazývá Silwan a rozkládá se pod Hnojní branou, což jsem samozřejmě patřičně okomentovala, nicméně tak se tato vstupní brána do Starého města skutečně jmenuje. Celá okolní část kdysi patřila Jordánsku a lidé, kteří tu žili a pracovali, byli Arabové. Určitě se tam dá snadno dojet autem.

Našla jsem si ulici na mapě, a pak jsem si sedla k telefonu a zavolala Mel.

Nikdo to nezvedal a vzhledem k tomu, kolik bylo hodin, jsem usoudila, že Grossovi jsou patrně na snídani. Když si pospíším, mohla bych je zastihnout dřív, než odjedou z hotelu.

Měla jsem štěstí. Když jsem zvedla sluchátko hotelového telefonu, právě se vrátili na pokoj. Mluvila jsem s Mel, pak s Halem, a zase s Mel. Bylo jisté, že Mel by mě moc ráda doprovodila, ale Hal o tom nechtěl ani slyšet. Nakonec jsme to vymysleli tak, že vezmeme dvě auta; Mel si sedne ke mně, aby mě mohla navigovat, a Hal pojede s dětmi v závěsu za námi. Až to vyřídíme, oni odjedou a já si půjdu po svých.

Posadila jsem se ve vestibulu a čekala na ně, když se náhle vedle mě zjevil malý obtloustlý muž ze včerejšího dopoledne.

„Dobré ráno,“ pozdravil slušně. „Vidím, že jste stále v Jeruzalémě.“

„Ano. Zůstaneme tu ještě několik dní.“

„Vy ale nebydlíte v tom hotelu, o kterém jste mi řekla.“ Rozbušilo se mi srdce. Ten člověk si mě prověřoval. „Prosím?“

„Jel jsem za vámi do American Colony, abychom si promluvili, ale vy tam zapsaná nejste.“

„Pane Kaplane - o co tady jde? Proč jste mě hledal v hotelu?“

„Napadlo mě, že bychom mohli pokračovat v našem rozhovoru. Na recepci mi řekli, že tam žádná žena jménem Bennettová zaregistrovaná není.“

„Vedou mě tam pod manželovým jménem,“ vysvětlila jsem mu a cítila se trochu klidnější. „Je mi to líto, nenapadlo mě, že mě budete chtít vidět.“

„Mám pro vás nějaké informace.“

Něco mi na něm začalo vadit, ale na druhé straně jsem se nechtěla připravit o zdroj. „Ráda si vás vyslechnu,“ řekla jsem v naději, že pro mě má něco, co ještě nevím.

Nevypadal šťastně. „Pokud se chcete skutečně dovědět, jak Gabriel Gross zemřel, měla byste si udělat čas, abychom si mohli promluvit.“

Podívala jsem se směrem za něj a uviděla Sari a Noaha, jak se vyhrnuli z jednoho z řady výtahů. „Bohužel, moji přátelé právě přijeli dolů. Máme v plánu jednu důležitou návštěvu.“ Vstala jsem a vzala si kabelku. „Zavolejte mi do hotelu.“

„Slečno Bennettová.“ Jeho hlas zněl naléhavě, možná i podrážděně. „Jak se jmenuje váš muž?“

„Brooks,“ odpověděla jsem. „John Brooks. Musím už běžet.“

Mel několik minut studovala mapu, když jsme spolu nastoupily do auta. „Budeme tam za chvilku, ale co dál? Co čekáš, že tam najdeš?“

„Nemám tušení. Jenom si říkám, že bych měla zkusit všechno, než odletíme domů.“

„Máš pravdu. Co to bylo za člověka, s kterým jsi mluvila?“

„Kéž bych to tak věděla. Tvrdí, že něco ví o Gabovi a jeho otci, ale nechce nic prozradit, pokud nepřistoupím na jeho podmínky. Já ale tolik času nemám. Tak kam mám jet?“ Stály jsme u obrubníku a chystaly se vyjet z hotelového parkoviště. Ve zpětném zrcátku jsem viděla Halovo auto.

„Doleva. Pokud to zvládneš.“

„Vynasnažím se.“

Ulici, kde bylo nalezeno Gabovo tělo, lemovaly staré dvouposchoďové budovy. Byly samozřejmě postaveny z místního kamene jako celý Jeruzalém, ale oproti zbytku města působila tato část omšele a zanedbaně. Na šňůrách mezi domy nebo za nimi se sušilo prádlo. Na ulici si hrály a překřikovaly se tmavovlasé děti. Zabočila jsem do jedné z postranních uliček a zastavila, přičemž jsem za sebou nechala dostatek prostoru, aby se tam vešel se svým vozem i Hal. Vystoupily jsme.

„Nedivím se, že tě sem Jack nechtěl pustit samotnou,“ utrousil Hal, když se k nám připojil. Děti zůstaly sedět na zadním sedadle v autě a okýnkem nás zvědavě pozorovaly. „Kde našli tělo?“

„V jedné z těchto uliček, řekl mi Jack. Ale ne na ulici, po níž jsme přijeli.“

„Co chceš dělat?“

V tomto okamžiku jsem si přála jediné; co nejdřív odtud vypadnout a na všechno rychle zapomenout. Předpokládala jsem, že policie pročesala celou oblast tak důkladně, jak to dělají ve Státech, když je spáchán zločin. „Chci najít přesně to místo, kde tělo leželo, a člověka, který ho našel. Takže si myslím, že mi asi nezbývá nic jiného než chodit ode dveří ke dveřím a vyptávat se.“

„Myslíš, že tady někdo umí anglicky?“

„Modlím se za to.“

„Tak jdeme.“

Mel se vrátila za dětmi do auta a já s Halem jsme zamířili ke kamennému schodišti, které vedlo k nejbližšímu domu, a zaklepali na dveře. Otevřela nám žena oblečená celá v černém a poslouchala, když jsem se představila. Pak na nás vychrlila odpověď v jazyce, o němž jsem si byla jistá, že to je hebrejština. Podívala jsem se na Hala, ale ten jenom pokrčil rameny. Žena se usmála, přičemž nám ukázala, že jí chybí dva zuby, a zavřela dveře.

„Klid. Zatím nic neříkej,“ podívala jsem se na Hala. „Možná budeme mít větší štěstí u sousedů.“

„Ty se nenecháš jen tak odradit, to se musí nechat,“ řekl. „Doufám, že tohle jako rozhovor nepočítáš.“

Zasmála jsem se. Konverzace ve vedlejším domě byla jenom o něco málo delší. Žena, která otevřela dveře, znala několik anglických slov, ale ujistila mě, že o nálezu těla nic neví. Pochybovala jsem, jestli vůbec chápe význam mých otázek.

Postupovali jsme s Halem od domu k domu, čichali podivné vůně různých jídel, jak se před námi postupně otevíraly jednotlivé dveře, ale nic podstatného jsme nezjistili. Jeden starší muž nám sdělil poměrně slušnou angličtinou, že už všechno řekl policii a nemá, co by k tomu dodal. Zeptala jsem se ho, kde přesně tělo leželo, ale odbyl mě tím, abych se obrátila na policii.

Když zavřel dveře, pošeptal mi Hal do ucha: „Nevím, jestli sis toho všimla, ale někdo nás sleduje. Neotáčej se. Nespustím z něj oči.“

Vykročili jsme. „Kde je?“

„Právě teď kousek za námi. Stál před jedním z těch domů a pak nás začal sledovat.“

„Možná bych ho měla oslovit.“

„Mám pocit, že on chce udělat totéž, ale netroufá si.“

„Zůstaň tady, Hale.“ Otočila jsem se a vykročila zpátky, přitom jsem pozorovala nápadně vyhublého mladého muže stojícího necelých deset metrů ode mě. Zastavil se a já zamířila přímo k němu.

Náhle se usmál. Když jsem k němu došla, zeptal se: „Vy jste Angličanka?“

„Ne, jsem z Ameriky,“ řekla jsem.

„Chcete se mnou mluvit?“

„Chtěla bych vědět, jestli jsi tady minulý týden viděl ležet toho mrtvého Američana.“

„Ano, ano. Vidět mrtvého muže.“

„Povíš mi o tom něco?“ Vyjadřovala jsem se velice opatrně, ne příliš rychle, dávala jsem si záležet na výslovnosti. Připadal mi tak křehký, že jsem měla strach, abych ho nevyplašila.

„Má matka, ona vám poví.“

„Maminka mluví anglicky?“

„Ne. Já mluvím anglicky. Studovat v Anglii šest měsíců.“

„To je úžasné. Mluvíš moc dobře,“ pochválila jsem ho.

„Ano?“

„Ano, jde ti to.“

Nesměle se usmál a já si mohla všimnout jeho křivých zubů posetých tmavými skvrnami. „Pojďte tudy.“

Ohlédla jsem se zpátky na Hala a váhala jsem, jestli mu mám říct, aby šel s námi. Stál za mnou. „Kam jdete?“ zeptal se.

„Ne, ne,“ ozval se okamžitě mladík. „Žádný muž. Jenom americká paní mluvit s matkou.“

„Půjdeš s ním?“ podíval se na mě Hal.

„Tvrdí, že jeho matka viděla tělo. Můžeš na mě počkat před jejich bytem?“

„Já nevím, Chris. Může to být nebezpečné.“

„Žádná policie,“ řekl hubený muž. „Jenom americká paní.“

„Tento muž není od policie. Je to můj kamarád. Počká na mě venku. Nevadí to?“ „Venku nevadí.“

Prošli jsme podél dvou budov a pak po schodech nahoru. Můj průvodce měl na sobě ušmudlanou bílou košili, černé kalhoty a sandály. Nestejnoměrně ostříhané vlasy mu sahaly až k límci. Strčil ruku do kapsy, vytáhl klíč a odemkl dveře. Hal se držel zpátky. Zamávala jsem mu a následovala mladého muže dovnitř.

Místnost, do níž jsme vešli, byla přeplněná nábytkem a na dlážděné podlaze ležel sešlapaný perský koberec s motivy v tmavě červené a černé barvě. V pokoji nesvítila žádná světla, takže tam bylo poměrně šero, nicméně jsem dokázala rozeznat plnoštíhlou ženu s šátkem na hlavě, jak sedí na pohovce přede mnou. Vzduch byl prosycený nepříjemným zápachem, ale řekla jsem si, že ho budu tolerovat tak dlouho, dokud se něco nedovím.

„Tohle má matka.“ Řekl jí několik slov v jiném jazyce, na což žena reagovala pousmáním a několikrát přikývla. Pak pokynula rukou k židli a já jsem se posadila.

„Má matka vidět mrtvého muže z Ameriky. Vy znáte toho Američana?“

„Ano,“ přisvědčila jsem. Rozhodla jsem se pravdu trochu poupravit, než abych sáhodlouze vysvětlovala, jak to skutečně bylo.

„Chcete se teď ptát mé matky?“

„Viděla toho muže?“

Položil jí krátkou otázku a ona odpovídala velice zdlouhavě a pomáhala si přitom rukama. „On mít přehoz jako na posteli, na přikrytí.“ Zdálo se, jako by mladý muž hledal to správné slovo.

„Deku?“

Usmál se. „Deku. Ano. Matka se podívat do deky. Na košili všude krev. Otevřené oči. Má matka velmi -“ Zahrál vystrašeného člověka.

„Bála se,“ pomohla jsem mu. „Bála. Má matka bála.“ „Zavolala policii?“ „Ne, ne. Žádná policie.“ „Ale policie přijela.“ „Ano.“

„Mluvila s nimi?“ „Policie ne. Má matka, ne policie.“ „Rozumím. Takže policii zavolal někdo jiný.“ „Možná někdo.“ „Víš, kdo ji zavolal?“ Pokrčil rameny.

Tito lidé zjevně nic neprozradili. Nebyla jsem si jistá, proč tolik toužil, abych si promluvila s jeho matkou, když to vypadalo, že mi vlastně nemá co říct, kromě toho, že nadzvedla deku a uviděla pod ní tělo. „Viděla vaše matka lidi, kteří položili mrtvolu toho muže na ulici?“

Zeptal se jí. Odpověděla krátce.

„Vidět dva muže.“

Měla jsem s sebou kopii nákresu, který byl zhotovený podle Marniina popisu. Vyndala jsem z kabelky list papíru a podala ho ženě. Energicky pokývala hlavou a obrátila se na syna.

„Tohle je ten muž. Tohle muž s mrtvým Američanem.“

Vzala jsem si skicu zpátky. „Viděla matka tu dodávku?“

Na okamžik se zatvářil, jako by nerozuměl, pak se usmál a znovu s ní promluvil. „Vidět ten náklaďák. Dodávku. Ano. Vidět ji.“

„Viděla je, jak z ní vynášejí toho Američana?“

„Ne,“ odpověděl, překládaje matčina slova. „Tu dodávku vidět potom.“

„Viděla něco, co by mi pomohlo tu dodávku najít? Viděla na ní nějaké číslo?“

Když s ní mluvil, zalovila rukou ve vrstvách látek, které měla na sobě, a vytáhla útržek papíru. Podala mu ho.

Pohlédl na něj a něco jí řekl. Pak se obrátil ke mně. „Tohle pro vás. Z dodávky.“

Vzala jsem si ho a podívala se na něj. Opsala něco, co vypadalo jako číslo poznávací značky, použila k tomu měkkou tužku, takže písmo bylo trochu rozmazané. Pocítila jsem vlnu vzrušení, že jsem konečně narazila na něco opravdu důležitého, o čem policie možná ani neví. Pokud byli všichni lidé z těchto domů tak zdrženliví při komunikaci s policií, a nakonec i se mnou, dokázala jsem si představit, že z nich policie moc informací nevypáčila. Pravděpodobně jediným důvodem, proč ji někdo zavolal, bylo, aby co nejdřív z ulice odklidili Gabovu mrtvolu.

„Tohle je číslo poznávací značky?“ zeptala jsem se.

„Ano, číslo dodávky. Matka vidět číslo a zapsat ho.“

„Tohle mi opravdu velice pomohlo,“ řekla jsem. „Máte ještě něco?“

Žena zavrtěla hlavou a on řekl, že to bylo všechno. „Žádná policie,“ připomněl mi. „Rozumíte?“

„Ano, rozumím.“ Vstala jsem a nabídla mu ruku na rozloučenou, ale on mé gesto neopětoval. Poděkovala jsem mu, a pak i jeho matce, která se usmívala a pokyvovala hlavou, jako by mi rozuměla. Pak jsem vyšla ven, kde Hal starostlivě přešlapoval.

„Máš něco?“ zeptal se netrpělivě.

„Myslím, že jo. Ta žena si zapsala nějaké číslo, vypadá to jako číslo poznávací značky.“

„Děláš si legraci? To je přece skvělé.“

„Ti lidé se strašně bojí policie. Ani mi neřekli svá jména a já jsem se neptala. Teď musím někde najít telefon a zavolat Jackovi. Třeba by mohl zadat číslo do počítače a my tak zjistíme, komu ta falešná sanitka patří.“

„Tak co máte?“ Mel nám vyšla naproti, když jsme se blížili k autům.

„Je fakt dobrá,“ hlásil Hal. „Teď možná právě rozlouskla celý případ.“

Mel se vítězoslavně zakřenila. „No, neříkala jsem ti to?“

Stáli jsme tam ještě několik minut a rozhodovali se, jestli se rozdělíme. Já jsem chtěla co nejdřív odjet zpátky do hotelu a zavolat Jackovi odtamtud, abych měla jistotu, že budu mít dost času s ním mluvit. Tyhle telefonní karty mají jeden protivný zlozvyk, že vás neočekávaně odpojí právě v okamžiku, kdy se chystáte pronést něco důležitého.

„Víš co?“ navrhla nakonec Mel. „Kousek od vašeho hotelu je fantastický obchod s keramikou. Včera večer mi o něm řekla Halova sestřenice. Takže co kdybychom jeli s tebou, ty si zavoláš a pak půjdeme společně nakupovat?“

„Ty chceš vzít děti do obchodu s keramikou?“ podivil se Hal.

„Mé děti jsou velmi dobře vychované.“ Zdálo se, že se Mel jeho nepřímo vyjádřená obava dotkla. „A tvé také.“

Usmál se. „Tak to pojďme ověřit.“

17

„Co že máš?“ zeptal se znovu nevěřícně můj muž.

„Číslo poznávací značky. Ta žena si ho zapsala. Ani nevím, jestli je vůbec gramotná, a navíc měla jen neořezanou tupou tužku a kousek papíru, a tak prostě zapsala, co viděla.“

„Dokážeš ho rozluštit?“

Přečetla jsem mu číslice, jak jsem nejlépe dokázala. „Máš tam někoho, kdo by to prověřil?“

Zasmál se. „Chceš mi snad naznačit, že nehodláš ztratit svůj propastný náskok před policií?“

„Teď jsi na to kápl. Tak najdeš někoho?“

„Udělám, co bude v mých silách. Kde jsi?“

Řekla jsem mu to a dodala, jaký máme s Grossovými plán. „Jestli něco zjistíš, nech mi vzkaz v hotelu. Kouknu se na něj, až vykrademe obchod s keramikou a dáme si oběd.“

„Kdyby něco, mé jméno z té krádeže laskavě vynech, OK?“

„Spolehni se.“

Když jsem zavěsila, vzpomněla jsem si na malého muže v hotelovém vestibulu z dnešního rána. Možná jsem byla příliš strohá. Kdyby za mnou ještě jednou přišel, abychom si promluvili, navrhla bych mu třeba večeři. Rozhodla jsem se, že mu zavolám nebo nechám vzkaz, pokud to nezvedne. Asi by nebylo na škodu si s ním povídat, kdyby byl Jack nablízku; naopak, vlastně bych byla radši.

Zavolala jsem do Melina hotelu a požádala je, aby mě přepojili na pokoj Simona Kaplana. Operátorka se za okamžik vrátila a oznámila mi: „Lituji, ale nikdo s tímto jménem není u nás zaregistrován.“

„Odhlásil se?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Moment, předám vás kolegovi.“

Tentokrát se ozval mužský hlas a já mu zopakovala svou otázku. Ujistil mě, že pan Kaplan u nich určitě zaregistrován není. Zeptala jsem se, kdy se odhlásil.

„Nemám tu žádný záznam, že by u nás poslední týden bydlel.“

Byla jsem jako opařená. „Děkuju,“ vypravila jsem ze sebe. Co teď’? Přemýšlela jsem. Buď není tím, za koho se vydával, nebo je zapsán pod jiným jménem. Nebo možná… Sáhla jsem po telefonním seznamu, abych vyhledala hotel, kde se konala oslava bar micva, a znovu jsem si uvědomila, že je psaný v hebrejštině. Zavolala jsem operátorce, ta našla číslo a přepojila mě.

Ne, v našem hotelu žádný Simon Kaplan registrován není, bylo mi řečeno. Požádala jsem ji, aby prověřila i datum, kdy došlo k únosu. Ne, odpověděla unaveně, když se vrátila, ani toho dne tady nebydlel.

Dělo se tu něco velice podivného, ale v tomto okamžiku jsem po tom nemohla dál pátrat, protože dole na mě čekala čtyřčlenná rodina Grossových. Popadla jsem kabelku a vydala se za nimi.

„Vypadá to, že tady na terase mají skvělou restauraci,“ nadhodil Hal, když jsem vystoupila z výtahu.

„Je opravdu skvělá. Možná bychom tam mohli poobědvat, až ukončíme prohlídku keramiky.“

Rozesmál se. „Prohlídku? Děláš si legraci?“

Našli jsme Mel s dětmi, které zvědavě nakukovaly do výkladních skříní obchodů naproti hlavnímu vchodu do hotelu, a zamířili jsme o dva bloky dál do ulice, kde byl náš cíl - obchod s keramikou. Ještě než jsme se přiblížili k americkému konzulátu, všiml si Hal pravděpodobně jediného prázdného místa u obrubníku a nějak se mu podařilo se tam vmáčknout, čímž si vysloužil můj i Melin bouřlivý aplaus. Vystoupili jsme a vykročili po ulici dolů k palestinskému obchodu s keramikou.

Když jsme vstoupili dovnitř, ocitli jsme se v prostorné místnosti po celé délce rozdělené chodbou. Ve výkladních skříních na pravé straně byly vystaveny většinou ženské ručně malované kousky keramiky. Zastavili jsme se, abychom si je prohlédli, děti stály jako přimražené a ohromeně zíraly.

„To bych uměla udělat,“ ozvala se Sari téměř šeptem.

„Možná tě necháme zapsat do keramického kroužku, až přiletíme domů,“ slíbila jí Mel.

„Co je to kramický?“

„Tam se dělají výrobky z hlíny. V chrámu organizují pro děti kroužek.“

„Ach,“ povzdychla si Sari zasněně a já jsem se usmála. Měla umělecké nadání, malovala obrázky, které byly na její věk velice pěkné, takže jsem Melinu návrhu v duchu zatleskala.

Napříč přes chodbu vedly dveře do obchodu. Hal ještě upozornil děti, aby držely ruce u těla a chodily pomalu, a pak jsme vešli. Obchod byl nezvykle dlouhý se stoly a policemi plnými krásných věcí. Některé z nich se podobaly kouskům, které jsme viděli v obchodě ve Starém městě, jiné byly zcela odlišné a mnohem větší.

Hala vystavená keramika zaujala tak jako Mel a mě. Souhlasil s tím, že by měli koupit několik malých misek a pár jednotlivých kusů nádobí, aby mohli podávat hranolky a dresinky nebo omáčky odděleně. Pomyslela jsem si, že hummus by byl lepší, a také jsem jim to řekla.

„Ach, Mel, ty snad po téhle zkušenosti ani neodjedeš domů.“ Hal mi ukázal jeden z kousků nádobí a musela jsem mu dát za pravdu, že by se nám něco podobného doma také hodilo. Zalíbila se mi tmavomodrá mísa se vzorem ryb, kterou jsem objevila na jednom z mnoha stolků.

Do čeho jsme se ale s Mel okamžitě zamilovaly, byly dva veliké talíře pověšené vysoko na zdi. Byly na nich náboženské a symbolické kresby s typicky arménským designem, který je lemoval po obvodu. Mel prohlásila, že jeden prostě musí mít, načež velice ochotný majitel obchodu okamžitě přinesl žebřík a sundal je dolů. Nakonec jsem se rozhodla, že se také rozšoupnu a vezmu si ten, který si Mel nevybere; mně se líbily oba stejně.

„Můžeme si je půjčovat,“ nadhodila vesele. „Šest měsíců u tebe, šest u mě. Já je prostě miluju.“

Hal mě přesvědčil, abych zaplatila kreditní kartou, protože tak to bude nejvýhodnější, a já nebrala zřetel na svůj vrozený předsudek vůči počítání. Když jsme odcházeli, odnášely jsme si každá jeden objemný balík zabalený v modrém papíře a kromě toho ještě jeden menší. Neskrývaly jsme nadšení.

Poobědvali jsme na zahradě, my dospělí jsme si vesměs objednali obloženou mísu s několika druhy salátů servírovaných na podobných talířích, které jsme si s Mel právě koupily. Kromě několika dalších delikates tam nechyběl ani hummus nebo těstoviny orzo.

„Myslím, že jsem se do hummusu zamilovala,“ řekla Mel, když vytírala kouskem chleba pita poslední zbytky.

„A jak to umíš pěkně vyslovit,“ poznamenala jsem. „Já prostě ten hrdelní zvuk ze sebe nedostanu.“

„Ale dostaneš. Jenom ho nepřestaň jíst.“

Rozdělili jsme se a já odešla nahoru, kde jsem našla vzkaz od Jacka, který mi oznamoval, abych mu zavolala zpátky.

„Situace je asi taková,“ začal, „Joshua tady teď není, takže se cítím oprávněný předat ti informace osobně. Ale jakmile ho najdu, řeknu mu to.“

„Samozřejmě.“

„Tahle značka patří dodávce, jejíž zmizení nikdo nenahlásil, takže trochu váhám, jestli je správné, abys ji hledala. Můžeš se dostat do kontaktu přímo s Gabovými únosci.“

„Dám na sebe pozor,“ slíbila jsem mu.

„Kde už jsem tohle jenom slyšel? No nic, jedná se o obchod, kde se prodává vybavení pro turisty. Někde v centru nedaleko od ulice Ben Yehudy.“ Tak se jmenovala slavná pěší zóna. Nadiktoval mi adresu a jméno majitele obchodu, Moshe Karpena.

„Tak jdu na to,“ řekla jsem.

„Ještě něco, Chris. Prý je tam skoro nemožné zaparkovat. Co kdybys jela taxíkem?“

„OK. Aspoň si procvičím, co jsem se naučila od Mel.“ „Jo, jistě. Opatruj se.“

Sešla jsem dolů a požádala portýra, aby mi sehnal taxi. Když jsem nastupovala, přepadla mě trochu nervozita při vzpomínce na poslední jízdu, kterou jsme s Mel zažily, a na nevraživost, s jakou s řidičem jednala. K mému milému překvapení ale řidič zapnul taxametr hned, jak jsem za sebou zavřela dveře a oznámila mu cíl své cesty. Vysadil mě na křižovatce ulice Ben Yehudy, která se prudce svažovala dolů, a ulice Krále Jiřího. Udělal mi takovou radost, že jsem mu dala za jeho poctivost šekel navíc, ale neřekla jsem proč.

Sebrala jsem odvahu a zamířila k obchodu. Byl jedním z těch, kde najdete na prodej tisíce věcí, všechno počínaje pohlednicemi přes velbloudy z olivového dřeva až po kroužky na klíče s křížem nebo Davidovou hvězdou - rovnost šancí pro všechny pouliční prodejce.

Venku postávali dva lidé a prohlíželi si pohlednice, uvnitř byla jedna zákaznice a vybírala si z nabízených věcí; několik jich už držela v ruce. Zamířila jsem k ženě středního věku za pultem.

„Ano?“ obrátila se na mě. Když zjistila, že nemám v ruce nic, co bych chtěla koupit, pravděpodobně usoudila, že se potřebuju zeptat na cestu.

„Paní Karpenová?“ zeptala jsem se.

„Ano.“

„Chtěla bych se vás zeptat na váš tranzit. Vaši dodávku.“

Tvář jí potemněla. „Co s ní je?“ „Můžete mi říct, kde ji máte?“ „Co je to za otázku?“ „Víte, kde je?“

„Samozřejmě že vím. Je u mě doma.“ „Opravdu?“

„O co se jedná?“ Mluvila dobrou angličtinou pouze se slabým přízvukem, který jsem nedokázala identifikovat. Bylo zřejmé, že ji mé otázky vyvedly z míry.

„Domnívám se, že vaše dodávka mohla být použita při spáchání trestného činu.“

Její výraz se během okamžiku změnil. Dostala strach. Zavolala směrem k zadní části obchodu: „Moshi?“ a dodala pár slov hebrejsky. Objevil se starší muž s jarmulkou na hlavě. Vyměnili si několik vět hebrejsky. Pak se postavil na své místo za pult.

„Pojďte se mnou,“ řekla mi žena a vykročila stejným směrem, odkud přišel muž.

Následovala jsem ji do malé těsné místnosti se stolem a dveřmi otevřenými na záchod.

„Co to říkáte?“ zeptala se.

„Máte dodávku s touto poznávací značkou?“ Ukázala jsem jí útržek papíru. Paní Karpenová zaúpěla. „Je to vaše dodávka?“ Přikývla.

„Kde je, paní Karpenová?“ „Nevím. Já nevím.“ „Ve vašem domě není?“

Zavrtěla hlavou.

„Kde myslíte, že je?“ Nechtěla jsem jí navrhnout možnost, jestli nebyla ukradena. Pokud si to myslela, nechala jsem ji, ať s tím přijde sama.

