Susan Hillová

DOBRÝ MOTIV PRO VRAŽDU

Mladá fronta

Obsah:

V mlze na Kopci, v oblasti, kterou místní lidé znají jako místo klidu a míru, zmizí beze stopy žena. Policie případ odloží, protože řada lidí odchází z vlastního rozhodnutí. Když se však začne pohřešovat mladá dívka, muž a dokonce i pes, nikdo již nemůže popřít, že se v malém městě děje cosi neobvyklého. Případ je přidělen mladé policistce Freye Graffhamové, rozhodnuté dělat svou práci dobře, možná až příliš dobře. Spolu s tajemným šéfinspektorem Simonem Serraillerem má za úkol vysvětlit záhadu ukrývající se za sledem hrůzných událostí. Od pasáží odhalujících myšlenky vraha až po nečekaný obrat splňuje Dobrý motiv pro vraždu nároky na vynikající detektivní román. Zároveň se jedná o první ze série detektivek se Simonem Serraillerem v hlavní roli.

Susan Hillová (1942) je významná anglická spisovatelka, autorka románů, knih pro děti a divadelních her, novinářka. Je provdaná za shakespearovského badatele Stanleyho Well-se a je matkou dvou dcer. Žije na farmě v Gloucestershiru v Cotswoldu, odkud řídí malé nakladatelství Long Barn Books. Více informací na www.susan-hill.com.

Susan Hillová

DOBRÝ MOTIV PRO VRAŽDU

Susan Hillová

DOBRÝ MOTIV PRO VRAŽDU

Mladá fronta

Copyright © Susan Hill, 2004 Translation © Jiří Balek, 2008

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována,

ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována bez písemného

souhlasu majitelů práv, kromě krátkých úryvků použitých v recenzi.

ISBN 978-80-204-1667-4

Páska

Minulý týden jsem našel dopis od tebe. Nevěděl jsem, že jsem si ještě nějaký nechal Myslel jsem, že jsem všechno od tebe zničil Tenhle mi ale nějak unikl Našel jsem ho mezi daňovými přiznáními, která byla starší než sedm let, a mohl jsem je proto vyhodit Nechtěl jsem ho číst. Jakmile jsem zahlédl tvůj rukopis, pocítil jsem odpor. Zahodil jsem ho do koše. Později jsem ho však vyndal a přečetl si ho. Mnohokrát sis stěžovala, že jsem ti nikdy nic neříkal „Od doby, cos byl malý chlapec, jsi mi vůbec nic neříkal,“ psala jsi.

Kdybys jen tušila, jak málo jsem ti toho říkal už tenkrát. Nikdy jsi o mně nic nevěděla.

Přečetl jsem si tvůj dopis a najednou jsem si uvědomil, že teď už ti můžu říct vše. Musím ti to říct. Konečně se budu moci vyzpovídat. Některá tajemství jsem v sobě držel příliš dlouho.

Koneckonců, teď už s tím nic nenaděláš.

Když jsem našel tvůj dopis, strávil jsem dlouhou chvíli mlčky, vzpomínal a dělal si poznámky. Teď bych řekl, že jsem připravený vyprávět příběh.

Dovol mi začít.

Ze všeho nejdřív ti musím říct, že jsem se velmi brzy naučil lhát. Zřejmě jsem lhal o mnoha dalších věcech, ale první, na kterou si vzpomínám, bylo molo. Chodil jsem tam, i když jsem ti tvrdil, že ne, a nejednou. Býval jsem tam často. Šetřil jsem si peníze, nebo je nacházel třeba ve škarpě. Vždycky jsem se díval do škarpy, jen pro případ. Několikrát, nebylo-li zbytí, jsem peníze kradl Z kapes, kabelek, vždycky se někde nějaké našly. Stále se za to ještě stydím. Je jen málo odpornějších věcí než krádež peněz.

Pochop ale, že jsem se tam musel vracet, abych se mohl dívat na Popravu. Nedokázal jsem bez ní vydržet. Pokaždé, když jsem ji zhlédl, cítil jsem po několik dnů uspokojení, jenže pak mě znovu začala ovládat svědivá potřeba.

Vzpomínáš si na ten aparát, ne? Hodíš minci do škvíry. Kutálíse dolů, dokud nenarazí na ukrytou páčku, která celé zařízení spustí. Nejprve se rozsvítí světlo. Pak do popravčí komory trhaně vejdou tři postavy: pastor v komži a s knihou, kat a mezi nimi odsouzený. Zastaví se. Pastor zvedne knihu a přikyvuje, pak se spustí oprátka a popravčí popojde dopředu. Zvedne ruce, vezme do nich oprátku a utáhne ji odsouzenci kolem krku. Otevřou se dvířka v podlaze, odsouzenec jimi propadne a několik vteřin se houpe. Pak světlo zhasne a je po všem.

Netuším, kolikrát jsem to viděl. Kdybych to ale věděl, řekl bych ti to, protože teď ti chci povědět všechno.

Přestal jsem, teprve když přístroj odstranili. Jednoho dne jsem prostě přišel na molo a byl pryč. Chtěl bych ti popsat, co jsem cítil. Zlost, jistě. Zaručeně jsem měl zlost. Zároveň jsem ale vnímal zoufalé zklamání, které ve mně dlouho doutnalo. Nevěděl jsem, jak se ho zbavit.

Trvalo mi dlouhé roky, než jsem na to přišel.

Připadá ti divné, že jsem nikdy nechápal smysl peněz, že jsem pro ně kromě naprosto nezbytných věcí neměl žádný užitek? Vydělávám poměrně dost, je mi to ale jedno. Většiny peněz se zbavuju. Možná jsi celou dobu věděla, že tě neposlouchám a chodím na molo, protože jsi jednou prohlásila: ,yím všechno.“ Nesnášel jsem to. Potřeboval jsem tajemství. Něco, co by bylo jen mé, a nikdy tvé.

Teď se mi ale líbí s tebou mluvit. Chci, abys o všem věděla, a pokud nějaká tajemství mám, což určitě mám, chci je s tebou sdílet. Jen s tebou. A navíc je teď na mně, co, kolik a kdy ti řeknu. Teď jsem to já, kdo rozhoduje.

Čtvrteční prosincové ráno. Půl sedmé. Stále ještě tma. Mlha. Celý podzim byl takový. Vlhký, nevlídný, zneklidňující duši.

Angela Randallová se nebála tmy, ale cestou domů v tuto pochmurnou hodinu po konci náročné směny ji neprostupná mlha znervózňovala. V centru města již byli někteří lidé vzhůru, světla však svítila daleko od sebe jako drobné ostrůvky jantaru, jejichž záře neposkytovala ani osvětlení, ani útěchu.

Jela pomalu. Nejvíc ze všeho se bála cyklistů objevujících se ze tmy a mlhy nečekaně před autem, obvykle bez reflexních nášivek či oblečení, poměrně často i bez světel. Byla slušná, ale ne sebevědomá řidička. Neustále se bála. Ne srážky s jiným autem, ale toho, že porazí cyklistu nebo chodce. Řídit se naučila jen s největším vypětím vůle. Občas to považovala za nejodvážnější krok, který musela učinit. Moc dobře věděla, jakou hrůzu, šok a žal přináší smrt na silnici těm, kdo přežili. Stále ještě slyšela zaklepání na dveře a viděla siluetu policejních přileb proti výplni z ledového skla.

Bylo jí tehdy patnáct. Teď třiapadesát. Jen těžko vzpomínala na matku, když byla ještě živá, zdravá a šťastná, protože všechny tyto vzpomínky navždy vymazala jiná - na milovanou tvář poškrábanou a sešívanou a na drobné tělo pod prostěradlem v chladném modrém světle zářivek v márnici. Nebyl nikdo jiný, kdo by mohl Elsu Randal-lovou identifikovat. Angela byla její nejbližší příbuzná. Měly k sobě velmi blízko a znamenaly jedna pro druhou všechno. Otec jí zemřel, když jí ještě nebyl ani rok. Neměla žádnou jeho fotografii, ani vzpomínky.

V patnácti tedy zůstala naprosto a ničivě sama, během následujících čtyřiceti let se jí nicméně podařilo se s touto skutečností vyrovnat, jak nejlépe dokázala. Bez rodičů, sourozenců, strýců či tet. Myšlenka na rozvětvenou rodinu pro ni byla čímsi nepředstavitelným.

Ještě před několika málo roky se domnívala, že se jí nejenom podařilo se s životem o samotě vypořádat, ale že by vlastně ani jinak žít nechtěla. Považovala ho za přirozený stav. Měla několik přátel, práci, která se jí líbila, absolvovala korespondenční univerzitu a právě se zapsala na další. Nejvíc ze všeho si však cenila dne před dvanácti roky, kdy se konečně mohla odstěhovat z Bevhamu, kdy si našetřila tolik, že po prodeji bytu měla dost na koupi malého domku ve dvacet mil vzdáleném Laffertonu.

Lafferton jí dokonale vyhovoval. Nevelké, ale zase ne příliš malé městečko se širokými ulicemi plnými stromů, hezkými viktoriánskými řadovými domy a dokonalými georgiánskými sídly na Cathedral Close. Katedrála sama byla úchvatná a čas od času do ní zašla na bohoslužbu. Nacházely se zde i kvalitní obchody a příjemné kavárničky. Její matka by se svým veselým, drobným úsměvem přitakala a prohlásila, že v Laffertonu žijí „lidé příjemné třídy“.

Angele Randallové se v Laffertonu žilo dobře a připadala si tu jako doma. V bezpečí. Když se počátkem roku zamilovala, nejprve ji to rozčarovalo, protože jí tento mocný a vše pohlcující cit až dosud zůstával naprosto cizí, brzy však uvěřila, že její přestěhování do Laffertonu bylo součástí plánu, který právě dospíval ke svému vrcholu. Angela Randallová milovala se vší silou a oddaností nashromážděnou za celý život. Věděla, že stejně důležitá bude i pro něho. Až se smíří se svými city vůči němu, až bude připravená s ním o nich hovořit, až nastane ta správná chvíle.

Než ho potkala, začínal jí její život připadat poněkud prázdný. Kdesi hluboko v mozku ji začínaly sžírat obavy z nemocí, neduhů, stáří a dorážely na ni. Šokovalo ji, když se dostala do věku, jehož její matka nedosáhla. Připadalo jí, že na to nemá právo. Jenže od onoho setkání v dubnu prázdnotu vytěsnila intenzivní a vášnivá jistota, přesvědčení o osudu. Na samotu, stáří a nemoci již nemyslela. Byla zachráněna. Koneckonců, třiapadesát ještě není třiašedesát nebo třiasedmdesát, je v rozkvětu života. Její matka se v padesáti ocitla na prahu stáří. Jenže teď byli všichni relativně mladší.

Když vyjela z ochrany ulic města, sevřely auto mlha a tma. Zahnula do ulice pojmenované jednoduše Domesday a pak znovu doleva na Devonshire Drive. V několika oknech ložnic velkých, samostatně stojících domů se svítilo, domy samy ale v husté mlze jen tušila. Zpomalila na třicet a pak až na dvacet kilometrů v hodině.

V tomto počasí nebylo možné poznat, že jde o jednu z nejatraktivnějších a nej žádanějších částí Laffertonu. Věděla, jaké štěstí měla, když na Barn Close našla jeden z pouhých pěti domů za cenu, kterou si ještě mohla dovolit. Byl prázdný zhruba rok, od smrti postaršího páru, který zde strávil šedesát let. Tehdy šlo o poměrně vzdálené předměstí a majestátních domů na Devonshire Drive stálo jen několik.

Dům byl zanedbaný a skoro v havarijním stavu, jakmile do něj však poprvé v závěsu za mladou realitní makléřkou vstoupila, byla si Angela Randallová jistá, že v něm chce žít.

„Obávám se, že tu bude spousta práce.w

Na tom ale vůbec nezáleželo, protože dům ji hned napoprvé naprosto dokonale objal.

„Lidé tu byli šťastní/' řekla.

Dívka se na ni nechápavě podívala.

„Ráda bych učinila nabídku."

Vešla do chladné, malé, zeleně vymalované kuchyně s béžovým plynovým sporákem a hnědými lakovanými skříňkami a podívala se oknem přes živý plot směrem k tyčícímu se Kopci. Přes slunce běhaly mraky a zelené svahy byly tu zářivé, hned však tmavé, jako když si hrají děti.

Poprvé po dlouhých letech od zaklepání na dveře Angela Randallová pocítila cosi, v čem později poznala chvíli štěstí.

Oči ji pálily od únavy a od toho, jak je napínala, když se předním sklem pokoušela prohlédnout skrz mlhu. Byla to těžká noc. Staříci bývají obvykle klidní a spořádaní, a jen málokdy je potřeba na ně dohlížet. Stačí je vždy po pár hodinách obejít, a jinak se ošetřovatelky mohou věnovat třeba třídění povlečení nebo jiné práci, kterou jim zanechala denní směna. Na sesterně domu pečovatelské péče dokázala o takových nocích zvládnout i většinu svého studia. Minulou noc se ale ke knihám skoro nedostala. Pět rezidentů, včetně několika z těch nejkřehčích a nejzranitelnějších, sklátila akutní virová infekce, takže ve dvě hodiny musely zavolat doktorku Deerbonovou. Ta jednu ze stařenek nechala odvézt rovnou do nemocnice. Panu Gantleyovi změnili medikaci a nové léky u něho vyvolávaly noční můry, divoce sebou zmítal a v hrůze křičel tak hlasitě, až probudil sousedy v obou vedlejších pokojích. Slečna Parkinsonová opět ve spánku vyrazila na procházku a podařilo se jí dostat k hlavnímu vchodu, odemknout ho, a než si kdokoliv z personálu věnujícího se těm, jimž se přitížilo, všiml, proniknout na cestu. Demence je hrozná. Jediné, co se v takovém případě dá dělat, je omezit škody, poskytnout bezpečné útočiště a samozřejmě čisté prostředí, dobré jídlo a laskavou péči. Přemýšlela, jak by se zachovala, kdyby její matka onemocněla chorobou, která člověka okrade o samotnou jeho podstatu, o osobnost, vzpomínky, duši, důstojnost a schopnost vztahu s ostatními, tedy o vše, na čem v životě záleží, co ho činí bohatým a hodnotným. „Vezmeš si mě sem,“ žertovala častokrát s Carol Ashto-novou, která domov Four Ways vedla, „kdybych dopadla stejně, vid?“ Vždy se tomu zasmály a zavedly řeč jinam. Angeliny otázky však připomínaly děcko hledající jistotu a ochranu. No, teď už si s ničím takovým nemusí dělat starosti. Nezestárne už sama. Byla si tím jistá.

Jak se blížila na konec Devonshire Drive, mlha zřídla a změnila se z neprostupné hráze na tenké prameny a závoje svíjející se před autem. Začaly se objevovat temné skvrny, v nichž světla v domech a lampy na ulicích zářily jasně oranžově a zlatě. Zahnula do Barn Close a na jejím konci uviděla bíle natřenou bránu před svým domkem. Zhluboka si vydechla a povolila napjatá ramena a záda. Ruce na volantu měla vlhké. Nicméně byla doma. Čeká ji dlouhý spánek, víkend a navíc čtyři dny volna.

Venku z auta cítila mlhu jako vlhkou pavučinu na tváři, z Kopce ale jejím směrem vál lehký vánek. Než se rozední a než bude připravená znovu vyjít ven, možná dokáže rozehnat poslední zbytky mlhy. Po rušné noci a nepříjemné jízdě autem se cítila unavenější než obvykle, ani by ji však nenapadlo změnit svůj obvyklý denní režim. Angela Randallová byla pečlivá žena s pravidelnými návyky. Bezpečnou ulitu, kterou kolem sebe vybudovala, narušila nedávno jediná věc hrozící nepořádkem a chaosem, jenže pomyšlení na takový nepořádek a chaos bylo příjemné a k vlastnímu překvapení ho vítala.

Prozatím se nicméně nehodlala svých zvyků vzdát. Každopádně vždy když vynechala svůj každodenní běh, cítila se příště méně pružná a namáhavěji se jí dýchalo. Doktorka jí poradila, aby se věnovala nějakému sportu, a ona jí plně důvěřovala. Kdyby jí přikázala, že má týden viset za nohy na větvi, poslechla by ji. Jenže žádný sport ji neoslovil, takže začala běhat. Nejprve jen rychleji chodila, poté pomalu vyklusávala, a postupně dokázala svou denní dávku tří mil zvládat čím dál rychleji.

„Vyrovnaný život,“ prohlásila doktorka, když se jí svěřila, že začala znovu studovat. „Pečujte o mysl i tělo. Je to stará pravda, čas ji ale nijak nevyvrátil.“

Vešla do svého naklizeného domku. Koberce, slabost, na kterou musela dlouho šetřit, byly vysoké a husté. Když za sebou zavřela dveře, ocitla se v tichu, které měla tak ráda. V měkkém, hlubokém tichu, načechraném, uklidňujícím.

Vše bylo na svém místě. Tento dům svým způsobem představoval až donedávna její život, v němž pro žádnou rodinu, lidskou bytost či domácí zvíře nebylo místo. Měla jistotu, že vše zůstalo tak, jak to předešlého večera opustila. Nebyl tu nikdo, kdo by cokoli změnil. Angela Randallová na číslo 4 v Barn Close spoléhala a dům ji nikdy nezklamal.

Během další hodiny snědla banán rozmačkaný v malé misce mušli a vypila šálek čaje. Vejce na toustu s plátkem libové slaniny, rajče a další čaj přijdou na řadu později, až se vrátí z běhání. Prozatím přikryla pánev, krajíc chleba a máslo utěrkou, dolila vodu do konvice

a vylila a vypláchla šálek na čaj. Vše měla připravené na potom, až se vrátí a vysprchuje se.

Poslechla si v rádiu zprávy, přečetla první stránku novin, které doručovatel právě přinesl, a odešla nahoru do své světle modré ložnice. Svlékla si uniformu, hodila ji do koše na prádlo a oblékla si čisté, vyžehlené tričko, světle šedou běžeckou soupravu a bílé ponožky a obula běžecké boty. Vlasy měla sčesané dozadu a chycené do bílé pružné čelenky. Do kapsy si uložila tři zabalené glukózové bonbony a kolem krku si pod běžeckou soupravu pověsila náhradní klíč ode dveří na šňůrce.

Když za sebou zavírala dveře, svítilo se v okolních domech již ve více oknech a za Kopcem začínalo pomalu svítat. Kolem se stále ještě válela mlha, halila stromy a keře na stráních, místy houstla, aby se jinde znovu rozpouštěla.

Závěsy v oknech však zůstávaly dál zatažené. Nikdo se nedíval ven, netěšil se z nového dne ani ho nezajímalo, co se děje či kdo jde kolem. Na to nebylo ono ráno vhodné. Na rohu Barn Close, několik metrů od svého domu a na začátku stezky mířící do polí, se Angela Randal-lová pomalu rozběhla. O pár minut později již rovnoměrně, účelně a nikým nepozorována běžela přes louku směrem ke Kopci a najednou vběhla do husté, převalující se mlhy.

Čtvrt na šest v neděli ráno a venku zuřila vichřice. Cat Deerbono-vá zvedla telefon při druhém zazvonění.

„Tady doktorka Deerbonová.“ *

„Ach, drahá...,“ starší ženě selhal hlas. „Omlouvám se, že vás ruším takhle uprostřed noci, paní doktorko, skutečně se omlouvám...“

„Proto jsem tady. Kdo volá?“

„Iris Chaterová, paní doktorko. Jde o Harryho. Šla jsem dolů a on při dýchání vydává takové divné zvuky. A navíc vypadá... Víte... Není v pořádku, paní doktorko.“

„Přijedu.“

Telefonát ji nepřekvapil. Harrymu Chaterovi bylo osmdesát. Prodělal dvě těžké mrtvice, měl cukrovku, slabé srdce a Cat mu nedávno diagnostikovala pomalu rostoucí nádor střeva. Nejspíš by měl ležet v nemocnici, on i jeho manželka však trvali na tom, že mu doma bude lépe. Když Cat potichu vyklouzla z domu, musela si v duchu přiznat, že mají pravdu. Určitě se cítil lépe v posteli, kterou měl přestěhovanou do předního pokoje, kde mu společnost dělal párek andulek.

Vycouvala na ulici. Světla reflektorů krátce sklouzla přes větrem zmítané stromy kolem výběhu, koně však byli bezpečně ustájeni a její rodina spokojeně spala.

Kromě několika soutěživých milovníků ptactva už skoro nikdo andulky nechoval. Ptáci v klecích vyšli z módy stejně jako pudlíci. Vyhnula se spadlé větvi a pokoušela se vzpomenout, kdy naposledy viděla někoho na procházce s pudlem ostříhaným jako vlněné bambule, které Sam s Hannah občas s ostatními dětmi vyráběli. Co dalšího vlastnoručně vyrobeného ještě domů tak pyšně přinesli? V duchu začínala zpracovávat seznam. Z vesnice Atch Sedby to do Laffertonu bylo osm mil, kolem černočerná tma, déšť a na silnici byla sama. Celé

roky se při takovýchto nočních výjezdech Cat udržovala v bdělosti hlasitým recitováním básní. Těch, které ji ve škole chytily za srdce. Později ze střední pak chóry z Jindřicha V. a monology z Hamleta. Jevištní hry. Připadalo jí, že poslech rádia ji jen uspává, ale básně, chemické vzorce nebo počítání ji udržovaly bdělou. Nebo také seznamy. Vlněné bambule, pomyslela si, a obrázky z těstovin, dalekohledy vyrobené z kartónových tubusů od toaletního papíru, přání ke Dni matek s narcisy ze žlutých ubrousků, pokroucené podstavečky z drátu, zvířátka z cupovaného papíru, mozaiky ze zbytků látek nebo kousků barevných papírů.

Zpoza rychle se ženoucích mraků vykoukl měsíc právě v okamžiku, kdy odbočila do Laffertonu a uviděla katedrálu s věží, v měsíčním svitu stříbrnou, a s tajuplně se lesknoucími okny.

„Tiše, tajemně měsíc nyní krajinu kolem v pohádku mění...“

Pokoušela se vzpomenout, jak básnička pokračuje.

Nelson Street tvořila součást dvanácti ulic řadových domů známých jako Apoštolově. V čísle 37, asi ve dvou třetinách její délky, se svítilo.

Harry Cháter umíral a pravděpodobně mu zbývala nanejvýš hodina života. Cat to poznala, jakmile vešla do přeplněného salonu, kde bylo naplno puštěné plynové topení a páchlo to v něm napůl dezinfekcí, napůl kyselostí nemoci. Harry kdysi býval urostlý, teď se však scvrkl a ztratil sám v sobě. Veškerá jeho síla a většina vůle po životě z něho vyprchala.

Iris Chaterová se vrátila na židli vedle postele, vzala ho za ruku, jemně mu ji hladila a očima plnýma obav těkala z jeho nemocného, našedlého obličeje na Cat.

„Podívej, Harry, seber se. Přišla za tebou doktorka Deerbonová, doktorka Cat... Vždycky jsi byl rád, když se objevila.“

Cat si klekla vedle nízké postele a v zádech cítila žár z plynového krbu. Klec s andulkami byla zakrytá přehozem ze zlatého veluru s třásněmi a ptáci mlčeli.

Moc toho pro Harryho Chatera udělal nemohla, v žádném případě však nechtěla zavolat sanitku a poslat ho zemřít, pravděpodobně na tvrdém lehátku na chodbě, do Bevhamské všeobecné. Mohla mu poslední okamžiky usnadnit, přinést z auta kyslíkovou láhev, s níž se mu bude lépe dýchat, a nezavolají-li ji jinam, mohla s nimi v Harryho posledních chvílích zůstat.

Cat Deerbonové bylo třicet čtyři, působila jako praktická lékařka, nicméně coby pokračovatelka tradice čtyř generací lékařů zdědila přesvědčení, že některé staré způsoby péče o jednotlivé pacienty jsou stále nejlepší.

„No tak, Harry, lásko.“ Když se Cat vrátila s kyslíkem, hladila Iris Chaterová manžela po propadlé tváři a tiše k němu mluvila. Tep měl slabý, dýchal nepravidelně, ruce velmi studené. „Můžete pro něho něco udělat, že ano, paní doktorko?“

„Můžu mu trochu ulehčit. Jen mi ho, paní Chaterová, pomozte zvednout na polštář.“

Venku do oken udeřil náraz větru. Plynové topení zaprskalo. Pokud by Harry vydržel déle než hodinu, chystala se Cat zavolat ošetřovatelku.

„Netrpí, že ne?“ Iris Chaterová dál držela manžela za ruku. „Není to nic příjemného, že, mít tu masku na obličeji?“

„Je to to nejlepší, jak mu ulevit. Myslím, že se cítí lépe.“

Žena se na Cat podívala. I ona měla tvář zašedlou a zbrázděnou utrpením, oči hluboko zapadlé, pod nimi váčky a kruhy od únavy. Byla o devět let mladší než její manžel, upravená a energická, teď však vypadala stejně stará a nemocná jako on.

„Tohle už pro něho nebyl žádný život. Od jara už ne.“

„Vím.“

„Nesnášel to. Byl nerad na někom závislý, slabý. Nechtěl jíst. Dalo mi pokaždé spoustu práce do něho alespoň něco dostat.“

Cat upravila kyslíkovou masku na Harryho obličeji. Měl ostrý a hubený nos, protože tkáň na něm se ztratila. Pod takřka průhlednou kůží se zřetelně rýsovala lebka. I s kyslíkem dýchal ztěžka.

„Harry, lásko...“ manželka ho pohladila po čele.

Kolik takových ještě je, napadlo Cat. Padesát let manželství a stále se milují. Kolik lidí z její generace dokáže brát život takový, jaký je, protože tak se to má, protože to slíbili?

Vstala. „Myslím, že nám oběma prospěje trocha čaje. Nebude vám vadit, když se porozhlédnu ve vaší kuchyni?“

Iris Chaterová rychle vstala. „Bože, to přece nejde, paní doktorko. Uvařím ho.“

„Ne,“ uklidňovala ji Cat jemně, „zůstaňte s Harrym. Ví, že tu jste. Chtěl by, abyste byla u něho.“

Odešla do malé kuchyňky. Všechny poličky a všechny volné plochy tu byly plné nejenom obvyklého porcelánu a nádobí, ale také dekorativních předmětů, ozdob, kalendářů, figurek, obrázků, zarámovaných přísloví, skleniček na med ve tvaru úlů, kalíšků na vejce s usměvavými tvářemi, teploměrů v mosazných stojáncích a hodin v podobě talířů s květinovým vzorem. Na okenním parapetu se umělohmotný pták pokoušel napít ze sklenice s vodou, jakmile se Cat dotkla jeho hlavy. Dokázala si představit, jak by ho obdivovala Hannah. Určitě by zatoužila i po růžové háčkované panence se sukýnkou zakrývající cukřenku.

Zapálila plyn na sporáku a naplnila konvici. Venku vítr práskl brankou. Tenhle dům se ke svým obyvatelům hodil a oni se hodili k němu jako dobře padnoucí rukavice. Má někdo právo se ošklíbat nad sadami porcelánu s portréty královské rodiny nebo nad utěrkami s nápisy „Domove, sladký domove“ či „Požehnání“?

Modlila se, aby jí nezazvonil telefon. Strávit nějaký čas s umírajícím pacientem, dělat něco tak normálního jako vařit v téhle kuchyni čaj, pomáhat obyčejnému páru překonat nejdůležitější a nejhorší okamžiky života, to vše dávalo práci praktického lékaře, stále více zatěžované spěchem a administrativou, smysl. Medicína se měnila či byla měněna lidmi, kteří ji sice řídili, ale nerozuměli. Spousta kolegů

Cat a Chrise Deerbonových se stávala cynickými, vyhořelými a demoralizovanými. Bylo by určitě jednodušší se podvolit, zpracovávat pacienty v ordinaci jako na běžícím pásu a mimo pracovní dobu vše nechávat na asistentech, člověk by se mohl pořádně vyspat a ještě si slušně vydělat. Cat ale po ničem z toho netoužila. Co teď dělala, by nikdo nedokázal penězi ocenit. Pomáhat Harrymu Chaterovi při umírání a co nejlépe se postarat o jeho manželku pro ni bylo důležité stejně tak jako pro ně.

Naplnila čajovou konvici a zvedla podnos.

O půl hodiny později, zatímco ho manželka držela ze jednu ruku a lékařka za druhou, se Harry naposledy nejistě nadechl a zemřel.

V přetopeném pokoji se rozhostilo naprosté ticho, které Cat v souvislosti se smrtí dobře znala. Jako by se Země na okamžik přestala otáčet a na světě nebylo místo pro nic jiného.

„Děkuju, paní doktorko, že jste tu zůstala. Jsem ráda, že jste tu byla.“

„Já také.“

„Teď bych měla udělat spoustu věcí, že? Jen nevím, s čím začít.“

Cat vzala ženu za ruku. „Nemusíte spěchat. Poseďte u něho, jak dlouho budete chtít. Mluvte na něho. Rozlučte se s ním. To je teď nej-důležitější. Ostatní počká.“

Když odcházela, vítr se utišil. Právě začínalo svítat. Cat stála u auta a po přetopeném obýváku Chaterových si užívala dotek chladu na obličeji. Lidé z pohřebního ústavu již byli na cestě a u Iris Chatařové zůstala její sousedka. Ticho bylo narušeno a začaly probíhat všechny ty nepříjemné, nezbytné postupy, které se smrtí souvisejí.

Svou práci tu skončila.

Z Nelson Street to v tuto časnou nedělní hodinu znamenalo ke Ca-thedral Close dvě minuty jízdy. V sedm hodin ráno tam začalo svaté přijímáním na které se Cat rozhodla proklouznout hned poté, co zavolá domů.

„Ahoj. Jsi vzhůru?“

„Ha, ha.“ Chris Deerbon dal sluchátko od ucha, aby Cat slyšela známé zvuky hádky svých dětí.

„A ty?“

„V pořádku. Harry Cháter zemřel. Zůstala jsem s nimi. Jestli ti to nevadí, půjdu na bohoslužbu a pak vytáhnu bráchu na kávu.“

„Simon se vrátil?“

„Měl přiletět v noci.“

„Jen běž. Já ty dva vezmu na poníky. Potřebuješ si se Simonem promluvit.“

„Ano. Jde hlavně o tátovy sedmdesátiny...“

„Nejdřív budeš potřebovat trochu povzbudit na duši.“ Chris byl nevěřící a její víru sice respektoval, čas od času si však neodpustil kousavou poznámku. „Starého Harryho Chatera je mi líto. Ti dva jsou něco jako sůl země.“

„Ano, už toho ale na něj bylo moc. Jsem ráda, že jsem tam byla.“

„Jsi dobrá doktorka, víš to?“

Cat se usmála. Chris byl její manžel, ale i lékařský partner, a věřila, že je i lepší klinický lékař, než se ona kdy může stát. Pochvala od něho hodně znamenala.

Postranní dveře katedrály sv. Michaela se zavřely takřka neslyšně. Větší část mohutné budovy tonula ve stínu, v kapli se ale svítilo a blikaly v ní zapálené svíčky. Cat se zastavila a podívala nahoru do prostoru, který jako by vyrůstal z klenutého loubí. V tomto pološeru si v katedrále připadala jako Jonáš v břiše velryby. Atmosféra se tolik lišila od její poslední návštěvy tady, kdy byla katedrála plná místní honorace a věřící oblečeni v nejlepších šatech na vánoční bohoslužbu. Tehdy zde zněla hudba a leskly se korouhve a obřadní roucha. Toto tiché a klidné ráno se jí nicméně líbilo víc.

Zatímco ministrant doprovázel kněze k oltáři, našla si místo mezi pár tucty již klečících věřících.

Uvědomovala si, že bez síly pocházející z víry by jako lékařka nemohla fungovat. Většina těch, které znala a s nimiž spolupracovala, se dokázala se svou prací dokonale vypořádat, takže i uvnitř vlastní rodiny platila za podivínku. Snad s výjimkou Simona, který její přesvědčení sdílel.

Když vstala a zamířila k zábradlí před oltářem, jasně si v duchu vybavila, kdy tu s bratrem naposledy stáli bok po boku. Bylo to na pohřbu tří dětí, bratrů, které zavraždil jejich strýc. Simon se pohřbu účastnil oficiálně jako policista pověřený vedením vyšetřování, Cat jako rodinná lékařka obětí. Na druhé straně stála Paula Osgoodová, forenzní pa-toložka, která prováděla ohledání na místě činu a následně také pitvy a která se později Cat svěřila, že čeká druhé dítě. Cat stále nedokázala pochopit, jak si mohla udržet profesionální odstup a klid při prohlídce tří malých tělíček ubitých sekerou a rozřezaných řeznickým nožem. Takoví lidé, policisté jako Simon, potřebovali veškerou sílu a podporu, které se jim mohlo dostat. Vedle jejich práce jí úkoly praktické lékařky v příjemném městečku připadaly jako procházka růžovým sadem.

Krátká bohoslužba skončila a zavanul k ní kouř ze zhasínaných svíček. Vstala. Všimla si jí žena, která již byla na odchodu, a hned po ní další. Obě se usmály.

Cat se ještě několik vteřin zdržela, nechala je jít napřed, aby se posléze protáhla k jiným dveřím naproti uličce. Odtud by se jí mohlo podařit přes Cathedral Green a po cestičce vedoucí do uličky uniknout dřív, než se někomu podaří zastavit ji, aby s omluvou požádal o neoficiální konzultaci.

Kromě duchovních z katedrály bydlelo v georgiánských domech v krátké uličce už jen několik málo lidí. Většina bytů se proměnila v kanceláře.

Dům Simona Serraillera stál na úplném konci a okna měl jak do uličky, tak na opačnou stranu s výhledem na řeku Gleen, rychle protékající touto čtvrtí Laffertonu. Vchod do čísla 6 na St. Michaels byl hned vedle lávky z kovaného železa, vedoucí přes kanál pro přetahování lodí. Pod ní plavalo hejno kachen. O kousek dál po proudu čeřila vodu labuť. Na jaře bylo možné se posadit k oknu Šimonova bytu a pozorovat, jak se mezi břehy míhají ledňáčci.

Čase a Chaundry, advokátní kancelář Diecézni úřad

Parker; Phipps, Burns, licencovaní účetní Davies, Davies, Coop, advokátní kancelář

Cat stiskla tlačítko zvonku nad honosným sloupcem mosazných destiček, vedle leštěného proužku dřeva s elegantní jmenovkou. Ser-railler.

Protože svého bratra dobře znala, což se skutečně dalo říci jen o několika málo lidech, nepřekvapovalo ji, že se rozhodl bydlet sám, v nej-vyšším patře budovy, v bytě obklopeném kancelářemi, které po většinu času, kdy pobýval doma, zely prázdnotou, a kde mu společnost dělaly jen kachny plovoucí na hladině kanálu pod okny a zvony katedrály.

Simon byl jiný. Jiný než oba jeho sourozenci-trojčata, Cat a Ivo, a ještě více se lišil od rodičů i od zbytku rodiny Serraillerových. Lišil se již od útlého dětství. Co Cat pamatovala, nikdy nezapadal do rodiny halasných a žertujících lékařů. Jak mohl takovýto tichý a do sebe ponořený člověk pracovat - a to velmi dobře - jako policista, bylo záhadou.

Dům byl potemnělý a tichý. Na dřevěném schodišti zněly Catiny kroky, když stoupala až nahoru. Na každé podestě zmáčkla časový spínač osvětlení, které vždy zhaslo těsně předtím, než dorazila na další. Serrailler. Totéž písmo jako u domovních dveří.

„Cat! Ahoj!“ Bratr se sklonil ze svých sto devadesáti centimetrů, aby ji mohl srdečně obejmout.

„Měla jsem časně ráno výjezd a pak jsem zašla na bohoslužbu v sedm.“

„Takže ses stavila na snídani.“

„Spíš na kávu. Řekla bych, že k jídlu toho moc mít nebudeš. Jak ses měl v Itálii?“

Simon zamířil do kuchyně, Cat ho však nenásledovala. Ještě ne. Chtěla si tento pokoj užít. Táhl se po celé délce domu a měl vysoká okna. Okno z kuchyně umožňovalo výhled na Kopec.

Bíle natřené dřevěné okenice byly otevřené. Na naleštěné jilmové ftodlaze ležely dva velké kvalitní koberce. Zvenčí dopadalo světlo ná Šimonovy obrazy a na několik pečlivě vybraných kusů nábytku reprezentujícího starožitnou i soudobou klasiku. Kromě velkého obýváku zde stranou měl i malou ložnici, koupelnu a kuchyň. Vše se soustřeďovalo právě na tento poklidný pokoj, kam Cat chodila, alespoň se tak domnívala, ze stejného důvodu jako do kostela. Hledala zde klid, ticho, krásu a dobíjela si tu baterie. Nic v bratrově bytě nepřipomínalo její neuspořádanou venkovskou domácnost, kde vládl neustálý hluk a shon a kde ustavičně zakopávala o děti, psy, holínky, koňské postroje a lékařské časopisy. Přesto svůj dům z celého srdce milovala a pevně tam zapustila kořeny. Jenže její malá část patřila i sem, do této svatyně světla a ticha. Věřila, že právě díky tomu se Simon dosud nezbláznil a dokázal se tak dobře vyrovnávat se svou stresující a často hrůzu nahánějící prací.

Simon přinesl tác s kávou a položil ho na stolek z bukového dřeva u okna s výhledem na uličku a zadní trakt katedrály. Cat se posadila, ohřívala si ruce o teplý keramický šálek a poslouchala bratrovo vyprávění o Sieně, Veroně a Florencii, v nichž během své cesty strávil pokaždé několik dnů.

„Je tam ještě teplo?“

„Slunečné dny, chladné noci. Dokonalé pro každodenní práci venku.“

„Ukážeš mi něco?“

„Ještě jsem nevybalil.“

„Fajn.“

Moc dobře věděla, že nemá cenu na Simona tlačit, aby jí dovolil podívat se na některou z jeho kreseb dříve, než sám vybere, které jsou nejlepší, a rozhodne se je ukázat ostatním.

Po skončení střední školy se Simon zapsal na uměleckou akademii a učinil tak navzdory přáním, radám a ze všeho nejvíce ambicím svých rodičů. Nikdy se u něho neprojevil sebemenší zájem o medicínu, jak tomu v rodině Serraillerových bylo po celé generace, a žádný nátlak ho nedokázal přimět, aby se přírodními vědami zabýval déle než po dobu základní školní docházky. Kreslil. Vždycky kreslil. Na akademii se zapsal, aby kreslil. Ne aby fotografoval, navrhoval oblečení, vytvářel počítačovou grafiku, a zaručeně ne proto, aby se zabýval instalacemi či konceptuálním uměním. Kreslil krásně. Lidi, zvířata, rostliny, stavby a zajímavé momentky z každodenního života na ulicích, v obchodech a na jakýchkoliv jiných veřejných místech. Cat jeho styl milovala, jeho šrafování, rychlé črty, dokonale vysledované a provedené detaily. Dvakrát ročně a někdy i o prodloužených víkendech odlétal do Itálie, Španělska, Francie, Řecka či jinam do zahraničí a kreslil. Týdny strávil v Rusku a měsíc v Latinské Americe.

Uměleckou akademii však nedokončil. Rozčarovala ho a zklamala. Nikdo, vysvětloval, po něm nechtěl, aby kreslil, a škola ani náznakem nejevila o tento obor zájem. Přešel tedy na londýnskou Kings Col-lege, vystudoval práva s červeným diplomem a okamžitě nastoupil k policii, což bylo již od dětství jeho dalším snem. Rychle se dostal ke kriminálce a postupně se ve dvaatřiceti stal šéfinspektorem.

U policie malíře, který své obrazy podepisoval jménem Simon Osler - Osler bylo jeho prostřední jméno - nikdo neznal, stejně jako nikdo z těch, kdo navštěvovali jeho výstavy konané daleko od Bevha-mu a Laffertonu, neznal šéfinspektora Simona Serraillera.

Cat si dolila čaj. Až doteď se bavili o Simonové dovolené, její rodině a probírali místní klepey. Další téma už mělo být ožehavější. „Simone, je tu jedna věc.“

Vzhlédl, zaznamenal tón jejího hlasu a v obličeji se mu objevila ostražitost. Cat napadlo, jak divné je, že i když Simon a Ivo pocházejí z trojčat, přesto se tak liší, jako by snad ani nebyli bratři. Simon měl jediný za celé generace husté vlasy, ale zároveň typické serrailleovské oči, tmavé jako trnky. Ona sama byla Ivovi velmi podobná, i když ho

již dlouho neviděla. Posledních šest let pracoval jako létající doktor v australské divočině. Pochybovala, že se ještě někdy vrátí domů.

„Otec má příští neděli narozeniny/⁴

Simon sledoval mraky plující nad katedrálou a mlčel.