„Možná ji někdo vzal.“

„Kdo?“

„To je strašné. Říkáte zločin. Jaký zločin?“ „Velice závažný zločin. Policie po té dodávce pátrá. Pravděpodobně sem dřív nebo později přijdou.“ „Ach bože.“ Byl to téměř nářek. „Vy víte, kde ta dodávka je, viďte?“ „Nevím. Přísahám, že nevím. Neviděla jsem ji týdny.“ „Proč jste nenahlásila policii, že vám ji někdo ukradl?“ „Nemohla jsem.“ „Víte, kdo ji má?“ Přikývla.

„Měla byste mi to říct, paní Karpenová.“ „Proč vám? Kdo jste?“

„Vyšetřuju ten zločin. Musím své informace předat policii. Bude lepší, když to přiznáte teď, než když na to přijdou později sami.“

„Já vím.“ Zavřela oči a nadechla se.

Ani jedna z nás se ve stísněném prostoru malé místnosti neposadila. Za stolem byla jedna židle a vedle stála druhá, plastová, která zabírala minimální prostor, přesto jsme obě zůstaly stát. Teď se ale sesunula do židle za stolem, položila si hlavu do dlaní a mlčela. Čekala jsem a doufala, že mi nakonec poví, co jsem potřebovala vědět.

„Je to můj synovec,“ řekla po chvíli a zvedla hlavu. „Je to dobrý chlapec, ale občas se dostane do průšvihu. Už si ji jednou vzal, před dvěma lety, myslím, ale vrátil ji zpátky. Policii jsem to hlásit nemohla; vždyť je to dítě mé sestry.“ Vypadala, že se každým okamžikem rozpláče.

„A jste si jistá, že tu dodávku má on?“

„Co jiného by v tom mohlo být? Na té dodávce není nic zvláštního, co by mohlo upoutat pozornost lidí, kteří kolem po ulici procházejí.“

„Mluvila jste s vaším synovcem?“

„Mluvila jsem se sestrou. Tvrdila, že ji nemá.“

To mě zase tolik nepřekvapilo, že matka takto odpoví. „Dáte mi jejich jména a adresy?“

„Ach bože. Sestra mě zabije.“

Nechala jsem její poznámku bez komentáře. Vytáhla vrchní šuplík od stolu a vzala si odtud kousek papíru, pak sáhla po tužce a začala psát zprava doleva.

„Anglicky, jestli můžu poprosit,“ požádala jsem ji.

„Ach, samozřejmě.“ Pod údaje v hebrejštině napsala stejný řádek anglicky a já ji obdivovala, jak ve vteřince přehodí výhybku a změní jazyky i abecedu. To je skutečně výkon, pomyslela jsem si. Podala mi papír. „Půjdete tam hned?“

Strčila jsem papír do kabelky. „Jakou barvu má ta dodávka?“

„Světle hnědou.“

„Je na ní nějaký nápis?“

„Jako název obchodu? Ne. Je to prostě obyčejná dodávka. Má dobrý motor a my se o ni pečlivě staráme.“

„Kdy jste zjistila, že se ztratila?“

Povzdechla si. „Co je dneska za den? Úterý? Před týdnem. Možná před dvěma, možná ve středu nebo ve čtvrtek toho týdne.“

Takže měli dostatek času přestříkat dodávku několika vrstvami bílé, aby vypadala jako sanitka. „Děkuju vám, paní Karpenová.“

„Chystáte se promluvit se sestrou?“

„Pokusím se o to.“

„Neříkejte jí, že to víte ode mě. Prosím.“

V dalším taxíku se vyskytl menší problém. Když auto vyrazilo od obrubníku, požádala jsem řidiče, aby zapnul taxametr. Pokusil se mě ošálit obvyklou pohádkou o speciální ceně jenom pro mě, ale já jsem mu jasně zopakovala, že nepožaduju žádnou speciální cenu, chci jenom zapnout taxametr. Něco zavrčel, ale zapnul ho.

Cesta vedla do Betlémské ulice. Tvořily ji obytné domy, různé krámky, prodejny potravin a obchody s oblečením. Řidič mě vysadil před budovou, která byla téměř identická s ostatními po obou stranách. Vešla jsem dovnitř a zazvonila u dveří se jménem ,Schlossová’ napsaným jak anglickými, tak hebrejskými písmeny.

Někdo uvnitř zavolal, že už jde, a pak se otevřely dveře. Žena se nápadně podobala té, kterou jsem před chvílí navštívila v centru města, ale tahle byla o poznání kulatější a vlasy měla stažené dozadu; bylo to spíš proto, aby jí nepřekážely než kvůli lepšímu vzhledu.

„Vy jste tady kvůli té dodávce.“

„Já -“ Zarazilo mě to.

„Sestra mi volala. Co chcete vědět?“ Neudělala žádný pohyb, kterým by mi naznačila, abych šla dál.

„Ta dodávka se ztratila.“

„To samé mi řekla sestra.“

„Je tu možnost, že si ji vypůjčil váš syn.“

„Vypůjčil? Tohle vám řekla?“ Věnovala mi zvláštní úsměv, nebo se spíš ušklíbla.

„Po té dodávce pátrá policie.“

„No, tak doufám, že ji najdou. Máte ještě něco?“

„Byl spáchán zločin, paní Schlossová. A ta dodávka v něm pravděpodobně hrála důležitou roli.“

„Nechte laskavě na policii, aby to dokázala. Ještě něco?“

Začala jsem větu a vtom jsem uslyšela mužský hlas, jak volá odněkud z bytu: „Hej, mami.“ „Váš syn je doma?“ zeptala jsem se.

„Do toho vám nic není.“

Za zády se jí objevil mladík ve věku kolem dvaceti let. Měl na sobě džíny a přiléhavou černou košili s krátkými rukávy, které odhalovaly svalnaté paže.

„Pane Schlossi,“ oslovila jsem ho ve snaze využít příležitosti, „ráda bych s vámi mluvila o dodávce paní Karpenové.“

„O dodávce mé tety?“

„Ano. Kde je?“

„Jděte pryč,“ rozkázala mi jeho matka ve stejném okamžiku, kdy promluvil on.

„Mě se neptejte. Neviděl jsem ji už strašně dlouho,“ řekl.

„Jak dlouho?“

„Dobré dva týdny.“

„Kdo ji má?“

„Zmlkni!“ křikla jeho matka. „A vy, ať jste kdokoli, odtud vypadněte.“ Pokusila se zabouchnout dveře, ale syn jí v tom zabránil.

„Nemůžu vám to říct.“ Měl americký přízvuk a já jsem přemítala, jestli se právě vrátili do Izraele nebo jestli chodil ve Státech do školy.

„Vzal jste ji vy, pane Schlossi?“

Odložil na stůl lahev piva, která na něm patrně zanechá mokrý kroužek, za což ho jeho matka nejspíš zabije, a hřbetem ruky si otřel ústa. „Můžeme si promluvit venku?“

„O čem s ní chceš mluvit?“ téměř zaječela jeho matka. „Ty tu dodávku nemáš, takže není o čem mluvit.“

„Jdu na chvíli ven, mami. Vrátím se brzy.“

Paní Schlossová se mu pokusila zastoupit cestu, ale on se protáhl kolem ní, aniž by ji odstrčil, a vyšel ven. Za námi se zabouchly dveře a zarachotila západka. Napadlo mě, jestli má u sebe klíč, ale pak jsem si řekla, že na tom nezáleží. Matka ho domů pustí tak nebo tak.

18

Šli jsme do malého podniku asi blok vzdáleného od jejich bytu, kde se člověk mohl posadit, ale bylo také možné si tam jídlo jen koupit a odnést pryč. Já jsem si objednala džus a on kávu. Cestou mi řekl, že se jmenuje David.

„Co o té dodávce víte?“ zeptal se, když jsme upíjeli ze svých nápojů.

„Myslím, že mohla být použitá při spáchání trestného činu.“

Ulevil si tichou nadávkou, kterou jsem sotva zaslechla. „Jaký trestný čin máte na mysli?“

„Velice závažný, Davide. Pokud s tím máte cokoli společného -“

„Myslíte si, že bych se vás takhle vyptával, kdybych věděl, o čem mluvíte?“

Ignorovala jsem jeho nepřátelskou poznámku. Bylo mi jasné, že jeho nervozita pramení z toho, že netuší, co jsem doposud zjistila. „Všechno, co prozatím vím, je to, že dodávka byla spatřena nedaleko místa činu.“

„Takže ten trestný čin možná spáchala má teta.“

„Dodávka zmizela několik dní před spácháním trestného činu.“

„Takže to je moje chyba.“

„To jsem neřekla.“ Dodávka určitě nebyla zaparkovaná na Betlémské ulici, kudy jsme procházeli. „Pokud ale víte, kde je, měl byste to ohlásit.“

„Nevím, kde je.“

„Vzal jste ji?“ zeptala jsem se poněkud váhavě.

„Já jsem nic nevzal. Já -“

Čekala jsem. Teď už jsem si byla jistá, že ví, kde je.

„Dokonce ani nedokážu říct, u koho teď je - nebo u koho byla - protože oni ne… hm… já prostě nevím, kdo jsou a kde jsou.“

„Vy jste tu dodávku někomu předal?“

Zavřel oči a nechal hlavu klesnout dolů. Pak se otřásl, jako by se pokoušel probudit ze zlého snu, a napil se trochu kávy. Dovnitř vešel nějaký muž asi v jeho věku, a když Davida uviděl, přišel k nám, chvíli si s ním povídal hebrejsky a přitom si spolu co chvíli plácali rukama. Nakonec David něco řekl a druhý muž odešel.

„Přišli za mnou, že potřebují nějakou dodávku. Dlužil jsem jim peníze, OK? Řekl jsem jim, kde ji můžou najít, ale že ji musí vrátit zpátky. A oni na to, že ji potřebují jenom na dva dny a pak ji dopraví na místo, kde ji vzali. Věděl jsem, že teta nic nenahlásí, pokud se za pár dnů vrátí.“

„A oni vám prominuli dluh.“

„Dá se to tak říct.“

„Kdy si ji vzali?“

„Den přesně nevím. Asi tak před dvěma týdny.“

Vytáhla jsem z kabelky kresbu muže, kterou namalovali na policii. „Je tohle jeden z mužů, kteří ukradli tu dodávku?“

Podíval se na náčrtek a opět si neodpustil zamumlat nějakou nadávku. „Kde jste to vzala?“

„Někteří lidé ho viděli, když spáchal ten zločin. A policejní portrétista ho takhle nakreslil.“

„Vy mi asi neprozradíte, o jaký trestný čin se jednalo.“

„Byl to velice závažný trestný čin.“

„To už jste jednou říkala.“

„Jak se ten muž jmenuje?“ Zeptala jsem se, přestože už mi jednou řekl, že identitu falešných zdravotníků nezná.

„Věřte mi, kdybych to věděl, řekl bych vám to. Tu zatracenou dodávku vůbec nevrátili. Teta pořád volá matce a matka jí stále opakuje, že já ji nemám, což je pravda, a já z toho mám pěkný - dostal jsem se do maléru. A přitom jsem nic neudělal.“

Nevyvracela jsem mu to. „Víte aspoň, pro koho ten muž pracoval?“

„Pracoval sám na sebe, pokud vím.“

„Řekl, pro koho potřebuje tu dodávku?“

„Nic přesného mi neprozradil. Měl jsem dojem, že jede vyzvednout nějaké zboží, aby je znovu prodal.“

Usmála jsem se tomu opatrnému vyjádření. „Znovu prodal?“

„Jo. Se ziskem.“

„Možná to tak skutečně bylo, ale použil ji i pro jiné účely.“

„Jak tohle všechno víte?“

„To je složité vysvětlování, ale vezměte na vědomí, že znám příbuzné oběti trestného činu.“

„Někdo byl zraněn?“ Odstrčil prázdný šálek s podšálkem stranou.

„Ano. Vážně zraněn.“

„Přejeli tou dodávkou někoho?“

„Víc vám k tomu nemůžu v tuhle chvíli říct. Myslím si, že byste se měl vynasnažit co nejrychleji zjistit, kde ti muži jsou, aby je mohla policie dopadnout.“

„Přijede si policie i pro mě?“

„Nepřekvapilo by mě to.“

„Jak se to mohlo stát?“

Nemyslela jsem si, že opravdu chtěl na tuto otázku odpověď. Zaplatila jsem oba nápoje, odešla na Betlémskou ulici a stopla si taxík zpátky do hotelu.

Byl to nejúspěšnější den mého dosavadního vyšetřování. Zavolala jsem Jackovi a předala mu jména a adresy. Řekl mi, že se s ním už spojil Joshua a pravděpodobně také navštívil Karpenův obchod.

„A mimochodem, mám pro tebe kopii té závěti, aby sis ji mohla prostudovat. Poslali nám ji dneska nebo včera faxem, není to sice kdovíjaká kvalita, ale ty to určitě rozluštíš. Já se na ni ještě nedíval. Snažím se dokončit, co mám na práci, abychom měli volný víkend.“

„Uvidíme se později.“

Už byl skutečně nejvyšší čas, abych si promluvila se sestrou Josephou. Nedokázala jsem přijít na žádný motiv pro vraždu Gabriela Grosse. Jeho žena tvrdila, že se z trezoru nic neztratilo. Pokud mluvila pravdu, pak byl celý případ selhání bezpečnostního systému pravděpodobně pouze shodou okolností, a my se nikdy nedovíme, jestli byl zhotoven duplikát Gabova klíče do domu. Pokud ovšem lhala, mohla být sama do manželovy smrti zapletena. Ale proč?

Zavolala jsem Jackovým rodičům a zastihla je v hotelu. Okamžitě jsem tam vyrazila, abych s nimi a s Eddiem strávila pár vzácných chvil, do té doby než se můj syn rozhodne mě propustit a znovu obrátit svou pozornost k těmto skvělým lidem, s nimiž cestoval. Užili jsme si společně velice příjemnou hodinu a půl. Dychtivě jsem naslouchala všemu, co zažili, a obdivovala jsem hlavně to, jak si Jackovi rodiče dokážou skvěle naplánovat volný čas.

„Měla bys vidět, Chris, co všechno Eddie sní,“ poznamenala má tchyně v jednom okamžiku. „Vůbec nemá strach, když má ochutnat nějaké nové jídlo.“

„No, to je požehnání. Zřejmě zdědil výjimečnou chuť k jídlu po tatínkovi, po mně určitě ne. Ačkoli i já musím uznat, že se tu vaří skutečně znamenitě.“

„Mně nejvíc chutná hummus,“ oznámil mi Eddie s téměř dokonalou výslovností hlásky na začátku slova.

„Bože můj, ty to dokonce umíš i správně vyslovit,“ zvolala jsem překvapeně.

„Není divu, však víš, co se říká o učení cizích jazyků, když je člověk mladý,“ poznamenala tchyně.

„Tady je zřejmě důkaz, že to je asi pravda.“

„Uvaříš mi ho, až budeme doma?“ zeptal se Eddie.

„Jsem si jistá, že to zvládnu. Mel mi poradí, jak na to. Musíme ale najít obchod, kde se prodává pita chléb.“

„Například U Prince,“ odpověděl pohotově můj všímavý syn. „Viděl jsem ho tam.“

„Pak bych řekla, že není co řešit.“ Naklonila jsem se k němu a dala mu pusu. S radostí jsem kvitovala, že Eddie projevuje stejnou pozorovací schopnost a vytříbenou chuť jako jeho otec.

Když jsme se rozloučili, zamířila jsem nejkratší cestou na policejní stanici, zaparkovala po straně ulice a počkala na Jacka. Přijela jsem o pár minut dřív, a tak jsem vypnula motor a pozorovala lidi, kteří vcházeli a vycházeli z budovy. Asi pět minut poté, co jsem dorazila, se objevil před vchodem Joshua Davidson, rozhlédl se kolem, a když mě uviděl, zamával mi a vykročil ke mně. Naklonila jsem se a otevřela dveře na straně spolujezdce, aby se mohl posadit.

„Paní Brooksová, neměl jsem tušení, že jste tajná vyšetřovatelka.“

„Tam, kde bydlím, to žádné tajemství není. Jednou o mně dokonce psali v místních novinách. Doufám, že se nezlobíte, že jsem navštívila Karpenovy a jejich synovce?“

„Možná bych se i zlobil, ale měl jsem takovou radost, že jste sehnala číslo poznávací značky té dodávky, že jsem vám odpustil. Minulý týden jsme mluvili snad se stovkou lidí v těch okolních domech. Nedostali jsme z nich ani slovo.“

„Mají z policie hrůzu. Muž, který mě dovedl za svou matkou, i ona mi hned na začátku dali jasně najevo, že s policií se bavit nebudou. Mám podezření, že něco skrývají, nebo si aspoň myslí, že mají co skrývat.“

„To se nedá nic dělat. Každopádně jste učinila pozoruhodný objev. Jak jste toho chlapce našla?“

„On si našel nás. Musel nás vidět, jak chodíme ode dveří ke dveřím a vyptáváme se - a nedostáváme žádné odpovědi - a tak se vydal za námi a sledoval nás. Osobně si myslím, že on nic neviděl, ale věděl, že jeho matka ano.“

„No, mockrát vám děkuju.“

„Našli jste tu dodávku?“

„Ne, ale děláme na tom.“ Standardní odpověď policie pro vyjádření situace ,nikam jsme se nedostali’. „Myslím, že váš manžel má kopii závěti Gabriela Grosse. Možná v ní objevíte něco, čeho jsme si nevšimli.“

Usmála jsem se. „Jste velice galantní. Můžu vás ujistit, že si ji večer pečlivě pročtu.“

„A na poslední večer bychom pro vás se ženou rádi přichystali typickou izraelskou večeři, pokud proti tomu nic nemáte.“

„To zní báječně. Tohle je rozhodně ta nejzajímavější a nejneobyčejnější cesta, kterou jsem v životě podnikla.“

„Až se sem někdy vrátíte, slibuju vám, že už tady k žádné vraždě, která by vám znepříjemnila pobyt, nedojde.“

V tom okamžiku přišel k autu Jack a oba muži si vyměnili několik slov, zatímco já mezitím vystoupila, abych si přesedla na sedadlo spolujezdce. Pak jsme odjeli.

Po večeři jsem se pustila do prohlížení závěti. Byla v ní spousta věcí a pojmů, kterým jsem nerozuměla, a ačkoli Jack tvrdil, že jeho znalosti v oblasti majetkového práva jsou velice sporé, protože po advokátských zkouškách většinu z toho zapomněl, dokázal z textu vyčíst, jaké dědictví Gabe jednotlivým členům rodiny odkázal. Další poměrně rozsáhlá pasáž se zabývala majetkem společnosti, ale nezjistila jsem nic podezřelého. Gabovy děti - které, jak jsem věřila, stále vroucně miloval, i přes odcizení, k němuž mezi nimi po rozvodu došlo - disponovaly právy k mnoha jeho obchodním akciím. Nebo mohly svůj podíl prodat lidem, kteří teď pro Gaba pracovali; cena by pak byla stanovena podle určitého vzorce. Podle mého názoru to byl skvěle promyšlený tah a mě zajímalo, jak se jeho syn a dcera rozhodnou.

Marnie byla velice dobře existenčně zajištěna stejně jako každé dítě, které by se narodilo po sepsání této poslední vůle, nebo které by čekala v době Gabovy smrti. Nezapomněl ani na svou bývalou ženu a odkázal jí část majetku, nicméně jeho výše se nedala srovnat s dědictvím pro současnou manželku. Nic překvapivého. Přemítala jsem, jestli Debby věděla, že ji Gabe zahrnul do své závěti.

Zdálo se, že v textu chybí ona komplikovaná ustanovení, podle nichž jeden člověk dostane víc, pokud Gabe zemře v určitém období nebo za určitých okolností. Závěť byla jasná a přímočará. Šlo mu pouze o to, aby jeho majetek zdědili lidé, které měl nejraději, a chtěl, aby dál prosperovala jeho společnost. Vyjmenoval také spoustu charitativních uskupení, která dostanou svůj podíl. Znala jsem jenom dvě a o ostatních jsem v životě neslyšela, ale je mi jasné, že mnoho organizací, které se snaží konat dobro, jsou široké veřejnosti zcela neznámé.

„Narazila jsi na něco podezřelého?“ zeptal se Jack, když jsem odložila papíry na stůl.

„Kéž bych tak mohla říct ano. Zdá se, že všechno koresponduje s tím, co jsem o něm slyšela. Na prvním místě samozřejmě figuruje jeho rodina, následuje důležitá část týkající se obchodu a pamatoval také na humanitární a dobročinné organizace. Nenarazila jsem na žádné zvláštní jméno, pod nímž by se mohla skrývat dřívější přítelkyně nebo vyděrač. Vypadá to, že jsme na špatné stopě.“

„Vidím na tobě, jak ráda by sis promluvila se sestrou Josephou.“

„To máš pravdu, ale telefonní hovor do Států je strašně drahý. Až si spolu sedneme v její pracovně, důkladně to probereme.“

„Chris, dobře víš, že si to můžeme dovolit. Většinu našich výdajů nám tady platí.“

Pokrčila jsem rameny. Občas je mi představa, že utratím příliš peněz, trochu nepříjemná. Dobře vím, že to je pozůstatek z doby, kterou jsem strávila ve Svatém Štěpáně. Tehdy jsem všechny své výdělky předávala klášteru a dostávala jsem jenom peníze na útratu, když jsem někam šla, což v praxi znamenalo obyčejně padesát centů, pokud jsem nejela někam na výlet. Po většinu let, která jsem za zdmi kláštera prožila - a poslední z nich jako jeptiška -, jsem používala svůj počáteční finanční vklad mimo jiné na to, abych si koupila benzin do auta. A když jsem jednou za měsíc navštívila tetu, byla ke mně vždy velice štědrá. Později se ukázalo, jak je pro mě těžké zbavit se pocitu, že trpíme stálým nedostatkem peněz, a když jsem měla utratit větší částku najednou, uvádělo mě to do rozpaků.

„Co kdybys jí zavolala zítra, Chris?“ povzbuzoval mě Jack. „Vyber si vhodný čas a zavolej jí odtud. Jenom se snaž zaplatit za hovor svou kreditní kartou, aby se částka neobjevila na našem účtu za hotel.“

„Budu na to myslet.“

„Páni, s tebou je to ale těžké.“

„Víš, že zítra večeříme s Grossovými. Je to jejich poslední večer.“

„Už?“

„Ve čtvrtek odlétají.“

„A v pátek začíná poslední víkend i nám.“ „Co kdybychom na chvíli zapomněli na Gaba Grosse a podívali se do mapy?“

„Co budeš dneska dělat?“ uslyšela jsem v telefonu Melin hlas. Poté, co jsem odvezla Jacka do práce, vrátila jsem se zpět do hotelu.

„V tuto chvíli nemám žádné plány kromě dnešní společné večeře. Sedím tady a na klíně mám rozloženou mapu.“

„Jsi připravená na zajímavé návrhy?“

Zasmála jsem se. „Mel, ty tvé nápady mě vždycky stojí hromadu peněz.“

„Ne, tak to není. Občas se z nich vyklube dobrý oběd.“

„To je pravda. Dobrá. Poslouchám tě.“

„Vím o jednom báječném obchodě, kde jsme ještě nebyly.“

Znovu jsem se zasmála. „To mi nepřipadá jako oběd. Kromě toho v tomhle městě musí být dalších padesát báječných obchodů, které jsem ještě neviděla.“

„Taky že je. A nechám ti jejich seznam. V tomhle jsem ale nebyla a teta mi kladla na srdce, že ho rozhodně musím navštívit. Mám plánek cesty, jak se tam dostaneme. Myslíš, že to je zajímavé?“

Téměř jsem odpověděla, že ne. Ale pak jsem si řekla: No tak, Chris. Možná už se sem nikdy nepodíváš. „No jistě. Ale do odpoledne musím být zpátky, abych zavolala sestře Josephě. Chci ji zastihnout, dokud je ve Státech ráno.“

„Do té doby už beztak nebudu mít ani vindru. A taky musím balit.“

„Vyzvednu tě v půl desáté.“

19

Dokud jsme se nepokoušely najít onen obchod, žila jsem v klamném pocitu, že město už poměrně dobře znám. Ale tohle byl neočekávaně tvrdý oříšek.

„Pokud budeš projíždět ulicí s hotelem King David po pravé ruce, odbočíš hned za ním doprava.“

„Já myslím, že bude po levé ruce, Mel.“

„Hm. Dobrá. Pak ale musíš odbočit vlevo dřív, než se k němu dostaneš.“

„Jenže já nebudu vědět, že jsem se k němu dostala, dokud se k němu nedostanu.“

„Žádné strachy. Povedu tě. Věřila bys tomu, že tady mají ulici, která se jmenuje Lincolnova?“

„Já věřím všemu.“

„Až ji budeme mít po pravé ruce, odbočíme vlevo.“ „Kam vůbec jedeme?“ „Hutzot Hayotzer.“

Nic jsem na to neříkala. Ta slova na mě byla prostě moc.

„Sleduješ mě?“ zeptala se Mel.

„Nepřestávám tě sledovat ani na vteřinu.“ Pomalu jsem se zařadila do provozu na ulici. „Kam mám odbočit nejdřív?“

Těšilo mě, že poznávám ulice a budovy, které jsme míjely. Tušila jsem, že se blížíme k hotelu King David, když mě Mel upozornila: „Co nevidět tu bude naše odbočka. Drž se vlevo.“

V obou směrech vedl jen jeden jízdní pruh, ale já se podle pokynů Mel snažila držet co nejblíže středu ulice.

„Lincoln,“ prohlásila Mel triumfálně. „Vezmi to doleva.“

Její pokyn jsem mohla splnit až poté, co jsem nechala projet křižovatkou dlouhou kolonu aut v protisměru. Za mnou někdo nervózně zatroubil. Naučila jsem se tyto reakce přehlížet. V New Yorku jsou řidiči stejní, řekla jsem si. „Kam teď?“ zeptala jsem se, když se mi konečně podařilo odbočit.

„Teta mi řekla, že ta ulice je samá zatáčka a pořád dolů z kopce. Pokračuj dál.“

Její teta rozhodně nepřeháněla. Ulice se skutečně svažovala a klikatila po celé své délce. „Jsme blízko Starého města?“ zeptala jsem se.

„Ano. Velice blízko.“

„OK,“ řekla jsem po chvíli. „Jsme na konci. Co dál?“ „Hm, počkej moment. Jeď doleva.“ Zatočila jsem.

„Vidíš to parkoviště napravo? Zajeď tam. Jsme na místě.“

Měla pravdu. Parkoviště bylo za dlouhou řadou budov. Vystoupily jsme, zahnuly za nejbližší roh a vykročily směrem k ulici, která vypadala spíš jako nesouvislé přerušované schodiště s obchody po obou stranách.

„Náš cíl je po levé straně,“ hlásila Mel. „Ještě pár kroků nahoru.“

A najednou jsme tam byly. Zastavily jsme, abychom nahlédly do výkladní skříně, která se táhla přes celé průčelí obchodu. Všechno vystavené zboží bylo nádherné a fascinující a, o tom jsem nepochybovala, několikanásobně dražší, než bych si mohla dovolit.

„Tohle je římské sklo,“ informovala mě Mel. „Asi dva tisíce let staré.“

„Ta barva je úžasná.“

„Teta říkala, že Římané vyhazovali odpadky z okna, ty se postupně dostaly pod zem a tam se sklo, které bylo ze začátku čiré, smísilo s minerály obsaženými v půdě a získalo tyhle fantastické barvy.“

„Já si nic nekoupím,“ utrousila jsem nejistě.

„Koho se to tady snažíš přesvědčit?“ zazubila se na mě Mel.

„Jenom dohlédnu na to, aby ses dobře bavila.“

Vešly jsme dovnitř. Zběžně jsem přelétla očima po poličkách, zatímco Mel se představila jako tetina neteř. Majitel, muž příjemného vzhledu s tmavými řídnoucími vlasy a milým úsměvem, si přesně pamatoval, co si teta koupila a srdečně nás přivítal. Zatímco Mel byla plně zaujatá náušnicemi a přívěsky, já jsem obdivovala malá zvířátka vyrobená z římského skla a ze stříbra vyrovnaná na poličkách a žasla jsem nad zručností a trpělivou prací, kterou do nich jejich tvůrci museli vložit. Viděla jsem řetízky s unikátním řešením spojů nebo náramek, který, jak jsem si uvědomila, zobrazoval vlastně část jeruzalémského horizontu. Byly tam také šperky ze zlata, nad jejichž krásou se člověku až tajil dech.

„Chci koupit něco pro Sari, Chris. Pomůžeš mi vybrat?“

Přešla jsem k pultu, kde se pod sklem na černém sametu třpytily náušnice a přívěsky. „Tenhle je krásný,“ ukázala jsem na jeden. „Ty modré a zelené jsou nádherné.“

„Nemyslíš, že je moc velký?“

„Hm.“

„A co tenhle?“

,Tenhle’ byl žlutý, hnědý a zelený. A o poznání menší. „Drž se modrých,“ radila jsem jí. „Ona vyroste.“ „Hotovo.“

„To je ale nádherný křížek,“ řekla jsem při pohledu do vitríny.

„Jste křesťanka?“ zeptal se majitel. „Jsem katolička.“

Muž položil křížek na pult, abych si ho mohla prohlédnout zblízka. Pak ho pověsil na řetízek a já si ho připnula na krk. „Je překrásný,“ řekla jsem. Hned jsem ho ale sundala a opatrně vrátila zpátky.

„Má kamarádka dneska nemá nakupovací náladu,“ přispěchala s vysvětlením Mel.

Majitel se usmál a uložil křížek zpět do pouzdra.

„Je opravdu krásný, Chris.“

„Já vím.“

„Sari se tohle bude líbit. A mně zase ty náušnice a teď musím sehnat také něco pro tetu. Pověřila mě tím.“ „Příjemný úkol.“ „To si piš.“

Znovu jsem se porozhlédla po malém obchodě. „Počkám na tebe venku,“ navrhla jsem a nechala ji, ať si to užívá.

Vyběhla jsem několik schodů nahoru na ulici a uvědomila si, že hraniční zeď Starého města je přímo naproti. Otočila jsem se a vracela se zpátky dolů a prohlížela si výlohy na druhé straně pěší zóny. Když jsem se znovu octla u obchodu, Mel z něho zrovna vyšla ven.

„Co jsi koupila tetě?“ zeptala jsem se.

„Náušnice. Báječný krámek, viď?“

„Nejlepší, jaký jsem kdy viděla.“

„Ten křížek je moc hezký.“

„Aspoň mám důvod se sem vrátit.“

Byl to Melin poslední den. Našly jsme cestu zpátky do Nachalat Shiva, kde jsme minulý týden poprvé obědvaly, a daly si spolu oběd na stejném místě i naposled. Mel propadala díky blížícímu se odjezdu mírně nostalgické, rozesmutnělé náladě, ale zároveň zářila štěstím, že tu mohla být. Přitom si vzpomněla i na Gaba.

„Musím říct,“ nadhodila, když jsme seděly u jednoho z malých kulatých stolků a čekaly na hummus a Coca-Colu, „nevěřím, že někdo někdy vypátrá, kdo ho zavraždil.“

„Postoupili jsme o obrovský kus dopředu, Mel. Ten mladík, s nímž jsem včera mluvila, David Schloss, který těm mužům zařídil, aby mohli ukrást dodávku jeho tety, myslím, že ví víc o tom, kdo jsou, než mi prozradil. Policie z něho snad něco dostane.“

„Doufám, že máš pravdu. Když teď všichni ze země odlétáme, nezůstane tu už nikdo, kdo by na ně vyvíjel nátlak. Gabe byl dobrý chlap. Ať ho zabil kdokoli, měl by za to zaplatit.“

„Nevzdám to.“

Podnikly jsme ještě jednu rychlou obhlídku dalších obchodů, ale už jsme se opravdu jen dívaly. Pak jsem vysadila Mel u jejího hotelu a vrátila se do American Co/ony, abych zavolala Josephě.

Byla stejně tak překvapená, že slyší můj hlas, jako já šťastná, že slyším ji. Zdvořilostními frázemi jsme tentokrát strávily jenom slabé dvě minutky a hned poté jsem jí vylíčila příběh o únosu a vraždě Gabriela Grosse.

„Chris, to je strašné, co se stalo. Během tak důležitého a šťastného výletu.“

„A všichni jeho přátelé a příbuzní byli u toho,“ dodala jsem. „Je to takové tajemné.“

„A to je hlavní důvod, proč mi voláš.“

„Já jsem prostě s tím rozhovorem nechtěla čekat, až se vrátíme domů. Hlavně proto, kdyby tě něco důležitého upoutalo, na co bych se mohla zaměřit, dokud jsem ještě tady.“

„No, zrovna jsem se natáhla pro štos čistých papírů a mám po ruce i dvě ořezané tužky. Tak že bychom se do toho pustily?“

Jako obvykle jsem otevřela zápisník na stránce, kde začínaly mé poznámky a dojmy. Prošla jsem jimi v příslušném časovém sledu a skončila úspěšnými včerejšími rozhovory, které se týkaly místa nálezu těla, zmínila jsem se o útržku papíru s číslem poznávací značky falešné sanitky, o následném výletu do Karpenova obchodu poblíž ulic Krále Jiřího a Ben Yehudy a o cestě taxíkem do Betlémské ulice.

„Jo,“ dodala jsem poté, co jsem Josephě popsala rozmluvu s Davidem Schlossem, v níž nakonec připustil, že si někdo dodávku ,vypůjčil’, „a včera večer jsem četla Gabovu závěť.“ A?“

„A nenašla jsem v ní nic, co by se nedalo očekávat při rozdělování majetku bohatého muže. Zdá se, že je úplně v pořádku.“

„Žádným neznámým jménům nepřipadla nápadně vysoká suma? Ne, to je hloupá otázka. Na to jsi určitě myslela. Takže co vlastně máme? Muž, prožívající jednu z nejšťastnějších událostí svého života, obklopený lidmi, které nadevše miloval, je náhle odvezen pryč, když se mu zjevně udělalo špatně, a od té doby ho nikdo nespatřil, dokud není nalezena jeho mrtvola.“

„Přesně tak.“

„A do jeho domu, který je pět tisíc mil vzdálený, patrně někdo nezákonně vnikl.“ „Pravděpodobně ano.“

„Ale nic se neztratilo ani z domu ani z trezoru.“

„Marnie se o domě nezmínila, ale předpokládám, že by nám oznámila, kdyby zjistila, že něco chybí. Řekla jenom, že z trezoru nic nezmizelo.“

„A ty jí věříš?“

„Nevím. Nemám důvod jí nevěřit. A připadalo mi, že nic nepředstírá, že ji ta událost opravdu sebrala.“

„Pochopitelně. Chris, a ten mládenec, který si vypůjčil tu dodávku, nebo umožnil jiným, aby si ji vzali, jak ho hodnotíš? Myslíš si, že v tom má prsty?“

„Ne. Nedokážu si představit, že by se mnou šel dobrovolně ven a diskutoval o tom, kdyby v tom jel s nimi. Mohl se z toho snadno vykroutit, když mě uviděl s matkou u dveří. Ale připadalo mi, že ho opravdu zajímá, co se stalo.“

„A policie stále ještě nenašla ani tu dodávku ani podezřelé muže, kteří v ní jeli.“

„Ne, ledaže by došlo k obratu během několika posledních hodin.“

„Pokud do domu někdo skutečně vnikl, pak na tomhle břehu oceánu došlo k velmi důležité události. Dokážu si představit, že všechno bylo pečlivě naplánováno a řízeno ze Spojených států někým, kdo má úzké kontakty s Izraelem.“

„Souhlasím.“

„A ještě jedna věc: Kdyby v tom měla prsty i paní Grossová, proč by jednoduše jen tak někomu nepředala číselnou kombinací k trezoru rovnou a stejně tak i bezpečnostní kód a klíč? Pak by přece nebylo třeba někoho vraždit.“

„To je pravda.“

„Což nás vede k tomu, že o té vraždě zřejmě nic neví. Ledaže by, samozřejmě, plánovala, že svého muže opustí, protože tu byl někdo třetí, s nímž chtěla začít nový život - s manželovými penězi návdavkem.“

„Zdá se, že rodina se shoduje na tom, že byla dobrou a milující manželkou.“

„Nebylo by to poprvé, kdy rodina takovou situaci špatně odhadla. Nicméně je to pouhá spekulace, kterou bych opravdu nerada dál rozvíjela. Nejzajímavější je na tom to vloupání, Chris. Proč někdo riskoval, aby se vloupal do domu, když tam nic neukradl?“

„Touhle otázkou si tady všichni lámeme hlavu už několik dnů.“

„Je tu, samozřejmě, ještě další možnost.“

„Aha?“ S napětím jsem očekávala další komentář.

„Nedá se totiž vyloučit, že se do trezoru nevloupa-li proto, aby z něj něco odnesli. Možná tam něco schovali.“

„Hm,“ zabručela jsem a můj mozek se rozběhl na plné obrátky. „Máš nějaké nápady?“

„Takhle spatra ti je z rukávu nevysypu, ale je to téma, nad nímž bychom se měly obě zamyslet. Co by mohl člověk uložit do trezoru?“

„A proč by Marnie tajila, že to našla?“

„Možná si toho není vědoma. Někdo tam mohl třeba podstrčit falešné šperky za pravé. Jsem si jistá, že jsem četla nějakou knihu, kde se to stalo.“

„Pak bych měla Marnie navrhnout, aby si nechala zkontrolovat šperky od znalce.“

„To není špatný nápad. Co ještě měli v tom trezoru?“

„Důležité dokumenty. Pojistné smlouvy a takové věci.“

„A všechny tam zůstaly?“

„Tak to aspoň řekla.“

„Poslouchej, tenhle hovor tě musí stát fůru peněz, Chris, a já vím, jaká jsi šetrná. Pojďme se nad tím obě zamyslet. Pokud se objeví něco dalšího, existuje i levnější způsob, jak se můžeme spojit. Věř nebo nevěř, sestra Dolores dostala od neteře k narozeninám notebook. Můžeš použít e-mail; ona jistě ráda tvůj vzkaz vytiskne a přinese mi ho.“

„Dolores?“ zajásala jsem. „Naprosto skvělý dárek!“ Dolores byla jednou z jeptišek, kterou si Eddie oblíbil. Peče báječné cukroví a vždycky má pro něho připravený sáček s dobrotami, když spolu přijedeme na návštěvu.

„Od skvělé ženy. Zkrátka je dobré mít tu někoho, kdo se vyzná v internetu, ať se jedná o cokoli.“ Nadiktovala mi Doloresinu e-mailovou adresu a já si ji zapsala do notesu vedle telefonu.

„Minulý týden jsme s Jackem objeli kolem dokola Galilejské jezero, Josepho,“ pochlubila jsem se.

„Chris, až se vrátíš, musíme si spolu sednout aspoň na celé jedno odpoledne. Z těch tvých slov mi naskakuje husí kůže.“

„Mně taky naskakovala, když jsme tam byli. A také jsem absolvovala prohlídku Starého města s průvodcem.“

„Byla jsi také v Bazilice Božího hrobu?“

„Ano.“

„Měly bychom se rozloučit dřív, než omdlím závistí.“ „Jednou se sem také podíváš, to ti slibuju.“ „To bude den s velkým D. Dej za mě pusu Eddiemu. A velké obětí tvému muži.“ „Spolehni se.“

20

Zavolala jsem Mel a získala od ní číslo na Marnie. Chtěla jsem jí navrhnout, aby odnesla šperky ke kvalifikovanému odborníkovi kvůli přezkoumání. Telefon několikrát zazvonil a pak ho zvedla hospodyně, která se zpočátku zdráhala paní Grossovou vyrušovat. Vysvětlila jsem jí, odkud volám, a Marnie se ozvala ve sluchátku o vteřinku později.

„Tady Chris,“ řekla jsem.

„Z Jeruzaléma?“

„Ano. Musím se vás na něco zeptat. Šperky, které máte v trezoru, jsou mezi nimi diamanty a další drahé kameny?“

„Některé z nich ano. Mám tam také zlaté řetízky a drahé hodinky.“

V rychlosti jsem ji seznámila s teorií, na kterou přišla Josepha.

„Myslíte, že někdo nahradil pravé kameny falešnými?“

„Je to možné. Musíme prověřit všechny možnosti. Někdo zavraždil vašeho muže a my nevíme proč.“

„Já jsem ale nikomu své šperky nepůjčovala. Nikdo je tedy nemohl vyměnit za falzifikáty, pokud ty pravé neviděl nebo je nevyfotografoval.“

„Možná je vyfotografovali, když jste byla venku.“

„Chcete mi naznačit, že to udělal některý z našich přátel?“

„Možná neměli v úmyslu Gaba zabít, jenom se chtěli dostat do trezoru a vyměnit ty šperky.“ „To je absurdní.“

Její reakce mě nepřekvapila. Kdyby mi někdo tvrdil, že se naši přátelé dopustili něčeho podobného, reagovala bych úplně stejně. „Požádáte někoho, aby se na ty šperky podíval, Marnie?“

Vyloudila ze sebe cosi jako zasténání. „Ano. Máte pravdu, Chris. Budu se muset zaměřit na každého a asi na všechno. Dám vám vědět, až to udělám.“

Rozhodla jsem se, že půjdu dolů a ještě jednou se podívám do obchodu přes ulici. Když jsem vystoupila z výtahu, zahlédla jsem známou tvář. Vykročila jsem tím směrem. „Pane Kaplane,“ oslovila jsem ho.

„Ach, tak tady jste.“ Otočil hlavu od stolu a usmál se na mě. Já mu ale úsměv nevrátila. „Doufal jsem, že vás tady najdu, paní Brooksová.“

„Pane Kaplane, já nevím, kdo jste, ale nejste tím, za koho jste se vydával.“

„Samozřejmě že jsem. Jaký máte problém?“

„Nebydlíte v hotelu, kde jste tvrdil, že bydlíte. Volala jsem tam.“

„Máte pravdu. Odepsal jsem se.“

„Nikdy jste tam nebydlel.“ Hleděla jsem mu přímo do očí.

„Mýlíte se, má drahá. Co kdybychom si dali šálek kávy a popovídali si?“

Neshledala jsem v tom nic nebezpečného, a tak jsme se odebrali do zahradní restaurace. Objednali jsme si kávu a on ještě požádal, aby nám přinesli něco sladkého k zakousnutí. Měla jsem pocit, že se mi snaží vlichotit.

„Je mi líto, že vám v hotelu podali špatné informace,“ nadhodil, když byla naše objednávka přijata.

„Volala jsem i do toho druhého hotelu, odkud unesli Gabriela Grosse. Ani tam jste nebyl ubytovaný.“ Udivilo mě, jak nepřátelský tón dokážu nasadit, ale na druhé straně už mě opravdu unavovalo, jak mi neustále lhal. Měla jsem podezření, že mě špehuje a pokouší se odhadnout, kolik toho vím. Koho zastupoval, to jsem si nedokázala představit. Rozhodně jsem neměla na mysli obtloustlé gangstery ve věku kolem sedmdesáti let, ale možná to byl z mé strany pouze předsudek vůči staré generaci.

„Ach, paní Brooksová. Jste skutečně detektiv každým coulem. Ujišťuji vás, že jsem vám nelhal. Byl jsem přítelem Gabova otce a Gaba jsem také znal. Viděl jsem tu sanitku přesně tak, jak jsem vám popsal.“

„Kdo byli ti muži, co ji řídili?“ zeptala jsem se.

„Jak jsem vám řekl, nemám ponětí. Viděl jsem řidiče za volantem -“

„Ano, vaši historku si živě vybavuju. Co máte ještě na srdci?“

Přinesli nám kávu. Opatrně pustil do šálku jednu kostku cukru a pomalu míchal malou lžičkou, aniž by se na mě podíval. „Jsem obchodník,“ řekl nakonec, když zlehka usrkl horký nápoj. „Prosím, poslužte si a ochutnejte koláčky. Jsou výborné.“

Vzala jsem si jeden. Čekala jsem, jestli ten muž konečně pronese něco zásadního.

„V dnešní době už hlavně obchodník v penzi, ačkoli o sobě tahle nerad smýšlím. Znal jsem Gaba, znal jsem jeho otce. S oběma jsem obchodoval. Mám stejný zájem jako vy na tom, abych zjistil, kdo Gaba unesl a zavraždil.“

„Proč tedy neohlásíte to, co víte, na policii? Já jsem v Jeruzalémě pouze jako turistka a o případ Gabriela Grosse se zajímám jenom proto, že znám jeho sestřenici. Pokud máte v rukávu nějaká důležitá fakta, jedinou správnou věcí je předat je policii.“

„S tím bych si dovolil nesouhlasit.“ Natáhl se pro čokoládový koláček a kávovou lžičkou si vložil do pusy malé sousto. „Pokročila jste nějak ve své snaze najít vraha?“

V tomto okamžiku dosáhlo mé znechucení vrcholu. „Pane Kaplane, tvrdil jste, že mi chcete pomoct, ale ve skutečnosti vám jde pouze o to, abyste ze mě vymámil co možná nejvíc informací. Já ani nevím, kdo jste a jaké je vaše skutečné jméno.“

Sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl pas Spojených států, naklonil se přes stůl a podal mi ho. Otevřela jsem ho a nejdřív se podívala na fotografii. Zcela určitě zobrazovala muže sedícího naproti mně. Pak jsem zkontrolovala jméno. Simon J. Kaplan. Vrátila jsem mu ho.

„Vidíte, že jsem tím, kdo říkám, že jsem. A pokud jsem kapku zamlžil pravdu o tom, kde jsem bydlel, omlouvám se.“

„Vy jste pravdu nezamlžil, vy jste mi přímo lhal.“

„No, nechme to být. V obchodu jsem se zabýval nákupem a prodejem diamantů. Byl jsem členem Diamond Dealers Clubu na Manhattanu.“

„Co mají diamanty společného s Gabovou prací?“

„Lidé občas ukládají svůj majetek do drahých kamenů. Takovou obchodní transakcí se stává jejich majetek současně likvidní a snadno přenosný.“

„Říkáte mi, že tímhle se Gabe zabýval?“

„Říkám vám, že jsem s ním obchodoval.“

„Proč se my dva spolu vůbec bavíme? Je tu něco, co mi chcete říct? Protože jinak s vámi zbytečně ztrácím čas.“ Významně jsem se podívala na hodinky a uvědomila si, že jsem vlastně ani tolik nepřeháněla.

„Našla se ta sanitka, v níž Gabeho odvezli?“ zeptal se jakoby bezstarostně.

„Pochybuju.“

„Víte, kde je?“

„A vy?“

Usmál se. „Jenom tuším. Jsem přesvědčen, že byla ukradena, a myslím si, že už ji vrátili, nebo to v brzké době udělají.“

„Pane Kaplane, jak tohle můžete vědět?“

„Mám své zdroje. Domnívám se, že Gabriel Gross u sebe přechovával kradené diamanty, když byl unesen.“

Zírala jsem na něho. „Jak to víte?“

„Nevím to jistě. Ale věřím, že to je pravda. Ne všechny jeho obchody byly košer, jak my říkáme.“

Rozuměla jsem. „Odkud ty diamanty pocházely?“ zajímalo mě.

„Zdroj je poněkud nejasný.“

„Chcete naznačit, že byl zavražděný kvůli těm diamantům?“

„Chci naznačit, že byl kvůli nim unesen. Proč ho zabili, to je pro mě záhadou.“

„Možná je neměl a oni ho zabili, když se z něho pokoušeli dostat, kde ty diamanty jsou.“

„To je logický závěr.“

„Získal ty diamanty od vás?“

Usmál se. „Ne, má drahá. Tak to není.“

„Očekával jste, že je od něho získáte vy?“

„Jak už jsem vám řekl, jsem v důchodu. A s kradeným zbožím neobchoduju.“

„Nevím, proč mi tohle všechno říkáte,“ nadhodila jsem.

„Pokouším se vám pomoct.“

Nechápala jsem jak. Vysvětlení, které mi nabídl, mi připadalo šílené. Gaba Grosse jsem osobně neznala, ale zdráhala jsem se nahlížet na něho jako na zločince. Znovu jsem se podívala na hodinky. Z tohoto rozhovoru jsem měla stále nepříjemnější pocit. „Opravdu už musím jít,“ řekla jsem. „Děkuju za kávu. Byla výborná.“ Vstala jsem a odešla od stolu dřív, než stačil požádat o účet.

Chvilku jsem stála ve vestibulu a rozhodovala se, co budu dělat. Pak jsem se vrátila do svého pokoje. Toho muže už jsem nechtěla nikdy vidět. Nevěděla jsem, jestli mluvil pravdu, nebo mi jenom věšel bulíky na nos. Nerozuměla jsem všemu, co říkal. A nedokázala jsem, ať jsem si s tím lámala hlavu sebevíc, přijít na to, za jakým účelem mi o těchto věcech vykládal.

Posadila jsem se v pokoji a prolistovala Herald Tribune. Cítila jsem hluboké rozladění. Měla jsem v úmyslu podívat se do obchodu, ale místo toho jsem promarnila půlhodinu poslechem neurčitých obvinění, která nikam nevedla. Nakonec jsem se připravila na večer, aby měl Jack koupelnu sám pro sebe, až se vrátí. Pak jsem vyrazila, abych ho vyzvedla z práce.

Když seděl v autě, vylíčila jsem mu setkání se Simonem Kaplanem. „Je to strašný otrava,“ dodala jsem.

„Vypadá to tak. Jestli se ukáže v době, když budu tady, vyběhnu s ním jednou pro vždy. OK?“

„Dobře.“

„Celá ta věc se mi nelíbí. Co mají ty řeči o diamantech znamenat? Copak Marnie jasně neřekla, že se z trezoru nic neztratilo?“

„Ano. A má soupis věcí. Jsem si jistá, že by mě hned informovala, kdyby zmizelo něco jako diamanty. Taková věc se nedá přehlédnout.“

„Já tomu chlapovi nerozumím.“

„Já také ne.“

„No, pusťme tu věc na chvíli z hlavy a jedeme na večeři. Hal zarezervoval místa v jedné francouzské restauraci, která má prý skvělou pověst.“

„Francouzská,“ opakovala jsem překvapeně. „Kde se vzala v Jeruzalémě francouzská restaurace?“

„Myslíš si, že Izraelci jedí jenom hummus?“

„Já bych to tak dělala, kdybych tu žila.“

„A vzdala by ses oblíbených tuňákových sendvičů?“

Zamyslela jsem se nad tím. „Možná už jsem na to připravená.“

„Páni! Nikdy bych nevěřil, že tuhle větu od své ženy uslyším.“

Večeře byla famózní. Na konci se muži chvíli dohadovali, kdo vyrovná účet, a Hal vyhrál. Muselo to stát hromadu peněz, ale jídlo bylo skutečně excelentní, typicky francouzské. U aut jsme se rozloučili. Grossovi následující den odlétali domů a Mel mi slíbila, že se pravidelně bude chodit dívat na Eddieho, dokud se s Jackem nevrátíme. Protože jsme si prodloužili pobyt až do poloviny příštího týdne, Jackovi rodiče souhlasili, že zůstanou s Eddiem v našem domě, aby mohl chodit do školy. Dva týdny bylo už tak dost dlouho.

Během večeře jsem se zeptala Hala, jestli neví něco o Simonu Kaplanovi, ale nevěděl nic. Byl ale přesvědčený, že spojení Gaba s obchodem s diamanty je výmysl. Podle jeho názoru se k diamantům dostal nejblíž, když je věnoval své ženě jako dárek.

Po odchodu Jack zamířil nahoru k univerzitě, která stojí vysoko nad mořem, tam jsme vystoupili a prošli se kolem. Svěží vzduch opojně voněl a obloha byla jako vymetená. Hvězdy byly jiné než v New Yorku, ale nakonec se mi podařilo nalézt nějaká známá souhvězdí. Vždycky mi vrtalo hlavou, jak asi vypadala obloha v Betlémě té výjimečné noci, a ačkoli není pravděpodobné, že se tam dostanu, tohle bylo hodně podobné.

Studenti procházeli kolem nás a dychtivě objevovali svět podobně jako jejich vrstevníci, které učím v New Yorku. Stejně se smáli, stejně se v párech procházeli. A stejně se i zastavovali, aby se políbili. Bylo příjemné si potvrdit, že na světě jsou kromě Desatera božích přikázání ještě další neměnné stálice.

Posadili jsme se s Jackem na dlouhý betonový násep. „Zítra se podívám do své databáze, jestli tam toho Kaplana nenajdu,“ prohodil Jack. „Uvidíme, co nám to ukáže.“

„Víš, ukázal mi pas.“

„Mohl mít další v druhé kapse.“

„To mě nenapadlo.“

„Možná se v hotelu zaregistroval pod jedním jménem a prokazoval se jiným.“

„Čímž by prakticky komukoli znemožnil, aby ho našel. Jak by se mohl dostat k dalšímu pasu?“

„Po válce si mohl jeden vyzvednout ve Francii nebo v Anglii. Pokud byl uprchlík, vystavili by mu papíry bez zbytečných průtahů. Lidé u sebe neměli dokumenty, když přicházeli z koncentračních táborů. Nebo pokud pracoval pro nějakou vládní organizaci, mohl navázat kontakty s lidmi, kteří dokážou zařídit spoustu věcí s využitím vedlejších kanálů. Na konci druhé světové války byly evidenční archivy po celé Evropě v neuvěřitelném chaosu.“

„Ach. Ano, opravdu měl velmi jemný přízvuk. Pravděpodobně není rodilý Američan.“

„Takže ani nemusí být v databázi pod jménem, které ti dal.“

„Je to čím dál zamotanější,“ povzdechla jsem si. „Tak je to se vším, dokud nedojdeš na konec,“ usmál se na mě.

Stále stejná písnička.

21

Následujícího rána jsem se cítila trochu smutná. Zůstala jsem úplně sama. Zbývalo ještě několik míst, která jsem chtěla navštívit, musela bych ale pečlivě prostudovat mapu a napsat si jasné poznámky, do nichž bych během jízdy nahlížela, protože má vrchní navigátorka už byla na cestě domů.

Vysadila jsem Jacka a vrátila se na pokoj, abych si přichystala vše potřebné na celý den. První zastávka by měla být v Yad Vashem, což je památník obětem holocaustu.

Bylo to nádherné místo. Uvnitř tlumeně osvětlené místnosti ne nepodobné jeskyni na člověka celou vahou dopadal obludný rozsah a tragičnost všech promarněných životů a nezměrného lidského utrpení. Jako už mnohokrát předtím jsem přemítala, ale nikdy nedokázala pochopit, proč se jedna skupina lidí chovala k druhé tak krutě.

Venku mě na okamžik oslepilo slunce a do očí mi vhrkly slzy. Otřela jsem je a vykročila po ulici, kde byla jména lidí, kteří neváhali pomoct, kteří se zasloužili o záchranu mnoha životů. Přečetla jsem si všechna.

Byl to ohromný zážitek. Zvažovala jsem, zda mám či nemám toto místo navštívit, a teď jsem určitě nelitovala, že jsem se rozhodla kladně. Uchovám ho navždy v paměti jako cosi výjimečného.

Dala jsem si oběd a obešla ještě několik památek, než jsem se vrátila do hotelu. S Jackem jsme se nakonec dohodli, že víkend strávíme v západní části země, a já jsem chtěla ještě zkontrolovat na mapě trasu a označit místa, která bychom rádi navštívili. Seděla jsem za stolem a přemýšlela, kudy pojedeme. Vyzvednu Jacka z práce jako minulý pátek a můžeme vyrazit.

Když jsem si dělala poznámky, zazvonil telefon. Zvedla jsem ho a poznala hlas Marnie Grossové.