„Máma chystá oběd. Přijdeš, vid?“

„Ano.“ Z jeho hlasu se nedalo nic poznat.

„Bude to pro něho hodně znamenat/⁴

„Pochybujú.“

„Nechovej se jako děcko. Zkus to. Ztratíš se v davu. Bůh ví, že nás tam bude hodně.⁴⁴

Odešla vypláchnout hrnek v nerezovém dřezu. Kuchyně, v níž se jen málokdy připravovalo cokoliv náročnějšího než káva a tousty, Simona stála hodně času a peněz. Cat často přemýšlela proč.

„Musím se vrátit domů a zbavit Chrise povinnosti vyrazit s dětmi na poníky. Jdeš zítra do práce?⁴⁴

Simon se uvolnil. Vrátili se na bezpečné území. Patnáct dnů v zahraničí, naprosto odříznutý od domova a práce, na něho bylo víc než dost. Cat to věděla. Její bratr žil svou prací a kreslením a také svým bytem. Naprosto mu rozuměla a jen občas si přála, aby měl zájem i o něco jiného. Věděla o co, ale bavili se o tom jen v případě, kdy s tím sám začal. A to se stávalo málokdy.

Na rozloučenou ho objala a měla se k odchodu. „Takže příští neděli.“

„Určitě.“

Když sestra odešla, Simon Serrailler se osprchoval, oblékl a uvařil si další šálek kávy. Za chvíli se chystal vybalit a projít to, co v Itálii namaloval, nejdříve však zavolal na bevhamskou kriminálku. Práce mu sice měla oficiálně začít až od zítřka, nemohl se však již dočkat a musel zjistit, jestli byly některé staré případy uzavřeny, a snad ještě důležitější pro něho bylo, co je nového.

Dva a půl týdne je dlouhá doba.

Páska

Napadá mě, jestli sis někdy uvědomila, jak moc jsem toho psa nenáviděl Nikdy jsme doma žádné zvíře neměli. A pak, když jsem se jednou vrátil ze školy, tam byl Stále ještě tě vidím, jak sedíš ve svém křesle, nohy máš položené na hnědé kožené podnožce a na stolku vedle sebe brýle a knížku z knihovny. V první chvíli jsem si ho ani nevšiml. Došel jsem k tobě, abych tě jako obvykle políbil, a uviděl ho. Psa. Byl hodně malý, ale ne štěně.

„Co to je?“

„Pejsek.“

„Co tu dělá?“

,Vždycky jsem chtěla pejska.“

Pes mě pozoroval očima jako korálky, ukrytýma mezi prameny dlouhých chlupů. Nenáviděl jsem ho.

„Líbíse ti?“zeptala ses.

Teď už ti můžu říct, jak moc jsem toho psa nenáviděl. Nenáviděl jsem ho, protože to byl tvůj mazlíček a měla jsi ho ráda, ale i kvůli němu samému. Pes ti sedával na klíně. Pes ti růžovofialovým jazýčkem olizoval tvář. Pes si od tebe z ruky bral pamlsky. Pes spal v tvé posteli. A nenáviděl mě stejně jako já jeho. Věděl jsem to.

Jenže nakonec se ukázalo, že kdyby nebylo toho psa, nikdy bych zřejmě nezjistil, čím se chci stát, jaký je můj osud.

Vím, že se na ten den pamatuješ. Ležel jsem na podložce před krbem a dráždil psa. Mával jsem mu prsty před čumákem tak dlouho, než po nich chňapnul, a pak jsem ruku vždy rychle stáhl Naučil jsem se pohyb načasovat na poslední zlomek vteřiny a byl jsem si jistý, že se mu nikdy nepodaří mě kousnout, protože dělal totéž neustále dokola. Jenže jsem se dopustil chyby. Za svou hloupost jsem se později sám na sebe dlouho vztekal. Naučilo mě to, že si mám vypracovat plán a držet se ho. Z jediné chyby jsem se tedy poučil dost, ne? Místo abych dál mával psovi prsty před čumákem, naklonil jsem se nad něj a zavrčel. Myslel jsem, že ho zmatu a že se mě

bude bát Chtěl jsem, aby měl ze mě strach. Místo toho vyskočil, kousl mě do obličeje a vyrval mi z horního rtu kus masa.

Byl jsem si jistý, že ho za to odvedeš k antouškovi, jenže jsi mi řekla, že to byla má chyba.

„Možná tě to naučí, že ho nemáš dráždit," prohlásila jsi. Uvědomuješ si, jak mě to ranilo? Dokážeš si to představit?

Nikdy předtím jsem v nemocnici nebyl. Odvezla jsi mě tam autobusem, s čistým kapesníkem přitisknutým na rtu. Nevěděl jsem, jak to v nemocnici vypadá. Netušil jsem, jaké to bude vzrušující místo, krásné, nebezpečné, a přitom i místo největšího pohodlí a bezpečí. Chtěl jsem mezi těmi bílými postelemi, nablýskanými vozíky a moudrými lidmi zůstat napořád.

Co mi dělali, bolelo. Namočili mi ránu dezinfekcí. Její vůně mě okouzlila. Pak mi horní ret sešili. Strašně to bolelo, přesto jsem zbožňoval lékaře, který zákrok prováděl, i sestru v bílém čepečku, která mě držela za ruku. Musela jsi zůstat venku.

Takže, jak vidíš, na tom, že jsi svého psa milovala víc než mě a že jsi mě kvůli němu zradila, vlastně vůbec nezáleželo. Našel jsem svůj osud. Dokonce ti tvou zradu dokážu odpustit, protože nepatřila k nejhorším. Ty přišly až později. Dokázal jsem ji překonat, ty další ale ne, protože mě zradilo, co jsem miloval. Tebe jsem rád neměl.

Nikdy jsem ti to neřekl. Teď ti ale říkám všechno. Na tom jsme se přece dohodli, ne?

Čtvrteční ráno a přes hustou šedou mlhu právě začíná svítat. Mírný vánek.

Na Kopci, sametově zeleném ostrovu tyčícím se z moře oblak, jsou už všechny stromy holé, ale na křoviskách a ostružiníku, polehávají-cím jako chlupy na těle v roklinkách a pod převisy, stále ještě visí plody a poslední listí. V polovině úbočí Kopce se tyčí Wernovy kameny, starověké menhiry připomínající tři čarodějnice kolem neviditelného kotlíku. Za dne mezi nimi pobíhají děti a předhánějí se, které bude odvážnější a dotkne se jejich hrbolatého povrchu, na slunovrat se zde scházejí nadšenci ve starověkých oděvech, tančí a zpívají. Všichni se jim však jen smějí a ví se, že nejsou nebezpeční.

V    tuto časnou hodinu na Kopci a kolem něj bývá jen málo běžců, plně se svému běhu věnují, každý sám, a ničeho kolem si nevšímají. Dnes ráno jsou zde dva muži s urputným výrazem a v dobrých botách. Žádná žena. Po nějakém čase, jak se rozednívá a příkrov mlhy se začíná vstřebávat sám do sebe, pustí se do zdolávání svahu po písčité stezce tři mladíci na horských kolech, lapají po dechu, šlapou ze všech sil, ani jednou však nesesednou.

Kolem Wernových kamenů a poté rychle po cestě ze svahu dolů venčí starší muž jorkšíráka a žena dva dobrmany.

V    noci možná někdo na Kopci byl, ale určitě ne běžec či cyklista.

Později vyjde slunce, krvavě rudé nad nízkými křovisky a ostružiním i vlhkou trávou, dotkne se Wernových kamenů, posvítí na útržek papíru, bílý ocásek utíkajícího zajíce, na mrtvou vránu.

Nikdo si na Kopci nevšimne ničeho neobvyklého. Lidé se budou procházet, běhat a jezdit na kolech, ale nic nenajdou, nic je neznepo-kojí. Kopec bude stejný jako vždycky, budou na něm menhiry a stromy, nic nebude skrývat. Auta se budou držet dlážděných cestiček, a navíc pršelo. Všechny stopy pneumatik déšť spláchl.

Debbie Parkerová ležela v posteli, schoulená, s koleny u brady. Za jejím oknem svítilo slunce, na prosincové ráno nezvykle jasné, tmavomodré závěsy však měla zatažené.

Slyšela Sandin budík, jak se Sandy sprchuje, puštěné rádio, ale nic z toho pro ni nic neznamenalo. Až Sandy odejde do práce, bude Debbie moci znovu usnout, prospat tiché ráno, schovávat se před sluncem, přede dnem, před životem.

Pokaždé, když se probudila, cítila se na zlomek vteřiny dobře, normálně. „Hej, už je ráno, vstávat.“ Pak jí ale do mozku proniklo zničující, nekonečné trápení a rozpilo se v něm jako kaňka v pijáku. Rána byla zlá a ode dne, kdy přišla o práci, se ještě zhoršila. Budila se s bolestí hlavy, která jí zatemňovala mozek, ničila ji a vydržela půl dne. Pokud vyvinula veškeré úsilí, vstala a šla se projít do města, prostě dělala cokoli, bolest poněkud ustoupila. Později odpoledne se již cítila lépe. Večery celkem ušly. Noci ne, i když si dala několik drinků a do postele padla nikoliv veselá, ale aspoň otupělá. Kolem třetí se pokaždé s trhnutím probudila, srdce jí bušilo a strachy byla zpocená.

„Debbie...“

Jdi pryč. Nechoď sem.

„Je za deset osm.“

Dveře se otevřely a dovnitř proniklo jako náraz světlo.

„Dáš si čaj?“

Debbie se nepohnula, nepromluvila. Jdi pryč.

„No tak...“

Závěsy se s rachtáním roztáhly. Ten zvuk jí připadal, jako by jí trhali zub. Sandy Marshová, temperamentní, energická a znepokojená. Posadila se k Debbie na postel.

„Říkala jsem, že jsem ti přinesla trochu čaje.“

„Jsem v pořádku/⁴

„Nejsi v pořádku/⁴

„Jsem/⁴

„Klidně si mysli, že mi do toho nic není, mně se ale zdá, že bys měla zajít k doktorovi/⁴

„Nejsem nemocná/⁴ zamumlala Debbie do propoceného povlečení.

„Ale nejsi ani v pořádku. Podívej se na sebe. Třeba máš tu věc, co se jmenuje sezónní emoční porucha. Je prosinec. Fakt je, že v prosinci a únoru se hroutí víc lidí než po zbytek roku.⁴⁴

Debbie se posadila a jediným zlostným pohybem odhodila přikrývku. „No výborně. Děkuju.⁴⁴

Sandina příjemná a hezky nalíčená tvář byla plná starostí. „Promiň. Klidně mě nakopni. Omlouvám se. Bože.⁴⁴

Debbie seděla opřená o ruce a plakala. Sandy se natáhla, aby ji mohla obejmout.

„Přijdeš pozdě,⁴⁴ upozornila ji Debbie.

„O nic nejde. Ty jsi důležitější. No tak.⁴⁴

Debbie nakonec vstala a odšourala se do koupelny. Před sprchou ale přišlo na řadu zrcadlo.

Akné se ještě zhoršilo. Celý obličej měla poznamenaný ošklivými, zanícenými boláky. Táhly se přes krk až na ramena. Jednou, před měsíci, s nimi byla u lékaře. Předepsal jí nepříjemně páchnoucí mast, kterou sti měla postižená místa dvakrát denně natírat. Zamastila jí všechno oblečení a povlečení po ní páchlo, přičemž akné se nijak nezlepšilo. Ani se nenamáhala mast vypotřebovat a do ordinace se již nevrátila. „Nenávidím doktory,⁴⁴ vysvětlovala Sandy v jejich kuchyňce vybavené levným nábytkem, nakoupeným v obchodech pro kutily, ze kterého odpadávala dvířka. Sandy připravila tousty a další dva šálky čaje.

Znaly se již od základní školy, vyrůstaly v jedné ulici a před osmi měsíci, když se Sandyina matka znovu provdala a žít s ní a otčímem v jedné domácnosti nešlo, si spolu pronajaly byt. Jenže to, co mělo být zprvu velká zábava, se brzy zvrtlo. Když stavební společnost zavřela

svou pobočku v Laffertonu, přišla Debbie o práci a začala ji požírat temnota.

„Všichni doktoři mi dají nanejvýš spoustu léků, které mě úplně vy-gumují.“

Sandy máčela lžičku v šálku čaje a nechávala z ní tekutinu okapat zpátky, namáčela a nechávala okapávat.

„Jasně. No, možná bys mohla zajít někam jinam.“

„Jako kam?“

„Za někým z těch, co mají letáky v obchodě se zdravou výživou.“

„Cože? K nějakému šílenému akupunkturistovi? Léčiteli? Bylinář-ce? Trochu potrhlé, nemyslíš?“

„Víš, spousta lidí na to přísahá. Prostě si jen napiš pár jmen.“

Když měla co dělat, hned se cítila lépe. Zašla do trafiky, kde si koupila poznámkový blok a propisku, a cestou po Perrott Street k obchodu se zdravou výživou jí při pohledu na Kopec nad střechami domů, s vrcholkem ozářeným jasně žlutým sluncem, dokonce bylo veselo.

Obchod stál na Alms Street, kousek od katedrály. Třeba budu zase v pořádku, napadlo Debbie. Dostanu se do formy, zhubnu patnáct kilo, objevím něco, co mi vyčistí pleť. Nový život.

Lístečky na korkové nástěnce byly neuspořádaně přišpendlené jeden přes druhý. Musela jich několik nadzvednout a sundat, aby se vůbec dostala ke jménům a telefonům. Alexandrova technika, reflexologie, Brandonovo léčitelství, akupunktura, chiropraktik. Trvalo dlouho, než se jimi probrala. Nakonec si poznamenala údaje o čtyřech: aromatera-peutce, reflexologovi, akupunkturistovi a bylinářce a po chvíli váhání ještě o jednom... Adresu a telefonní číslo kohosi, kdo si říkal Dava. Jeho letáček ji přitahoval, hluboká, sytá modř posetá drobnými hvězdičkami. DAVA. SPIRITUÁLNÍ LÉČITELSTVÍ. KRYSTALY. VNITŘNÍ HARMONIE. SVÉTLO. CELOSTNÍ TERAPIE.

Upřeně se na něj dívala a cítila, jak ji vtahuje do sebe. Cosi s ní bezpochyby dělal. Když vyšla z obchodu, cítila se... Jinak. Lépe. Modrý leták jí zůstával v mysli, a když si na něj čas od času během dne vzpomněla, připadalo jí, že z něho dokáže cosi čerpat. Temnota, která ji zachvacovala, se každopádně stáhla jako zbabělec kamsi do růžku její mysli a zůstávala tam.

„Ráda bych mluvila s někým s vyšší hodností, prosím. S někým z kriminálky.“

Vedení domova s patnácti starými lidmi v různém stadiu demen-ce naučilo Carol Ashtonovou trpělivosti a vytrvalosti. Podobné vlastnosti musí mít učitelé malých dětí, tedy příslušníci povolání, které mělo s jejím zřejmě hodně společného. I ona byla vycvičená přimět ty nejvzpurnější, aby nakonec udělali, co po nich chtěla. Seržant ve službě to také poznal.

„Nesmíte si myslet, že hlášení o pohřešovaných osobách bereme na lehkou váhu.“

„Ano. Také ale vím, že někdo zapíše jméno s krátkým popisem na seznam, který dostanou různá oddělení, a nejde-li o dítě nebo jinak zranitelnou osobu, nic dalšího se neděje.“

Měla pravdu.

„Problém je v tom, paní Ashtonová, že se pohřešuje překvapivě hodně lidí.“

„Vím. A jistě se jich hodně objeví v pořádku a v bezpečí. Také znám výraz omezené zdroje. Přesto bych ráda mluvila s někým, kdo se bude tomuto případu věnovat. A jak jsem řekla, tím, že chci hovořit s detektivem, nemám v úmyslu snižovat práci uniformované policie.“

Otočila se od pultu a posadila se na lavici u protější stěny. V čalounění zely drobné praskliny, jimiž se ven tlačila šedá výplň.

Protože tušila, že by mohla čekat pořádně dlouho, přinesla si Carol Ashtonová knihu. Ve skutečnosti ale nestihla přečíst ani celý odstavec. Seržant za pultem poznal ženu, která ho přestane obtěžovat teprve tehdy, až dosáhne toho, proč sem přišla.

„Paní Ashtonová? Jsem detektiv seržantka Grafřhamová. Šla byste se mnou?“

Jsem hloupá, pomyslela si Carol, když mě překvapí, že se mě ujala žena. Kdesi hluboko v mysli měla zakořeněné, že i když u sboru pracuje hodně policistek, detektivové prostě mají být muži. Stejně jako ošetřovatelky jsou ženy.

Místnost, do které ji uvedli, ji nijak nepřekvapila. Zašlá, o něco větší skříň ve zdi s kovovým stolem a dvěma židlemi, vymalovaná neutrální béžovou barvou. Přiznali byste se k čemukoli, jen abyste se odtud dostali.

„Pochopila jsem správně, že si děláte starosti o zaměstnankyni, která několik dní nepřišla do práce?“

Byla hezká. Krátce zastřižené vlasy, ostré rysy, velké oči.

„Jmenuje se Angela. Angela Randallová. Mluvit o ní jako o zaměstnankyni mi připadá divné.“

Detektiv seržantka Graťfhamová se podívala na list papíru před sebou. „Omlouvám se, tady se ale píše...“

„Ano, jistě, je mou zaměstnankyní. Pracuje pro mě. Jen mi to opravdu zní divně. Se všemi lidmi u nás mám dobré vztahy.“

„Chápu. To víte, formuláře. Dobrá, začneme znovu. Řekněte mi všechno, co o Angele Randallové víte. Ale než se do toho dáte, nechcete něco teplého k pití? Obávám se jen, že to bude pocházet z toho příšerného automatu.“

Pustí se do toho, pomyslela si Carol Ashtonová, zatímco míchala čaj plastovou tyčinkou ničím nepřipomínající lžičku. Alespoň doufám. Doufám, že ji nikdo nebude považovat za příliš iniciativní, zapálenou... ano, za zaujatou. Jasně za zaujatou. Seržantka Graffhamová se na židli opřela, ruce složené, a s očekáváním se dívala přímo na ni. Bylo zřejmé, že má skutečný zájem.

„Vedu domov pro osoby postižené stařeckou demencí.“

„Alzheimerova nemoc?“

„V podstatě ano.“

„Doufám, že si uvědomujete, jak moc jste potřební. Vloni mi na ni zemřela babička. Péče, které se jí dostávalo, byla příšerná. Kde sídlí vaše zařízení?“

„Na Fountain Avenue. Jmenuje se Four Ways.“

„A paní Randallová tam s vámi pracuje?“

„Slečna Randallová. Angela. Už je u nás skoro šest let a poslední čtyři roky měla pouze noční směny. Věřte mi, je to zaměstnankyně, o jaké se člověku může jen zdát. Dobře pracuje, je pečlivá, spolehlivá, v podstatě nemá absence kvůli nemocem ani z jiných důvodů. A protože je svobodná a nikdo na ní nezávisí, nevadí jí neustálé noční směny. Takoví lidé jsou vzácní.“

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

„No, samozřejmě nejsem pokaždé... Lidé mají různé směny a volno, takže někdy uplyne i týden, aniž bychom se viděly. Pokaždé jsem však věděla, že přišla na směnu. Vedeme knihu docházky a sloužili s ní další zaměstnanci. Fakt ale je, že jsem se s ní setkala, když byla naposledy v práci. Zavolala mi uprostřed noci a musela jsem do domova. Bydlím jen o pár domů vedle. Některé klienty schvátila epidemie a potřebovali mě tam. Angela byla ve službě.“

„Jaká vám připadala?“

„V jednom kole, samozřejmě. To jsme tehdy v noci byli všichni a neměli jsme čas si povídat. Každopádně ale byla stejná jako obvykle. Klidná a spolehlivá.“

„Takže jste si u ní nevšimla ničeho neobvyklého?“

„Kdepak. A určitě bych si byla všimla.“

„Následující den tedy do práce nepřišla?“

„Ne, neměla směnu. Měla volný víkend a pak ještě čtyři dny. Děláme to takhle, aby si každý zaměstnanec mohl čas od času pořádně odpočinout. Potřebují to. Takže Angela neměla do práce přijít celý týden, a já pak byla několik dní pryč. Když jsem se vrátila, zjistila jsem z hlášení, že čtyři noci nepřišla do práce a ani nedala vědět, že by byla nemocná. To se jí ani trochu nepodobá. Občas zaměstnáme někoho, kdo se neukáže a ani nezavolá, těch se ale zbavuji. Takhle bychom nemohli fungovat. Naši klienti si to nezaslouží. Angela Randallová by se takhle nikdy nezachovala.“

„Co jste tedy udělala?“

„Volala jsem jí. Několikrát. Nechávala jsem telefon dlouho zvonit, nikdo ho nezvedl a záznamník nemá.“

„Zašla jste k ní domů?“

„Ne. Nezašla.“

„Proč ne?“ Seržantka Graffhamová se na ni ostře podívala.