„Chris? Nevolám nevhod?“

„Ne, vůbec ne. Děje se něco?“

„Chci s vámi mluvit. Kdy se vracíte domů?“

„Příští středu.“

„To je skoro za týden.“ Znělo to velice nešťastně. Vysvětlila jsem jí, že si Jack vzal o víkendu volno a musí oba dny na konci pobytu napracovat. „Já nevím,“ řekla. „Co nevíte?“

„Musím si s někým promluvit. Vám důvěřuju, Chris. Zdá se mi, že víte, co děláte, a přitom nepatříte do rodiny.“

Usmála jsem se tomu. Jak je vidět, to, že člověk nepatří do rodiny, má někdy i svá pozitiva. „Možná byste si měla promluvit s policií o tom, co máte na srdci.“

„To nemůžu.“

Čekala jsem, ale nic nedodala. „O co se jedná, Marnie? Voláte mi z takové dálky. Musí to být něco důležitého.“

„Je to velice důležité.“ Pak se ozvalo něco, co bylo spíš zasténání než slovo. „Našla jsem v trezoru něco, co není na seznamu.“

„Chápu.“ Cítila jsem, jak ve mně narůstá očekávání, a vzpomněla jsem si na Josephina slova. „Máte ten seznam?“ zeptala jsem se.

„Ano, našla jsem ho. Všechno v trezoru souhlasí, ale je tam ještě něco jiného. Gabe musel - já nevím. Možná tam něco dal na poslední chvíli a nezapsal to.“

„Povíte mi, co to je?“

„Je to - já nevím, Chris. Je to velice znepokojující. Nikdy se o tom ani slovem nezmínil. Napadlo mě jedno vysvětlení, že měl v plánu dát mi dárek.“

„Dárek.“

„Je to malý váček. Nejdřív jsem si ho vůbec nevšimla. Uviděla jsem ho až pak, když jsem se seznamem v ruce kontrolovala obsah trezoru. Jsou v něm diamanty, jednotlivé diamanty, každý kousek je zabalený v něčem, co vypadá jako bledě modrý pergamen. Tohle jsem vám chtěla říct.“

„Diamanty,“ opakovala jsem a snažila nedat na sobě znát ohromné překvapení, které jsem cítila.

„Pět, myslím. A pěkně velké. Mám krásný diamant na zásnubním prstenu. Tyhle jsou ale větší než ten můj.“

„Máte pravdu,“ řekla jsem. „Určitě vás chtěl překvapit.“

„Proč tedy nejsou na seznamu?“ „To nevím.“

„Nic s nimi dělat nebudu, Chris. Jsou v mém trezoru, tak patří mně. Všechno, co je v trezoru, patří mně. Jenom mě to, jak jsem řekla, trochu rozrušilo, když jsem je tam našla.“

„Chápu proč. Marnie, chtěla bych se vás na něco zeptat.“

„Jistě.“

„Znáte člověka jménem Simon Kaplan? Nebo znal ho Gabe, mluvil o něm?“ „Jméno mi nic neříká.“

„Hádala bych mu kolem sedmdesáti, brýle bez obrouček, trochu obtloustlý, docela příjemně vyhlížející muž.“

„Ne, myslím, že ne. Proč?“

„Oslovil mě v hotelu, kde jste bydleli. Tvrdí, že obchodoval jak s Gabem, tak s jeho otcem.“ „Opravdu?“ ujišťovala se překvapeně.

„Tohle mi řekl. Prozradil mi několik věcí, které se z počátku zdály být zajímavé a užitečné, ale nakonec jsem nabyla přesvědčení, že jsou k ničemu. Ten člověk mě znervózňuje. Jenom jsem si chtěla ověřit, jestli vám to jméno nebo popis nejsou povědomé.“

„Můžu zavolat Gabově sekretářce a zeptat se jí.“

„To je výborný nápad. Dejte mi vědět, jak to dopadlo, OK?“

„Určitě. Zapisuju si, co mi říkáte. Chris, zavoláte mi, až přijedete domů? Chtěla bych se s vámi sejít a promluvit si mezi čtyřma očima o tom, co jsem našla.“

„Zavolám vám, jakmile se vrátíme.“

„Děkuju vám, Chris. Mnohokrát vám děkuju. Cítím se teď mnohem lépe, když jsem se vám svěřila.“

Přemítala jsem, jak bych se cítila já.

Zavolala jsem Jackovi a oznámila mu, že sestra Josepha je zřejmě na správné stopě s teorií, že Marnie něco v trezoru našla.

„Prozradíš mi, co to bylo, nebo mě necháš hádat?“ „Jacku, tohle ale musí zůstat jenom mezi námi dvěma.“ „Co to má znamenat?“

„Nesmíš policii oznámit, co mi Marnie řekla.“ „V tom by mohl být problém.“ „Proto o tom mluvím. Pokud cítíš povinnost předat dál, co se dovíš, neřeknu ti to.“ „Proč?“

„Svěřila se mi a důvěřuje mi. Dlouho se rozmýšlela, jestli mi to má vůbec říct. Velice ji to rozrušilo. Nechci být zodpovědná za to, že za ní přijede policie s povolením k domovní prohlídce. Neřeknu ti nic, dokud mi neslíbíš mlčenlivost.“

„Raději si to tedy nech pro sebe. Kdybys mi odhalila něco podstatného, musel bych to předat dál. To dobře víš.“

„OK. Balím věci na náš zítřejší výlet. Uvidíme se večer.“

„Těším se na tebe.“

Dostala jsem se do velice složité situace. S podobnými případy už jsem se setkala i dříve, ale za trochu jiných okolností. Tohle nebyl člověk, který mi předal informaci vedoucí k odhalení vraha; tady jsem jednala s nevinnou ženou - tedy aspoň jsem věřila, že je nevinná -, která mi řekla něco, co mohlo vrhnout na jejího muže nebo i na ni stín podezření. Fakt, že se mi Marnie svěřila, fakt, že tolik váhala, jestli to má udělat, naznačoval, že o diamantech, které našla v trezoru, nic nevěděla. Kdybych nepotkala Simona Kaplana, napadlo by mě to samé, co ji, že Gabe koupil několik diamantů, aby jí je daroval. Já ale pana Kaplana potkala a nemohla jsem za nic na světě přijít na to, jak všechny tyto střípky složit do výsledné mozaiky. To prostě nemohla být náhoda, že se ten malý muž zmínil o diamantech pouhých čtyřiadvacet hodin předtím, než mi Marnie zavolala, že našla drahé kameny ve svém trezoru.

22

Zajela jsem pro Jacka v obvyklou hodinu, a když přicházel k autu, přesedla jsem si na sedadlo spolujezdce. Vklouzl dovnitř a vtiskl mi letmý polibek, pak nastartoval a vyrazili jsme.

„Vypadá to, že tvé pátrání kolem falešné sanitky byla dobrá stopa.“

„Našli ji?“

„Byla vrácena majitelce. Karpenové, tak se myslím jmenuje.“ „Přesně tak.“

„Jo. Joshua se k nim vypravil a osobně s nimi promluvil. Pak předvolal k výslechu toho synovce a trochu na něho přitlačil.“

„Ach bože,“ řekla jsem.

„Je v pořádku. Ale vypadla z něj jména. Nebo spíš jedno.“

„Těch zdravotníků?“

„Pokud jim tak chceš říkat.“

„Takže jsme blízko,“ zaradovala jsem se.

„No, zase tak blízko ne. Buď opravdu nevědí, pro koho pracovali, nebo jsou zatraceně dobří v tom, co dělají. Najal si je prý nějaký Američan, žádné jméno neuvedli, všechno v hotovosti; však víš, co se v podobných situacích říká.“

„Co měli tedy za úkol?“

„Přesně to, co udělali. Unést Gaba Grosse, pořídit kopii jeho klíče od domu, zjistit číselnou kombinaci k trezoru. Potřebovali ještě získat kód k bezpečnostnímu systému, měli ale jasně určené priority. Ten kód figuroval na seznamu na posledním místě a než z něj stačili vymlátit kombinaci k trezoru, byl už mrtvý.“ „To je strašné.“

„Co je ale neuvěřitelné, oni trvají na tom, že ho zabil někdo jiný. Bylo jim jasné, že bezpečnostní systém zvládnou, ale do trezoru se bez číselné kombinace nedostanou. Všechno bylo velice pečlivě vymyšleno.“

„A co měli udělat, až bude trezor otevřený?“

„Oni tvrdí, že nevědí, a já jim věřím. To už byla starost americké strany, v tom prsty nemají. Přísahají ale, že se zmlácením a zabitím Gaba neměli nic společného, což jsem jim naopak ani na okamžik neuvěřil.“

„Když to neudělali oni, kdo tedy?“ zeptala jsem se.

„Oni mlží. Objevil se prý nějaký záhadný muž, který se o to postaral. To jsou všechno jenom kecy. Mají to na svědomí oni. Joshua s tím souhlasí.“

Také jsem souhlasila. Do tohohle případu je už zapleteno příliš mnoho lidí, dva v Jeruzalémě, jeden nebo dva ve Státech; je těžké uvěřit, že by angažovali ještě dalšího člověka na umlácení člověka k smrti. „Takže máme ve vazbě dva vrahy, ale stále nevíme, kdo si únos a zabití objednal.“

„Správně. Za předpokladu, že mluví pravdu. Což možná nemluví. Jenom si vzpomeň na toho Schlosse, jak se dušoval, že neví, kdo ti dva muži jsou. Ovšemže to věděl. Chtělo to jenom trpělivost, najít jeho slabé místo a dostat to z něj.“ Jack bravurně zatočil mezi projíždějícími auty do ulice, kde byl náš hotel; vždycky se mi při tom tajil dech.

„No, jsem ráda, že jsou ti dva za mřížemi, ale mám pocit, že ani policie ani já nejsme o nic blíž odhalení, kdo to všechno objednal.“

„Nač ta skromnost? Ty jsi přece udělala velký pokrok. Odpověď možná čeká ve Státech.“

„Marnie se chce se mnou sejít, až se vrátíme.“ „Takže má asi ještě něco na srdci, s čím se ti chce svěřit, co?“

Usmála jsem se. „Něco v tom smyslu mi naznačila.“

„Nerad bych se mýlil, ale mám pocit, že klíčem k celému případu je právě ona.“

„No, uvidíme příští týden. Myslím, že po telefonu to řešit nebude a já ji tím nechci otravovat. Nerada bych ztratila její důvěru.“

„Podíval jsem se na tvého Simona Kaplana.“

„Opravdu? Tak povídej. Skoro bych na něj zapomněla.“

„Ať je to padouch nebo ne, v naší databázi jsem ho nenašel.“

„Pod jménem Simon Kaplan.“

„Přesně tak.“

„Když jsem odpoledne mluvila s Marnie, zeptala jsem se jí, jestli o něm neslyšela. Neslyšela.“

„Nebo to jenom tvrdí.“ Zaparkoval a vystoupili jsme. „To se rozumí.“

„No, dneska večer se na chvíli rozloučíme s naším synem.“

„To mi starosti nedělá,“ prohlásila jsem statečně. „Určitě bude v pořádku.“ Horší ale bylo, jak to zvládnu já; téměř celý týden budeme vzdáleni pět tisíc mil od sebe. Ta představa mě znervózňovala.

„A ty taky,“ ujišťoval mě můj prozíravý manžel. „Slibuju.“

Toho večera proběhly u večeře polibky a objetí, já jsem předala své ubohé tchyni seznam poznámek a rad, které by jí v domě měly pomoct. Byla u nás už tolikrát, takže dobře věděla, kde máme příbory, nádobí a sklo, ale nepředpokládala jsem, že bude někdy muset zapínat topení nebo vynášet odpadky. Žasla jsem, kolik každodenních činností nosí člověk v hlavě. Není divu, že si občas myslíme, že už tam na nic jiného nezbývá místo.

Eddie nás ujistil, že babičce poradí a ukáže, jak všechno správně udělat, a já měla pocit, že pravděpodobně ví mnohem víc, než jsem si myslela, ačkoli například nastavení teploty na termostatu bylo přece jen nad jeho znalosti a konečně i tělesný vzrůst. Pokud mu bylo teplo, na nic se neptal.

Nakonec jsme si popřáli dobrou noc a nasedli do svých aut. Cítila jsem, že mi trochu zvlhly oči. Věděla jsem, že to je hloupost; Eddieho jsem beztak za celou dobu, co jsme tady, moc neviděla, ale ta ohromná vzdálenost, která nás bude dělit, mě prostě trochu rozhodila. Jack musel vycítit, že jsem trochu naměkko, protože mi položil paži kolem ramen a přivinul mě k sobě, když jsme šli k autu, a po celou dobu jízdy, pokud to bylo možné, mě držel za ruku.

Zítra nás čekala prohlídka západní části Izraele. Stále jsme měli před sebou ještě jedno dobrodružství, než náš pobyt v této úžasné zemi skončí.

V pátek za pět minut půl jedné jsem se rozhodla a v půl už volala Josephě. Starosti mi dělala akorát ta časná hodina. Touto dobou už bude zpátky z ranních modliteb. Nebyla jsem si jistá, jestli vůbec někdo telefon zvedne, ale řekla jsem si, že za pokus nic nedám. Poslouchala jsem, jak telefon vyzvání, a když už jsem to chtěla vzdát, ozval se známý hlas.

„Klášter svatého Štěpána.“ Byla to sestra Angela a připadala mi nervózní.

„Angelo, tady Chris. Promiň, že vás vyrušuju tak časně.“

„Kix!“ zvolala nadšeně. „Voláš ze Svaté země?“ „Ano. Právě se chystáme na víkendový výlet. Mohla bych mluvit s Josephou?“

„Vydrž chvilku. Seženu ji. Právě jsem ji viděla projít kolem.“

Čekala jsem a doufala, že to nebude stát moc peněz. „Haló? Chris? Jsi tam?“

„Josepho, ano, to jsem já. Omlouvám se, že tě otravuju v tuhle časnou hodinu.“

„Nesmysl, jsem vzhůru už dlouho. Musíš mít něco hodně důležitého.“

Rychle jsem jí vylíčila situaci.

„Diamanty. Velice zajímavé. Předpokládám, že policii o tom neřekla.“

„Má strach. Myslí si, že by to vypadalo, že byl Gabe zapletený do něčeho ilegálního. Věří, že je chtěl použít na to, aby pro ni nechal vyrobit šperk.“

„To je jistě dobrá možnost, ačkoli my jsme ty kameny neviděly a nemůžeme tedy vědět, jestli jsou vhodné na zhotovení náhrdelníku nebo náušnic. Pokud je v té skupině stejný pár, pak ano. Můžou být ale také každý jiný, a to by spíš naznačovalo, že jsou zamýšleny jako investice.“

„Chápu, kam míříš. Zopakovala jsem ti všechno, co mi řekla. Až se vrátím domů, což nebude dřív než za pět šest dní, zavolám jí. Chce se mnou mluvit mezi čtyřma očima.“

„A na policii se zajít nechystá?“

„Ne. Takže jsem Jackovi raději ani neřekla, co našla. Musel by asi dostát své povinnosti a předat to dál.“

„Samozřejmě. Poslyš, Chris, ani ve snu by mě nenapadlo, když jsem ti říkala, že někdo mohl do trezoru něco uložit, že se to opravdu stane. Je to pro mě stejné překvapení jako určitě i pro tebe.“

Řekla jsem jí ještě, co včera zjistil Jack o zatčení dvou ,zdravotníků ze sanitky’ a co vypověděli. „A to je asi všechno. Myslím, že teď toho víš tolik co já.“

„Odpovědi musí být tady,“ prohlásila rozhodně. „Ti lidé, kteří mají vraždu na svědomí, dobře věděli, že pan Gross odjíždí asi na týden a hodně daleko, a všechno pečlivě naplánovali. Vrtá mi hlavou, proč jenom ty diamanty do toho trezoru dávali, pokud to skutečně udělali?“ Zjevně se ptala sama sebe. „Možná je tam chtěli schovat, Chris. Možná se někdo bál, že po něm jde policie, a nechtěl je mít u sebe nebo ve svém domě.“

„Někdo, kdo pracoval pro Gaba?“ nadhodila jsem.

„Nebo někdo, kdo ho dobře znal, ale nepatřil do malé skupinky nejbližších přátel a příbuzných.“

„OK, aspoň mám o čem přemýšlet, zatímco budeme o víkendu cestovat.“

„Jenom nezapomeň hodně fotit a dělat si dobré poznámky. Už se nemůžu dočkat, až spolu po tvém návratu strávíme odpoledne. A ty mi budeš o všem dopodrobna vyprávět.“

„I já se moc těším. Měj se hezky.“ Když jsem zavěsila, byl nejvyšší čas vyrazit pro Jacka.

Tentokrát jsme zahájili naši cestu na hlavní výpadovce z Jeruzaléma do Tel Avivu, která směřuje od východu na západ. Až dorazíme do Tel Avivu a ke Středozemnímu moři, otočíme se na sever. Na mapě jsem to jasně vyznačila. Mimo jiné budeme projíždět i kolem letiště, odkud Eddie se svými prarodiči odletěl dneska ráno domů.

„Je to legrační přejet za den napříč celou zemi,“ poznamenal během jízdy Jack.

„Já se za hodinu nedostanu ani do Albany,“ řekla jsem.

Začátek výletu byl víceméně sjezd dolů z Jeruzaléma. Když jsme konečně dorazili k místu, odkud naše další cesta vedla na sever, mohli jsme po levé ruce spatřit Středozemní moře se zelenomodrou vodou a malými vlnkami, které končily svůj krátký život na písčité pláži. Překvapilo mě zjištění, že většinu severní části zástavby tvořily obytné domy a obchody. Z nějakého důvodu jsem předpokládala, že pobřeží bude vlastně nekonečná pláž, ale mohla jsem se přesvědčit, jak úžasné by bylo žít někde s nádherným výhledem na moře, a nebyla jsem sama.

Do Kejsarije jsme přijeli pozdě odpoledne a vydali jsme se na prohlídku rozvalin starověkého přístavního města. Zjistila jsem, že mě zkoumání pozůstatků pradávných staveb nesmírně baví, a tady jsme mohli procházet přímo kolem nich, posadit se na ně, dotýkat se jich. Dalo se tudy dokonce sejít až dolů na pláž a nasbírat si tam mušle nebo malé oblázky. Splnila jsem Josephinino přání a fotila téměř všechno. V obchodě jsem pak vybrala několik pohlednic, abych je poslal domů.

Paní Davidsonová nám znovu zarezervovala hotel kousek dál na sever a my jsme tam dojeli plni krásných zážitků a s chutí na něco dobrého k jídlu. Po výborné večeři jsme si ještě vyšli na dlouhou procházku a pak jsme se vrátili na pokoj, abychom se podívali do mapy a cestovní příručky a rozhodli se, co podnikneme zítra.

V sobotu ráno jsme pokračovali v jízdě na sever. Davidsonovi nám poradili několik zajímavých míst, která prý rozhodně stojí za vidění, jedním z nich byly jeskyně přímo na hranici s Libanonem, nejsevernější bod našeho výletu. Na úroveň jeskyní, které se nacházely kdesi pod námi, jsme sjeli lanovkou, a pak jsme se vydali kamenným labyrintem na procházku. Pohybovali jsme se přímo u hladiny Středozemního moře, voda zasahovala hluboko dovnitř skalních dutin, a když jsme začínali naši procházku, doplavala do jedné z nich přímo z otevřeného moře skupinka dospívajících chlapců. Sledovali jsme je z pěšiny, jak se neúspěšně snaží vyšplhat na kluzké strmé skalní útesy v malé zátoce naproti nám.

Nevěřila jsem, že se jim to podaří, ale náhle to jeden z nich dokázal, opřel se, aby měl lepší stabilitu, a pomohl vytáhnout zbylé dva kamarády nahoru. Radostně jeden druhému gratulovali a začali lézt bosí po skalách, čímž ušetřili peníze za vstupné, a od přihlížejících turistů se jim dostalo zaslouženého uznání.

My jsme se odtud vraceli na jih a ve městě Nahariya jsme odbočili na východ, abychom nakonec dojeli ke kibucu, kde měla Rachel Davidsonová sestřenici. Už nás očekávala a velice srdečně nás přivítala. Vzala nás na prohlídku, abychom se podívali na domy, kde žijí izraelské rodiny, na prostornou místnost, kde jedí, na hospodářská zvířata a nakonec nás dovedla i do malého obchůdku, kde se prodávalo oblečení ručně vyrobené z čínského hedvábí, které jiní členové společenství kibucu ozdobili neuvěřitelnými barevnými kombinacemi. Vybrala jsem několik šátků pro sebe, ale také jako dárky.

„Kup tenhle pro mámu,“ řekl Jack, když držel jeden v ruce. „Ona miluje červenou a žlutou.“

Odcházeli jsme s plnou taškou nádherných věcí, poděkovali jsme sestřenici Rachel a vyrazili zpátky do Nahariye, kde jsme měli zamluvený hotel. Večer jsme město částečně projeli a částečně prošli pěšky a obdivovali se domům s kouzelným výhledem na moře.

„Trochu z ruky pro dům na dovolenou,“ poznamenal Jack. „Ale je tu pěkně, co?“

„Nádherně. Nevěděla jsem, že uvažuješ o domě na dovolenou.“

„Nenapadlo mě to, dokud jsme nepřijeli sem. Miluju tu slanou vůni moře.“

Mluvil mi z duše. Příjemná vůně.

Díky radě sestřenice Rachel se nám ráno podařilo bez větších problémů najít v Accho katolický kostel. Po mši jsme navštívili vesnici Capernaum, prošli jsme se kolem základů původní osady postavené před více než tisíci lety. Rozeznávali jsme půdorysy malých místností beze zdí, vchody do domů, ulice, tak jak to kdysi bylo, všechno vybudované dávno předtím, než se Kolumbus vydal na plavbu k Novému světu, dokonce i před Leifem Erikssonem. Spojené Státy byly osídleny před několika sty lety, zde žili lidé ve společenstvích už před tisíci lety a domy se zachovaly natolik, že jste mohli vidět málem i špinavou podlahu, části zdí a mnohé jiné pozůstatky lidské tvořivosti, věci, které používali v běžném životě, jako například lis na olivy.

„Volala jsem Josephě, než jsem tě v pátek vyzvedla z práce,“ oznámila jsem Jackovi, když jsme se vraceli prašnou uličkou k zaparkovanému autu.

„Povědělas jí o telefonátu s Marnie Grossovou?“

„Ano.“

„Podívej se, Chris, už na tebe opravdu začínám žárlit. Dobře víš, že bych moc rád věděl, co ti řekla.“

„A ty dobře víš, že tě nemůžu nechat jít na policii příliš brzo.“

„Někdo něco schoval v Grossově trezoru.“ „Ano.“

„Pojďme se nad tím zamyslet. Bomba to být nemůže.“ „Není.“

„Tak nějaký dopis. Někdo něco věděl nebo se něčeho bál. Možná vydírání.“ Téměř jsem slyšela, jak mu to v hlavě šrotuje. „Ale jestliže je její muž mrtvý, celá ta věc je velice sporná.“

„Může být,“ prohodila jsem žoviálně.

„Nicméně to bylo natolik důležité, že jsi neváhala o tom informovat sestru Josephu.“

„Hlavní důvod, proč jsem jí volala, byl ten, abych jí potvrdila, že její úvaha byla správná - někdo do trezoru skutečně něco dal a nic odtud nevzal.“

„Připadá mi to jako velice komplikovaný scénář. Proč bych někoho zabíjel jenom proto, abych ukryl cosi v jeho trezoru pět tisíc mil daleko? To se mi zdá přehnané.“

„Může být,“ zopakovala jsem stejně žoviálně.

„Když chceš, dokážeš být opravdu neoblomná.“

„Proč ne? Jenom si vzpomeň na ty jeptišky, které tě učily ve škole.“

„Ani mi to nepřipomínej.“

Zasmála jsem se tomu.

Do Jeruzaléma jsme se vrátili brzy zvečera. Jackovi zbývaly odpracovat už jenom dva dny. Náš dlouhý výlet a dovolená současně se nezadržitelně blížily ke konci a já pocítila smutek, že už brzy odlétáme, a také zklamání, že jsem nepokročila ve vyšetřování Gabovy vraždy. Jack se obával, že v pondělí bude muset pracovat déle, jen aby se ujistil, že do úterka bude všechno hotovo. Na úterní večer byla domluvena večeře s Davidsonovými, takže do té doby musel Jack všechno dokončit.

„Pořád mi vrtá hlavou, jestli by se v té tvé databázi nenašlo něco, co by nám s Gabovým případem pomohlo,“ prohodila jsem.

„Možná tam něco je. Jenom nevíme, kde a co hledat.“

„Zdá se, že se Simon Kaplan vypařil.“

„To by mohlo znamenat, že jsi ho trochu znervózněla.“

„V tom případě to bylo oboustranné,“ ušklíbla jsem se.

23

Simon Kaplan už se znovu neukázal. V pondělí dopoledne jsem se vydala do hotelu, kde bydleli Grossovi, a porozhlédla se po vestibulu. V novinovém stánku jsem si koupila Herald Tribune, posadila se na viditelné místo a držela noviny dostatečně nízko, aby mi viděl do obličeje, kdyby prošel kolem. Co chvíli jsem zdvihla hlavu, abych se podívala na kolemjdoucí. Pan Kaplan nikde. Nakonec jsem vstala a odešla k přední přepážce, abych se zeptala mladého muže, jestli si nevšiml někoho Kaplanova popisu. Neuspěla jsem. To ale neznamenalo, že tady Kaplan nebyl, jenom to, že si ho právě tento muž nevšiml.

Když jsem noviny důkladně pročetla, složila jsem je, odešla k autu a odjela pryč.

Poslední dva dny jsem strávila návštěvou míst, která jsem zatím nestihla projít, a vrátila jsem se také tam, kde se mi napoprvé tak líbilo. Měla jsem dobrý pocit z toho, že se ve městě vyznám, aspoň v té části, kterou jsme s Mel nebo s Jackem několikrát projeli nebo prošli pěšky. V pondělí večer telefonovala paní Davidsonová a ptala se, jestli jsem byla v Mea Šearim, což je část města, kterou založili ortodoxní Židé. Musela jsem přiznat, že tam jsem se ještě nedostala, a ona mi nabídla, že mě tam během mého posledního dopoledne v Jeruzalémě vezme.

Byla ranní ptáče jako já; v půl deváté se rozdrnčel telefon a ona mi oznámila, že je ve vestibulu. Seběhla jsem dolů a našla tam velice pohlednou mladou tmavovlasou ženu, která na mě čekala vedle výtahů. Představila se jako Rachel a pevně mi stiskla ruku na pozdrav. Pak jsme vyšly ven k jejímu autu a odjely.

Už v telefonu mě varovala, abych si nebrala nic s krátkými rukávy nebo minisukni. Usmála jsem se tomu. Já rozhodně nepatřím mezi ženy, které mají v oblibě minisukně.

„Jste oblečená naprosto předpisově,“ řekla mi, když předtím zkušeně zacouvala na místo, které právě uvolnilo auto stejné velikosti jako její. „Zdejší lidé jsou silně nábožensky založeni a od žen se očekává, že chodí zahaleny.“

„A co v létě?“ zeptala jsem se.

„V létě také.“

„To musí být velice nepohodlné.“

„To jistě je. Ale takový je prostě zvyk.“

Pokračovaly jsme pěšky po ulici a já pozorovala mladá děvčata a ženy v dlouhých šatech tmavé barvy s dlouhými rukávy. Většina mužů nosila jako pokrývky hlavy malé okrouhlé čepičky. Prošly jsme kolem pekařství, kde čekala na obsloužení dlouhá fronta žen, a několik metrů od nich stejná fronta mužů. Když jsem na to Rachel upozornila, vysvětlila mi, že muži a ženy se nemohou vzájemně dotýkat, a proto nikdy nestojí ve stejné frontě.

„To je ale naprosto odlišné od zbytku města,“ poznamenala jsem.