Carol Ashtonová se cítila nepříjemně, skoro až provinile, přestože si byla jistá, že se ničeho špatného nedopustila. Jenže mladá žena naproti ní byla obdařená jasným, pronikavým pohledem, zkoumala ji, dostávala se jí pod kůži. Napadlo ji, jak dlouho by se jí dokázal nějaký provinilec bránit.

„Paní Ashtonová, ráda bych vám pomohla. Jenže to nepůjde, ne-pomůžete-li vy mně.“

Carol neklidně míchala sedlinu v kelímku čaje. „Nechtěla bych, aby to... aby to znělo nějak hloupě.“

Vyšetřovatelka čekala.

„Angela si velmi potrpí na soukromí, prostě je to uzavřená osoba. Není provdaná, ale vůbec netuším, jestli ovdověla, rozvedla se nebo prostě žije sama. Možná vám připadá divné, že jsem to za šest let nezjistila, jenže ona prostě není ten typ člověka, kterého byste se na podobné věci ptala, a sama o sobě nikdy nemluví. Je velmi přátelská, ale nic o sobě nepoví a je velmi lehké u ní překročit hranici. Může se vám stát, že se na něco zeptáte nebo utrousíte poznámku, kterou ostatní přejdou bez povšimnutí, ale ona se tak nějak stáhne do sebe. Rozumíte? Vidíte jí to v očích. Varování. Nedělej to. Jako by v nich měla padací mříž. Takže jsem nikdy nebyla u ní doma, a pokud vím, tak ani nikdo ze zaměstnanců domova. Víte, prostě by se to nehodilo. Víc než zatelefonovat jsem se neodvážila. Zní to asi divně.“

„Vlastně ani ne. Podobní lidé existují. Ze zkušenosti vím, že si samotu vybírají dobrovolně. Zároveň vyvolávají dojem, že něco skrývají, jakési temné tajemství, ale skutečnost je obvykle jiná, jde jen o kouřovou clonu. Nevíte, jestli má nějakou rodinu?“

„Ne. Nikdy se o nikom nezmínila.“

„Trpí nějakými nemocemi? Třeba depresemi?“

„Ne. V podstatě nikdy nebyla nemocná, možná jen párkrát prodělala ošklivé nachlazení. V takovém případě nutím zaměstnance, aby zůstali doma. Naši klienti jsou velmi zranitelní.“

„Takže nic, proč by se mohl její zdravotní stav nečekaně zhoršit? Cukrovka nebo problémy se srdcem?“

„Ne. O tom bych věděla. Už kvůli práci. Nic takového.“

„Kolik je jí let?“

„Třiapadesát.“

„Určitě jste o tom již přemýšlela, ale napadá vás něco, co by vám na slečně Randallové připadalo poslední dobou podivné? Řekněme posledních několik týdnů nebo měsíců?“

Carol váhala. Něco tu bylo. Nebo ne? Něco a nic. V místnosti panovalo naprosté ticho. Seržantka Graflhamová se nepohnula, nic si nezapisovala, jen klidně a upřeně na Carol hleděla.

„Je skutečně těžké to popsat...“

„Jen do toho.“

„O ničem jsme spolu nemluvily, chápete. Šlo jen o... o takové tušení. Prostě jen dojem.“

„Ty bývají často důležité.“

„Nerada bych tomu přikládala nějakou váhu, byly to skutečně jen náznaky. Jednou či dvakrát mi ale připadalo, že je tak trochu... mimo. Jakoby duchem nepřítomná. Nevím, jak to popsat, ničeho podobného jsem si u ní ale v minulosti nevšimla. Vždy stála pevně na zemi. Prosím, nepřikládejte tomu žádnou velkou váhu, stalo se to opravdu jen jednou nebo dvakrát. V žádném případě se nesnažím naznačit, že by se chovala nějak podivně, to ne.“

„Myslíte, že ji třeba něco znepokojovalo?“

„Ne. To ne, nebo si alespoň myslím, že ne. Opravdu nevím. Zapomeňte, že jsem se o tom zmínila. Nedává to smysl.“

„Řekla bych, že ano.“

„Měla jsem zajít k ní domů, že? Co když je opravdu vážně nemocná?“ „No, pravděpodobně má nějaké sousedy. Nemusíte se z ničeho obviňovat.“

„Co se teď bude dít?“

„Pošleme někoho, aby to ověřil.“ Seržantka vstala. „Nedělejte si ale starosti. Pohřešovaní lidé většinou prostě z různých osobních důvodů někam z vlastní vůle odjíždějí. Pak se objeví, jako by se nic nestalo, nebo se ozvou. Jen velmi malému počtu z nich se skutečně něco stane. A do této kategorie zaručeně nepatří spořádané dámy středního věku.“

„Díky za všechno.“

„Tak to chodí.“ Mladá žena ji vzala za paži. „A...,“ nečekaně se usmála, takže si Carol Ashtonová najednou uvědomila, že není pouze hezká, ale že je překrásná, „přišla jste sem. Udělala jste to nejlepší, co jste mohla.“

„Máte šedesát vteřin, Freyo, abyste mi vysvětlila, proč bychom se tímto případem měli zvlášť zabývat.“

Detektiv inspektor Billy Cameron se opřel na židli, ruce složil za hlavou a otáčel se dokola, vlasatý, mohutný až obtloustlý medvěd. Z jeho postoje bylo jasné, že čeká na přesvědčování a argumenty.

Freyu Graffhamovou nijak nevystrašil. Na kriminálce v Laffertonu sice sloužila teprve pár týdnů, okamžitě však v inspektorovi poznala policistu, jakých bylo v dobách, kdy přišla ke sboru, u Metropolitní policie hodně. Mohutný a na povrch drsný, uvnitř však citlivý. Než metropolitní opustila, většina jich už odešla do penze a na jejich místa nastupovali úplně jiní lidé. Nováčci se jim ani v nejmenším nepodobali. Bylo jí jasné, že nebude jednoduché obtočit si inspektora Camerona kolem prstu, určitě ale existoval způsob, jak se mu dostat pod kůži.

Pokud šlo o Camerona, viděl před sebou mladou ženu, která byla tvrdší, než vypadala. Od Metropolitní policie do malého městečka odešla po dvanácti letech služby dobrovolně, a on stále ještě netušil proč.

Zatím se snažila dokázat, co se v ní skrývá.

„Angela Randallová, věk třiapadesát, žena žijící naprosto předvídatelným, spořádaným a metodickým životem, žádná rodina, bez blízkych přátel, svou zaměstnavatelku nikdy nezklamala. Není nemocná, a pokud víme, nikdy netrpěla depresemi. Pochůzkář nalezl její dům naklizený, auto v garáži, stůl založený ke snídani, vajíčka na pánvi, chléb v toustovači. Uvařila si konvici čaje, jeden šálek vypila a v jinak prázdném odpadkovém koši ležela slupka od banánu. V koši na prádlo našel její uniformu.u

„Ale paní Randallovou ne, ani nemocnou, ani zdravou."

„Ne."

„Sousedé?"

„Moc toho nevědí. Málokdy ji vídali. Založením byla hodně pro sebe. Žádné návštěvy. Přesto je tam, šéfe, něco divného. Pochůzkář tvrdí, že mu dům připadal... zvláštní."

Cameron zvedl obočí. „Jen málokdy se nás pokoušejí postrašit."

„Ráda bych se tam porozhlédla."

Cameron se na ni podíval. Má to v sobě, ať už se tomu říká jakkoli. Zvláštní instinkt, nadání, čich na události. Freya Graffhamová to v sobě měla a vždy ji to odlišovalo od ostatních. Dokáže-li si tuto schopnost udržet spolu s pozorností k detailům a ochotou tvrdě pracovat, které ji přidrží u země, dotáhne to daleko. Moc dobře věděl, že takováto kombinace je natolik vzácná, aby se vyplatilo ji podporovat, jestliže se čas od času objeví.

„Víte stejně dobře jako já, že pokud nepřijdete s něčím důležitým a nedojde k dalšímu vývoji, budeme muset případ odložit k ostatním pohřešovaným osobám."

„Nízká priorita, bez výrazného nebezpečí pro veřejnost, nebo, alespoň pokud to můžeme posoudit, pro pohřešovanou osobu, jejíž právo ztratit se musíme respektovat. Jasně, jasně."

„Určitě v tom bude nějaký tajný milenec a jednoduše si vyrazili na výlet. Nebo ji to prostě přestalo bavit."

„Dobrá, nic z toho ale nevysvětluje, proč se tak zachovala ke své zaměstnavatelce."

Cameron se podíval na hodinky. „Více než tři minuty," prohlásil.

„Takže ano?"

„Jen ještě jednu věc, Freyo. Devadesát devět pohřešovaných osob ze sta znamená pro policii ztrátu času. Než se do něčeho zakousnete, vzpomeňte si na to.“

„Díky, šéfe. Budu se snažit.“

Freya zamířila přímo na Barn Close a vzala s sebou mladého detektiva konstábla Nathana Coatese. Po příjezdu na místo ho nejprve poslala zkontrolovat garáž a zahradní kůlnu a pak se poptat v sousedství. Dům Angely Randallové chtěla mít pro sebe.

Zvláštní, napsal uniformovaný strážník, který zde byl před nimi, a když za sebou Freya opatrně zavřela dveře a ocitla se v malé předsíňce, okamžitě vycítila, co tím myslel. Zároveň jí však bylo jasné, že jí nic nehrozí, že její pocity způsobuje jen naprosté ticho, s jakým se nikdy dříve nesetkala, skoro jako by byla neprodyšně zabalená do husté, neprostupné látky.

Jaký typ ženy tu žije, nebo možná žil? Pomalu přecházela z pokoje do pokoje a snažila se udělat si o ní obrázek. Na první pohled bylo jasné, že byla čistotná, opatrná a spořádaná. Obyčejný malý domek, takřka anonymní, podobný zastaralému vzorovému domu, v němž nikdy nikdo nebydlel. Nábytek nebyl nijak ošklivý, nicméně nevýrazný, takový, jaký si může vybrat kdokoli. Podle jeho výběru a uspořádání nebylo možné usoudit na osobní vkus. Styl ani starožitný, ani příliš moderní, mdlé barvy. Freya otevírala šuplíky a skříňky. Nádobí, příbory, povlečení, katalog charity. V zásuvce malého psacího stolu objevila jakési papíry, pečlivě sepnuté. Výpisy z banky, účtenky, vkladní knížka stavební spořitelny s vkladem 1236 liber a 98 pencí, účty za elektřinu, plyn a telefon, všechny zaplacené a odfajfkované. Na poličkách v obývacím pokoji stálo několik nic neříkajících knih, atlas, slovník, kompletní kuchařský kurz Delie Smithové, kniha o květinách a několik detektivek Dicka Francise.

„No tak, no tak,“ mumlala si Freya pro sebe. „Poddej se.“

Nejdůležitější jí připadalo právě to, co zde vůbec nebylo. Žádné fotografie, dopisy, pohlednice z dovolených od přátel. V její kabelce, kterou pochůzkář našel na židli v kuchyni, také neobjevili nic kromě peněženky s drobnými, pouzdra se dvěma kreditkami a dvaceti librami, brýlí, aspirinu, kapesníčků a ofrankovaného dopisu s šekem pro zásilkovou firmu. V adresáři u telefonu byla uvedena čísla na instalatéra, elektrikáře, lékaře, zubaře, kadeřníka, akupunkturistu, pečovatelský dům Four Ways, pod písmenem C také soukromý telefon na Carol Ashtonovou a „C. Gabb - sekání trávníku⁴. Angela Randal-lová zjevně neměla žádné příbuzné, přátele či kmotřence. Jak může někdo vést tak osamělý život?

Freya zamířila do patra.

V    koupelně našla jen obyčejné toaletní potřeby z běžné drogerie. Normální šampon na vlasy a jednoduché bílé mýdlo. Tady se nikdo nehýčkal. Ložnici pro hosty zjevně nikdo nikdy nepoužil, postel nebyla povlečená. Ve skříni leželo několik složených přikrývek a stály dva prázdné kufry. Takže na dovolenou Angela Randallová neodjela. Bylo zde chladno. V celém domě bylo chladno.

V    ložnici viselo ve skříních na ramínkách oblečení stejně neosobní jako vše ostatní. Béžový kabát, hnědá sukně, modrá halenka, černý kostým, hnědý kostým, bavlněné šaty s květinovým vzorem, bílá, žlutá, modrá a šedá bavlněná trička. Byly tu ale i dvě kvalitní sportovní soupravy ze specializovaného obchodu a úplně nové běžecké boty, stále ještě v krabici, poměrně drahé.

Až dosud obrázek, který si detektiv seržantka Graffhamová o Angele Randallové udělala, připomínal spíš skládačku, k níž nedostala žádné díly. Teď konečně našla cosi, co do sebe zapadalo. Svobodná padesátiletá žena běžné výšky a váhy, nosící neutrální barvy a oblečení, které k ní neupoutá sebemenší pozornost, se začala vážné zabývat běháním a dokázala utratit sto padesát liber za jediný pár bot. Napadlo ji, jak bude inspektor reagovat, jestli se zpátky vrátí jen s touto informací.

Právě se chystala zavřít dveře šatníku, sejít dolů a najít konstábla Coatese, když koutkem oka cosi zahlédla. Něco lesklého úplně vzadu na polici.

Objevila malou krabičku zabalenou ve zlatém papíře a ovázanou zlatou páskou s ozdobnou mašlí nahoře. K balíčku byla upevněná malá zlatá obálka. Freya ji otevřela.

Pro Tebe,, se vší láskou, ode mne

Freya balíček potěžkala. Moc nevážil, nevoněl a uvnitř nic ne-chrastilo.

Byla Angela Randallová „ty“, nebo „já“?

Seběhla dolů a ze dveří vycházela právě v okamžiku, kdy se k nim po cestičce blížil konstábl.

„Máme něco?“

„Nic moc. Sousedé, kteří byli doma, tvrdí, že byla vždy milá, starala se o sebe, nevzpomínají si na žádné návštěvy. Jen dáma na rohu, paní Savageová, prozradila, že Angela Randallová zhruba před půl rokem začala běhat.“

„Ano. V šatníku má běžecké oblečení a pár úplně nových bot, dost drahých. Slušné vybavení.“

„Běhat chodila každé ráno ve stejnou dobu, ať se předtím vrátila ze služby, nebo vstala.“

„Kam běhala?“

„Obvykle na Kopec, když ale moc pršelo, tak na opačnou stranu.“

„A kdy ji paní Savageová viděla naposledy?“

„Je si naprosto jistá, že to bylo ráno poté, co se s ní paní Ashtonová naposledy sešla v práci. Od té doby ji paní Savageová neviděla. Myslela si, že odjela pryč.“

„Viděla ji tehdy ráno vracet se z běhání domů?“

„Nevzpomíná si, ale říká, že ne pokaždé... Paní Savageová třikrát do týdne jezdí ranním autobusem za dcerou nebo na trh, takže Randallová se mohla vrátit, aniž by si jí všimla.“

„Nebo také ne. Ještě něco?“

„Nic.“

„Fajn, vracíme se. Musím rozbalit dárek.“

***

O hodinu později ležel zlatý balíček na Freyině stole a leskl se jako rekvizita pro jednoho ze tří králů na ochotnickém představení.

Po návratu prošla poslední hlášení. Údaje o Angele Randallové byly vloženy do databáze pohřešovaných osob a její popis rozeslán nemocnicím.

Jednou z věcí, které se Freya v domě pokoušela najít, byla jakákoliv nepříliš stará fotografie, kterou by mohli zveřejnit na policejních internetových stránkách. Žádnou však nenašla a neobjevily se ani žádné nové zprávy.

„Ani tělo,“ dodal inspektor, který se zastavil u jejího stolu.

„To přijde.“

„Máte tušení?“

„Vypadá to, že žila velmi osaměle. Kdybych měla já žít ve sterilní krabici a nemít na světě žádné přátele nebo lásku, vyskočila bych z kůže.“

„Což by se jí stalo už dávno.“

Freya si znovu přitáhla balíček blíž.

Pro Tebey se vší láskou, ode mne

„Tak ho zkuste otevřít.“

Freya váhala. Jít do domu Angely Randallové, a dokonce tam prohledávat skříně a šuplíky, představovalo součást její práce. Nepřipadala si jako vetřelec už proto, že v domě nebylo nic natolik soukromého či osobního, aby měla pocit, že slídí. Hledání jmen a adres nebo stop, kam mohla pohřešovaná žena zmizet, byla obvyklá rutina. Jenže otevřít pečlivě zabalený balíček už připomínalo zásah do soukromí a cosi, co by Randallové mohlo skutečně vadit.

Ještě chvíli přemýšlela a přejížděla palcem po lesklém papíře, pak vzala nůž na dopisy a rozřízla pečlivě oblepené rohy. Zlatý papír se otevřel a odhalil zlatou krabičku. Uvnitř, hluboko v hnízdě z modrého sametu, ležel pár zlatých manžetových knoflíčků s tmavě modrými lazuritovými kameny.

Takže ne pro Angelu Randallovou, ale od ní. „Pro Tebe“, neznámého muže, „se vší láskou“.

Freya si prohlížela manžetové knoflíčky i krabičku, hedvábím vyložené víčko... důvěrné tajemství odhalené na jejím stole. A také smutné tajemství, extravagantní dárek od osamělé ženy středních let... pro koho? Určitě ne pro příbuzného. Tedy pro milence? Jistě. A jestli ano, proč neexistovaly žádné náznaky jeho existence v životě Angely Randallové?

Zašla si k automatu pro kávu. Bez sebemenších stop po pobytu nebo pohybu oné ženy, bez toho, že by někdo ohlásil, že ji viděl, bez dopisu na rozloučenou a těla jí bylo naprosto jasné, že další práci na případu by neobhájila. Už tak jím nejspíš strávila hodně času. Angela Randallová zmizela, a dokud se tak či onak neobjeví, zůstane pouze číslem které dostala přiděleno.

Pohřešovanou osobou BH140076/CT.

Do Vánoc zbývá týden a je jasná, chladná noc, takže za svítání jsou svahy Kopce pokryté jinovatkou a Wernovy kameny se lesknou, jako by po nich lezli hlemýždi. Takhle časně ráno je ještě kluzko, běžci se zatím neobjevili, jen jezdci na horských kolech se namáhají do kopce a v mrazivém vzduchu nad nimi stoupají oblaka páry od úst.

Žena s dobrmany na Kopci také ještě není, ale Jim Williams s jork-šírákem již dorazil, protože nemůže spát. Poslední zhruba dva týdny sem přichází stále časněji, někdy dlouho před svítáním, a on i pes jsou teple oblečení. Jim slíbil své sestře, že se o Skippyho postará, přestože moc dobře věděl, že ho nemá rád, protože mu páchne z tlamy a ohání se po něm, když ho připíná na vodítko. Jenže Phyllis by nemohla klidně zemřít, dokud by si nebyla naprosto jistá, že se Skippy nedostane do rukou někomu cizímu nebo nebude utracen.

Dnes ráno kolem něho prosviští jezdci na kolech se skloněnými hlavami. Protože tu ještě nejsou běžci, které by mohl honit, ani ostatní psi, může Skippyho pustit z vodítka, i když Phyllis by nic podobného v životě neudělala. Psa příliš hýčkala a pečovala o něj spíš jako o děcko než jako o zvíře. Jenže jí to dělalo radost.

Jim Williams teď pozoruje psa, jak se rychle rozbíhá a míří nejprve do podrostu a pak mezi stromy. Připadá mu, že Skippymu se teď žije lépe, svobodněji, a užívá si to, co by zvířata měla.

Do obličeje Jimovi tady na Kopci fouká ostrý studený vítr, jakmile ale začne svítat, stojí pohled na Lafferton, tmavou stuhu řeky a katedrálu tyčící se k mrazivému nebi, za námahu. Odkudsi z cestičky dole zaslechne štěkání dobrmanů.

„Skippy... Skippy.“ Slyší vlastní hlas zvonící v mrazu. Hvízdne, čímž dobrmany znovu rozštěká.