„Proto jsem chtěla, abyste to viděla.“

„Jste velice laskavá. Tohle je opravdu jedno z míst, které by měl člověk navštívit.“

„Mám trochu času. Pokud je něco, co byste ještě chtěla vidět, s radostí vás doprovodím.“

„Ráda bych koupila dárek pro manžela,“ přiznala jsem. „Nevím ale co. Je těžké pro něj něco vybrat.“

„Co takhle stříbrný kroužek na klíče? Dovedu vás do obchodu, kde prodávají ručně vyrobené.“

„Už jeden má. Darovala jsem mu ho, když promoval na právnické fakultě,“ řekla jsem.

„Váš muž je právník?“

„Ano. Trvalo to dlouho, ale zvládl to.“

„Vypadá to, že jsme si obě vybraly činorodé muže, kteří se neustále snaží jít dopředu.“

Usmála jsem se. „Jack je přesvědčený, že váš muž zastává svou práci skutečně velice dobře.“

Z úsměvu, který mi věnovala, bylo zřejmé, že je na svého muže stejně pyšná jako já na svého. „Děkuju,“ řekla. A pak pokračovala jakoby nic: „A co ten dárek?“

„Kéž by mě tak něco napadlo. Prsteny nenosí, peněženku má skoro novou, kroužek na klíče, který jsem mu dala, si oblíbil -“

„Něco náboženského?“

„Nosí stříbrný křížek, který měl už tehdy, když jsme se seznámili.“ Na okamžik jsem se zamyslela. „A církevní medailon má také hodně dlouho.“

„Také stříbrný?“

„Ano.“

„Tak snad nějaký řetízek, na kterém by ho nosil.“ „Jsou na řetízku.“ „Víte co? Pojďte se mnou.“

Odjely jsme do neznámé části města, kde jsem naprosto ztratila orientaci, Rachel nakonec zastavila na parkovišti a vystoupily jsme z auta.

„Tohle je ulice Ben Yehudy,“ řekla, „naše pěší zóna.“

„Ano, teď už vím, kde jsme. Támhle nahoře je ulice Krále Jiřího.“

„Koukám, že jste se rychle naučila náš místopis. Pojďte. Je tam obchod, kde mají snad miliony nejrůznějších řetízků.“

Musím říct, že má společnice nepřeháněla, a opravdu jsem si z nich vybrala jeden ručně vyrobený, který se mi velice líbil a měl i patřičnou délku. Jakmile jsem se zeptala na cenu, Rachel se obrátila na majitele a začala si s ním povídat hebrejsky. Zpočátku mi to připadalo trochu jako hádka, ale když skončila, cifra, kterou jsem měla za řetízek zaplatit, se znatelně snížila a já si uvědomila, že za mě smlouvala o ceně. Mlčela jsem, zaplatila jsem cestovními šeky a vřele prodavači poděkovala.

Venku jsem se zeptala: „O co se jednalo?“

„Víte, v tomhle obchodě člověk nikdy nesmí přistoupit na první cenu, kterou po vás chtějí. Tu zaplatí pouze turisté.“

„No, tak vám děkuju. Budu na to pamatovat při našem příštím výletě. Jsem moc ráda, že jste mě sem zavedla. Ten řetízek je překrásný a věřím, že se bude Jackovi moc líbit.“

Rachel mě odvezla zpátky do hotelu. Dnes pro nás měla připravit večeři a byl nejvyšší čas s tím začít. Očekávali nás v sedm, a zatímco ona se věnovala vaření, já musela zabalit své oblečení a všechny nádherné věci, které jsme během dovolené nashromáždili.

Ten večer byl nepochybně nejlepší, které jsme za celou dobu pobytu prožili. Vzala jsem si náhrdelník z korálů, který jsem před týdnem dostala od Jacka; tvrdil, že mi moc sluší. Jack trval na tom, aby ho Joshua oslovoval křestním jménem, a přestože se mu zpočátku příliš nechtělo, nakonec svolil. I já jsem se cítila lépe, když jsem nemusela co chvíli poslouchat uctivé ,poručíku’ a ,pane’, my s Rachel už jsme měly tuto společenskou formalitu za sebou.

Vařila báječně. Rachel byla Sabra, rodilá Izraelka, jak nám vysvětlila, narodila se rodičům, jejichž rodiče přežili holocaust v Evropě. Některé recepty měla po své evropské babičce, jiné od izraelské maminky. Než jsme se posadili, nabídla nám jako předkrm hummus.

„Sháním nějakou spolehlivou dopravní společnost, která by Chris jednou měsíčně zásobovala tímhle znamenitým jídlem,“ poznamenal Jack.

„No, pokud Joshuovi příští rok přiklepnou tu služební cestu do Států, určitě s sebou něco přivezeme.“

„Jack by možná mohl využít svého vlivu, aby se to opravdu uskutečnilo,“ prohodila jsem.

„No a proč ne? Když je člověk jednou poručíkem, musí z toho přece plynout nějaké výhody.“

Byl to skvělý večer a strašně rádi bychom zůstali déle, ale zítra jsme odlétali domů a Jack ještě neměl sbaleno. Loučení bylo srdečné a naše pozvání, aby nás navštívili, jsme mysleli upřímně.

V hotelu jsem se rozhodla, že dám Jackovi dárek už teď, protože beztak budeme muset naše nákupy proclít, až přistaneme v New Yorku. Chtěla jsem se vyhnout jakýmkoli nepříjemným překvapením.

„Něco pro tebe mám,“ řekla jsem, když jsme vešli do pokoje.

„Pro mě?“

Vylíčila jsem mu, jak mě Rachel po návštěvě Mea Šearim dovedla do jednoho obchodu. Vytáhla jsem z kabelky malý balíček a podala mu ho.

Výsledek byl ještě lepší, než jsem očekávala. „Je nádherný,“ řekl, když držel řetízek pověšený přes dlaň a obdivoval jeho dokonale propracované články. „Vždycky jsem si přál mít nějaký pěkný řetízek.“

„Opravdu? Nikdy ses o tom ani slovem nezmínil.“

„No, však mě znáš.“

„Je to ruční práce, Jacku. Rachel trvala na tom, abych nekupovala žádný sériově vyráběný.“

„Je úžasný.“ Dal mi pusu a pak další. „Opravdu úžasný. A věřila bys tomu, že já pro tebe taky něco mám?“

„Chceš říct, že jsi mi něco koupil, zatímco jsem k tobě byla otočená zády?“

„Ještě něco lepšího. Podívej se.“ Šel ke kufru a z postranní kapsy vytáhl krabičku. „Doufám, že jsem se trefil do toho, co jsi chtěla.“

Nedokázala jsem si představit, co by to mohlo být. Tvar balíčku mi byl povědomý, ale nemohla jsem si vzpomenout, kde jsem ho viděla. Otevřela jsem ho, opatrně odstranila měkkou bavlnu, která zakrývala obsah, a zalapala po dechu. Uvnitř byl křížek z římského skla a stříbra, který jsme s Mel viděly v luxusním klenotnictví na Hutzot Hayotzer. „Jacku!“ Byla jsem ohromená. „Jak - ? Nemůžu tomu uvěřit. Přesně tohle jsem chtěla.“

„Napadlo mě to. Věděl jsem, že bys mi to nikdy neřekla.“

„Jak tedy - ?“

„Dal jsem Mel volnou ruku. Jenom jsem jí řekl: ,Kup cokoli si myslíš, že by si Chris přála ze všeho nejvíc.’“

„Ach.“ Posadila jsem se na postel a jenom zírala na tu krásu. Cítila jsem, že mi zvlhly oči. „Děkuju. Díky Mel. Já prostě nemám slov.“

„Mimochodem, mám k němu taky řetízek. Je ale v jiné krabičce. Chtěl jsem, abys tohle viděla nejdřív.“ Podal mi druhý balíček a já jsem zjistila, že i můj řetízek vyráběly šikovné ruce neznámého klenotníka.

„Řekla bych, že jsme byli opravdu stvořeni jeden pro druhého,“ filozofovala jsem se šťastným úsměvem na tváři. „Dali jsme si vzájemně skoro navlas stejné dárky.“

„Jo. Jako v Daru od kouzelníka od O. Henryho nebo tak nějak?“

„Něco podobného, ale se šťastnějším koncem. Jak vznešené. Jak milé. Jak úžasné.“

„Pěkný výlet.“ Jack mi pohlédl do očí. „Co kdybychom ho zopakovali?“

Ráno, zatímco Jack narychlo dokončoval balení, jsem odvezla auto zpátky do půjčovny. Vyřizování formalit při vrácení netrvalo dlouho a ušetřili jsme tím Joshuovi čas a zbytečné starosti. Když jsem vše vyřídila, vyšla jsem ven a stopla si taxík.

„Hotel American Colony,“ řekla jsem. „Prosím.“

Řidič vyrazil a já si okamžitě všimla, že taxametr není zapnutý. „Zapnul byste taxametr, prosím?“ požádala jsem.

„Dám vám speciální cenu. Dvacet pět šekelů.“ „Nechci vaši cenu. Jenom zapněte taxametr.“ „Je příliš pozdě. Už jsme ujeli kilometr. Dvacet čtyři šekelů.“

Rozbušilo se mi srdce. „Zapněte ten taxametr,“ zvýšila jsem hlas.

Zlostně ke mně natočil ruku a ukázal mi urážlivé gesto. Pěnila jsem. Cítila jsem, jak ve mně narůstá hněv. Naštvalo mě, jak se ke mně choval, jako bych byla hloupá a naivní husa, ke které si může dovolit, co chce. Nevěděla jsem, jak ho mám donutit, aby zapnul taxametr, a odmítala jsem se ho doprošovat.

Zastavil na semaforu, bezdůvodně zatroubil na auto před námi a něco si pro sebe mumlal hebrejsky. V tom okamžiku jsem se rozhodla k jedinému řešení, které se v té chvíli nabízelo. Otevřela jsem dveře od auta, rychle vystoupila a zabouchla za sebou. Propletla jsem se hustým provozem na chodník, ruce se mi třásly rozčilením, po celém těle mi naskočily krůpěje potu. Slyšela jsem, jak za mnou křičí. Pak na semaforu naskočila zelená a on sešlápl plyn, přičemž stále vztekle nadával, a vyrazil dolů ulicí.

Během minutky jsem se uklidnila a zamávala jsem na další taxík. Okamžitě jsem řidiče upozornila, aby zapnul taxametr, a udala mu požadovanou adresu. Za deset minut jsem byla zpátky v hotelu.

24

Když jsme dorazili domů, cítila jsem téměř závrať, zaplavilo mě takové štěstí, jaké jsem nikdy neprožívala. Bylo těžké uvěřit, že se ten fantastický výlet opravdu uskutečnil, že jsme opravdu byli tam, kde jsme byli, a viděli to, co jsme viděli. Eddie měl radost, že zase vidí své rodiče, a Jackův otec nás odvezl do Oakwoodu, aby si odtamtud vyzvedl svou ženu, a my si tak ušetřili cestu. Byli jsme pětice šťastných, spokojených lidí.

Jack měl po zbytek týdne volno, ale stejně strávil spoustu času telefonováním se svou kanceláří. Já jsem zařídila potřebné nákupy a Jack ochotně slíbil, že se ujme víkendového vaření, protože se mu zdálo, že pomalu začíná vycházet ze cviku. Mezi řečí mě požádal, abych koupila cizrnu, a mně se okamžitě zlepšila nálada, protože jsem tušila, co má za lubem.

V pátek jsem zavolala Marnie.

„Chris, už jsem se bála, že jste zapomněla.“

„Potřebovali jsme den, abychom se aklimatizovali a přivykli starému dennímu režimu, a také si nechali vyčistit oblečení. Teď už jsem ale plně k dispozici.“

„Přijeďte sem, prosím, OK?“

Dala mi přesné instrukce, jak se k ní dostanu, a já jsem slíbila, že hned po obědě vyrazím. Ukázalo se, že bydlí v New Jersey nedaleko Washingtonova mostu. Nebyla jsem v těch končinách od prvního případu, který jsem vyšetřovala, což byla vražda matky autistických dvojčat z roku 1950. Dostala jsem se k němu až o čtyřicet let později, přesto se mi podařilo odhalit vraha a přitom jsem se spřátelila se skvělým člověkem, Arnoldem Goldem, advokátem z Manhattanu. Grossův dům stojí několik mil na sever od mostu a je třeba říct, že to je opravdu úchvatná rezidence. Odbočila jsem na soukromou příjezdovou cestu a zaparkovala kousek od domu. Otevřela mi hospodyně a uvedla mě dál. Když jsme kráčely směrem k zadní části domu, objevila se Marnie.

„Chris, děkuju, že jste přijela.“

„Jak se vám daří?“

„Není to snadné.“ Odvedla mě do malého pokoje, kde jsme se posadily. Když jsme vešly, zavřela za námi dveře, a teď jsem viděla proč. Z kapsy od sukně vytáhla malý šedivý váček. „Tohle jsem našla.“ Podala mi ho.

Na omak jsem uvnitř cítila tvrdé kameny. „Dotýkala jste se jich?“ zeptala jsem se.

„Několikrát. Zkontrolovala jsem v trezoru každou věc, jak jste mi poradila, a tohle byla jedna z nich. A klenotník je samozřejmě také bral do ruky.“

To znamenalo, že na kamenech nezůstaly žádné použitelné otisky. Otevřela jsem váček. Jak mi Marnie sdělila už po telefonu, uvnitř bylo několik samostatně zabalených diamantů. Jeden z nich, ten největší, jsem vyndala a podívala se na něj. Nejsem sice žádná odbornice na diamanty nebo jiné drahé kameny, ale tenhle se třpytil jakýmsi vnitřním odstínem. Zdvihla jsem ho nahoru, nastavila proti oknu na denní světlo a obdivovala jeho krásu. „Je nádherný.“

„A stoprocentně pravý. Má cenu - počkejte moment, řekněme desítky tisíc dolarů.“

Znovu jsem ho zabalila a vrátila zpátky do váčku. „A vy vůbec netušíte, jak se dostaly do trezoru nebo kdo je tam dal?“

„Nemám ponětí, kdo je tam dal, ale domnívám se, že pokud je nekoupil Gabe, musel to udělat člověk, který se vloupal do domu. Jenom mi není jasné proč.“

„Ani mně ne, Marnie.“ Znovu jsem si vzpomněla na Simona Kaplana a zeptala jsem se, jestli si je jistá, že o něm nikdy neslyšela.

„Naprosto. Volala jsem Gabově sekretářce, abych se jí zeptala. Prošla celý adresář a všechny složky. Jeho jméno nikde nefigurovalo.“

„Tvrdil mi, že s Gabem obchodoval.“

„Chris, oni nic nevyhazují, všechno archivují. Pokud někdy uzavřel s Gabem obchod, jeho jméno by se muselo v nějaké složce nebo záznamech objevit.“

„Možná mi lhal.“

„Kdo to je?“

„Kdybych to věděla, pravděpodobně bych znala i jméno vraha vašeho manžela.“ „Je to tak nepříjemné.“

„Mluvíte mi z duše. Vypadá to, že buď lhal o tom, že s Gabem a s jeho otcem obchodoval, nebo někdo tento kontakt ze záznamů Gabovy společnosti nějakým způsobem vymazal.“

Poslední možnost ji rozzlobila. „Gabe byl čestný muž a čestný obchodník. Neměl zapotřebí vymazávat nepohodlná jména.“

„Omlouvám se. Nechtěla jsem, aby to vyznělo jako obvinění.“

„Chris.“

Stiskla rty k sobě, v obličeji se zračila nejistota. Čekala jsem.

„Je tu ještě jedna věc.“ „Co tím myslíte?“

Sáhla do stejné kapsy, kde měla diamanty. „Tohle jsem našla na poličce v trezoru pod tím váčkem.“ Naklonila se a podala mi malý kousek papíru.

Byl to vzkaz napsaný modrou propiskou tiskacími písmeny. Stálo v něm:

MARNIE, TOHLE TI NEPATŘÍ. MAJITEL JE BUDE POŽADOVAT ZPÁTKY NECH JE TAM, KDE JSOU, A NIKOMU O TOM NEŘÍKEJ. VŮBEC NIKOMU.

Poslední dvě slova byla podtržená. Uvědomila jsem si, že o tom vzkazu věděla od prvního okamžiku, co jsme spolu mluvily o otevřeném trezoru. Celou dobu se rozhodovala, jestli se mi má svěřit se vším nebo jen s tím, že našla ty kameny.

„Nebyla jsem si jistá, jestli vám to mám říct,“ potvrdila vzápětí mé myšlenky.

„Poznáváte rukopis?“ zeptala jsem se.

„Znám asi deset lidí, kteří by takhle mohli psát, pokud by použili tiskací písmena. Například Gabe nebo třeba já.“

To znělo rozumně. Když jsem se zadívala na písmo pozorněji, uznala jsem, že i já sama bych to tak zvládla. „Někdo si tady schovává diamanty.“

„A mně to nahání strach.“

„Myslím, že k tomu máte důvod. Ten člověk má klíč od vašeho domu -“

„Všechny zámky jsem nechala vyměnit,“ přerušila mě, „a přidala jsem ještě nějaké nové, velké masivní zámky. Také jsem změnila bezpečnostní agenturu a nechala celý systém inovovat moderními přídavnými zařízeními a zadala nové heslo. Číselná kombinace trezoru je také jiná. Dneska k tomuhle domu nemá klíč nikdo jiný než já. A v této chvíli ještě můj právní zástupce.“

„To je dobrý nápad. Ať už je tím neznámým kdokoli, zřejmě dokáže vyřadit z provozu bezpečnostní systém, ale do domu se dostane pouze s velikými obtížemi. Myslím -“ odmlčela jsem se, protože jsem si nebyla jistá, jestli mám říct to, co jsem měla na mysli.

„Co?“

„Marnie, tohle udělal někdo, kdo Gaba dobře znal.“

„Tomu nevěřím.“

Připadalo mi, že je trochu nervózní, když to říkala. „Nevěřím, že se ten člověk pokusí vloupat do domu a do trezoru ještě jednou. Dobře ví, že jste chytrá žena a určitě vyměníte zámky. Myslím, že za vámi přijde a požádá vás, abyste mu ty kameny vrátila.“

„To přece není možné. Hned bych věděla, kdo Gaba zabil.“

„Na tom mu nezáleží. Má nějaký pádný důvod, aby se nebál, že podniknete nějaká odvetná opatření.“ „Jak to?“

„Předpokládejme, že to byl Gabův syn,“ nadhodila jsem, přičemž jsem vylovila z paměti prvního člověka, který mě napadl. „Věří, že kvůli jeho vztahu s Gabem na policii nepůjdete.“

„Ale to by se šeredně spletl. Šla bych tam. Nenechala bych vraždu nepotrestanou, i kdyby to měl být jeho syn.“

„Možná ta osoba ví něco, co by vás přinutilo mlčet.“

„To už se mi zdá příliš vykonstruované. Je to neskutečné. Gabův syn ho nezabil. Copak to nechápete? Gabe se choval ke svým dětem vlídně. To je šílené. Je to prostě šílené.“ Vzala si zpátky vzkaz a váček a schovala je do kapsy. „Už je v trezoru nenechávám.“

„Dobrý nápad. Marnie, proč jste mi tohle řekla?“

„Pomyslela jsem si, že byste si mohla všimnout něčeho, co já jsem přehlédla.“

„Myslím, že se to stalo. Podle mého názoru si musíte v klidu sednout a sepsat seznam lidí, kteří byli Gabovi blízcí. Jeden z nich může být zapojený do nezákonného obchodu. Možná je placený místo penězi drahými kameny, aby o platbě neexistoval žádný záznam. Možná po něm už pátrá policie a on chce kameny ukrýt na místě, které nepatří do jeho majetku. Marnie, ta osoba zná vás oba. Ve vzkazu vás neoslovil ,paní Grossová’. Použil křestní jméno. A také ho správně napsal.“

„Já vím.“

„Takže v tom má prsty někdo, kdo vás oba zná. A vy ho také znáte, i když si toho teď nejste vědomá.“

Pohlédla dolů k nohám na krásný orientální koberec. Pak se mi podívala do očí. „Už jste něco podnikla, Chris?“

„Hodlám se zaměřit na charitativní organizace, které Gabe zmínil ve své závěti. Cestou domů jsem měla v letadle víc času na přemýšlení než kdy předtím. Bývalá žena dostala svůj podíl. Děti dostaly peníze. Vy jste zdědila většinu, což je správné. Ostatní lidé, které znáte, také dostali nějaký majetek. Pak tu máme charity. Dívala jste se na seznam?“

„Zběžně.“

„Zaujalo vás něco?“

„Gabe odkázal spoustu peněz váženým organizacím. Nemluvili jsme o tom. Když jsme sepisovali naše závěti, všichni ti, které do ní chtěl zahrnout, tam byli. Já mám ve své závěti jiný seznam. Je kratší.“

„Napadá mě, že tohle je jediná věc, kterou jste neprověřila. Tohle a jednotlivé dědice.“

Vstala a pravou rukou si mimoděk přejela po sukni, aby se ujistila, že váček je bezpečně ukrytý. „Budete mě prosím informovat?“

„Ano. Ještě něco. Máte jméno a adresu Gabova právníka?“

„Přinesu vám to.“

Cekala jsem několik minut. Když se vrátila, držela v ruce list dopisního papíru. Všimla jsem si, že sukni už má opět plochou; odložila váček na jiné bezpečné místo.

„Kdybyste s ním chtěla mluvit, a on by tvrdil, že má moc práce, odkažte se na mě. Dohlédnu na to, aby vás přijal co nejdříve.“

„Ozvu se vám,“ ujistila jsem ji. „Slibuju.“

Když jsem dorazila domů, Jack rozpoutal v kuchyni doslova bouři. Vyhnal mě pryč, jak to vždycky dělá, když se rozhodne vařit, a já bez reptání poslechla. Ať pro nás uvaří cokoli, bude to pořád lepší, než kdybych se o něco pokoušela já. A navíc jsem potřebovala klid na přemýšlení.

Rozložila jsem věci v obývacím pokoji, který je hned vedle kuchyně. Mohla jsem odtud nasávat vůni připravovaného jídla a občas jsem i zaslechla, jak si Jack pod vousy cosi zabručel, čímž jsem se ujistila, že i ti nejlepší amatérští kuchaři se tu a tam dopustí chyby. Vytáhla jsem Gabovu závěť a začala ji znovu pozorně pročítat. Něco bylo předtištěno, pasáže popisující majetky dědiců jako nábytek, oblečení, auta a podobně. Soustředila jsem se hlavně na jednotlivé osoby, které získaly určitý dědický podíl. Na prvních místech figurovali členové rodiny, a nutno podotknout, že byli zaopatřeni skutečně velice štědře. Mnohem důkladněji jsem se zaměřila na jména na druhém seznamu.

Ani jednoho z těch lidí jsem neznala a Marnie jsem se nezeptala. Každý z nich měl za jménem krátkou popisující poznámku: „nejlepší přítel, jakého člověk může mít“, „více přítel než zaměstnanec“, „sekretářka, která si zasloužila víc, než jsem jí mohl dát“ a tak dále. U sekretářky jsem se na chvíli zastavila. Byla to ona, která nemohla najít v archivu firmy jméno Simona Kaplana. Jak by ale mohla profitovat z Gabovy smrti? Pravděpodobně ani netušila, že jí něco odkázal. Nedokážu si představit člověka, který obchází své příbuzné a zaměstnance a ujišťuje je, že na ně v závěti určitě nezapomene. Ledaže by diamanty z trezoru nakonec přiřkl jí. A kdyby popřípadě na Gaba věděla něco pikantního, nemusela by se obávat, že ji Marnie udá na policii, až je bude požadovat nazpět. To bylo rozhodně téma k zamyšlení.

Rozhodla jsem se zavolat do charitativních organizací a zeptat se jich na podstatu jejich práce a na vztah, který s nimi Gabe udržoval. Posílal jim příspěvky jednou za rok. Jak dlouho? Jaké bylo jejich poslání?

Začala jsem těmi největšími a nejznámějšími organizacemi na seznamu. Daleko jsem se ale nedostala, což mě nepřekvapilo. „Archiv je soukromý“, „nemáme oprávnění vám to prozradit“ bla, bla, bla. Nicméně jsem si aspoň ověřila, že existují a sídlí na adresách udaných v závěti. Zavolala jsem na fakultu, která, jak jsem předpokládala, byla Gabovou alma mater, ale nedokázala jsem z nich dostat dokonce ani rok, kdy promoval, ale horlivě mi potvrdili, že u nich opravdu studoval.

Jeden z darů byl poukázán domu pro týrané ženy. Hlas ženy, který se ozval na druhém konci drátu, zněl vyčerpaně a ztrápeně. O Gabovi nikdy neslyšela, ale ujistila mě, že sídlí na adrese, která je uvedená v seznamu, a že je právě teď velice zaneprázdněná a jestli bych nemohla zavolat později. V pozadí jsem slyšela hlasy a několik plačících dětí.

Zavolala jsem na číslo, jež vypadalo jako škola pro chudé děti, a ozval se mi záznamník, který vymezoval školní hodiny od devíti dopoledne do čtyř odpoledne. Podívala jsem se na hodinky. Byly skoro čtyři.

Než skončil pracovní den, obvolala jsem většinu charitativních spolků a nezjistila jsem téměř nic, kromě toho, že všechny mají telefon. Když zvedli sluchátko, snažili se mi vyhovět v otázkách týkajících se jejich cílů, okruhu lidí, kterým pomáhají a dalších záměrů. Většina z nich znala Gabovo jméno a několik z nich dokonce vědělo, že tragicky zahynul.

Jackova večeře byla jako vždy báječná. Zahájili jsme ji hummusem, jak jsem předpokládala. Pochválila jsem ho, že je k nerozeznání od lahůdky, na které jsme si pochutnávali v Izraeli, a on se jen spokojeně usmíval.

„Nakonec z tebe ještě udělám odbornici na mezinárodní kuchyni.“

„Tomu se rozhodně nebráním.“

25

Následující den jsem zavolala lidem z druhého seznamu dědiců. Když jsem předestřela otázku Gabovy smrti, muž, označovaný za jeho nejlepšího přítele, mluvil přidušeným, zastřeným hlasem. Zúčastnil se oslavy bar micva a odletěl stejný den jako Marnie, ačkoli původně se ženou plánovali, že zůstanou ještě další týden.

Sekretářku jsem zastihla doma. Jmenovala se Flavia O’Rourkeová a její hlas zněl nervózně. „Paní O’Rourkeová, vím, že vám nedávno volala paní Grossová,“ začala jsem.

„To je pravda, ale nemohla jsem jí pomoct. V našich složkách jsem nenašla nikoho s takovým jménem. Muže, na kterého se ptala.“

„Rozumím. Volám vám proto, že se snažím přispět k odhalení vraha pana Grosse.“

„Copak na tom nepracuje policie?“

„Ale ano, a dokonce ve dvou státech. Jde jen o to, že podezřelí se pohybují v obou zemích a je těžké všechno správně vyhodnotit.“

„Oni jsou nějací podezřelí?“

„Řeknu vám to asi takhle, jsou tu lidé, kteří byli vyslýcháni. Člověk, který celou tuhle akci s vraždou na konci zorganizoval, je tady ve Spojených státech.“

„Kéž bych vám tak mohla pomoct. Pan Gross byl skvělý muž. Pracovala bych pro něho po celý zbytek života. Byl laskavý a dobrosrdečný a…“ Utichla.

„Musí tu ale být i někdo, kdo to takhle necítil.“

„Kdybych věděla kdo, řekla bych vám to. Zavolala bych na policii. Odletěla bych do Izraele, abych to oznámila policii i tam.“

„Je vám známo, že na vás pan Gross pamatoval ve své závěti?“

Chvíli bylo ticho. „Máte na mysli nějaký dar?“

„Peněžní dar.“

„Já - ne, to jsem nevěděla.“

„Měl o vás velice vysoké mínění.“

„Děkuju.“ Podle hlasu jsem rozpoznala, že pláče. „Bylo to vzájemné, to vás můžu ujistit.“

No, pomyslela jsem si, buď je velice dobrá herečka, nebo s tím nemá nic společného.