Jenže malý teriér se neozve ani neukáže, jen funící dobrmani se blíží a je nezřetelně slyšet zvuk motoru auta sjíždějícího po cestě.

Cat Deerbonová stála u okna své ordinace a přes žaluzie se dívala na parkoviště venku. Po okně stékaly kapky deště. Bylo již skoro devět hodin ráno, a přesto se ještě úplně nerozednilo.

Pondělní ráno s plným seznamem objednaných pacientů. Dále se ohlásili dva zástupci farmaceutických firem, odpoledne ji čekala prenatální poradna a Hannah bylo potřeba po škole odvézt k zubaři. A to v podstatě ještě nezačala s přípravami Vánoc. Nic z toho jí však nedělalo těžkou hlavu ve srovnání s tím, že mezi objednanými pacienty byla i Karin McCaffertyová.

Cat pustila lamely žaluzií, které se znovu zavřely. Nezvládnu to, pomyslela si, a šlo o tak neobvyklý pocit, že ji sám o sobě polekal.

Karin McCaffertyové bylo čtyřiačtyřicet a šlo o pacientku, s níž se spřátelila, poté co ji Catina matka, doktorka Meriel Serraillerová, najala na přestavbu zahrady v Hallam House.

Cat ji v duchu viděla. Vysokou, s rezavými vlasy splývajícími z hlavy a s podlouhlým, oválným, světlým obličejem, který byl jakýmsi neurčitým způsobem snadno zapamatovatelný. Karin opustila dobře nastartovanou kariéru v bankovnictví, aby se stala zahradní architektkou a zahradnicí. Podle vlastních slov ji tato proměna změnila. Nová kariéra jí vzkvétala podobně jako vytrvalé rostliny. O její práci nedávno psali ve známém zahradnickém časopise a jedna z jejích zahrad se objevila i v televizi.

Protože se kromě zahradničení zajímala i o spoustu dalších věcí, byla příjemnou společnicí. S Mikem McCaffertym, podle Catina názoru tak trochu zabedněncem, žila v manželství už dvaadvacet let. Bez dětí. „Zkoušeli jsme všechno možné i nemožné, nic ale nefungovalo. Umělé oplodnění tehdy nemělo tak vysoké procento úspěšnosti jako teď a mně bylo vždycky jasné, že chci vlastní dítě. Ne adoptované.“

Sam Deerbon Karin zbožňoval, přestože Hannah se jí tak trochu bála. „Je panovačná/'

„To je pravda," odtušila Karin, když se jí přítelkyně svěřila.

Karin McCaffertyová. Cat měla na stole její rentgenové snímky a zprávu od onkoložky z Bevhamské všeobecné.

„Neměla by ses přátelil s pacienty," prohlásil Chris předcházející večer. Možná měl pravdu, ale odtažitost ke Catiným vlastnostem nikdy nepatřila. Problémy a bolesti svých pacientů prožívala stejně jako jejich radosti, a jiná být nechtěla. Jenže to s sebou občas přinášelo těžké chvíle, takové, jaká ji dnes čekala s Karin.

Na stole zazvonil telefon. „Už je skoro čtvrt," upozornila ji Jean z recepce.

„Promiň, promiň. Sem s nimi."

Karininy výsledky odsunula stranou. Ještě před ní bude její plnou pozornost vyžadovat čtrnáct lidí. Usmála se na prvního člověka, který se objevil ve dveřích.

Iris Chaterová od manželovy smrti zestárla. Když ji ale Cat pozorovala, jak sklíčeně vchází do ordinace, věděla, že se tento proces dá zvrátit. V tomto okamžiku ji ničil a zbavoval vší síly stres, žal, slzy, nedostatek spánku a nezvyklá samota. Nebyla však ještě tak stará, aby čas nedokázal její rány zahojit. S povzdechnutím se posadila. V očích měla do sebe zahleděný výraz čerstvých vdov.

„Tak jak se vám daří?"

„Snažím se, paní doktorko, není to tak zlé. A také vím, že Harry-mu je teďlépe. Jsem si tím jistá." Smutné oči se jí zalily slzami.

„Je to těžké. Skutečně těžké." Cat jí přes stůl přisunula krabici s papírovými kapesníčky.

„Za nocí ho slýchám... Vzbudím se a pořád ho slyším dýchat. Cítím, že je v pokoji se mnou. Asi vám to připadá hloupé."

„Ne, připadá mi to normální. Obavy bych si dělala, kdybyste mi řekla, že se to neděje."

„Takže nezačínám bláznit?"

„Určitě ne.“

Tuto otázku kladli všichni pozůstalí, nebo ji nechávali viset ve vzduchu a čekali, až ji položí lékař. Iris Chaterová se uvolnila a do tváří se jí vrátilo trochu barvy.

„Kromě toho, že vám chybí Harry, jak jste na tom se zdravím?“

„Jsem jen unavená. Ani mi nechutná. Někdy ano, jindy ne.“ Zavrtěla se na židli, zvedla ze země tašku a znovu ji odložila. Cat čekala.

„Harry také neměl chuť k jídlu.“

„Vím. Jenže to bylo kvůli rakovině, se kterou musel dlouho bojovat. Vyji nemáte, vy truchlíte. Vůbec si s tím nedělejte starosti. Říkáte, že někdy ano, jindy ne, tak prostě jezte, když máte chuť. Jezte, co máte ráda. Časem se vám chuť k jídlu vrátí.“

„Chápu.“

„Nebojíte se být v noci v domě sama?“

„Kdepak, paní doktorko. Je tam se mnou, víte? Harry tam pořád se mnou je.“

Podobně jako mnoho Catiných starších pacientů ani Iris Chaterová nebyla nemocná, potřebovala jen, aby ji někdo vyslechl a povzbudil. Cat nicméně cítila, že ani přes jemné pokusy se návštěvnice k něčemu nedokáže odhodlat. Chvíli čekala, ale nic se nestalo.

„Dobrá, přijďte se mi ukázat asi tak za měsíc. Ráda bych věděla, jak se vám vede, a jestli už nic dalšího nemáte...“

Iris Chaterová pomalu vstala, sebrala se, zamířila ke dveřím a až v posledním okamžiku se otočila.

„Takže ještě něco, že?“ zeptala se Cat jemně.

Staré ženě se oči opět zalily slzami.

„Kdybych jen věděla, paní doktorko. Kdybych si jen mohla být jistá, že je v pořádku. Není cesta, jak bych se o tom mohla ujistit?“

„Copak si nejste jistá? V srdci? No tak... Harry byl přece hodný člověk.“

„Viďte? Opravdu byl.“

Stále ještě otálela.

„Napadlo mě...“

Podívala se na Cat a rychle uhnula pohledem. O co jde, přemýšlela Cat, na co se mě chce zeptat? O čem ji mám ujistit?

„Také tak nějak divně dýchám.“

Iris Chaterové nic nebylo. Jen se bála. Měla strach, že umře stejně jako její manžel, a po jeho smrti byla zranitelnější. Cat ji rychle prohlédla. Nevykazovala žádné symptomy, netrpěla bolestmi na hrudi ani dušností, plíce měla čisté.

„Nerada bych vám předepisovala prášky na spaní nebo na uklidnění. Skutečně si myslím, že je nepotřebujete.“

„Ach ne, nic takového bych, paní doktorko, ani nechtěla.“

„Potřebujete se ale uvolnit.“

,Jenže, víte, to právě nedokážu.“

„Slyšela jste někdy takovou tu relaxační nahrávku? Uklidňující hudbu a cvičení na zklidnění dechu?“

„Něco jako jsou ta východní náboženství?“

„Ne, tyhle jsou mnohem jednodušší. Pouhé pomůcky k odpočinku. Obávám se, že vám je nemohu předepsat, ale prodávají se v obchodech se zdravou výživou. Nejsou nijak drahé. Zkuste tam zajít a porozhlédnout se, zeptat se, jestli by vám některou nedoporučili. Když si nějakou koupíte a zkusíte, jestli se vám s její pomocí podaří uvolnit se každý den třeba jen na čtvrt hodiny, myslím, že vám to opravdu udělá dobře. Ztratila jste, paní Chaterová, manžela, se kterým jste žila padesát let. To, čím procházíte, je normální. Ještě nějakou dobu se nebudete cítit ve své kůži.“

Zbytek ordinačních hodin uběhl léčením bolestí v krku, zánětů středního ucha a artritických kloubů.

Těsně před tři čtvrtě na dvanáct jí Jean přinesla hrnek kávy.

„Zbývá už jen paní McCaffertyová.“

Během posledních pár rušných hodin dokázala Cat myšlenky na ni zatlačit do pozadí.

„Potřebuju pár minut.“

Jean se chápavě usmála a odešla.

***

Jak často, přemýšlela Cat o půl hodiny později, mi s nepříjemným rozhovorem pomohli sami pacienti? Kolikrát mě uklidňovali ti, kterým jsem právě musela oznámit, že jejich nemoc je nevyléčitelná? Jednou dokonce sdělovala rodičům, že jejich dítě zemře, a oni ji začali konejšit s tím, že jsou si jistí, že jako lékařka udělala vše, co bylo v jejích silách, a vědí, že trpí stejně jako oni.

Také Karin McCaffertyová se chovala klidně a chápavě. „Není to nic příjemného ani pro tebe, a možná ještě horší to je u pacientů, které znáš tak dobře jako mé.“ Tak zněla její první slova, poté co Cat na přivítanou objala. „Já jsem v pohodě. Doktorka Monková se mi moc líbila.“ Před třemi týdny přišla do ordinace kvůli bulce v prsu. Cat okamžitě pojala podezření, že jde o zhoubný nádor, naprosto ji však šokovaly rentgenové snímky, z nichž bylo patrné, že nádor zasáhl i lymfatické uzliny. Biopsie prokázala poměrně agresivní druh rakoviny.

Teď měla Karin za sebou první konzultaci u onkoložky Jill Mon-kové, jejíž zprávu Cat již četla.

„Neumíš si představit, jak je mi to líto.“

„Ale ano, umím. Ale podívej, cos pro mě všechno udělala. Okamžitě jsi mi zařídila rentgen i návštěvu u specialisty a já moc dobře vím, jak je v tomto případě rychlost důležitá.“

Vypadá radostně, až moc radostně, napadlo Cat. „Ještě je brzy,“ vysvětlovala opatrně. „Nějakou chvíli trvá, než si člověk uvědomí všechny důsledky.“

„Ach, nedělej si starosti, znám je.“

„Promiň, nechtěla jsem tě poučovat.“

„Nepoučuješ. Lidi to obvykle zaskočí a ptají se, proč právě já? Proč ale ne právě já, Cat? Náhoda. Po prohlídce u doktorky Monkové jsem se vrátila domů, nalila si dvojitou skotskou a málem si vybrečela oči. Víc dělat nemůžu. Tak si pojďme promluvit o tom, co bude dál.“

Cat se podívala na zprávu od onkoložky. Nešlo o příjemné čtení. „Jak už ti vysvětlila, prvním a okamžitým krokem je operace. V téhle chvíli zřejmě... Zřejmě nebude příliš konzervativní.“

„Úplná mastektomie, včetně žláz. Ano, to mi řekla.“

„Pak určitě chemoterapie a možná ozařování, podle toho, jak se rozhodne po operaci. Je možné, že bude muset udělat oboustrannou mastektomii. Víš o tom?a

Karin mlčela.

„Bevhamská všeobecná je onkologické centrum a nedoporučuju ti, abys šla na soukromou kliniku. Jestli ale budeš chtít nadstandardní pokoj, určitě si ho zaplať. Já... Cítím se hloupě. Nejradši bych všechno udělala sama.“

Plácám nesmysly, uvědomila si Cat. Karin ji znervózňovala. Klidně seděla, zjevně byla uvolněná a po většinu času se Cat dívala do očí. Husté rusé vlasy měla vzadu na hlavě sepnuté černou sametovou stužkou, takže ještě více vynikla její tvář - velký nos, vysoké lícní kosti a čelo. Zajímavý, inteligentní obličej s výrazem ženy naprosto spokojené se svým životem.

„Cat, hodně jsem o všem přemýšlela. Asi si dokážeš představit, že jsem v podstatě nic jiného nedělala. Přemýšlela jsem velmi intenzivně a důkladně. Probrala jsem všechno i s Mikem. A tak ti říkám na rovinu, že nic z toho nechci. Ne, nepřerušuj mě, nech mě to dopovědět. Jediný z návrhů doktorky Monkové, který jsem vážně zvažovala, je operace. Vím, že bude radikální, ale pomyšlení na ni mi nepřipadá tak hrozné. Chci si tuhle možnost ponechat v záloze. Ale na chemoterapii nebo ozařování prostě nepůjdu.“

„Myslím, že ti nerozumím.“

„Chtěla bych zkusit jinou léčbu. Alternativní, doplňkovou, nebo jak se jí říká. Prostě tu jemnější. Přemýšlím o tom, že bych jela do Ameriky na kliniku Gerson. Jsem si naprosto jistá, Cat, že to tak bude lepší. Všechno mě o tom přesvědčuje. Nechci si nechat otrávit tělo a zničit imunitní systém jedy a nechci dostávat vysoké dávky radiace. Vím to naprosto jistě, jsi ale moje lékařka a já si samozřejmě vysleichnu, co mi řekneš. Nejsem hloupá.“

Cat vstala a přešla k oknu. Parkoviště bylo takřka prázdné. Stále hustě pršelo.

„Mluvila jsi o tom s Jill Monkovou?“

„Ne. Tehdy jsem to ještě neměla promyšlené. Navíc se obávám, že se mnou nebude souhlasit.“

„A myslíš, že já ano?“

„Cat, ať to dopadne jakkoli, jde o moje tělo, mou nemoc, mé rozhodnutí a já s ním budu žít. Nebo taky ne. Ať je to, jak chce, není to na tobě, tak si nedělej starosti.“

„Samozřejmě, že si dělám pořádné starosti. Všechno, co jsem se naučila, všechny mé zkušenosti i instinkty říkají, že si musím dělat starosti, protože děláš chybu. Jednoduše velkou chybu.“

„Takže si nade mnou myješ ruce?“

„Podívej, Karin, jsi má pacientka a má práce spočívá v tom, že ti budu poskytovat profesionální péči a rady. A také jsi má dobrá kamarádka. A čím jistější si jsem, že ses rozhodla špatně, tím výraznější musí má pomoc a podpora být. Ano?“

„Budu tě potřebovat.“

„Budeš.“

„Netušila jsem, že jsi natolik proti alternativnímu léčení.“

„Nejsem, za určitých okolností naopak. Posílám pacienty k Nicku Haydnovi na chiropraxi a k Aidanovi Sharpemu na akupunkturu. S některými těžko léčitelnými případy dokážou zázraky. Právě dnes jsem jednu žalem zničenou paní, která nemůže spát a je celkově vystrašená, poslala, aby si sehnala relaxační nahrávky. A taková aromaterapie je nádherná věc. Nic z toho ale, Karin, neumí léčit rakovinu. Alternativní terapie ti nanejvýš mohou správnou léčbu ulehčit, možná ti nebude tolik špatně a celkově budeš uvolněnější.“

„To už si tedy klidně můžu zajít třeba na kosmetiku a nechat si udělat nehty.“

Karin vstala. Cat bylo jasné, že ji rozčílila, také vstala a byla sama na sebe naštvaná. Doprovodila Karin ke dveřím.

„Slib mi, že o tom ještě budeš přemýšlet.“

„Budu. Názor ale nezměním.“

„Nepal za sebou mosty, nezavírej žádné dveře. Jde o tvůj život.“

„Přesně tak.“

Pak se však Karin otočila, a než z ordinace klidně a sebevědomě odešla, znovu Cat vřele objala.

„Takhle to přece nejde, proboha.“ Chris Deerbon seděl naproti Cat u stolu v kuchyni a pozdě večer spolu pili čaj. Právě se vrátil od pacienta.

„Myslíš, že bych ji měla požádat, aby změnila praktického doktora?“

„Ne. Myslím, že bys na ni měla víc zatlačit, aby si uvědomila, že touhle cestou se vydat nemůže. Moc dobře víš, že to není řešení. Nemůže si vybírat.“

Chris byl naprosto proti všem formám alternativní medicíny, s výjimkou chiropraxe na svá bolavá záda.

„Dělá mi to starosti, samozřejmě, jenže je naprosto neústupná, a znáš přece Karin.“

„Nejspíš si ještě pořádně neuvědomila, co jí je.“

„Řekla bych, že ano. Jestli se rozhodnu ji podpořit, musím si spoustu věcí zjistit. Snad se mi ji podaří odradit od úplných podvodníků.“

„Neměla bys ji vůbec podporovat. Musí na operaci a na chemoterapii. Co to s tebou je?“

„Asi to bude tím, že jde o Karin.“

Chris vstal a vrátil konvici na sporák. „Všude kolem je toho teď plno. Všichni ti pitomci ve Stárly Tor.“

„Ti jsou neškodní. Jen krystaly a bylinky.“

„A záleží na tom? Když Karin McCaffertyové povolíš, bude za chvíli za úsvitu tancovat kolem Stonehenge.“

Chris musel odjet za dalším pacientem, Cat se vykoupala, vlezla si do postele a na kolena si položila laptop. „Nádor,“ vepsala do vyhledávače. „Terapie. Alternativní. Doplňková. Gerson.“

Kdýž se Chris za hodinu a půl vrátil, poté co poslal odrostlé dítě do nemocnice s akutním zánětem slepého střeva, byla plně zabraná

do průzkumu článku s diskusí o vlivech programu meditace a vizua-lizace u pacientů s nádory v New Jersey.

Popsala několik stránek poznámkového bloku položeného na polštáři vedle sebe. Pro Karin McCaffertyovou mohla udělat alespoň to, že ji bude brát vážně.

Páska

Když tu s tebou mluvím, jako bych byl u zpovědi. Tím, že ti všechno řeknu, se očistím od svých hříchů. Rozdíl je v tom, že tě nežádám o odpuštění. Mělo by to být naopak.

Až se ale dozvíš všechno, budu se cítit lépe. Některá tajemství z minulosti se změnila v únavnou zátěž, kterou jsem musel nést sám, přestože mě ani tak netížila vina, jako pouhý fakt, že je znám.

Co se ti dnes chystám říct, není tajemství, které jsem nesl sám. Od začátku jsem se o ně dělil s tetou Elsie. Vzala si ho s sebou do hrobu, přesně tak, jak říkala. Věděl o něm samozřejmě i strýc Len, ale víš přece, byl slaboch, nic by neprozradil, pokud by mu to nepřikázala.

Stalo se to jednou, když jsem u nich zase byl na návštěvě. Víš, jak moc jsem to tam měl rád, jak jsem se neustále ptal, kdy tam budu moct znovu jet. Chtěl jsem tam žít. Miloval jsem jejich bungalov, protože to prostě byl bungalov a nebyly v něm schody. Miloval jsem snídaně, které mi teta každé ráno připravovala, i malou knihovničku u stěny vedle telefonu, kde jsem sedával na podlaze a četl Vaše tělo ve zdraví i nemoci od doktora Robertse. Z té knihy jsem se hodně naučil. Pomohla vytvářet můj osud.

Rád jsem vždycky na škvíru pootevřel dveře svého pokoje a poslouchal rozhovory v obýváku jen přes krátkou chodbu a hlasy z rádia.

A právě tak jsem se poprvé dozvěděl o Arthurovi Needhamovi. Zaslechl jsem jeho jméno v rádiu, a pak strýce s tetou, jak se o něm baví, takže se pro mě stal jakousi tajuplnou postavou.

„Kdo je Arthur Needham?“ zeptal jsem se ráno nad smaženými va-jíčky.

Teta Elsie a strýček Len se na sebe podívali. Dodnes ten pohled vidím. Strýc se zamračil a poslal mě vyčistit si zuby. O něco později mi ale teta řekla: „Stejně se o tom brzy doslechneš, takže ti to řeknu. Už jsi na to dost velký.“

Tón jejího hlasu se změnil, vycházel jí hluboko z hrdla, i když nešeptala. Vzrušovalo mě to. Za netečným výrazem to viditelně prožívala.