V neděli jsme se s Jackem sešli s Grossovými - s mými Grossovými, Mel a Halem. Mel nám s potěšením vylíčila, jak mi šla koupit křížek z římského skla a ze stříbra a k tomu řetízek, který byl dílem zručného řemeslníka.

„Je tak krásný,“ uzavřela své vyprávění. „Strašně se mi líbí ty barvy.“

„Mně také. Ani si nedokážeš představit, jaké to pro mě bylo překvapení. Vrtalo mi hlavou, jak mohl Jack vědět, kde ho má koupit, a jak se tam dostal.“

„Plánoval to, Chris. A já jsem v tom jela s ním hned od začátku. On je prostě drahoušek.“

Seznámila jsem je s tím, co teď dělám; vynechala jsem jenom diamanty, které Marnie našla v trezoru. Stále jsem nechtěla, aby Jack předal informace policii.

„Co čekáš, že dostaneš z těch charitativních organizací?“ zeptal se Hal. „Nechce se mi věřit, že by s tebou UJA nebo Červený kříž mluvili o svých mecenáších.“

„Ti určitě ne. Těm velkým jsem volala jenom proto, abych si je mohla škrtnout ze seznamu. Napadlo mě, že u těch menších bych mohla narazit na něco podezřelého. Nebo u některého z jednotlivců, který získal podíl z dědictví. Ale každá charita telefon zvedla nebo se ozval záznamník. Jednou z nich byl bezpečný domov pro týrané ženy a na ten bych se chtěla podívat podrobněji. V pozadí jsem slyšela hlasy a dětský pláč. Co když je to ale všechno jenom bouda a někdo to řídí ze svého domu?“

„Zajímavá myšlenka,“ poznamenal Hal zadumaně. „Myslíš, že Gabe mohl být nalákán, aby odkázal peníze organizaci, o které si myslel, že je legální a čestná, a teď se ukázalo, že byl podveden.“

„Oklamán,“ podotkla jsem trochu rozčarovaná jeho volbou slov.

„Samozřejmě,“ opravil se rychle Hal s žertovným úsměvem. „Oklamán. A pak se Gaba ten člověk, který ho přiměl, aby odkázal své peníze charitě, rozhodl zabít dřív, než zjistí, že ta organizace neexistuje.“

„Přesně tak.“

„Jak se ale dověděl, že jim Gabe něco odkázal?“

Pokrčila jsem rameny. „Nemám tušení. Možná jim to řekl. Možná oznámil všem těm organizacím, že má v úmyslu jim odkázat nějaké finanční prostředky, až zemře.“

„To je docela běžné. Moje alma mater také oslovuje bývalé studenty a přesvědčuje je, aby pamatovali na univerzitu ve své závěti, a dokonce jim poskytne návod, jak to udělat.“

„Takže když jim napíšeš a požádáš je o brožuru, mají zcela jasno, jaký je tvůj záměr.“

„Správně. Řeknu ti, Chris, tohle je nejlepší pokus o navázání kontaktu, o jakém jsem kdy slyšel. Možná tě to někam nasměruje.“ Hal se obrátil na Jacka. „Vypadá to, že Chris na něco narazila. Ten její nápad se mi zamlouvá. Dej nám vědět o tom útulku pro týrané ženy. Pokud se ukáže, že to je sladký domov paní Jonesové, je téměř jisté, že jsi na stopě.“

Zůstali jsme ještě na sýr a drink, pak jsme zavolali Eddieho, který si hrál nahoře se Sari a Noahem, a vykročili jsme ulicí k našemu domu.

„Zdá se, že na Hala udělal tvůj nápad velký dojem,“ prohodil Jack.

„Teprve se uvidí, jestli z toho něco bude. Zatím je to jenom dobrý nápad, pokud bude fungovat.“

V pondělí jsem se rozhodla, že domov pro týrané ženy raději navštívím osobně, než abych tam znovu telefonovala. Měla jsem adresu, kterou žena, s níž jsem mluvila, potvrdila. Elsie Riversová, dávná přítelkyně mé matky a Eddieho náhradní babička, souhlasila, že Eddieho vyzvedne ze školky. Přesněji řečeno, už se nemohla dočkat. Neviděla ho téměř měsíc a těšila se, až budou zase spolu. Vypadalo to dokonce, že se na obzoru rýsuje hodina pečení. Bylo mi jasné, co to znamená.

Měla jsem o starost méně a mohla jsem hned vyrazit na adresu ze závěti. Nacházela se ve staré části města v New Jersey nedaleko od místa, kde Gabe bydlel. Přejela jsem přes most a pokračovala podle instrukcí, které mi Jack včera vypracoval. Domy v ulici byly vesměs rozložité, ve viktoriánském slohu, některé z nich skutečně impozantní a pečlivě udržované, jiné poněkud zchátralé a omšelé. Ten, který jsem hledala, měl šedý nátěr a zjevně už si dávno zasloužil oškrábat a z gruntu opravit. Pomyslela jsem si, že možná zářivě bílá nebo béžová by mu pomohla, aby vypadal jako místo, kam se rádi vracíme domů.

Zaklepala jsem na dveře. Otevřela je žena jen potud, co jí dovolil těžký řetěz. Možná, přemítala jsem, je to opatření proti rozzuřeným manželům, aby nevtrhli dovnitř a nechtěli si odvést zpátky manželky, které tak nelidsky týrali, že ty ubohé ženy viděly jedinou cestu, jak se zachránit, v odchodu z domova.

„Ano?“

„Jsem Christine Bennettová. Ráda bych mluvila s někým, kdo má na starosti vedení tohoto domova.“ „Jste v pořádku?“

„Ano, mně nic nechybí. Nehledám střechu nad hlavou. Potřebuju jenom nějaké informace.“

Otevřela dveře, abych mohla vejít, a znovu je bezpečně zajistila. „Řeknu Kim, že jste tady. Christine Bennettová?“

„Ano. Ale ona mě nezná.“

Žena odběhla pryč. Stála jsem v přijímací místnosti a čekala. Přešla kolem mě mladá těhotná žena s batoletem v náručí a zvědavě si mě prohlížela. Odněkud sem doléhaly stejné zvuky, jaké jsem slyšela v telefonu, pláč, smích, chichotání malých dětí a hovor. Byla jsem si jistá, že jsem sem vážila tak dlouhou cestu zbytečně.

„Paní Bennettová?“

„Ano, dobrý den.“

„Jsem Kimberly Westová. Kim. Asi bude nejlepší, když se posadíme v mé pracovně.“

Následovala jsem ji bludištěm chodeb a místností do malé pracovny v zadním traktu domu. Posadila se na kancelářskou židli na kolečkách a já jsem obsadila jedinou další židli v místnosti. Byla dřevěná s žebrovaným opěradlem a paní Westová ji sem patrně přinesla od stolu v jídelně.

„Co pro vás mohu udělat?“

„Dověděla jsem se, že na váš domov přispíval pan Gabriel Gross.“

„Pan Gross? Ano. Byl to velmi štědrý dárce. Něco jsem zaslechla… Je to pravda?“

„Že zemřel? Ano.“

„To je strašné. Byl mladý a zdálo se, že se těšil dobrému zdraví.“

„Máte pravdu. Někdo ho zavraždil.“ Zírala na mě s otevřenou pusou.

„Přispíval na váš domov dlouho?“

Zazvonil telefon a ona se omluvila a sáhla přes stůl pro sluchátko. Rozhovor byl rychlý a velmi stručný. Zavěsila. „Promiňte. Na co jste se ptala?“

Zopakovala jsem svou otázku.

„Asi tři roky, myslím. Mohlo to být i déle. Někde jsme se potkali, pravděpodobně na nějaké dobročinné akci, a já ho oslovila. Peněz není nikdy dost. Máme tady víc lidí, než můžeme ubytovat a nakrmit. Okamžitě zareagoval, cítil s námi a požádal mě o navštívenku.“ Zasmála se. „Kdybych utratila peníze za vizitky, dva lidé by přišli o večeři. Nicméně asi o týden později přišel poštou šek. Velice milé. A pak následovaly další. Je v tom nějaký problém?“

Přiznala jsem, že není, a poděkovala jí za čas, který mi věnovala. Požádala jsem ji ještě, jestli bych si od ní mohla zavolat do New Yorku, a slíbila jsem, že hovor zaplatím.

„Vážím si vašeho gesta. Prosím, poslužte si.“

Vtom někdo někde zavolal: „Kim? Kim, kde jsi?“ Vyskočila a zmizela.

Zavolala jsem do kanceláře Gabova právníka a požádala, jestli bych se tam tak za hodinu mohla zastavit. Sekretářka mě ujistila, že ano. Nechala jsem na stole za hovor pětidolarovou bankovku a odešla.

„Paní Grossová mě už předem upozornila, že mám očekávat, že se mi ozvete.“

Harold Singer byl asi v Gabově věku a začínal šedivět. Vzbuzoval ve mně dojem pohodového vyrovnaného muže, ale nepochybovala jsem, že dokáže být i tvrdý a neústupný, když je potřeba. Samozřejmě věděl, čím se zabývám, a pokud pohlížel na mé schopnosti skepticky nebo pokud si myslel, že strkám nos do věcí, do kterých mi nic není, dokázal své pocity umně skrýt.

„Podle informací, které mi předala paní Grossová, prý existují nějaké indicie, které by mohly vést k dopadení vraha pana Grosse.“

„Mám stejné informace. V Jeruzalémě policie zatkla dva muže. Jsou to titíž muži, kteří unesli Gaba ve falešné sanitce a pravděpodobně ho i zabili. Zatím ale nepřiznali nic, co by někam vedlo. Tvrdí, že nevědí, pro koho pracovali, a pochopitelně stále opakují, že s vraždou nemají nic společného, že to udělal někdo jiný.“

„Vždycky to udělá někdo jiný.“

„Mám nápad.“ Nastínila jsem mu ho.

„Možná bych vám mohl trochu pomoct. Neznám sice všechny dědice osobně, ale když mi Gabe předával své poznámky, na každého jednotlivce jsem se ho zvlášť zeptal.“

„Máte ještě ty poznámky?“ zeptala jsem se s nadějí.

„Pochybuju, ale může se podívat.“ Zvedl telefon a požádal někoho, aby mu přinesl složky Gabriela Grosse. „Pokud si dobře vzpomínám, byly psané ručně, a jak jsem si dělal vlastní poznámky, on postupně každé jméno ze seznamu odškrtával, takže nezůstalo nic. Možná si odnesl papír s sebou nebo ho vyhodil do koše.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř vešla žena, položila na stůl desky s materiály a beze slova se vzdálila. Nasadil si brýle a začal se probírat množstvím dokumentů v plastových obalech, co chvíli zavrtěl hlavou, jak obracel jednotlivé stránky.

„Jeho poznámky tady nejsou. Popravdě řečeno tady nevidím ani ty své.“ Zamračil se.

„Vy si nearchivujete originály svých poznámek?“

„Přijde na to.“

Jako odpověď nic moc. „Je všechno v pořádku?“

Držel v ruce dokument, který, jak jsem předpokládala, byla samotná závěť. Sledovala jsem ho, jak obracel stránky a po každé pomalu sjížděl ukazováčkem odshora dolů. „Vypadá to, že ano.“

„Řekl jste, že byste mi možná mohl pomoct s dědici.“

„Ano, samozřejmě.“ Přeskočil pár stránek. „Tohle je myslím to, co mi dal. Jeho žena, bývalá žena, jeho děti.“ Pohyboval prstem napříč stránkou dopředu a zase zpátky. „Nevidím nic neobvyklého.“

„A ostatní dědici?“

„Ti velcí jsou dobře známí. Ale Gabe měl měkké srdce. Chodíval s přáteli na večeře, a když měl někdo z nich třeba speciálního koníčka, chápete, něco, o co se velice zajímal, čemu se věnoval, popovídal si o tom s Gabem. Jsem si jistý, že někteří lidé snad i stáli ve frontě, aby dostali šanci být s ním v jedné místnosti. A pokud se Gabemu líbilo, co slyšel, vždycky poslal šek.“

„V těchto případech se ale jedná o značné částky.“

„Jak jsem řekl, měl dobré srdce. Tady je jeden, domov pro týrané ženy v New Jersey. Řekl bych, že tato organizace se pohybuje na hraně zákona, její legitimita je opravdu na vážkách. Přijímají více žen a dětí, než je počet lůžek a dětských postýlek. Občas tam nemají ani dostatek jídla. Ale Gabovi se jich zželelo a zařadil je mezi své vyvolené.“

„Jak tohle víte?“ zajímalo mě.

„Abych pravdu řekl, osobně jsem se tam rozjel, když je Gabe zahrnul na seznam své závěti. Jednal jsem v jeho zájmu a domníval jsem se, že mohl ztratit důležitý nadhled při posuzování žádosti, pokud mu ji chytře předají s takříkajíc sladkým úsměvem na rtech.“

„Chápu.“

„Nenarazil jsem ale na žádný problém, je to čestná organizace, zasluhující respekt a úctu. Mají patřičnou akreditaci a disponují aspoň tolika penězi, aby takříkajíc udrželi hlavu nad vodou. Jsem si jistý, že štědrý dar, který jim pan Gross odkázal, zajistí domov finančně na dlouhý čas, aby mohl ve své bohulibé činnosti pokračovat.“

„A ti ostatní na seznamu? Zkoumal jste je všechny?“

„Opravdu jsem neměl čas, a popravdě řečeno Gabe si ani nepřál, abych se o to zajímal. On dobře věděl, kdo jsou, a chtěl na ně pamatovat.“

„Pozměnil někdy tuto závěť poté, co ji podepsal?“

„Ne. Kdyby to udělal, musel bych o tom vědět. Neviděl jsem ho dva roky, ale čas od času jsme spolu mluvili. Netváříte se moc nadšeně, paní Bennettová.“

„Nemám ráda nevyřešené případy. Někdo vymyslel a uskutečnil komplikovaný plán, jak Gaba unést. Jestli se v něm počítalo i s vraždou nebo ne, to zatím nevím, nicméně k ní došlo. Někde musí být něco, co mě přivede na stopu.“

„Některé vraždy zůstanou nevyřešené navždy.“

„Já vím, ale obzvlášť tuhle bych chtěla objasnit. Znám několik Gabových příbuzných a seznámila jsem se i s jeho ženou. Je zdrcená.“

„Což je pochopitelné.“

„Pane Singere, říká vám něco jméno Simon Kaplan?“

Našpulil rty a na chvíli se zamyslel. „Nemůžu tvrdit, že ano. Pravděpodobně jsem ho asi někdy potkal, ale brzo na něj zapomněl. Na seznamu není, že ne?“

„Ne.“ Popsala jsem ho a vysvětlila panu Singerovi, co se mi přihodilo v Jeruzalémě.

„Obávám se, že s tím vám asi nepomůžu. Gabova otce jsem neznal, a pokud se Gabe někdy o tomto muži zmínil, pustil jsem to z hlavy.“

Shýbla jsem se a sáhla na podlahu pro kabelku. „Kdyby se někdo dostal do vaší kartotéky a vzal odtud, řekněme, vaše nebo Gabovy poznámky, existuje nějaká možnost, že byste se o tom dověděl?“

„Bez povolení se do mé kartotéky nikdo nedostane, paní Bennettová,“ prohlásil nedůtklivě.

„Dobrá, asi se budu muset spokojit se svými telefonáty a doufat, že z nich vytěžím něco užitečného. Děkuju, že jste mě přijal.“

Obdařil mě srdečným úsměvem. „Bylo mi potěšením s vámi hovořit.“

Na rozloučenou jsme si potřásli rukama. „Kdyby vás něco napadlo -“

„Samozřejmě. Ozval bych se vám.“

Nechala jsem své jméno a adresu u sekretářky a poděkovala jí za ochotu, že mi tak rychle zařídila setkání s panem Singerem. Kdyby se skutečně něco objevilo, mohla by si pamatovat, že jsem k ní byla zdvořilá.

26

Bylo časně zvečera, když zavolala Marnie. Odpoledne jsem se vrátila k Elsie a asi hodinku jsme si povídaly o naší báječné dovolené. Eddie mi neustále skákal do řeči a chtěl se pochlubit svými vlastními zážitky. Jedním z nich byla historka od Mrtvého moře, kde se od hlavy až k patě pomazal černým bahnem, a Elsie se tomu tak smála, že sotva dechu popadala.

„Slyšela jsem, že jste navštívila Harloda Singera,“ nadhodila Marnie, když jsem zvedla sluchátko.

„Ano. Nejdřív jsem si proklepla jednu charitativní organizaci, která je zmíněná v závěti, a pak jsem za ním zajela do kanceláře.“

„Jakou organizaci?“ zeptala se Marnie.

„Domov pro týrané ženy.“

„Ach ano. Vzpomínám si na něj. Gaba jejich příběh hluboce dojal. Věnují se tam opravdu záslužné činnosti.“

„Vypadá to tak.“ Vyčkávala jsem a přemítala, proč mi asi zavolala.

„Víte, Chris, nemyslím si, že vaše snaha povede k úspěchu.“

„Proč to říkáte?“

„Procházela jsem seznam dědiců a všichni se zdají být legitimní.“

„To samé říkal i Gabův právník.“

„A co se týká charitativních spolků - Gabe jich měl opravdu hodně, o které se staral. Ať dělají cokoli, on byl přesvědčený, že jejich práce má smysl, a nám nepřísluší kritizovat jeho rozhodnutí. Nic tam nenajdete.“

„Jinými slovy mě tedy žádáte, abych přestala pátrat po vrahovi.“

„Ne, to samozřejmě nechci. Jenom říkám, že se nikam nedostanete, když budete telefonovat Gabově sekretářce nebo na fakultu, kde studoval.“

„OK.“ Vůbec jsem si nebyla jistá, co mi tím chtěla naznačit.

„Ale pokud něco zjistíte -“

„Ozvu se vám.“

Ten rozhovor mě znepokojil. Proč mi volala? Zdálo se, že hlavním cílem bylo, abych upustila od vyšetřování Gabovy smrti, ale nechtěla to říct naplno. Čas od času mívám podobné rozhovory, z nichž mám pocit, že osoba, s kterou mluvím, se mě snaží přimět vyslovit něco, co sama vyslovit nechce. Vypadá to, jako by to vyznělo lépe, když to bude můj návrh, má teorie nebo můj závěr.

Marnie si patrně přála, abych se do vyšetřování nepletla. Dneska asi věděla něco, o čem neměla tušení, když jsme se viděly minulý týden. Otevřela jsem svou kopii Gabovy závěti a znovu se podívala na seznam dědiců; jak jednotlivců, tak organizací. Právník se velmi zastával jednotlivců a opravdu se to zdáli být lidé, které Gabe dobře znal. Bylo tam několik organizací, které jsem osobně nekontaktovala. Možná kdyby se někomu podařilo odchytit Gaba na nějaké party a přesvědčit ho, aby mu poslal šek, možná by byl schopen ho oklamat v tom, čím se jeho organizace zabývá, ačkoli z toho, co jsem o Gabovi slyšela, jsem usoudila, že patrně zaměstnával člověka, který všechny spolky nejdřív prověřil, než jim dar poslal. Zítra se zaměřím na ty, o nichž jsem si nebyla jistá.

Když jsem uložila Eddieho a my se s Jackem posadili a dali si kávu a Elsiiny fantastické koláčky, jsem se ho zeptala na něco, co mi vrtalo hlavou: „Kdybys byl právník, který se zabývá vyřizováním pozůstalosti, a při rozhovoru s klientem by sis psal poznámky, vyhodil bys je poté, co by byla závěť dokončena?“

„Těžko říct. Protože s vyřizováním pozůstalostí nemám žádné zkušenosti, instinkt mi radí, že bych si je nechal. Nezaberou tolik místa; jeden nebo dva listy papíru. Ale dokážu si i představit, že je někdo vyhodí, když už je nepotřebuje.“

„Mě jenom napadlo, že kdyby se někdy vynořila ohledně dědiců nějaká otázka nebo nejasnost, mohlo by být užitečné vrátit se k původním zápiskům.“

„Jistě, a to je patrně také důvod, proč si právníci všechny tyhle papíry schovávají. Když někdo vznese námitku, že nějaký dědic dostal tolik a tolik peněz, najdeš si příslušné papíry a můžeš argumentovat: ,Podívejte se, tady jsou požadavky zemřelého, když za mnou před sedmi lety přišel do pracovny.’“

„Původní poznámky Gabova právního zástupce se ve složkách nenašly a mně připadalo, že mu to zjištění není moc příjemné. Jako kdyby počítal, že tam budou, a překvapilo ho, že tomu tak není.“

„Ty ses s ním dneska viděla?“

„Chtěla jsem se ho zeptat na organizace a jednotlivé lidi, kterým Gabe odkázal peníze.“

„A?“

„A?“

„Překontroloval přede mnou seznam a řekl, že se mu zdá být všechno v pořádku.“

„Ale své původní zápisky k ruce neměl, aby s nimi závěť porovnal.“

„Ne.“

„To by mohlo něco znamenat, ale zatím nevíme co.“ Nechala jsem to tak. O dvě hodiny později, když jsem stoupala po schodech nahoru do ložnice, mě něco napadlo. Ten vzkaz v Marniině trezoru. Možná přišla na to, kdo ho napsal. A možná měla strach, že když nepřestanu kolem toho čmuchat, přijdu na to i já.

Následující den dopoledne jsem zavolala učiteli, který za mě na fakultě ochotně převzal hodiny, a dostala jsem zprávu, jak to probíhalo. Z Jackova počítače na izraelské policejní stanici jsem mu poslala spěšný e-mail a požádala ho, aby za mě zaskočil ještě v další třídě, protože jsme návrat domů o pár dnů odložili. Zdálo se, že mu ta nečekaná práce navíc vůbec nevadila, a ujistil mě, že výuka a diskuze nad tajemnými detektivními tématy byla velice zábavná.

Dala jsem dohromady přípravu na následující hodinu a pak jsem si odnesla telefon i se svými seznamy do obývacího pokoje. Byla v nich organizace jménem Škola dobrých přátel, kam jsem se předtím nedovolala, a tak jsem to zkusila teď.

Žena, která se ozvala, se představila jako sekretářka ředitele a oznámila mi, že v tomto okamžiku si ředitel nepřeje být vyrušován.

„Můžete mi říct o vaší škole něco víc?“ zeptala jsem se.

Slyšela jsem, jak otráveně vydechla. „Pošlu vám brožuru, madam.“

„Myslím, že bych se raději podívala do školy osobně.“ „Máte dítě, které sem hodláte přihlásit?“ „V současné době ne.“

„Naši studenti musí dodržovat velice přísné zásady.“

„V to doufám,“ řekla jsem. „Ale já se zajímám také o školu jako takovou.“

„Můžu vám sjednat schůzku na příští týden.“

Pokud se mě snažila odradit, odváděla dobrou práci. Rozhodně bych si nepřála, aby mé dítě navštěvovalo školu, kde v kanceláři ředitele pracuje někdo jako ona.

Protože mě ale mnohem víc zajímalo, jestli ta škola skutečně existuje, jestli má budovu s třídami a toaletami, byla mi ta žena stále víc a víc podezřelá. „Fajn,“ souhlasila jsem. „Jak se vám hodí pondělí?“

Otočila stránku. „Úterý by bylo lepší. V deset dopoledne?“

„Děkuju. Budu tam.“ Nadiktovala jsem jí své jméno, adresu a telefonní číslo a zavěsila jsem. Pak jsem si vedle jména školy udělala velký červený otazník.

Další v pořadí telefonátů následovala organizace Dvojitý orel. Už podruhé mi ale odpověděl záznamník. Nenechala jsem žádný vzkaz. Místo toho jsem zavolala Marnie. Možná obě organizace znala a mohla by mi o nich něco povědět.

Telefon zvedla hospodyně. Když jsem se zeptala na Marnie, oznámila mi, že paní Grossová odjela na krátký výlet.

„Ach.“ Překvapilo mě to. „Včera večer jsem s ní mluvila a nezmínila se, že by měla v plánu odjet.“ „Lituji. Odjela asi před hodinou.“ „Kdy se vrátí?“

„Nejsem si jistá. Mohu jí předat váš vzkaz a až bude doma, může vám zavolat.“

Odmítla jsem její nabídku a zavěsila. Zmocnil se mě nepříjemný pocit. Něco se muselo stát. Dotkla jsem se citlivého místa nebo Marnie věděla, kdo schoval diamanty do trezoru. Nebo obojí. Podle mého mínění seděla Marnie doma, ale hospodyni nařídila, aby ji přede mnou zapřela. Nechtěla se mnou mluvit. Nebo je skutečně pryč, možná aby si srovnala v hlavě, co ví, nebo aby se zamyslela nad podezřeními ohledně vraždy svého muže.

Podívala jsem se na hodinky. Stále přede mnou byla více než polovina dne. Zavolala jsem Elsie, která ochotně souhlasila, že vyzvedne Eddieho ze školky, a vyzbrojena mapou a adresami jsem vyrazila na další výpravu za informacemi. Má první zastávka byla Škola dobrých přátel. Sídlila severně od hranic New York City. Našla jsem správnou ulici a pomalu jí projížděla, po obou stranách byly převážně obytné domy, po chodnících kráčeli lidé nejrůznějších ras buď sami, nebo s dětmi, nebo venčili své psy. Škola stála na rohu ulice, jednopatrová cihlová budova s dveřmi do každé třídy. Byla poměrně nová a okolí budovy mě zaujalo čistotou, včetně prostoru na hraní, kde se mohly děti vydovádět na různých houpačkách a prolézačkách vyrobených ve veselých jásavých barvách.

Popojela jsem kousek dál a zatočila za roh, abych viděla školu i z druhé strany. Velká část oken byla vyzdobena barevnými výstřižky, uvnitř jsem viděla děti, některé hleděly soustředěně na lavici, jiné zvědavě otáčely hlavy za neviditelným učitelem. Bez problémů jsem našla cestu k čtyřproudé výpadovce a zamířila na jih směrem k městu.

Kancelář charitativní organizace Dvojitý orel sídlila ve staré budově na Desáté avenue. Z West Side Highway jsem odbočila na Sedmdesátou devátou ulici a pokračovala dolů po West End Avenue, dokud jsem se nedostala podle svého mínění do správné oblasti. Ve východní části West End je většina ulic jednosměrných a Desátá avenue směřovala na sever. Vjela jsem na ni a zjistila jsem, že jsem to kousek přejela, což nebyl žádný problém. Našla jsem místo k zaparkování a vystoupila. Začínala jsem být hladová, protože jsem propásla obvyklou hodinu, kdy obědvám, ale rozhodla jsem se, že nejdřív najdu to místo a teprve pak budu přemýšlet o jídle.

Jednalo se o obyčejnou čtyřpatrovou budovu bez výtahu a cedulky společnosti Dvojitý orel jsem si všimla hned v přízemí, takže jsem si aspoň ověřila, že opravdu mají kancelář, ne jenom schránku na dopisy. Vyšla jsem do druhého poschodí a našla dveře, které byly zamčené. Název Dvojitý orel na nich byl namalován zlatými písmeny, ale kromě štěrbiny pro vhazování pošty tam nic jiného nebylo. Zaklepala jsem, ale nedočkala jsem se žádné odezvy. Přimáčkla jsem ucho na dveře, ale nic jsem neslyšela.

Popošla jsem po chodbě k sousedním dveřím a zaklepala na ně, pak jsem je otevřela. Uvnitř seděl muž v košili s krátkými rukávy za stolem, na kterém byl neuvěřitelný nepořádek, před ním ležely stohy papírů a další byly poházené i po zemi. V ruce držel tlusté pero. Téměř schovaný mezi lejstry stál prázdný porcelánový hrneček na kávu.