Arthur Needham byl obchodník s textilem, který se oženil s vdovou, co měla trochu peněz, a o rok později ji zabil Když zjistil, že mu peníze neodkázala, jak slibovala, ale nechala vše své jediné dceři, zabil i tu. Příběh mě okamžitě zaujal ,A kde je Arthur Needham teď?“

,y cele smrti.“

Chtěl jsem se dozvědět co nejvíc, všechno. Její vzrušení se přeneslo i na mě a tahle jiskra ve mně zapálila cosi, čemu bych býval nikdy nevěřil „Je to zlý, prokletý člověk a já tam budu a budu se dívat, dokud se neujistím, že byl potrestán a spravedlnosti bylo učiněno zadost.“

„Co se s ním stane?“

„Pověsí ho za krk, dokud nezemře.“ Teď se změnil i její obličej. Oči měla lehce vyboulené a rty stažené a bez krve.

„Můžeš jít se mnou,“ dodala.

Když mě o čtyři dny později ukládala do postele a poslechla si, jak se modlím, řekla: „Stane se to zítra ráno. Jestli pořád ještě chceš jít se mnou.“

„Do vězení se šibenicí?“

„Jestli sis to rozmyslel, nemáš se za co stydět.“

„Půjdu s tebou.“

„Prospěje ti, když uvidíš, jak je zlo potrestáno.“

Sice jsem tomu nerozuměl, bylo mi ale jasné, že u toho chci být. „Vzbudím tě časně,“pokračovala. „Teďmi ale musíš něco slíbit.“ „Slibuju.“

„O tom, že jsi tam se mnou byl, a o tom, co tam uvidíš, nesmíš říct živé duši. Tvá matka by mi to nikdy neodpustila. Takže mi slib, že nepovíš ani slovo.“ „Ani slovo.“

„Živé duši.“

„Živé duši.“

Pamatuju si, že jsem ještě dodal: Amen.“

Teta z pokoje odešla. Ležel jsem na zádech a připadalo mi, že nedokážu usnout, jak moc se chci jít na popravu podívat. A zároveň nechci. „Živé duši,“ přísahal jsem.

Slib jsem dodržel Ted už o tom ale s tebou mluvit můžu, ne? Konečně ti o tom můžu vyprávět, a neporušit přísahu.

Když mě na druhý den ráno před šestou teta Elsie probudila, byla venku ještě tma jako v pytli, než jsem ale musel vylézt z postele, čekal už na mě horký čaj a pak ještě sendvič s míchanými vejci.

Když zavřu oči, stále ve vzduchu cítím kouř ze všech komínů, smíchaný s ostrým chladem. Stále cítím ruku tety Elsie v mé a její prsteny zaryté do měkkých, baculatých prstů.

Šli jsme po Pomfrey Street a pak po Belmont Road na zastávku tramvaje. Ulice byly plné žen na cestě do práce, kráčely ruku v ruce, po třech či čtyřech vedle sebe, všechny měly na hlavách šátky, i mužů v čepicích. Mnozí jeli na kolech. Kouř z jejich cigaret se mísil s kouřem z komínů. Tramvaj byla plná a páchla zpocenými těly. Stál jsem namáčknutý mezi obtloust-lými ženskými, jejich kabáty mi odíraly tváře. Přestoupili jsme a v další tramvaji jsem okamžitě vycítil, že se něco změnilo. Lidé mlčeli a uvědomil jsem si, jak velké mají oči. Všichni jsme jeli k věznici. Znovu jsem zůstal namáčknutý mezi jinými ženami a zíral na lidi kolem.

„Divné místo pro dítě,“ prohlásil kdosi.

„Nevím proč. Musí se naučit, že na světě je zlo.“

Lidé ve voze se začali přít, teta mi ale jen pevně sevřela ruku ve své a mlčela. Nebylo mi dobře od žaludku, ale spíš jsem se bál. Netušil jsem, co bude dál.

Tramvaj zastavila a lidé vystoupili. Ohlédl jsem se za ní. Připomínala mi neostře osvětlenou housenku. Ale opět, co jsem si nejvíc uvědomoval, na co si nejživěji pamatuju, byly zvuky. Kroky lidí směřujících po silnici k temné, mohutné stavbě s vysokými zdmi a věžemi jako hrad.

,Vězení,“ vysvětlila mi teta Elsie tichým, zastřeným hlasem.

Kroky, raz, dva, raz, dva, raz, dva. Nebe nad věznicí začínalo před svítáním šednout. Vzduch byl plný kouře a vlhký, přestože nepršelo.

Raz, dva, raz, dva, raz, dva.

Nikdo nemluvil.

Připojili jsme se k davu, který se tam již shromáždil, desetistup před vysokou železnou bránou.

„Tamhle jsou hodiny. Podle nich to poznáme.“

Vzhlédl jsem, i když jsem jí nerozuměl, viděl jsem ale jen záda lidí, tmavé kabáty, šátky a čepice.

„Počkej, zvednu tě, jinak toho moc neuvidíš.“

Najednou jsem seděl na mohutných ramenech cizího muže. Hrubá látka jeho saka mě škrábala na vnitřní straně stehen, už jsem ale viděl přes hlavy davu, a jak svítání přineslo další světlo, spatřil jsem železnou bránu a věž a bílé hodiny s černými rafiemi. Viděl jsem, jak malá ručička poskočila k osmičce a za mnou i kolem mě se ozývalo mumlání jako šumění moře, sílilo a znovu sláblo.

Měl jsem strach. Netušil jsem, co se má stát, byl jsem si nicméně jistý, že Arthura Needhama vyvedou na věž vězení a pověsí ho před očima nás všech. Neuměl jsem si představit, že bychom se všichni vměstnali dovnitř, abychom se mohli dívat kukátkem jako v automatu na molu. Nevěděl jsem, jestli se chci na popravu dívat, nebo ne. Myslel jsem na celu smrti. Tu jsem chtěl vidět, být uvnitř s Arthurem Needhamem.

Ručička na hodinách znovu poskočila. Odkudsi za námi se ozvalo mumlání, kdosi se začal modlit a postupně se připojoval celý dav, dokud se všichni tiše nemodlili. Měkký a postupně sílící zvuk modlitby mi naháněl husí kůži.

Hospodin jest můj pastýř, nebudu míti nedostatku.

Na pastvách zelených pase mne, k vodám tichým mne přivodí.

Dav zadeklamoval ještě jeden verš a modlitba z ničeho nic utichla, jako by tam někde byl dirigent a dal znamení. Pak se rozhostilo nejhlubší ticho, jaké jsem kdy poznal

Ručičky hodin dorazily na osmou. Muž, který mě nesl na ramenou, mi pevně stiskl nohy. Bez dechu jsem zíral na věž. Zdálo se, že celý dav přestal dýchat, nebe bylo šedé a za temnou masou věznice začínalo blednout.

Nic se nestalo. Na věž nikdy nevystoupil Promnul jsem si oči pro případ, že bych špatně viděl, pořád tam ale nic nebylo, vůbec nic. Podivné a znepokojivé ticho pokračovalo.

A pak jsem uviděl přes dvůr věznice k bráně kráčet muže v uniformě s listem bílého papíru v ruce. Vpředu se z davu ozvalo mumlání, nabíralo na síle a šířilo se jako požár. Muž prošel malou brankou vsazenou do velkých vrat a list papíru přišpendlil na tabuli. Mumlání zesílilo. Lidé předávali zprávu jeden druhému, a v té chvíli mě muž sundal z ramen tak rychle, až se mi zatočila hlava.

„Poděkuj,* pobídla mě teta Elsie.

Netušil jsem, za co mu mám děkovat. Nic jsem neviděl. Nic se nestalo. Řekl jsem to tetě.

„Prokletý, zlý člověk byl oběšen a tys byl u toho, stal ses svědkem, viděl jsi, jak byla vykonána spravedlnost Nikdy na to nezapomeň

Iris Chaterová sice doktorce Deerbonové řekla, že je unavená, nedokázala však najít slova, která by vyjádřila, jak moc je unavená. Každý jednotlivý den po Harryho smrti znamenal boj s vyčerpáním, které jí zatemňovalo myšlenky a ruce a nohy jako by jí naplňovalo horkým, vlhkým pískem. Když šla nakupovat, záměrně si vybírala obchody nacházející se co nejblíž a v centru Laffertonu nebyla už celé měsíce, nejraději by si lehla na chodník a usnula tam.

Teď právě ležela na pohovce v obýváku. Byla polovina prosince. Únava se ještě zhoršila, přestože právě více než dvě hodiny spala. Oheň prskal a závěsy byly napůl zatažené. Přikrytí ptáci mlčeli.

Viděla, že venku padla tma. Být sama v této době ke konci roku byla jedna z nejtěžších věcí. Brzy se stmívalo, pozdě rozednívalo, dny byly krátké a noci nekonečné.

V tomto okamžiku se ale v teple pod dekou cítila pohodlně a podivně šťastná. Pokoj jako by ji laskavě objímal a teplo ulevovalo bolestem od artritidy v kolenou. A nejlepší bylo, že měla znovu pocit, který přicházel a odcházel vždy nečekaně, že je tu Harry s ní. Po chvíli vyslovila jeho jméno nahlas, potichu, nejistě, sama překvapená zvukem vlastního hlasu.

„Harry?“

Sice nic neslyšela, byla si však jistá, že jí odpověděl. Natáhla ruku.

„Ach, Harry, lásko, je to těžké, strašně těžké. Vím, že je ti ted lip, že už tě nic nebolí, a jsem ráda, samozřejmě. Jen mi moc chybíš. Nikdy jsem si nemyslela, že to bude tak těžké. Neodejdeš ode mě daleko, vid? Dokud budu vědět, že jsi tu se mnou, dokážu se s tím vyrovnat.“

Přála si, aby seděl v protějším křesle, aby ho viděla, a ne jen cítila jeho přítomnost, aby jí dokázal, že je v pořádku a že se nic nezměnilo.

„Chci tě vidět, Harry.“

Plynový krb se nečekaně rozzářil a plamen na vteřinu zmodral. Zadržela dech.

Byl tam.

„Chci tě vidět,“ zasténala hlasitě a vědomí, že ho už nikdy nespatří, doprovázené zklamáním, bylo stejně hořké a bolestivé jako na začátku.

Zaklepání na dveře ji polekalo. Pak ale zaslechla, jak ji volá Pauline Mossová, a namáhavě se zvedla z pohovky.

„Jsem v pořádku, tady.“

Pauline byla dobrá sousedka, kamarádka, jen občas nevítaná. Iris měla dny, kdy by nejraději nepromluvila s živou duší.

„Usmažila jsem vdolky. Mám postavit na čaj?“

Iris Chaterová si promnula oči, vyměnila brýle a rozsvítila lampu. Dobrá, mám štěstí, řekla si pro sebe. Jak to dělají lidé bez sousedů, kteří by na ně dohlédli a vypili s nimi šálek čaje?

„Ahoj, drahá. Ach, nevzbudila jsem tě? Promiň.“

„Ne, jen jsem tu tak ležela a přemýšlela. Stejně bych se už měla zvednout.“ Následovala Pauline do kuchyně. „Jsi hodná.“

Tác byl připravený, teplé vdolky ležely na talíři pod poklopem.

„Nejsem. Jsem jen mazaná. Měla jsem na ně strašnou chuť a využila tě jako důvod. Ted, přes Vánoce, už nic neshodím. A když už jsem v tom byla, připravila jsem si i formičky na cukroví. Nechceš se mnou v sobotu zajít na trh? Potřebuju nakoupit nějaké ovoce.“

Vánoce. Iris pozorovala vyšívané ozdoby na ubruse. Vánoce. To slovo pro ni nic neznamenalo. Nedokázala si je představit, a ani se o to nesnažila.

Pauline zvedla tác. „Vezmeš konvici?“

Vstala a do kolen se jí zaryly rozžhavené jehly bolesti, takže se musela přidržet desky stolu. Zalapala po dechu. Pauline se na ni zamračila, nic ale neřekla, dokud se neposadily ke krbu, nesnědly vdolky a nenalily si další šálek čaje.

„Dávám do nich špetku jedlé sody. Máma to tak vždycky dělala, a nevím proč, ale mají pak lepší chuť. Nemyslíš?“

Iris Chaterová se na kamarádku láskyplně podívala. „Nevím, co bych si bez tebe těch posledních pár týdnů počala. A celou tu dobu, co byl Harry nemocný. Moc ráda bych ti to nějak oplatila, Pauline.“ „Můžeš.“

„Stačí říct. Doufám, že to víš.“

„Přesně tak. Chci, abys zašla k doktorce s těmi koleny, a netvrď mi, že to není tak zlé, protože moc dobře vím, že je.“

„Ne, já myslela udělat něco pro tebe, Pauline.“

„Já vím. Co ti vlastně doktorka Deerbonová posledně řekla?“ „Ach, pořád to samé. Na operace je pořadník. A také říkala, že u kolen není taková úspěšnost jako u kyčli. A dala mi prášky na bolest.“

Iris neměla v úmyslu přiznat, že se o svých artritických kolenou lékařce nezmínila. K čemu by to bylo? Sice se zhoršovaly, bolest byla trvalá a ostrá, co však řekla Pauline, byla pravda. Musela by bůhvíjak dlouho čekat v pořadníku a silné prášky proti bolestem by jí dráždily žaludek. Aspirin si mohla koupit sama.

„Tak za ní zajdi znovu. Řekni jí, že nejsi spokojená a že chceš, aby tě dala do urgentního pořadníku.“

„Hodně lidí je na tom ještě hůř.“

„Hm.“

Iris se natáhla, aby si z konvice nalila poslední šálek čaje.

„Harry tu pořád je, víš,“ prohlásila.

Pauline se usmála. „Samozřejmě, že tu je. Dohlíží na tebe. Vždycky bude.“

„Je tady v pokoji. Občas mě poleká. Jenže já... Chci ho vidět, chci ho slyšet. Ne jen cítit. Začínám bláznit?“

„Ty?“

„Je to tak uklidňující, Pauline. Nechci, aby to vyprchalo.“

V pokoji bylo teplo. Řada mosazných opiček na krbové římse se leskla ve světle lampy.

„Napadlo tě někdy, víš, prostě za někým zajít?“

„Co myslíš?“

„Za nějakým spiritistou. Za médiem/⁴

Když slyšela Pauline říct nahlas to, o čem sama přemýšlela, začervenala se a srdce jí poskočilo.

„Chodí k nim spousty lidí a mnozí tvrdí, že jsou opravdu... že prostě mají dar.“

„Byla jsi tam někdy?“

„Vlastně jsem nikdy neměla důvod. Je to jen nápad.“

„Měla bych strach.“

„Z čeho?“

„Že... že by mě to rozrušilo.“ Sklonila oči k šálku. „Moje babička četla z čajových lístků.“

„Ach, moje také. Tenkrát to dělaly všechny, ne? Jen hlouposti.“ „Přesně tak.“

Babička Bixby však popsala muže, kterého si Iris jednou vezme, dávno předtím, než Harryho Chatera poprvé spatřila, poskytla jeho dokonalý popis, vzhled, chování, práci, rodinu, prostě všechno. Dokonce věděla, že zůstanou bezdětní, o celé roky dřív, než se vzdali veškeré naděje.

„Jak mám ale,“ pokračovala Iris, „někoho takového najít? Raději bych byla opatrná/⁴

„Na Passage Street sídlí špiritistická církev. Možná tam mají nástěnku.“

„To místo se mi nikdy nelíbilo. Vypadá jako plechový hangár.“ „Určitě bys neměla chodit za těmi, co pořádají turné po hotelích. Občas se předvádějí v Deer Parku. Na plakátech slibují večer s jasnovidcem. Pak se ukáže madam Rosita s ohromnými zlatými náušnicemi. Obyčejný podvod.“

„Přesto berou od lidí peníze.“

Pauline začala ukládat čajovou soupravu na tác. „Asi to bude stejné jako ve všem jiném. Potřebovala bys někoho doporučit, že? Trochu se poptám. Nechrne už toho. Nechceš se večer zastavit a podívat se na Nefslabšíy máte padáka?“

„Dnes ne, Pauline. Mám ještě nějakou práci.“

„Třeba si to ještě rozmyslíš.“

„Jasně. Jsi báječná kamarádka.“

Ještě dlouho po Paulinině odchodu seděla a v duchu zvažovala myšlenku zajít za médiem, přemýšlela, zda by to nebyla chyba, jestli taková seance není drahá nebo jestli nejde jen o trik, aby se nešťastní lidé cítili lépe. Ze všeho nejvíc se však nápadu bála. Jenže proč? Bud půjde jen o snůšku nesmyslů, nebo někteří lidé mají skutečně dar, a pokud by se jí takového člověka podařilo najít, mohl by jí porno-ci spojit se s Harrym. Není tedy proč mít strach. Jak to ale probíhá? Co přesně se stane? Opravdu s ním bude moci mluvit a on jí bude odpovídat, takže uslyší jeho hlas? A prokáže médium své schopnosti tím, že jí bude vyprávět o podrobnostech, o nichž může vědět jen ona? Babička Bixby četla z čajových lístků, teta vykládala karty. Jenže, jak řekla i Pauline, tehdy se tím bavily skoro všechny ženy, pro které podobná zábava znamenala trochu smíchu a vytržení z těžkých dnů v dobách, kdy se ještě pralo v ruce. Občas jim možná naskakovala husí kůže, to by teď ale zažila nerada. Chtěla se jen ujistit, že tu Harry skutečně je, a promluvit si s ním.

Malý přetopený obývák jí dnes připadal prázdný, jako by Harry zmizel. Třeba se mu nelíbilo, o čem přemýšlela.

Nakonec, aby přišla na jiné myšlenky, zašla přeci jen vedle k Pauline dívat se na televizi.

Žádná soutěž, komedie ani drama, žádná televize ani jiné rozptýlení jí nepřineslo úlevu ze ztráty Harryho, a teď ji navíc neodtrhlo ani od myšlenek na šanci se s ním znovu setkat, jestli sebere dostatek odvahy. Přemýšlela o této možnosti celý večer a dvakrát se v noci probudila, jen aby si znovu dělala starosti.

Obchody v Laffertonu kypěly předvánočním ruchem. Třetí sobotu v prosinci jimi Iris Chaterová procházela sem a tam, zmatená nadbytkem věcí, věcí a dalších věcí a s vědomím, že by také měla nakoupit potraviny a dárky. Jenže to snad ani nebylo zapotřebí. Na Štědrý den ji pozvala Pauline a měla v plánu zajít k ní na oběd, jenže tam měli být i dva Paulinini synové s rodinami, všichni namačkaní v malých pokojích. Nechtěla její pohostinnost zneužívat. Letos si přála, aby bylo co nejrychleji po Vánocích.

V neděli ráno po špatné noci udělala něco, co již dlouhá léta ne, a zašla na bohoslužbu do katedrály. Jenže se tam mezi mladými páry s dětmi prozpěvujícími modlitby, které díky modernímu aranžmá nepoznávala, cítila nepatřičně. Rodinná bohoslužba nebyla tím pravým místem, kde by se mohla modlit za Harryho a hledat odpověď na otázku, zda není chyba navštívit médium. Seděla, poklekávala, vstávala a naslouchala hovorům kolem sebe. Připadalo jí, že nešťastnou náhodou přistála na sice přátelské, nicméně naprosto cizí planetě.

Cestou domů ji bolest v kolenou málem dovedla k slzám. Zbytek neděle se před ní táhl jako nekonečná silnice.

Pauline stála u okna a vyhlížela ji, a když ji spatřila, zvedla ruce v gestu zvoucím na šálek.

Teplá, sladká káva a čokoládové sušenky Iris pomohly.

„Mám pro tebe to jméno,“ oznámila Pauline.

Stěny se zachvěly, jako by byly z gumy.

„Říkala jsem, že se, poptám, a pak jsem si vzpomněla na dívku, s kterou jsem pracovala u Peddersů a která mi říkala, že její tchyně byla u média.“

Sáhla za hodiny na římse pro složený list papíru.

Jestli si ho vezmu, napadlo Iris Chaterovou, jestli se ho vůbec dotknu, něco se stane. Podívala se na papír. Cítila, že jakmile ho vezme do ruky, nebude už cesty zpátky. Jsi pitomá ženská, problesklo jí hlavou. Jenže nutkání bylo nepřekonatelné.

„Víš, kdybys byla nervózní, můžu tam jít s tebou. Samozřejmě bych na tebe počkala venku, dovnitř s tebou nepůjdu. No, tady to každopádně máš.“

Paulině položila papír na stůl mezi ně.

„Dej si ještě šálek.“

Iris si nalila, pomalu usrkávala, mluvila o obchodech, Vánocích, jak je všechno drahé, o legračních nových modlitbách a snažila se získat čas. Až od Pauline bude odcházet, bude si muset papír vzít s sebou, a jakmile za sebou zavře dveře svého domu, zůstane s ním, se jménem, adresou a telefonem sama.

Aby si to ulehčila, rychle se podívala na Paulininou rukou napsanou adresu. Sheila ínnisová. 20 Priam Crescent 389 113

Jednoduché ženské jméno a název ulice, kterou znala, ji uklidnily, takže papír zvedla, poměrně vesele ho složila a uložila do kabelky. V duchu se plísnila za to, že měla takový strach.

Detektiv seržantka Freya Graťfhamová stála ve vstupní hale pečovatelského domu Four Ways, čekala, až bude uvedena do kanceláře Carol Ashtonové, a nejraději by se otočila a utekla. Mohl za to hlavně pach. Leštěnka a chryzantémy, neúspěšně překrývající dezinfekci a dušené maso. Vzpomínky ji odnesly zpátky na chodby její klášterní školy, ale vybavily se jí i nedávné ošklivé chvíle v pečovatelském domě v Londýně, kde její babička strávila poslední dva hrozné roky. Tam však zápach netlumila ani leštěnka, ani květiny. Při návštěvě v pečovatelské domě, i když natolik odlišném, cítila chlad u srdce.

Kancelář Carol Ashtonové byla světlá a příjemná, s obrazy, květinami a pohodlnými křesly.

,,,Našli jste Angelu? Prosím, posaďte se...“

„Je mi líto, bohužel zatím nenašli/'

„Už uběhla dlouhá doba. Jsem si naprosto jistá, že se jí něco muselo stát...“

„Paní Ashtonová, snažím se udělat si o Angele Randallové obrázek. Myslíte, že bychom se mohly k některým věcem ještě jednou vrátit?“

„Udělám cokoli, samozřejmě.“

„Říkala jste, že jí není ani trochu podobné, že by odešla, aniž by se vám nebo, pokud víte, komukoli jinému zmínila.“

„Hodně jsem o tom přemýšlela a jsem si naprosto jistá. Vím, že se lidé občas chovají nepředvídatelně, ale skutečně věřím, že Angela by takhle nikdy neodešla. Neopustila by práci a domov bez varování. Prostě by to neudělala.“

„Nevíte, jestli měla nějaký blízký vztah?“

„Myslíte nějakého muže? Že by byla zamilovaná?“ Taková možnost Carol Ashtonovou zarazila. „Nejspíš jsem vám už říkala, že nepatří k lidem, kteří hovoří o svém soukromí. Víte, že ani nevím, jestli měla kočku? Nikdy se ale o nikom nezmínila.“

„O nikom, komu by mohla kupovat drahé dárky?“

„Pochybuji. Jaké dárky máte na mysli?“

„V domě jsme našli zlaté manžetové knoflíčky zabalené jako dárek a se vzkazem ukazujícím na velmi vřelý vztah.“

„Bože.“

„Nikdo vás nenapadá?“

„Nenapadá a musím přiznat, že jsem velmi překvapená. Tohle není Angele vůbec podobné.“ Na chvíli se zamyslela. Freya čekala.

„Pokud bych měla vybrat jediné slovo, které by ji popisovalo, pak by znělo chladná. Nechci naznačovat, že ji nemám ráda, protože to tak není, a navíc si jí vážím. Vážím si každého, kdo dokáže takhle vytrvale a loajálně pracovat.“

„Vím, jak jste to myslela, nebojte se.“ Freya vstala. „Skutečně je možné, že se prostě vrátí domů. Čím méně o sobě takovíto lidé mluví, tím větší je pravděpodobnost, že se nikomu nesvěří, když se něco stane.“

„Snad.“

Carol Ashtonová se tvářila nedůvěřivě. Freya jí to neměla za zlé, sama nevěřila planému ujišťování, které jí vycházelo z úst.

„Pokuste se, prosím, vzpomenout si, že by se zmínila, třeba jen mimochodem, o někom, kdo by jí byl blízký. Ano?“

„Ano, pokusím se. Nejspíš to ale k ničemu nebude.“

Když vyšly na chodbu, ozval se odkudsi shora jekot. Freya musela sebrat všechny síly, aby se nerozeběhla k východu.

„Seržantko, chtěla jsem se vás ještě na něco zeptat. Onehdy jsem poslouchala bevhamské rádio, které právě vysílalo prosbu o jakékoli informace o ztraceném psovi. Hodně drahém, čistokrevném. Napadlo mě, jestli by nestálo za pokus požádat je, aby odvysílali zprávu o Angele.“

„Občas s místním rádiem spolupracujeme na žádostech o informace a pokaždé jsme pak zaplaveni telefonáty, přičemž ne všechny s případem souvisejí. Často se ale dozvíme i užitečné věci. Prověřím to.“

„Za pokus by to určitě stálo. Třeba ji někdo viděl. Nebo si lidé něčeho všimli.“

Prošly nablýskanou halou. Zvuky shora utichly. Freyu napadlo, jak se asi podařilo jekot umlčet.

V jemném mrholení se vrátila do auta. Přestože ještě nebyly ani tři hodiny odpoledne, ve většině oken se svítilo. Vánoce tu budou za pár dnů. Nepříliš vhodná doba k tomu, aby se někdo ztratil.

Po zbytek dne ji v Bevhamu čekal seminář o internetové kriminalitě se zvláštním přihlédnutím k pedofilii. Oblastní velitelství dávalo dohromady zvláštní útvar a snažilo se přilákat zájemce. Freya Graff-hamová však neměla zájem nechat se naverbovat k něčemu, co považovala za špinavou, rozčilující a nepříjemnou policejní práci, která navíc znamenala trávit spoustu času u počítače. Nicméně by se mohlo hodit udělat si obrázek o této poměrně nové oblasti a neškodilo ani ukázat dobrou vůli, a tak se na seminář přihlásila. Když opustila Metropolitní policii a odešla žít a pracovat do Laffertonu, domnívala se, že ambice jsou něco, co ráda nechá za sebou společně s napětím v hlavním městě, které se stávalo čím dál nebezpečnějším a depresivnějším, i se svým krátkým, nevydařeným manželstvím. A už po tak krátké době cítila, že jí změna prospívá. Lafferton se jí zalíbil, když sem přijela kvůli výslechu, užívala si krásu malého města a okolního venkova. Dokázal jí nabídnout mnohem víc, než předpokládala, a stále ještě radostně dávala dohromady svůj nový dům.

Kromě toho všeho se cítila volnější a znovu si svou práci užívala. Vrátilo se jí nadšení, idealismus i sebevědomí, o kterém si byla jistá, že ho během posledního příšerného roku v Londýně nadobro ztratila.

O dvacet minut později tedy seděla v místnosti s dalšími třiceti policejními důstojníky, sledovala profil typického nechutného, zvrhlého, tajnůstkářského člověka zneužívajícího děti na dálku a objevovala nejmodernější techniky používané při operacích k jeho odhalení. Jednou či dvakrát jí podrobnosti o pedofilních internetových stránkách natolik znechutily, že se jimi odmítla zabývat a vrátila se k myšlenkám na Angelu Randallovou. V duchu si udělala poznámku, že musí na druhý den ráno zavolat do bevhamského rozhlasu.

Po přednášce následovaly dotazy. Freya se neměla na co zeptat a ti, kdo ano, se většinou zajímali o technické podrobnosti internetu. Poslední otázka však zaujala její pozornost. Ne kvůli svému obsahu, ale protože ji položil šéfinspektor Simon Serrailler, který s ní vedl přijímací pohovor, nicméně od jejího příjezdu do Laffertonu byl na dovolené. Okamžitě si vzpomněla, jak mladý jí na svůj post připadal i jak nezvykle, s takřka seversky světlými vlasy a tmavýma očima, vypadal.

Po skončení semináře se u ní zastavil.

„Jsem rád, že jste to stihla. Nic hezkého, co?“

„Odpudivé. Mám obavu, že jsem několikrát musela přestat poslouchat.“

„Takže o přeřazení k novému útvaru žádat nebudete?“

„Ehm... ne.“

„Dobře. Co kdybyste se u mě zítra zastavila a pověděla mi, jak si tu zvykáte?“

„Určitě, pane. Děkuji. Moc se mi tu líbí.“

Šéfinspektor Serrailler se usmál, vzápětí se ale musel otočit, protože mu kdosi poklepal na rameno.

Ulice Bevhamu byly nazdobené a plné nakupujících, orchestr Armády spásy vyhrával koledy a lidé stáli se zpěvníky pod mohutným stromem na hlavním náměstí. Freya je přes okénko vozu slyšela zpívat „Když hlídali u svého stáda“.

Vánoce. Rodinná setkání. Domov a láska... Minulé Vánoce byly poslední, které s Donem strávili společně, takřka beze slova, a jako rozbouřené moře se mezi nimi přelévala zloba a nenávist. Raději tehdy vyrazila na procházku ulicemi Putney, kde objevila otevřený indický krámek a mezi jeho přeplněnými a provoněnými policemi našla alespoň na chvíli útočiště. Letos, poté co nanejvýš diplomaticky odmítla pozvání na rodinné Vánoce k sestře na farmu v Cumbrii, se těšila, jak za sebou zabouchne zbrusu nové dveře domu a zůstane sama s prostým jídlem, lahví dobrého vína, novými cédéčky, knihami a televizí. Její krátké manželství jí při zpětném pohledu připomínalo nekončící sérii hádek střídaných krátkodobými příměřími plnými jízlivostí.

Na třech těsně za sebou následujících semaforech, pod klenbou Ala-dinovy jeskyně vytvořené barevnými lampičkami, pozlátkem a třepením, si znovu vzpomněla na Angelu Randallovou. Kde by mohla být, v téhle minutě, v tomto rušném a radostném období? Freya si připomněla naklizený, neosobní, chladný domek, jeho podivnou tichost, nic neříkající nábytek, sterilní vzduch. V čísle 4 na Barn Close bylo cítit, že do něj láska, smích a přátelství nikdy nevkročily. A drahý dárek v zlatém papíře? A vzkaz Pro Tebe, se vší láskou, ode mne?

Bez ohledu na názor inspektora byla Freya Graflhamová přesvědčená, že tento případ nesmí odložit. Potřebovala se do něčeho zakousnout a udělat si jméno. To jí bylo jasné.

Pokračovala z centra potemnělými uličkami směrem k Laffertonu a svému domu, myšlenky se jí však neustále vracely k pohřešované ženě a cítila hluboký neklid.

Když krémovo-modrý autobus zastavil na náměstí, zachvátila Debbie Parkerovou na okamžik naprostá panika, zvedl se jí žaludek a na krku jí vyrazil pot.

Z Laffertonu do Stárly a do Stárly Tor jezdily tři autobusy denně. Tento, v devět čtyřicet pět, byl první a před domluvenou schůzkou ještě musela více než hodinu čekat. Vše pečlivě naplánovala. Najde místo, kde sídlí Davova spirituální svatyně, a pak si někde dá kávu. Pokud by jí i pak zbýval čas, všude kolem bylo dost malých obchůdků, v nichž se může porozhlédnout. Stárly nebylo víc než vesnice, která se rozprostírala kolem Toru, usadilo se tu ale hodně terapeutů a léčitelů, což se dozvěděla ze Společenského věstníku, sebraného v obchodě se zdravou výživou. Pročítala ho celé dny, prošla i všechny odkazy na brožury a knihy, které doporučoval, a Sandy jí nechávala zapnutý počítač, aby se mohla na internetu dostat i k dalším. Některé články jí připadaly potrhlé, jiné ji však fascinovaly natolik, že se do nich začetla dlouho do noci. Ráno po probuzení se pokoušela uplatnit poznané zásady na sebe. Od Davy se toho potřebovala hodně naučit, položit mu hodně otázek, získat od něho rady, a pokaždé, když se podívala na modrý letáček, cítila naprostou jistotu, že právě po této cestě se má vydat. Jakmile se však otevřely dveře autobusu a měla po schůdkách nastoupit, pocítila hrůzu, chtěla se otočit a utéct, běžet ulicemi až do bezpečí domu a svého temného pokoje, do vlastní postele.

„No tak, zlato, zdržujete frontu.“

Řidič netrpělivě čekal a poklepával mincí na přístroj na vydávání jízdenek. Ohlédla se. Mačkalo se za ní dalších šest lidí.

„Stárly a Stárly Tor přes Dimper, Harnham, Bransby, Lockerton, Wood, Little Lockerton, Fretfield, Shrimfield a Up Stárly. Spousta možností, jen si vybrat.“

Někdo se jí opřel o záda, a aby neupadla, musela položit nohu na schůdek.

„Díkybohu. Takže kam?u

Polkla a krk měla tak stažený, že nedokázala ani promluvit, ani dýchat.

„Stárly.“

„Jednu cestu, nebo máte v plánu se vrátit domů?“

„Zpáteční, prosím.“ Knedlík v krku zmizel, když ale svírala bílý proužek jízdenky, třásly se jí prsty.

Už skoro zapomněla, jak krásný je venkov v okolí, dokonce i teď v lednu, jak se kopce zvedají a klesají jeden za druhým, na malé lesíky mezi nimi a potoky na úpatích, na hedvábně šedé pásy kamenných zídek, na ovce náhodně roztroušené na loukách jako konfety. Nízko nad poli plulo citrónově bledé zimní slunce a jeho krásné, jasné světlo měkce dopadalo na střechy stodol, koruny dubů, dřevěná vrata i na loučky. V jedné chvíli dokonce zahlédla účastníky štvanice, lovce v červených kabátcích a černých kloboucích, na koních s vlajícími hřívami a ocasy, přeskakující nízké křoví.

Už jen pohled na to vše jí zlepšil náladu a uklidňoval ji. Měla by si takhle vyrazit častěji, cestovat, rozhlížet se a dívat, v pohodlí a bezpečí vytopeného autobusu. Jako by nenávist k sobě samé a ke svému nehezkému obličeji i obtloustlému tělu nechala v LafFertonu. Teď byla někým jiným, skoro nikým, smířená, bez obav, dokonce šťastná v příjemném stavu radosti.

Nevadil jí pomalý autobus ani zatáčky silnice, zas

Poprvé od příjezdu do Laffertonu se jí nechtělo vr

„Cože dělá?“

Tak jako tak, o tom, že se chystá na skupinovou se

Vnější linka se s cvaknutím přepojila. „Aidane? Do

Ani jednomu se nechtělo promluvit. Nathan bezmyšle

Nevadil jí pomalý autobus ani zatáčky silnice, zastávky či rozjezdy, to všechno jí dělalo radost a udržovalo bezpečně daleko od sebe samé. Modrý letáček v kapse znamenal bezpečí, talisman, slib, že alespoň prozatím se nemá čeho bát. Co ji čeká, to ji čeká, co se má stát, stane se, a na ničem jiném nezáleží.

Slunce ji přes sklo autobusu příjemně hřálo na tváři. Na poli u potoka přistála volavka a zůstala stát, vzpřímená, elegantní, podivně klidná. Najednou se do kopce rozběhl zajíc a zmizel z dohledu. Začala klimbat.

***

„Stárly. Stárly. Všichni vystoupit, prosím.“ Trhla sebou a na vteřinu si nedokázala vzpomenout, proč sedí se ztuhlýma nohama a krkem ve vyprazdňujícím se autobusu.

„Dlouhá noc, že ano?“

Stála na chodníku a dívala se, jak se autobus otáčí a zastavuje na protější straně ulice. Motor zmlkl a řidič vystoupil.

Vše utichlo. Ostatní cestující se rozešli. V úterní lednové dopoledne místa jako Stárly nekypěla ruchem ani lidmi.

Malé městečko se rozkládalo na dvou příkrých svazích tvořících písmeno T, s hlavní nákupní třídou na delší noze. Domky tu byly malé, do jednoho postavené z kamenů a se střechami z pálených cihel. Mezi nimi vyčnívalo několik bíle a růžově natřených chalup z osmnáctého století, podobných těm ve staré části Laffertonu. Rozhlédla se. Přímo před ní stála místní základní škola a hned vedle ní malé, takřka prázdné parkoviště. Baptistická kaple. Banka. Pošta. Knihkupectví a papírnictví.

Pomalu je míjela. Malý konzum vedle řeznictví. Tohle byly normální obchody. Na rozcestí písmene T začala cesta ještě příkřeji klesat a konečně uviděla to, co ze Stárly udělalo středisko zájemců o hnutí New Age. V každém domě byl buď obchod, nebo cosi jako centrum... Feng-šuej. Krystaly. Vegetariáni, vegani a biopotraviny. Společenské komunitní středisko. Indická sárí a korále severoamerických indiánských kmenů, svíčky, kadidelnice, větrné zvonky, trubkové zvonky, ořechy, alternativní přípravky a léky, kosmetika netestovaná na zvířatech, ekologicky bezpečné prací prášky, recyklační středisko. Mezi nimi u dveří visely vývěsky léčitelů, bylinkářů a jasnovidců.

Ulice byla tichá, obchody většinou prázdně. Do jednoho z nich vešla. Uvnitř to vonělo kadidlem a prachem a její podpatky na dřevěné podlaze hlasitě klapaly. Za pultem seděla dívka a pletla. Dvě ženy se bavily o homeopatické klinice pro zvířata. Debbie očekávala cosi vzrušujícího, tohle místo ale vypadalo jen smutně a zničeně. Cenovky byly neuspořádané a zboží nevábné, ze všeho dýchal zmar.

Objevila malou kavárničku se stolky a židlemi z lesklé borovice a s nástěnkou plnou letáčků terapeutů a pozvánek na sezení. Podávali zde jen kávu bez kofeinu a přírodní čaj, takže si dala kávu a poněkud okoralý lívanec. Káva chutnala divně a dívka, která v kavárně obsluhovala, byla nastydlá.

Debbie se posadila pod nástěnku. Modř Davova letáčku ze shluku dalších jasně zářila. Debbie se na ni zadívala. Barva na ni okamžitě zapůsobila, pozvedla jí náladu i ponurou atmosféru kavárny a znovu ji vzrušila. Nechápala, jak jí může barva a text na jednoduchém letáčku připadat jako hlas, který přímo a důvěrně oslovuje jakési místo hluboko uvnitř.

„Řeknete mi, prosím, kde to je?“ Ukázala na letáček.

„Co tam píšou?“

„Svatyně, Pilgrim Street.“

„Jasně, krátká postranní ulička tady vzadu. Zahněte u obchodu se svíčkami.“

„Díky. Víte, v místech, která neznáte, je to těžké.“

„Jo, jasně.“

„Asi si dám ještě šálek kávy. Jsem objednaná až na dvanáctou.“

Chtěla dívce o všem vyprávět, mluvit o sobě, o věcech, které ještě nikomu neprozradila. Servírka si s povzdechnutím přitáhla konvičku a nasypala do ní hnědý prášek. Jak se voda ohřívala, z konvice se ozývalo bublání.

Debbie se pokoušela dostat z místa mezi stoličkami uvízlý kousek lívance a nakonec neřekla ani slovo.

Dorazila příliš brzy. Prošla celou uličku, ale nezahlédl nic, co by označovalo Davovú duchovní svatyni.

Lýtka ji už bolela, když na horním konci přešla na protější chodník a opatrně zamířila zpátky. Zhruba uprostřed uličky uviděla záblesk modré, její modré, jak ji pro sebe pojmenovala, jakoby planoucí v šedivé uličce. Cedulka byla upevněná na stěně domu, který se jinak ničím nelišil od ostatních. Dava. Tentýž prach zlatých hvězdiček. Jenže

do dvanácté zbývalo ještě dvacet minut. Měla strach, aby nevypadala nedočkavě.

Když po několikáté prošla sítí úzkých stoupajících a klesajících uliček, byla už unavená. Bylo zde velmi málo lidí, obchody zely prázdnotou. Z jedněch dveří jemně zavanula směs pačuli a kadidla. Bylo chladno.

Kdyby neměla v kapse modrý letáček, Debbie Parkerová by se nejspíš rozplakala, utíkala zpátky na zastávku autobusu a pak do ráje vlastní postele v Laffertonu. Jenže tu byl ten letáček.

Za pět minut dvanáct stiskla tlačítko zvonku u dveří pod modrou vývěskou.

Nic nebylo slyšet a nikdo nepřišel. Ulicí se prohnal nečekaný závan studeného větru. Zkusila do dveří strčit, byly však zavřené a zamčené. Co to na ni zkoušejí?

Kdesi nedaleko kostelní hodiny odbily dvanáct, a než poslední úder utichl, dveře se otevřely. Žena v dlouhé sukni a se šátkem kolem krku pustila Debbie dovnitř.

„Dava vyžaduje, aby jeho schůzky začínaly přesně.“

Společně vešly do haly, do níž světlo pronikalo barevnými okenními tabulkami.