Podíval se na mě. „Hledáte mě?“

„Hledám někoho, kdo pracuje v agentuře Dvojitý orel.“

„Ti sem moc nechodí.“ „Znáte jejich jména?“

„Takhle spatra vám je neřeknu. Občas se tu ukáže muž, občas žena. Je mladá. A o něm bych také řekl, že je mladý, když o tom teď přemýšlím.“

„A nikdy jste se s nimi blíže neseznámil.“

„Nikdy jsem neměl to potěšení.“

„Znáte jméno majitele domu?“ zeptala jsem se.

„Máte na mysli muže, kterému platíme nájem?“

„Ano.“

„Vůbec nevím, jestli nějaký majitel existuje, ale nájem posílám na číslo poštovní přihrádky. Počkejte moment.“ Otevřel zásuvku na pravé straně stolu a začal se v ní přehrabovat. „E. Bolton Associates. Tam posílám šeky. Je to ale jenom číslo přihrádky. Pochybuju, že tam někde bydlí.“

„Pravděpodobně ne. Mohla bych dostat celou adresu?“ Opsala jsem si ji. „Vzpomenete si, kdy jste toho muže nebo ženu viděl naposled?“

„Nemám tušení. Dluží vám snad nějaké peníze?“

„Ne tak docela. Něco zdědili a já je musím prověřit.“

Muž se hlasitě rozesmál. „To je ten nejstarší trik, co znám. Namluvíte někomu, že mu mají přijít nějaké peníze, takže on vám dá svou adresu a vy si pak můžete zjistit, jaký je jeho majetek.“

„V tomto případě je to náhodou pravda,“ opáčila jsem trochu namíchnutě, že mě hází do jednoho pytle s podobnými chytráky.

„No, hodně štěstí. Kdybych je viděl, řeknu jim, že jste se na ně ptala.“

Nevěřila jsem, že k tomu bude mít ještě příležitost, ale přesto jsem řekla: „Děkuju,“ a vrátila jsem se dolů. Stála jsem na ulici a snažila se přemýšlet. Měli kancelář, telefon a záznamník. Bylo za těmi zamčenými dveřmi ještě něco jiného? Před očima mi vytanul obrázek telefonu ležícího na holé podlaze uprostřed místnosti se záznamníkem vedle. Mohlo to tak být?

Možná jsem znala člověka, který by mi na to dokázal odpovědět.

27

V garáži byl telefonní automat a já zavolala svému dávnému příteli, Arnoldu Goldovi, advokátovi z New Yorku.

„Chris, ty už jsi zpátky z Izraele?“

„Jsem zpátky, volám z automatu a nemám moc drobných. Můžu se tě na něco zeptat a pak si promluvíme, až budu doma?“

„Sem s tím.“

„Potřebuju si proklepnout jednu charitativní organizaci s názvem Dvojitý orel. Jak bych se mohla dostat ke jménům z vedení? Před chvílí jsem stála před jejich kanceláří, ale mají tam zamčeno. Několikrát jsem jim volala, ale odpovídá pouze záznamník.“

„OK. Jedna z mých asistentek pracovala pro ministerstvo zahraničních věcí, kde tyto charitativní organizace registrují. Copak vy ještě nemáte počítač, lidi?“

„Krátká odpověď zní ne. Ta delší říká, že ho Jack konečně v nejbližší době pořídí.“

„Až ho budete mít, snadno si všechny tyhle věci vyhledáte sami, ale odpověď na tvou otázku ti samozřejmě seženu dneska odpoledne a nechám ti ji na záznamníku.“

„Díky, Arnolde.“

„Už jsme se dlouho neviděli.“

„Co třeba tenhle víkend?“

„To zní dobře.“

V telefonu se ozval varovný zvuk, a tak jsme se rychle rozloučili. Zaplatila jsem parkovné a odjela. Když jsem se konečně dostala domů, čekal na mě na záznamníku vzkaz od Arnolda. Zavolala jsem mu zpátky.

„Ahoj, Chris,“ pozdravil mě rozšafně. „Má pravá ruka našla na internetu tvou řádně akreditovanou charitativní společnost Dvojitý orel. Člověk, který ji vede, se jmenuje Gary Helfer, a adresa je na Desáté avenue v centru, jak už zřejmě víš. Jiné informace o něm nemám, ale vypadá to, že vykonává opravdu velice záslužnou činnost. Cílem této organizace je pomáhat obětem Tay-Sachsovy choroby. Víš o tom něco?“

„Slyšela jsem o tom. Napadá děti z úzce vymezené etnické skupiny nebo geografické oblasti.“

„Máš pravdu. Jsou to židovské děti z východní Evropy. Pokud ten gen mají oba rodiče, je vysoce pravděpodobné, že se dítě narodí s touto nemocí. Obecně vzato, tyto děti čekají přibližně pouhé tři roky života a nejsou to moc šťastné roky.“

Přeběhl mi mráz po zádech. „Vypadá to, že se věnují dobré věci, ale řekni mi, copak už neexistuje nějaká organizace, která sponzoruje výzkum léčby téhle nemoci?“

„Jsem si jistý, že jo. Lidé z Dvojitého orla poskytují těmto rodinám pomoc.“

„Vedou se o jejich pomoci nějaké záznamy?“

„Určitě. Není jich mnoho, ale tu knihu teď před sebou nemám.“

„Jak dlouho fungují, Arnolde?“

„Moment. Myslím, že to tady někde měla. Ano. Asi tři roky.“ „Tři roky.“

„Můžeš mě trochu zasvětit do situace? Na co takové informace potřebuješ? Nejsem daleko od pravdy, když větřím v tvém životě další vraždu?“

„A hodně smutnou, Arnolde. Ty přece znáš mou kamarádku Mel.“

„Seznámili jsme se, ano. Myslel jsem, že jsi měla namířeno do Izraele ve stejnou dobu jako ona. ,Šťastná shoda okolností’, jak jsi řekla.“

To by odpovídalo. Rychle jsem mu vysvětlila, co se stalo, co jsme zatím zjistili a v jaké fázi se zrovna nalézám; prověřuju dědice, abych se přesvědčila, jestli někde nenarazím na nějaké nesrovnalosti v jejich požadavcích nebo na nějaký náznak nečestného jednání.

„Vypadá to docela jasně,“ řekl Arnold poté, co poněkud obšírněji vraždu okomentoval.

„Ta úřední budova vypadá dost zanedbaně.“

„Možná to znamená, že zbytečně neutrácejí za administrativu a většinu prostředků věnují skutečné charitativní činnosti. Což spousta organizací nedělá, jak jistě víš.“

„Slyšela jsem o tom. Problémem ale zůstává, že tady podle všeho nejsou. Ten muž z vedlejší kanceláře je sotva zná.“

„Možná si tam chodí jenom vyzvednout poštu a vypsat příležitostný šek.“ „To mi ale dělá starosti.“

„Je mi jasné, že chceš, abych řekl, že vypadají podezřele, a možná nakonec i najdeš, co hledáš, ale kdybych to udělal, byla by to z mé strany čirá spekulace. Požádej Jacka, aby se po tom Helferovi podíval. Možná na něco narazí.“

„Udělám to. Díky, Arnolde.“

„A to pozvání na tenhle víkend platí. Volal jsem Harriet a ona také říkala, že byste k nám měli přijít.“

„Odpovím ti najisto, až to večer proberu s Jackem.“ „Musíš ho zpracovat.“

Zasmála jsem se tomu. Nepochybovala jsem, že bude Jack souhlasit. Z Jacka a Arnolda se stali velice blízcí přátelé a jejich vzájemné sympatie se nadále prohlubovaly poté, co Jack postupně dokončil právnickou fakultu, absolvoval advokátské zkoušky a začal se věnovat právnické praxi na newyorském policejním oddělení. Já Arnolda považuju za svého náhradního otce, ale dá se říct, že v určitých důležitých ohledech má téměř stejný vztah i k Jackovi.

Večer jsem Jackovi sdělila jméno předpokládaného vedoucího pracovníka charity a on slíbil, že ho následujícího dne prověří. Středeční dopoledne jsem měla vyhrazené pro vyučování a na nic jiného mi už nezbývalo moc času. Připadalo mi, že studenti jsou docela rádi, že jsem se jim vrátila, a mně vrtalo hlavou, jestli nebyl můj záskok přísnější než já, ale ptát jsem se jich nechtěla.

Hodina byla zdařilá, přestože jsme začali o trochu později, protože studenti se velice zajímali o můj výlet, někteří nepochybně s průhledným cílem, že jakékoli zdržení není k zahození. Když je člověk učitel, takovým myšlenkám se neubrání. Blížil se konec zimního semestru a většinu času jsme strávili rekapitulací knih, které jsme od září přečetli a analyzovali. Na konci hodiny za mnou přišlo několik studentů pro radu ohledně ročníkové práce, kterou jsem jim zadala, takže jsem s nimi zůstala ještě chvíli ve třídě. Když bylo všechno vysvětleno, dala jsem si jako obvykle oběd ve školní samoobslužné restauraci a k tomu jsem koupila jablečný koláč, ještě teplý a lákavě vonící skořicí, který jsem chtěla dovézt domů zbytku rodiny.

Na záznamníku jsem našla vzkaz od Jacka, abych mu zavolala, což jsem okamžitě udělala, protože jsem doufala, že bude mít nějaké informace o Garym Helferovi.

„Trefa do černého,“ hlásil mi Jack.

„Má na policii záznam?“

„Jo. Samé druhořadé věci, ale zdá se, že založit falešnou charitativní organizaci je pro něho jako stvořené. Zkoušel jsem volat na telefonní číslo, které jsi mi dala, ale ozval se mi zase jen záznamník. Řekl bych, že ve své kanceláři moc času netráví. Mám pro tebe ale jeho adresu domů.“

„To je úžasné.“ Natáhla jsem se pro tužku a starou obálku, abych použila její zadní stranu na napsání nadiktované adresy. „OK.“

„Sama tam jet nemůžeš, Chris. Ten chlápek se mi vůbec nelíbí. Může to být vrah. Buď půjdu s tebou já, nebo seženu některého z policistů, kteří mají službu. A mám tu ještě něco. Jak se jmenoval ten starší muž, s kterým jsi několikrát mluvila?“

„Simon Kaplan.“

„Sedí ve správní radě.“

„Simon Kaplan zná Garyho Helfera?“ Pocítila jsem lehkou závrať. „Tvrdil mi, že byl přítelem Gaba Grosse.“

„O lidech je známo, že lžou, má drahá ženo.“

„To je ale pořádná lež! Ze slušného člověka se stal rázem padouch, ne-li dokonce zločinec.“

„Může být. Ale pamatuj, ještě jsi nic neprokázala.“

„Neboj se, ale když se stane něco takového, oblaží mě hřejivý pocit, že věci začínají zapadat na správná místa.“

„Přesně tak. A to je taky důvod, proč nechci, abys šla do Helferova domu sama. Všechno, co mám, ti přinesu domů, aby ses na to mohla podívat.“

„Jacku, mezi Garym Helferem a Marnie Grossovou musí existovat nějaká spojitost. Myslím, že teď lituje, že se mi svěřila s tím, co udělala -“

„Ona se ti svěřila, ale ty mně ne.“

„Správně. A odjela z města. Nebo to aspoň tvrdí její hospodyně.“

„Zajímavé. Co kdyby ses zeptala Hala, jak se jmenovala Marnie za svobodna?“ „Jako bys mi četl myšlenky.“

Nemohla jsem to udělat hned, protože Mel byla ve škole a ještě dvě hodiny se domů nevrátí. A tak jsem se posadila a pustila se do opravování písemných prací, které mi studenti odevzdali, a pak jsem si udělala přípravu na seminář na příští týden. Do té doby všichni přišli domů a já si uklidila stůl.

„Dobrá otázka,“ protáhla svá slova Mel. „Nedávno jsme šli kolem jejího domu. Nebude ti vadit, když se zeptám, na co to potřebuješ vědět?“

„Z našeho pátrání vyplynulo jedno jméno a moc ráda bych zjistila, jestli od něho nevedou nějaké kontakty k Marnie.“

Mel se zatvářila ustaraně. „Marnie je OK, Chris. Opravdu.“

„Neřekla jsem, že je do něčeho namočená. Znáš její jméno za svobodna?“

„Myslím, že něco jako Gilbertová. Jo. To mi připadá správně.“

„Jsi si jistá?“

„Zeptám se Hala, až se vrátí domů. On si vzpomene. Pamatuju si, že když jsem ji potkala poprvé, Hal ji oslovoval Marnie Gilbertová. Je to dobrá nebo špatná zpráva?“

Zasmála jsem se. „Vlastně špatná. Doufala jsem v něco jiného, ale počkejme si, co k tomu řekne Hal.“

Zůstalo přitom a pak jsme se rozpovídaly o jiných věcech, dokud nenastal čas, abychom se obě začaly zajímat o to, co připravit k večeři. Večer jsem si vzala do ruky materiály, které Jack přinesl domů. V nich, černé na bílém, figurovalo jméno Simona Kaplana. Simon Kaplan je, nebo byl prodejcem diamantů a diamanty našla Marnie ve svém trezoru. Lhala mi o tom, jestli ho zná? Je možné, že byla zapletena do vraždy svého muže? Doufala jsem, že ne. Tohle jsem si tedy rozhodně nepřála vypátrat.

Hal zavolal kolem deváté. „Chtěla jsi znát Marniino dívčí jméno?“ „Ano.“

„Neznám ho. Gilbertová se jmenovala, když byla vdaná.“

„Ona byla vdaná ještě předtím, než si vzala Gaba?“

„Určitě. Něco ti povím. Včera jsem to kvůli tobě hledal. Vím, kde se vdávala a můžu to najít. Aby ses mohla v New Yorku vdát, když už jsi byla jednou vdaná, musíš jednoznačně prokázat, že jsi rozvedená, nebo že manželství bylo anulováno.“

„Takže její dívčí jméno by mělo na tom dokumentu být.“

„Ano. Zítra to zjistím.“

28

Druhého dne dopoledne jsem byla celá nervózní, protože jsem se nemohla dočkat, až mi Hal zavolá. Neustále jsem přemýšlela, jak bych se zachovala, kdyby mi řekl, že Marnie se jmenovala Smithová, a co bych dělala, kdyby byla Helferová. Samozřejmě, i kdyby se ukázalo, že se jmenovala Smithová nebo Jonesová, možností jsou tisíce, nevylučovalo by to možnost jejího příbuzenského vztahu s Garym, ať už pokrevního nebo jiného. I „jiný“ typ příbuzenského vztahu může představovat silné pouto. Spousta lidí se dopustila ohavných zločinů kvůli jiným lidem, které milovali, aniž byli pokrevně či právně spřízněni.

Telefon zazvonil právě v okamžiku, kdy jsem se chystala zasednout k obědu - svému tradičnímu salátu z tuňáka, křupavým rohlíkům a rajčatovému džusu -, na stole vedle talíře ležely rozevřené Timesy, přičemž jsem si samozřejmě mohla jenom nechat zdát o hmmusu, pita chlebu a čerstvých rajčatech.

„Chris,“ ozval se Hal, „mám odpověď na tvou otázku.“

„Tak už mě nenapínej. Nemůžu se dočkat, až ji uslyším.“

„Dívčí jméno Marnie Gilbertové bylo Helferová.“ Hláskoval mi ho.

„Hale, ani nevím, jak ti mám poděkovat.“ „Trefil jsem jackpot?“

„To si piš. Přesně tohle jméno jsem hledala.“ „Nechceš mi doufám říct, že má Marnie prsty v Gabově vraždě?“

„Já nevím. Ale někdo, koho ona zná, by mohl mít.“

Překvapeně hvízdl. „To je tedy šok.“

„Brzy bychom měli vědět víc. Ještě jednou díky.“

Vrátila jsem se k Jackovi.

„No to je bomba,“ řekl. „Tak už jsi ho dostala.“

„Musí to být její bratr nebo možná bratranec.“

„OK. Ten muž tedy bydlí na adrese na Manhattanu. Odhadoval bych, že to je soukromý byt. Kdy se tam chystáš?“

„Co myslíš ty, ve dne nebo večer?“

„Podle mě je lepší večer. Během dne může být v práci.“

„To je vtip?“ zeptala jsem se.

„V tomhle případě pravděpodobně jo. Uvidíme, co se mi podaří vymyslet na večer.“

Rozhodla jsem se, že bude lepší, když Mel prozatím neřeknu, co jsem se dověděla. Později odpoledne Jack zavolal a řekl mi, abych se zeptala Elsie, jestli by nemohla přijít k nám a pohlídat Eddieho, což byl jasný signál, že mě chce osobně doprovodit. Bylo mi rovněž jasné, že zalarmuje kolegy detektivy z jednotky na Manhattanu v okrsku Garyho Helfera a minimálně jeden z nich půjde se mnou do jeho bytu. Jack asi také kontaktoval speciální policejní útvar zabývající se majetkovou trestnou činností, aby jeho pracovníky varoval, že možná došlo k podvodu u charitativní organizace, což by znamenalo dalšího detektiva navíc. Obávala jsem se, aby to nepřehnal.

Připravila jsem rychlou večeři a řekla Eddiemu, že ho dneska večer bude chvíli hlídat Elsie. „Můžu jít s tebou?“ zeptal se.

„Vrátíme se hodně pozdě, miláčku. Bylo by to pro tebe namáhavé.“

„A příště budu moct jít s vámi?“

Pohladila jsem ho něžně po vlasech. „Uvidíme, kdy bude příště.“

Jack přijel domů o trochu dřív a hned jsme se posadili, abychom se navečeřeli. Když jsme byli po jídle, Jack umyl nádobí a já jsem mezitím spěchala nahoru, abych Eddieho vykoupala. Elsie přijela přesně na čas, já jsem si zlehka přejela rty rtěnkou, dala Eddiemu pusu, objala se s Elsie a vyrazili jsme s Jackem do New Yorku.

Helferův byt se nacházel vedle Park Avenue na začátku devadesátých ulic, okrsek dva-tři, a při hledání místa na zaparkování jsme měli trochu problém. Ulice byly lemované auty, ale asi o blok dál se nám podařilo najít volnou parkovací garáž. Helferův dům byl starý, postavený v dobách, kdy si architekti ještě neuvědomovali, že se nájemníci stěhují i se svými auty, v dobách, kdy garáže u novostaveb ještě nebyly povinné. I přes své stáří byl pečlivě udržovaný, vestibul zrekonstruovaný, vrátný v nažehlené uniformě. Výtahy zářily novotou a pohybovaly se rychle a tiše.

Dva detektivové z Manhattanu, jeden z dvacátého třetího okrsku, jeden ze speciálního útvaru pro majetkovou trestnou činnost, na nás už čekali před domem, když jsme tam dorazili. Svůj vůz samozřejmě diskrétně zaparkovali jinde. Jmenovali se Monaco a Flowers a zůstali ve vestibulu, abychom měli jistotu, že vrátný nebude Helfera varovat, že se po něm shání policie, zatímco my jsme šli nahoru. Řekli, že přijdou za námi a počkají přede dveřmi, dokud je někdo nezavolá.

Zmáčkla jsem tlačítko zvonku a čekala, dokud se ve špehýrce neobjevilo oko a ženský hlas se nezeptal, kdo jsme. Představila jsem se jménem a ona otevřela. Vrátný nás upozorňoval, že žádná paní Helferová neexistuje, nicméně že se v bytě často nějaká žena zdržuje. Vrátní mají odjakživa největší přehled.

Otevřela dveře a já jsem ji požádala, jestli bych mohla vidět Garyho Helfera.

„Asi za pět minut by měl být zpátky. Můžu se zeptat, o co se jedná?“

„O charitu Dvojitý orel.“

„Pojďte dál.“ Byla mladší než já, hádala bych jí něco málo pod třicet, a byla docela hezká. Měla na sobě oblečení, o němž by mě ani ve snu nenapadlo, že bych ho nosila, hedvábný kalhotový kostým v ohnivých odstínech oranžové se zlatým šátkem, který musel být lehký jako peříčko, soudě podle toho, jak se vlnil, když se pohybovala.

Vešla jsem dovnitř a Jack zůstal stát v předsíni. „Děkuju. Doufám, že neruším.“

„Vůbec ne. Pokud vás sem přivádí zájem o charitu, je tu někdo, kdo by si s vámi mohl promluvit.“

„Ach?“ Přemítala jsem, jestli jsem jí správně rozuměla.

„Moment, dojdu pro ni.“ Odešla z pokoje a já tam zůstala stát a cítila se trochu zmatená. Vypadalo to, že krásná pečlivě naleštěná podlaha obývacího pokoje, kde jsem se nacházela, je zbrusu nová. K nádhernému nábytku zjevně vyrobenému z kvalitního dřeva se hodily nepochybně drahé koberce, na něž snad bylo škoda i šlapat. Začalo mi vrtat hlavou, kde na to sehnali peníze.

„Tak tady ji máte.“

Otočila jsem se a stanula jsem tváří v tvář Judy Silvermanové, dceři Gaba Grosse.

„Chris,“ vydechla stejně šokovaná jako já. Vypadala trochu polekaně, jako by odtud chtěla zmizet, dokud je to ještě možné.

„Judy. Vy jste členkou nadace Dvojitý orel?“

„To je - ano, je to charita. Věnuju tomu spoustu času.“

Do hedvábí oděná žena se zatvářila zmateně. „Vy se znáte?“

„Už jsme se setkaly,“ řekly jsme s Judy téměř jednohlasně.

Šla jsem ke dveřím a otevřela je. Jack čekal za nimi. „Není tady. Měl by se vrátit každou chvíli. Překvapuje mě, že nás na to vrátný neupozornil.“

„Možná si udělal přestávku.“ Jack vešel dovnitř.

„Tohle je Judy Silvermanová, Jacku,“ představila jsem ji. „Gabova dcera.“

Jack lehce přikývl. „Paní Silvermanová, jsem poručík John Brooks z newyorského policejního oddělení.“

Judy zbledla. „Co tady děláte?“ Hlas se jí třásl.

„Rádi bychom si promluvili s vámi a s panem Helferem.“

„O čem?“

„O charitě Dvojitý orel a ještě několika dalších věcech.“

„O jakých dalších věcech?“ zeptala se Judy, hlas jí zhrubl.

V tom okamžiku jsem si uvědomila, že druhá žena z pokoje odešla. „Jacku, přítelkyně ho možná šla varovat.“

Jack otevřel dveře a promluvil s detektivy, kteří stáli připraveni v hale. Okamžitě vyběhli k výtahům. Jack se pak vrátil. „Kam šla?“ zeptal se Judy.

Judy pokrčila rameny.

„Kde je Helfer?“

„Šel se proběhnout. Cestou koupí něco k jídlu.“ Ozvalo se zabzučení a Jack se zeptal: „To volá vrátný?“ „Možná,“ odtušila Judy.

Jack došel do kuchyně a zvedl telefon. „OK, díky,“ slyšela jsem ho říkat. Přišel zpátky. „Odhodil ve vestibulu na podlahu sáček s čínou, kterou koupil v rychlém občerstvení, a dal se na útěk. Policisté ho začali pronásledovat.“

„Nechápu, co se tady děje,“ ozvala se Judy.

„Brzy to pochopíte,“ ujistil ji Jack.

Asi o pět minut později zazvonili policisté na zvonek u dveří a přivedli dovnitř muže v běžeckém oblečení. Čínu s sebou pochopitelně nenesl.

„O co tady sakra jde?“ vybuchl Helfer rozzlobeně, když ho policisté pustili.

„Posaďte se a promluvíme si,“ řekl Jack.

„Chci svého advokáta.“

„Nebyl jste z ničeho obviněn.“

„Na to kašlu. Bez svého advokáta s vámi mluvit nebudu.“

„Tak mu zavolejte. Může se s vámi sejít na policejní stanici.“

Helfer se na nás podíval. Pak se skoro usmál. „Poddůstojníku,“ začal mnohem smířlivějším tónem.

„Poručíku,“ opravil ho Jack. „Jsem poručík John Brooks.“

„Omlouvám se; nechtěl jsem vás urazit. Poručíku, jsem si jistý, že se spolu můžeme dohodnout. Co přesně ode mě chcete?“

„Potřebujeme informace o charitativní organizaci Dvojitý orel.“

„No, pokud se jedná jenom o tohle, proč jste to neřekli hned? Mé účty jsou veřejnosti otevřené. Chcete se na ně podívat hned?“

„Rád bych si je odvezl s sebou. Dostanete potvrzení.“

„Je toho hodně. Mám je uložené v kartotékách.“

„Můžeme si odnést jenom ty šanony.“

„Pojďte se mnou prosím do pracovny.“

Následovali jsme ho do krásně zařízené prostorné místnosti s kvalitním psacím stolem, tlustým kobercem a posilovacím strojem vedle okna. Měl tam samostatnou kartotéku, kterou otevřel a ukázal Jackovi obsah. V zásuvkách opravdu nebylo mnoho složek. Každý z nás vzal do náručí obsah jedné z nich a Jack vystavil Helferovi potvrzení.

„Kde máte seznam přispěvatelů?“ zeptal se Jack.

„Najdete ho pod ,P’.“

„Ozvu se vám.“

„Ztratíme ho,“ podívala jsem se na Jacka, když jsme konečně nasedli do auta.

„Co na něj máme, Chris? Jenom pár nepřímých důkazů, že je nějak zapletený do Gabovy smrti, ale nic z toho se nedá dost dobře použít.“

„Začal utíkat, když uviděl detektivy.“

„Zpanikařil. To se lidem občas stává. Neznamená to ale, že jsou vinní.“

„Už ho neuvidíme,“ nevzdávala jsem se. „Do rána bude pryč.“

„To si nemyslím. Musí se zdržovat tady někde poblíž, aby získal ten šek od Gaba. Je na něm částka se sedmi-místným číslem. Přesně na to čekal.“

Chvíli jsem váhala, než jsem vyslovila nahlas to, co mě žralo nejvíc. „Hlavní důvod tohoto večera byl, abych si promluvila s Garym Helferem. A jak to dopadlo? Připadala jsem si jako nula se dvěma detektivy a jedním poručíkem, která nemá nárok říct ani slovo.“

„Jsi rozčílená.“

„To si piš, že jsem. Hrála jsem trapnou roli v policejní show. A to byla katastrofa.“

„Nemohl jsem tě nechat jít samotnou.“

„Vůbec jsem sem neměla chodit. Nikdo z nás neměl. Prozradili jsme se. Helfer i Judy Silvermanová teď vědí, že jejich charitu podezříváme.“

„Bez šeku se odtud nehnou, Chris.“

Mlčela jsem. Já už si své řekla.

„Chtěla bych ti říct, co našla Marnie ve svém trezoru,“ obrátila jsem se na Jacka, když jsme přijeli domů a já jsem trochu vychladla. Rychle jsem ze sebe všechno vysypala; nebylo třeba to nijak přikrášlovat.

Když jsem skončila, významně hvízdl. „A ty jsi přišla na to, že je tam schoval někdo, koho ona znala.“

„Nakonec jsem došla k názoru, že náš Gary Helfer už byl hledaný za jiný trestný čin a poslední, co mohl potřebovat, bylo, aby u něho ty diamanty někdo našel.“

„Zítra to prověřím. Myslíš, že Marnie ví, že tam ty diamanty nechal on?“

„Řekla bych, že si to uvědomila hned poté, co mi je ukázala. To je také důvod, proč mi volala a nepřímo naznačila, že nemá cenu, abych na případu dál dělala.“

„Teď ti položím jednu otázku. Věříš tomu, že Gabe opravdu chtěl odkázat Helferově charitě několik milionů babek?“

„Ne. Podle mě byl příliš mazaný, než aby udělal takovou hloupost. Jenom mi nejde do hlavy, jak ho Helfer přiměl, aby ji zahrnul do své závěti.“

„No, pojďme se na to vyspat. A doufejme, že v těchhle papírech něco objevíme, i když se obávám, že opak bude pravdou. Pokud totiž Helfer a Gabova dcera jedou spolu v nějakém podvodu, kde se počítalo i s vraždou, pravděpodobně si dali velký pozor, aby účetnictví charity bylo čisté jako padlý sníh.“

„Určitě si ulívají peníze pro vlastní potřebu, Jacku. Proto si může dovolit takový honosný byt a exkluzivní nábytek.“

„A také exkluzivní společnici.“

Usmála jsem se. „Jak myslíš, že bych vypadala v tom hedvábném modelu, co měla na sobě?“

„Strašidelně. Bál bych se tě dotknout.“

„Dobrá. Tak si ho tedy nekoupím.“

„To mi spadl kámen ze srdce. Na takový ohoz bych potřeboval minimálně plat kapitána.“

Ráno jsem se nejdřív vydala k Marnie domů, aniž bych jí předtím volala. Hospodyně mě poznala, když otevřela dveře, a na okamžik se zamyslela, než Marnie zavolala. Když mě Marnie uviděla, zůstala stát jako opařená. „Mám jenom minutku,“ upozornila mě.

Bylo to mnohem chladnější přivítání, než když jsem tu byla naposled. „Víc ani nepotřebuju, Marnie. Váš bratr se jmenuje Gary Helfer.“

Ztuhla. „Jak to souvisí s čímkoli ostatním?“

„To on schoval do vašeho trezoru diamanty a ten vzkaz.“

„To není pravda.“

„Přemýšlejte o tom, Marnie. Přemýšlejte o tom, co to znamená. Mohl to být on, kdo si objednal vraždu vašeho muže.“

Oči se jí zalily slzami. „Můj bratr by takovou věc nikdy neudělal. Můj bratr je hodný člověk. Má sice nějaké problémy, ale dostane se z toho.“

„Jsem si jistá, že ho nesmírně milujete.“

Slzy jí začaly stékat po tvářích. „Rodiče nám zemřeli, když jsem dospívala. Postaral se o mě. Neustále jsme strádali nedostatkem peněz, ale on to vždycky nějak zařídil. Hodně mu toho dlužím.“

„Rozumím vám, Marnie. Ale život vašeho muže byl stejně vzácný a váš muž vás miloval.“

„Já vím.“ Bylo to spíš jen zašeptání.

„Myslím, že víte, co musíte udělat.“

„Nemůžu. Je mi to moc líto. Prosím, odejděte.“

Když jsem vycházela z domu, dva policisté vystoupili z auta a zamířili k hlavnímu vchodu. Jeden z nich s sebou nesl povolení k domovní prohlídce.

29

Když jsem dorazila domů, měla jsem na záznamníku vzkaz: „Paní Bennettová, tady Elaine, asistentka advokáta Singera. Zavolejte mi prosím, až se vrátíte.“

Okamžitě jsem zvedla sluchátko a začala vyťukávat číslo.

„Dobré ráno, paní Bennettová. Včera jsme si s panem Singerem povídali a já jsem mu připomněla, že před dvěma měsíci se k nám někdo vloupal.“

„Ztratilo se něco?“

„Několik dolarů v drobných mincích z mého šuplíku a psací stroj. Nechápu, proč dneska někdo krade psací stoj.“

„To je opravdu zvláštní,“ připustila jsem.

„Nahlásili jsme to na policii. Přijeli a snažili se sejmout otisky prstů, ale vypadlo to jako práce profesionála.“

„A to je všechno, co odnesli?“ zeptala jsem se a pokoušela se odhadnout, co se z tohohle rozhovoru vyklube.

„Stala se tam jedna podivná věc. Ani nevím, jestli to má s tím vloupáním něco společného. Vždycky když odcházím domů, vytahuju zástrčku od tiskárny ze zásuvky. Jednou se něco stalo a od té doby to tak dělám každý večer. Když jsem přišla následující ráno do práce, šla jsem rovnou zapojit zástrčku, ale ta už byla v zásuvce. Ach, minutku strpení. Pan Singer mě shání.“

O chvilku později nás dala na hlasitý odposlech. Teď mohl vyjádřit svůj názor na vloupání i Harold Singer.

„Nejednalo se o nic mimořádného,“ řekl. „Nějací druhořadí zlodějíčci potřebovali asi peníze na pivo. Takové věci se na Manhattanu stávají. Díky bohu nic nezničili a nerozmlátili kancelář.“

Požádala jsem ho, jestli by se mohl podívat na svou kopii Gabovy závěti. „Elaine mi právě řekla, že někdo připojil do sítě její tiskárnu. Zajímalo by mě, jestli to něco znamená.“

„Elaine, můžete najít závěť Gabriela Grosse?“ řekl.

„Okamžik.“

Během čekání jsem slyšela, jak ťuká perem o desku stolu. Tohle možná bylo ono, pomyslela jsem si. Tohle byl možná chybějící článek, který by mohl všechno propojit.

„OK, tady to je.“

„Prolistoval byste všechny stránky a podíval se, jestli všechny vypadají stejně?“ „OK.“

Čekala jsem a doufala, že na něco narazí.

„Připadají mi stejné.“

„Jsou jednotlivé stránky parafovány?“

„Ano.“

„Zkontroloval byste ty parafy?“ Další čekání. Něco jsem potřebovala. Nechtěla jsem, aby vrah chodil beztrestně po světě.

„No,“ protáhl, „parafa na jedné stránce vypadá trochu jinak. Ale moc se neliší. Možná se jenom příliš snažím něco najít. I když skoro to vypadá, jako by byla napsána jiným perem. S trochu tlustším hrotem.“

„Co je na té stránce, pane Singere?“

„Část seznamu charitativních organizací zahrnutých mezi dědice.“

„Pane Singere,“ srdce mi tlouklo v hrudi jako splašené, „je mezi nimi také Dvojitý orel?“

„Ano. Je tady. Mezi prvními odshora.“

„Jak snadné by bylo, kdyby si někdo chtěl vygenerovat na vašem počítači nějakou stránku z poslední vůle?“

„Velice snadné,“ odpověděla Elaine. „Stačilo by jenom použít můj software na zpracování textu, s nímž pracuju nejčastěji, a vytisknout si ji se stejným druhem písma.“

„Takže někdo mohl změnit jednu položku nebo celý řádek nebo několik řádků, vytisknout to a vy byste rozdíl vůbec nezjistili?“

„No, na každé stránce musí být parafa.“

„A pokud ten člověk neměl po ruce stejné pero?“

„Chápu, co chcete říct.“ Znovu se ozval advokát. „Je snadné napodobit parafu, že ano? A kdybyste použila jiné pero, mohla by být čára trochu silnější nebo tenčí nebo tmavší nebo světlejší.“

„Přesně tak.“

„Chápu, kam míříte,“ pokračoval. „Někdo mohl přidat jednu položku. A jinou zase musel vyjmout, aby to sedělo, a bez svých původních poznámek vám nemůžu potvrdit, jestli něco chybí. Nebo jestli bylo něco přidáno. Dobrá teorie, má to hlavu a patu. Takhle se to klidně mohlo stát. Přesto musím konstatovat, že je vedu pod číslem 501,3 (C) jako neziskovou organizaci. Jsou legitimní charitou osvobozenou od daně.“

Legitimní, uvažovala jsem, znamená pouze to, že vládní orgány nepátraly dostatečně důkladně. „Povězte mi, pane Singere, kdy počítáte, že budou šeky s penězi ze závěti odeslány?“

„Odešly dneska,“ odpověděla Elaine.

„Dneska?“

„Pošťák sem přišel asi v deset dopoledne a já mu odevzdala veškerou odchozí poštu. A všechny šeky byly v ní.“

„Takže je pravděpodobné, že zítra dopoledne by mohly být doručeny do Manhattanu.“

„Předpokládám, že ano. A ještě něco, z Dvojitého orla někdo telefonoval minulý týden a zajímal se, kdy šeky přijdou.“

„Paní Bennettová.“ Byl to hlas advokáta. „Řeknu vám, co udělám. Pozastavím šek do Dvojitého orla a oznámím charitě, že došlo k jistým nesrovnalostem. Vznesla jste velice znepokojivé otázky. Ale musím vás varovat, pokud do osmačtyřiceti hodin nepřijdete s něčím přesvědčivým, budu jim muset vystavit nový šek.“

Pochopila jsem.

Když jsem zavěsila, vydala jsem se zpátky k Marniinu domu, přestože se mi tam vůbec nechtělo. Elsie už byla objednaná na hlídání Eddieho, takže jsem měla dost času.

„Chris,“ řekla, když jsem vešla. „Volala jste policii, aby sem přijela?“

„Ne, nevolala. Probíhá vyšetřování Gabovy smrti a předpokládám, že tam zavolal jeden z detektivů.“

„Řekla jste jim o těch diamantech?“

„Včera večer. Do té doby jsem to držela v tajnosti. Včera večer už to ale nešlo.“

„Odvezli si je, ty diamanty. Ani nevím, čí jsou nebo jakou mají cenu, ale myslím, že mé rozhodně nebudou.“

Nekomentovala jsem to. „Marnie, setkal se váš bratr někdy s Gabovou dcerou?“

„Je zvláštní, že se na to ptáte. Opravdu se setkali. Jak to víte?“

„Jen mě to napadlo. Jak je to dlouho?“

„Krátce po naší svatbě. Asi před třemi lety. Pořádali jsme večírek a pozvali jsme spoustu lidí, mé přátele, aby se seznámili s Gabem, jeho přátele, aby zase poznali mě. Přišla tam i Judy a můj bratr. Věděla jsem, že mě nemá ráda. Jsem mnohem mladší než její matka a ona nepřestala věřit, že Gabe svou ženu se mnou podváděl. Nikdy už nepřišla, i když jsme ji zvali, a její vztah s Gabem se prakticky rozpadl.

Toho večera si ale vzpomínám, že jsem ji viděla, jak si povídá s Garym. Mluvili spolu dlouho. Překvapilo mě to. Téměř jsem to pustila z hlavy.“

„Marnie, uchovával si Gabe někde složku s informacemi, které předal Haroldovi Singerovi ohledně své závěti?“

„Jsem si jistá, že musel. Měl silně vyvinutý smysl pro pořádek. Předpokládám, že ji chcete vidět.“ „Kdybyste byla tak laskavá.“

Odvedla mě do manželovy pracovny, malé útulné místnosti s nádherným výhledem na pozemky za domem. Kartotéky byly začleněné do nábytku a Marnie nahlédla do několika z nich, než vytáhla správnou složku.

Posadila jsem se na židli, protože jsem nechtěla použít Gabův pracovní stůl, a otevřela desky. Byla v nich pracovní verze závěti s mnoha položkami přeškrtnutými a naopak s jinými řádky a pasážemi připsanými. Bylo jisté, že tento dokument vypracoval sám. Za ní následovaly stránky ručně psaných poznámek a útržky papíru s krátkými formulacemi, otázkami a daty.

Nejdříve jsem se zaměřila na pracovní verzi závěti. Nebyly v ní vyjmenovány žádné charity, jenom téměř prázdný list papíru, kam napsal: „Odkazy charitám.“ Ale seznam byl jasně vypsán jeho vlastní rukou. Pročetla jsem ho dvakrát a ukazováčkem jsem pomalu sjížděla po stránce dolů stejně jako Harold Singer, když jsem ho navštívila v jeho pracovně. Žádný Dvojitý orel tam ale nebyl.

„Co vlastně přesně hledáte?“ zeptala se Marnie. „Vždyť už jste tu závěť viděla.“

„Je tady jistá nesrovnalost,“ řekla jsem. „Můžu si tuhle složku půjčit?“

„Předpokládám, že kdybych vám nevyhověla, poslala byste pro ni policii.“

Nereagovala jsem na její poznámku.

„Vezměte si ji. Co se tím ale změní? Můžu vás ujistit, že o mém bratrovi v Gabově závěti žádná zmínka není.“

„To já vím,“ řekla jsem.

„Tak o co jde?“

„Vysvětlím vám to, ale ne dneska.“ „Myslím, že to ani nechci vědět.“ Nechala jsem to bez komentáře.

30

Počkala jsem, až bude Eddie v posteli, abych se mohla svěřit Jackovi. Na klíně jsem měla desky s Gabovými poznámkami a svou kopii vyhotovené závěti.

„V těch poznámkách žádný Dvojitý orel není,“ konstatoval Jack zjevný fakt.

„Správně. A když se na ně podíváš znovu, zjistíš, že tam naopak je jiná charita, která v konečné verzi závěti chybí.“

„Takže podle tvé teorie Helfer a Judy jednu charitu dole na stránce vymazali a vložili Dvojitý orel na začátek, aby to souhlasilo podle abecedy.“

„Vyjádřil jsi to naprosto přesně.“

„Dobrá teorie. Jak do toho zapadají ty diamanty?“

„S těmi diamanty ho to napadlo až dodatečně. Byla to nějaká splátka nebo něco podobného a on se bál, že ať je schová kamkoli, najdou je. Pak si ale řekl, že v trezoru jeho švagra je nikdo hledat nebude. Takže když se vydal vyměnit tuhle stránku závěti, nechal tam rovnou i ty diamanty s tím, že si je při vhodné příležitosti později vyzvedne. Helfer a Marnie si jsou velice blízcí. Byl si jistý, že ona nikdy neuvěří, že by mohl být zapletený do Gabovy vraždy, a i kdyby tomu nakonec uvěřila, nikdy by ho nedokázala udat.“

„Zní to rozumně. Teď mi ale řekni, jak spojuješ Helfera a Gabovu dceru?“

„Seznámili se na party. Marnie mi o tom řekla. Bylo to krátce poté, co se s Gabem vzali. Museli si kápnout do noty. On zavětřil cestu k penězům, ona našla způsob,

jak ublížit otci. Předpokládám, že ukuli svůj plán brzo poté.

„To je ale příběh.“

„A šeky charitám odešly poštou dneska v deset dopoledne. Měly by být doručeny zítra. Musíme si pospíšit.“ „OK. Pojďme si nejdřív domluvit plán.“

Plán byl jednoduchý. Zatkneme Helfera, až si půjde vyzvednout poštu. Elaine na konci našeho rozhovoru s advokátem řekla, že adresátům bylo oznámeno, že šeky byly poslány. Helfer určitě nenechá ležet tak vzácný šek na podlaze své pracovny o nic déle, než bude nutné. A pak se bude snažit vyměnit ho co nejdříve za hotovost. Pokud se tam s ním ukáže i Judy, a já jsem předpokládala, že ano, jestli jí řekl, že si jede pro šek, pak budeme mít i ji. Mezitím Jack nechal odfaxovat Joshuu Davidsonovi do Jeruzaléma starou policejní fotografii Helfera, která byla pořízena při předcházejícím zatčení. Tam vyrobí kopie, které předloží mužům ve vazbě kvůli identifikaci. Vzhledem k časovému rozdílu bychom mohli znát odpověď ještě předtím, než zítra zahájíme pracovní den.

Ve skutečnosti jsme měli odpověď dřív, než odjel Jack do práce. Joshua nám zavolal domů. Jeden z mužů odmítl vypovídat; druhý Helfera jednoznačně identifikoval jako muže, který zorganizoval únos. Stále sice odmítal přiznat, že měl něco společného s Gabovou vraždou, ale identifikaci provedl. Chtělo se mi skákat radostí.

„To je skvělé,“ pokýval Jack uznale hlavou, když zavěsil. „A Joshua a Rachel tě srdečně pozdravují. Myslím, že si tě oba od prvního okamžiku oblíbili.“

„Já je také.“

Odjeli jsme do města dvěma auty, abych se po zatčení mohla vrátit. A také jsem chtěla vidět Eddieho, až přijde ze školky. Dneškem, jak jsem pevně doufala, všechno skončí a já budu mít příležitost trochu zvolnit, udělat si přestávku a strávit více času s těmi, které miluju, se svou rodinou.

Místo na zaparkování jsem našla přímo na ulici a sešla jsem se s Jackem tam, kde nechal auto on, o jeden blok níž od hlavního vchodu do kancelářské budovy, kde sídlí charitativní organizace Dvojitý orel, pokud ji tak můžeme nazývat. Byli tam ještě dva detektivové, které jsem nikdy předtím neviděla, a v hlídkovém voze přijeli policisté, kteří střežili budovu, jeden z nich zůstal za ní, aby bylo zajištěno, že tudy nikdo neuteče.

Pošťák se objevil několik minut po mém příjezdu a vešel dovnitř. Věděla jsem, že se v budově nějakou dobu zdrží, protože na všech dveřích od kanceláře byla vodorovná štěrbina na vhazování pošty. Měla jsem pravdu. Zabralo mu to více než deset minut, než zase vyšel ven.

Všichni policisté byli dobře schovaní včetně Jacka, který stál o jedny dveře dál od hlavního vchodu. Já jsem seděla v autě a s očima upřenýma na chodník jsem vyhlížela Helfera. Musel mít velmi přesnou informaci o doručení pošty, protože se objevil přesně ve chvíli, kdy pošťák odcházel. Vypadalo to skoro, jako by čekal někde poblíž. Poté, co svižným krokem prošel kolem mého auta, jsem vystoupila a vykročila za ním.

Jack se vynořil ze svého úkrytu, když jsem ho míjela, a společně jsme zamířili ke dveřím, v nichž Helfer zmizel. Přemítala jsem, jestli už si koupil letenku na nějaké báječné místo, kde, jak doufal, stráví v blahobytu mnoho následujících let. Bude se muset zastavit v bance, pomyslela jsem si, ledaže by měl někde zřízený účet, kam by hotovost z šeku převedl. Nikde jsem nespatřila ani Judy Silvermanovou ani jeho přítelkyni z minulého večera.

Čekala jsem nervózně vedle Jacka a přemýšlela, jestli se Helfer bude snažit odejít z budovy zadem, až přijde dolů. Detektivové stáli u vzdálenější strany dveří. Věděla jsem, že to moc dlouho netrvalo, ale připadalo mi to tak.

Konečně vyšel Gary Helfer na ulici, hlavu měl skloněnou dolů, protože si při chůzi prohlížel poštu.

„Nehýbejte se! Policie,“ řekl jeden z detektivů.

Helfer byl tak překvapený, jak jsem snad ještě nikoho neviděla. „Cože?“ hlesl.

„Jste zatčen za vraždu Gabriela Grosse v Izraeli a za zpronevěru ve státu New York.“

„Nerozumím vám, strážníku,“ bránil se. V ruce svíral doručenou poštu a nevěřícně zíral na služební odznak, který mu detektiv přiblížil k obličeji. Viděla jsem, že se rozhoduje, jestli se má dát na útěk, nohy s napjatými svaly jakoby se užuž otáčely směrem od detektiva, ale na poslední chvíli si to musel rozmyslet.

Detektiv mu nasadil želízka a přes jeho hlasité protesty mu odebral z ruky poštu. Stáli na ulici dostatečně dlouho, měl tedy dost času na to, aby Garyho Helfera poučil o jeho právech daných ústavou. Ten reagoval na každou odříkanou část nezřetelným zabručením, což bylo považováno za „ano“.

Pak ho oslovil Jack. „Kde je Judy Silvermanová?“

„Jak to mám vědět? Okamžitě chci svého advokáta!“

„Jděte na to,“ řekl mi Jack a já okamžitě vyrazila s druhým detektivem, Kevinem McHughem, na Judyinu adresu, kterou mi Jack včera večer nadiktoval.

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Judy Silvermanová.

Stála jsem v obýváku jejího bytu, kde bydlela s manželem, který nebyl doma. Přede dveřmi čekal detektiv McHugh, kdyby se vyskytly nějaké potíže, nebo aby provedl zatčení. Půjčil mi malé poplašné zařízení, které bych mohla zmáčknout v případě, že bych vycítila nebezpečí. Chtěla jsem od ní jediné - přiznání. Z Garyho Helfera ho nedostali. Oznámila jsem Judy, že Helfer si vyzvedl šek s penězi, které Dvojitému orlu odkázal její otec. Její pohled byl prázdný.

„Copak on vám to neřekl?“ zeptala jsem se. Bylo zřejmé, že to neudělal. „Nevím, jaký šek máte na mysli.“

Pokoušela jsem se odhadnout její věrohodnost. „Důvod, proč se Gary vloupal do trezoru vašeho otce. Důvod, proč byl váš otec zavražděn.“

„Já nevím, proč zabili mého otce. Jediné, co měli udělat, bylo sehnat klíče od domu a číselnou kombinaci od trezoru. Gary měl ukrást Marniiny šperky a hotovost, kterou do trezoru uložil otec. Měl tam spoustu peněz. Bylo domluveno, že mého otce pustí, jakmile Gary otevře trezor.“

„Kdo vám řekl o těch špercích a penězích?“

„Gary. Dověděl se o nich od Marnie poté, když si vzala mého otce.“

„A vy jste mu věřila.“

Vykulila na mě oči a neřekla ani slovo.

„A co charita?“ zeptala jsem se. Nechtěla jsem jí prozradit něco, o čem možná nevěděla. „Dvojitý orel.“

„Co je s ní? Založil ji Gary. Posloužila dobré věci a on dokázal použít část peněz, aby si trochu vylepšil svou životní úroveň.“

„A závěť?“ nadhodila jsem. Bylo možné, že opravdu o ničem nevěděla?

„Co je se závětí?“

Myslím, že v tom okamžiku jsem si uvědomila, že Judy nevěděla, co Gary udělal. Seznámil ji pouze s částí plánu. „Gary se s vámi měl o zisk rozdělit?“

Přikývla, ale stále se tvářila zmateně.

„Asi před půlhodinou byl zatčen.“

„Aha.“

„Dal vám část z těch peněz nebo šperků?“ Věděla jsem, že ke krádeži vůbec nedošlo, ale zdálo se, že ona to neví.

„Ještě ne. Řekl mi, že čeká na něco, co by mělo přijít poštou. Tak se mi zdá, že teď už nic nedostanu. To nevadí. Nedělala jsem to pro peníze.“

A přiznání bylo na světě. Že to udělala. Že v tom měla prsty. „Proč jste to tedy udělala?“

„Abych dala otci lekci. Abych mu ublížila. Ale zemřít neměl, víte? Nejsem vražedkyně.“

„Gary schoval do trezoru nějaké diamanty,“ řekla jsem jí. „Co mi o nich můžete říct?“

„Gary jede v nějakém obchodu, kde se neplatí penězi. Dostal zaplaceno v diamantech za něco, co udělal, a ty diamanty byly sledované. Myslím, že se o to zajímá i Interpol. Dostal strach, že je u něho najdou, a tak je schoval do trezoru mého otce. Marnie by to nikdy neohlásila. Aspoň si to myslel.“

„Nemýlil se,“ poznamenala jsem. „Jak si představoval, že je dostane zpátky?“

„Chtěl si je prostě vyzvednout z trezoru, až půjde Marnie někdy navštívit. Jsou si hodně blízcí. Mohlo se to povést. Kdyby to nevyšlo, požádal by ji o ně přímo. Pro ten případ měl už připravenou historku. Gary měl vždycky něco v záloze.“

„Pak by se ale dověděla, že si objednal vraždu vašeho otce.“

„I na tuhle možnost pamatoval a měl připravené vysvětlení. Gary je velice vynalézavý. Je to chytrý muž. Tohle všechno se zrodilo v jeho hlavě. Poznala jsem ho na jednom večírku a řekla jsem mu, jaký mám názor na svého otce. Chytil se toho a asi o týden později mi zavolal. Chtěl počkat, až můj otec daruje Marnie nějaké drahé šperky a až na nějaký čas odcestují ze země. Tohle se zdála být ideální situace.“

Bylo zvláštní poslouchat tuto mladou ženu, jak se chvástá svými dobrými skutky, když se právě doznala, že se zúčastnila vražedného spiknutí, jehož obětí se stal její vlastní otec.

„Na tom plánu jste pracovali dlouho.“

„Od té doby, co se vzali. Když jste zjistila, že jsem v tom hotelu, byla jsem strašně nervózní. Do Izraele jsem přiletěla proto, abych dohlédla na to, že všechno pokračuje tak, jak bylo domluveno. A všechno také fungovalo, jak víte. S jedinou výjimkou - můj otec zemřel.“

„Kdo podal vašemu otci drogu, po níž upadl do bezvědomí?“

„Jeden z mužů ze sanitky. Pak musel spěchat zpátky a nasednout, aby tam mohli přijet a naložit ho.“

„A kam jste zmizela, když jste se odhlásila z hotelu?“

„Odletěla jsem do Frankfurtu. Věděla jste, že jsem měla namířeno do Londýna - v tom jsem vám nelhala -, a tak jsem sedla na první letadlo s volným místem na palubě, které tam neletělo. Pak jsem jela vlakem do Kolína nad Rýnem, přespala jsem u kamarádky z fakulty a pokračovala do Londýna, kde jsem se sešla s manželem. Užili jsme si to tam,“ dodala s úsměvem.

„O tom nepochybuju. Kdo je Simon Kaplan?“

„Simon? To je takový milý starý pán, který zná Garyho rodinu dlouhá léta. Kde jste ho viděla?“

„Setkala jsem se s ním v Jeruzalémě. Měla jsem za to, že je to přítel vaší rodiny a snaží se pomoct vyřešit vraždu vašeho otce.“

„Je hodný, viďte? Nevěděl sice o všem, co se děje, ale dosáhl svého.“

„Ty diamanty byly od něho?“

„Já opravdu nevím, od koho byly. S Garym jsme si neříkali úplně všechno. Myslíte, že už jsme skončily? Mám sjednanou důležitou schůzku.“

Oznámila jsem jí, že se obávám, že tu schůzku nestihne. Pak jsem otevřela dveře a pozvala dovnitř detektiva McHugha. Nasadil Judy želízka, seznámil ji s jejími právy a odvedl ji dolů. Vzala jsem její klíč a zamkla dveře. Nemá smysl pokoušet náhodné lupiče.

EPILOG

Jednou večer přišel Jack domů s několika velikými krabicemi a dlouhou dobu strávil instalováním nového počítače. Eddie jen zářil. Během několika dnů mi bylo jasné, že se co se týká jeho ovládání, brzy se z něho stane v naší rodině odborník, což mi vůbec nevadilo.

Proti Judy Silvermanové a Garymu Helferovi byla vznesena obžaloba ve dvou zemích. Judyin manžel najal jednoho z nejlepších advokátů v oblasti trestního práva, takže se dalo předpokládat, že vyvázne s lehčím trestem. To se ale rozhodně nedalo tvrdit o Garym Helferovi. Nakonec ho totiž identifikoval i druhý muž ve vazbě v Izraeli, takže stane před soudem také v Izraeli, až skončí soudní přelíčení za zpronevěru tady ve Státech. Šek, vystavený pro organizaci Dvojitý orel, byl vrácen pozůstalým.

Moc ráda jsem nosila nádherné korále a křížek ze stříbra a římského skla a dostalo se mi tolika komplimentů, že jsem se nakonec rozhodla napsat umělci šperkaři děkovný dopis. Jack nosí medailon na svém novém řetízku a několikrát jsem si všimla, jak se ho dotýká prsty. Je opravdu překrásný.

Eddie vyjádřil přání, že by se rád do Izraele znovu vrátil s babičkou a s dědou, aby na sebe mohl naplácat ještě víc léčivého bahna z Mrtvého moře. Fotografie jsou k popukání, malá černá postavička s rozesmátýma očima. Vzal je ukázat spolužákům do školky a sklidil s nimi obrovský úspěch.

Joshua a Rachel Davidsonovi plánují na příští rok výlet do New Yorku a my se chceme ujmout rolí průvodců a ukázat jim kousek naší země. Všichni se na to setkání velice těšíme. Nikdy předtím jsem neměla přátele z jiné země a cítím, že můj život je tak plnohodnotnější.

Mnohem později vypuklo palestinské povstání proti Izraeli a situace se stále zhoršovala. Skutečně jsme doufali, že Izrael ještě jednou navštívíme a strávíme více času cestováním, ale tento problém všechny naše plány zhatil. Oba jsme si přáli a modlili se, aby se země opět brzy dočkala míru.

Simona Kaplana už nikdo nikdy neviděl, ani o něm neslyšel.