„Dava vyžaduje ticho.“

Otevřela dveře a podržela je, aby jimi Debbie mohla projít.

Uvnitř stál kulatý stůl se dvěma židlemi a na stěnách visela lehce nařasená látka.

„Prosím, Debbie, pojďte dál.“

Seděl za stolem a měl oblečený sametový kabát bez límečku, jaký nosívají duchovní. Měl také dlouhé hnědé vlasy a prsty ozdobené prsteny. Kolem krku mu visel řetěz s jednoduchým stříbrným keltským křížem.

Debbie se rozbušilo srdce.

„Nebuďte nervózní. Prosím, pojďte dál a posaďte se.“

V místnosti hořely svíčky a vydávaly sladkou vůni. V zrcadle s ozdobným rámem se odrážely jejich blikající plamínky.

Mlčky čekal, až si Debbie sundá batůžek a rozepne kabátek. Pohybovala se nervózně a nejistě. Pak se mu však podívala do očí. Byly upřené na její obličej, velké oči s hustými řasami, a byly modré, stejně hluboce, krásně a omamně modré jako barva na letáku. Chyběl jim jen zlatý prach. Debbie cítila, jak je do nich vtahována, a hluboce si povzdychla. Připadalo jí, jako by se vzdala části sebe sama. Už nebyla napjatá, už se ničeho nebála. Byla tady a to stačilo.

„Dobrá,“ ozval se Dava. Hlas měl naprosto normální. „Vítejte ve Svatyni, Debbie. Ať jste s sebou dnes přinesla jakékoli problémy a obavy, důkladně je prozkoumáme a poté vás začnu uzdravovat a povím vám o nových perspektivách, které se před vámi v životě otevírají. Ať již vás sužuje a odčerpává vám energii jakákoli bolest, duševní, fyzická či spirituální, ať jste ve vleku jakýchkoli negativních sil, které vám brání postupovat vpřed, vypořádáme se s nimi. Ne najednou, ne se všemi hned dnes. Postupně se však budete cítit lépe a živěji. To vám slibuji. Budete vyrovnaná a v souladu sama se sebou i se světem, stanete se svobodnější, naleznete soulad se svým vnitřním duchem. To vám slibuji. Něco půjde vyřešit velmi prostě, jindy budeme muset sáhnout hlouběji. Vše, co řeknu a udělám, jakákoli terapie, kterou navrhnu, všechny síly, které vám vyšlu na pomoc, jsou kladné a dobré. Žádná z nich vám neublíží. Teď vám, Debbie, popíšu, jak budeme postupovat.“

Poslouchat Davu bylo jako naslouchat tekoucímu potůčku, plynoucím vlnám nebo jemnému vánku rozechvívajícímu listí, jeho hlas uklidňoval a tišil. Zatímco mluvil, soustředěně se na ni díval a síla jeho očí byla tak mocná, že ji přiměla podívat se jinam, sklopit oči k desce stolu, zakryté rudým ubrusem. Jako když se nedokážete dívat přímo do slunce.

„Nejprve vás provedu krátkou jednoduchou meditací, abyste se uvolnila a zbavila veškerého napětí. Budeme spolu mlčet a já se naladím na vaši energii a prozkoumám silné i slabé stránky vaší čakry. Poté vás přečtu. Jakmile se na vás naladím, dokážu zjistit vaše problémy a obavy, dokonce i choroby. Přesto mi však můžete sama povědět, o čem přesné jste se se mnou přišla poradit. Vyhovuje vám tento postup, Debbie? Máte nějaké otázky či obavy, než začneme? Nebojte se na cokoliv zeptat.“

Seděl s rukama složenýma na stole před sebou. Nikdy neviděla nikoho sedět tak nehybně. Snad ani nedýchal. Vzpomněla si na volavku stojící bez pohybu u potoka jako socha.

„Ne.“ V ústech měla sucho a vlastní hlas jí zněl cize. „Ne, děkuji. Já... se vším souhlasím.“

„Dobrá. Výborně, Debbie. Zavřete tedy oči a dovolte mi soustředit vaše myšlenky na světlo a mír.“

Ležela a bylo jí teplo, tělo měla lehké. Vznášela se kdesi nad zemí, obklopená jemnou, fialově modrou mlhou, a nestarala se o nic z toho, co jí kazilo život teď i kdykoli v minulosti. Naslouchala měkkým tónům znějícím jako hudba, které však hudbou nebyly, šlo o zvuky přírody, zpěv ptáků a zurčení potůčku, vlny narážející na písek a vítr ve větvích... Hudba sfér, pomyslela si. Hudba sfér.

Mluvila o svém dětství, kdy byla její matka naživu. Jasně si vybavovala matčin hlas, její tvář měla před sebou. Vyprávěla o procházkách s matkou zlatým podzimním lesem, jak se spolu smály při koulovač-ce, jak jí matka zpívala před spaním. Mluvila o matce v posteli, bledé a neskutečně vyhublé, s kostmi vystupujícími pod takřka průhlednou kůží a s prázdnýma očima.

„Bála jsem se jí,“ slyšela se říkat, „to už nebyla moje máma.“

Mluvila o smrti a pohřbu, prázdné ložnici, tichu v domě a o tom, jak raději chodila ven, sedávala na zahradě nebo se procházela ulicemi, než by poslouchala otcovo vzlykání. Mluvila o nevlastní matce a o tom, jak ji ze začátku nenáviděla.

Najednou jí připadalo, že pluje vzhůru jako potápěč, pomalu se přibližující k hladině.

„Výborně, Debbie. Odpočiňte si. V klidu si odpočiňte.“

Po tvářích jí stékaly slzy. Ležela na pohovce a strop nad ní byl modrý s drobnými zlatými hvězdičkami. Nevzpomínala si, jak se tam ocitla.

Vedle ní na stoličce seděl Dava.

„Až budete připravená, posaďte se. Nespěchejte.“

„Usnula jsem? Něco se mi zdálo?“

„Říkáme tomu stav transu. Bdělý spánek. Je velmi léčivý. Byla jste v bezpečí. V naprostém bezpečí.“

Hlas měl měkký a rytmický, takže jí připadalo, že by si klidně mohla znovu lehnout a nechat se odnést do toho nádherného druhého světa.

„Sedněte si, Debbie.“

Dava se zašustěním kabátu vstal a vrátil se na svou židli u kulatého stolu. „Až se na to budete cítit, přijďte sem. Nevstávejte příliš rychle, mohla by se vám zatočit hlava.“

Hlavu měla tak lehkou, že se jí nad rameny jakoby vznášela. Opatrně sundala nohy z pohovky a chvilku počkala.

„Výborně. Půjdete domů a budete spát lépe než během posledních několika měsíců. Je tu však pár věcí, o kterých si musíme promluvit. Jeden či dva problémy k vyjasnění.“

Když přecházela přes místnost, měla nohy nejisté, proto byla ráda, když se mohla posadit.

„Budete v pořádku. Budete v naprostém pořádku. Před sebou máte jasnou, zářící cestu, jsou na ní však překážky. Vy sama, Debbie, víte, jaké. Povězte mi o nich. Víte sama nejlépe, co na sobě chcete změnit.“

„Jsem tlustá. Nenávidím své pupínky. Nesnáším tu temnotu, co na mě padá.“

Nikdy by nevěřila, že dokáže mluvit takhle otevřeně. Slyšela se, jak vypočítává věci, za které se styděla, jako by šlo o položky na nákupním seznamu.

„Po této konzultaci vám budu posílat písemné pokyny a předpisy. Předepíšu vám dietu, není však nijak složitá. Jezte pouze zeleninu a ovoce. Pijte pouze vodu nebo bylinné čaje. Nejezte nic, co není organické. Pouze zdravou výživu. Těchto věcí můžete jíst, kolik chcete. Ale žádné výrobky ze zvířat. Žádné mléčné výrobky, chléb, sladkosti. Nepijte alkohol ani kofein, žádnou kávu, čaj nebo čokoládu. Berte vitaminy, které vám pošlu. Také vám pošlu bylinnou mast na pleť. Vše obdržíte během několika dnů. Špatná nálada se začne pomalu, velmi pomalu vytrácet. Zpočátku by se však mohla ještě zhoršit a mohou se objevit bolesti hlavy. Nic si z toho nedělejte. Procházejte se na čerstvém vzduchu, co to půjde. Procházejte se, tančete a běhejte v polích, v lesích, kamkoli vás nohy zanesou. Choďte všude a nechte svou duši zpívat, Debbie. Poslouchejte mě a poslouchejte svůj vnitřní hlas.

Proces léčby a nastolení harmonie začal. Mám z vás radost. Vidím, jak vás obklopuje láska a světlo, vidím i šťastnou budoucnost. Nejprve však musíme odstranit z vaší cesty temnotu a překážky.“

Následovalo dlouhé ticho. Dava zavřel oči.

Jedna z vonných tyčinek v nádobce se rozpadla na hromádku jemného šedého popela.

Dava otevřel oči a jediným rychlým pohybem vstal.

„Dám vám vědět, kdy bude příhodný čas pro další sezení.“

Podívala se mu přímo do očí, byly však nyní jakoby zamlžené, jako by v nich někdo vypnul proud. Obličej měl bez výrazu.

„Děkuju. Ano, děkuju.“ Vyklopýtala ze dveří a cítila, že rudne rozpaky. V potemnělé hale málem porazila ženu v dlouhé sukni. Žena nic neřekla, jen stiskla tlačítko na stěně a dveře na ulici se potichu otevřely. Vzápětí se Debbie ocitla sama v uličce. Mžilo.

Byla stále ještě zmatená a točila se jí hlava. Rozběhla se z kopce a za rohem vešla do kavárny, kde nyní byly dva stoly obsazené ženami s nákupními taškami a dětmi. Vše bylo v pořádku. Normální. Nejraději by se úlevou rozplakala.

Teprve když vypila půl šálku sladké kávy a snědla půlku koláče, uvědomila si, že obojí má zakázané. Jenže to potřebovala. Připadala si, jako by se rozhýbávala poté, co ji zmrazili, jako by se jí žilami znovu rozproudila krev. Vydržela v teplé a příjemné kavárně, dokud nebyl čas vyjít na kopec a nastoupit do autobusu zpátky domů.

Druhý den ráno se probudila krátce po osmé, zůstala ležet v posteli a snažila se pochopit, kde je a jak se cítí. Jako první si uvědomila, že skutečně spala tvrdě, klidně a beze snů. Čekala a zůstávala ležet klidná jako malé dítě. O patnáct minut později stále ještě ležela, naprosto probuzená a vděčná z poznání, že se na ni nesnáší temná mlha, aby jí zkazila zbytek dne. Cítila se lehce mimo, trochu divně, ale ne unavená. To ani náhodou.

Opatrně vstala, jako by se obávala nečekaného bodnutí bolesti nebo jako by pohyb mohl vyvolat pád do temnoty. Pak se vykoupala a oblékla, a nic z toho se nestalo.

Sandy v kuchyni dávala prádlo do pračky.

„Vypadáš jinak,“ prohlásila okamžitě.

Debbie postavila konvici na sporák a natáhla se pro šálky a mléko. Nebyla si jistá, zda se jí chce mluvit o Davovi, částečně proto, že se ještě sama nevyrovnala s tím, co se stalo a co mu řekla, a částečně také kvůli pocitu, že konzultace by měla zůstat soukromou záležitostí. Zřejmě by se ho nejprve měla zeptat, zda o ní smí hovořit. Uvědomila si, že jeho vedení potřebuje v mnoha dalších ohledech.

„Jsi v pořádku?“

„Trochu mimo. Dlouho jsem spala. Tak povídej, jaká byla dovolená?“

Sandy zabralo vyprávění přibližně deset minut. Do kuchyně oknem příjemně svítilo zimní slunce. Debbie si neustále ověřovala, jak se cítí, jako by se dotýkala zubu po zákroku zubaře a zkoumala, jestli dál bolí.

„Tak, to by už o mně stačilo,“ usoudila Sandy.

Mlčky seděly u rozviklaného kuchyňského stolu s umakartovou deskou, a dokonce i vzor na něm, připomínající spíš šedivou vyrážku, připadal Debbie krásný, stejně jako oprýskaná zeď a omlácená pračka, prasklý hrnek na věšáčku. Dava. To všechno díky Davovi.

„No, něco se přece jen stalo,“ začala Debbie.

Prvních několik vět ji stálo hodně úsilí, protože musela hledat správná slova, aby všechno správně popsala a podělila se o Davovú sílu, vliv a krásu, po chvíli z ní však věty prýštily jako voda po kamenech. Mluvila o tom, co jí řekl o jejím dětství, budoucnosti, povaze, co může udělat pro své nitro, o její beznaději, o ní celé. Sandy ji pozorně poslouchala,

jedinkrát ji nepřerušila, jen se na ni občas opatrně podívala. Většinu času ale měla oči sklopené ke svému hrnku.

Po stěně za nimi se posouvaly sluneční paprsky.

Debbie konečně došla slova a v kuchyni se rozhostilo ticho. Byla celá propocená a pot jí stékal po zádech i mezi prsy. Soustředění a snaha vše co nejvěrněji podat ji spolu s nahromaděnými pocity vyčerpaly.

„Co bude dál?“

„Změní se mi život.“

„Dobrá...“

„Od teď.“

„Půjdeš tam znovu?“

„Dá mi vědět. Tak se to dělá. Neobjednáváš se sama, ale on vybere ten nejvhodnější den a hodinu.“

„Dobrá.“ Sandyin hlas nic neprozrazoval. Souhlas, nadšení ani podezření.

„Pošle mi nějaké tablety. Bylinky na bolesti hlavy a mast na pleť.“ „Bude to drahé?“

„Myslím, že ne, nebude.“

„Jak to víš?“

„Protože on není takový, aby tě obíral o peníze. Poznáš, že nechce zbohatnout. A navíc ví, že jsem na podpoře.“

„Dobrá.“

„Říkal, že počkáme, jestli se bolesti hlavy zlepší po tabletách, pobytu na čerstvém vzduchu a nové dietě, kdyby ale ne, může mě poslat k někomu jinému. Občas to prý nejde jen tak jednoduše a musí se použít jiné způsoby léčby.“

„Kam by tě poslal?“

„To neříkal. Nejspíš k někomu, koho zná.“

„Aha, tak to ano. Jasně.“

Debbie se na ni ostře podívala.

„Hele, Sandy, všechno je v pohodě. Je fantastický. Opravdu se od včerejška cítím mnohem, mnohem lépe.“

„Výborné.“ Sandy vstala a odnesla hrnky do dřezu. Opláchla je a osušila, vylila konvici a vypláchla ji. Pak se rozhlédla. „A co tedy budeš dnes dělat?“

„Půjdu si koupit správné jídlo. A vyházím to svinstvo ze spíže a z lednice.“

„Fajn, ale moje věci nech na pokoji.“

„Pak vyrazím na procházku. Přesně jak říkal. Chodit a chodit na čerstvém vzduchu.“

„Dobrá.“ Sandy zamířila ke dveřím. Zaváhala. „Poslouchej, Deb-bie, nevykládej si to špatně, ale když si nevzpomínáš na všechno, co se dělo... přišlas k sobě a ležela na pohovce... nemyslíš, že ti mohl něco dát nebo -“

„Jak to myslíš?“

„Nevztekej se. Chci jen říct, že bys měla být opatrná. Byla jsi tam s ním sama a -“

„Ježíši, Sandy. Jen mě zhypnotizoval.“ Myslela na Davový oči a měkký hlas.

„Vypadáš lépe.“

„Cítím se jako znovuzrozená. Přesně to mi slíbil, jen to ještě neskončilo, ale pak ze mě bude úplně nová Deborah. Říkal, že až to skončí, měla bych si změnit jméno. Budu prý cítit hlubokou potřebu to udělat. Pak už nebudu Debbie, ale Deborah. Deborah Parkerová.“

Narovnala záda, a když odcházela z kuchyně, připadala si větší, jako by se vznášela nad zemí.

Slunce se posunulo a nechalo místnost ve stínu.

Jim potřeboval něco dělat, musel se dostat ven, a v domě navíc bylo příliš ticho. Když pošťák prošel vrátky, bylo ticho, i když zahvízdal mlékař a když do ulice zahnuli popeláři. Ticho. Mnohokrát proklínal Skippyho pronikavý uječený štěkot, kterým ho pokaždé polekal, ticho však snášel ještě hůře.

Pročesal Kopec a hůlkou prošťáral tolik křoví a podrostu, kolik dokázal. Každý den tam strávil většinu dopoledne a vyrážel velmi brzy, stejně jako v den, kdy se teriér ztratil. Často se tam pak ještě vracel, aby hledal, volal a hvízdal až do setmění.

Vánoce strávil sám a za nic nestály. Teď byl Nový rok a na Kopci se pohyboval sám. Čekal na ženu s dobrmany, která se už týden neukázala. Bylo vlhko a chladno a po Skippym ani stopa.

V rádiu slyšel zprávu o ztraceném čistokrevném psovi. Minulý týden pečlivě pročetl Echo Laffertonu a každý večer sledoval Bevham Post a hledal zprávy o partách zaměřených na krádeže psů. Phyl mu o nich říkala.

„Kradou i kočky. Mají je buď na pokusy, nebo jdou rovnou do továrny a skončí rozemleté jako žrádlo pro psy. Musíš být opatrný.“

Jenže on opatrný nebyl, pustil Skippyho z vodítka, což by ona nikdy neudělala, a psík se ztratil. Prozkoumal všechny králičí nory, které našel, a u každé dlouho poslouchal, jestli neuslyší tlumený štěkot nebo kňučení zvířete uvízlého pod zemí.

Odpovědí mu bylo jen ticho a šustění větru prohánějícího se vyschlým podrostem.

Měl už pátrání vzdát, bylo mu to v hloubi duše jasné. Psa už nenajde. Byl sice zklamaný, naštvaný a bezradný, přesto by už měl svou snahu vzdát.

Ještě ne, ještě ne. Co je to týden? Teriér nejspíš zvětřil nějaké zvíře, ztratil směr a ocitl se v neznámých ulicích, kde nepoznával žádný

pach, jen se potuloval, možná je u někoho doma, možná se schoval v něčí garáži či kůlně a zůstal tam zamčený.

Pouhý týden.

Napadlo ho, že by si mohl dát inzerát do novin.

V tom okamžiku zaslechl štěkot páru dobrmanů a zahlédl ženu stoupající jeho směrem do svahu. lim Williams by se býval nejraději rozběhl a přivítal ji objetím, protože si byl naprosto jistý, že musela něco vidět či slyšet. Byla přece na procházce v den, kdy se Skippy ztratil, viděla Jima, a dokonce se ohlížela přes rameno, zatímco on hvízdal a volal.

Zastavil se, lapal po dechu a toužil si s ní promluvit.

Nevypadala ani trochu příjemně. Mohutná, s urputným agresivním výrazem, na sobě dlouhý, těžký kabát a čepici s klapkami na uších. Netrpělivě ho vyslechla, zatímco dobrmani tahali za vodítka.

„Vím, že sem chodíte často. Byla jste u i ten den. Čekal jsem, až na vás znovu narazím. Neviděla jste něco, neslyšela jste něco? Víte, jak vypadá.“

„Jasně, protivnej prcek, nevychovanej. Takový jsou všichni. Ale bohužel, nic jsem neviděla a neslyšela. A divíte se? Jak je pustíte z vodítka, hned se ztratěj. Utečou, někam zapadnou. Máte to jako ponaučení, až si budete pořizovat dalšího. Vyberte si pořádnýho psa.“

Rychle pokračovala za kňučícími dobrmany, a když ušla pár metrů, ohlédla se přes rameno úplně stejné, jako když se ohlížela, zatímco volal na Skippyho.

„Je mi to líto.“

Jim Williams cítil, že se začíná třást. Měl by být naštvaný, možná ji dokonce napomenout, aby se k ostatním chovala lépe, cítil se však jen zničený a smutný. Měla pravdu, byla to jeho chyba, vinu může dávat jenom sobě.

„Ach, Jime, slib mi to,“ slyšel říkat Phyl. Pozoroval záda ženy s dobrmany, mizející z dohledu mezi stromy. Chtěl se za ní rozběhnout a prosit ji, aby až uvidí Phyllis, jí nic neříkala, aby ho neprozradila.

Vyndal z kapsy kapesník, otřel si oči a vysmrkal se. Na co to myslí? Proč by to měl dělat? Phyllis je mrtvá a žena od dobrmanů by ji tak jako tak neznala.

Cestou ze svahu dolů k silnici se stále ještě třásl.

Nicméně později, když se uklidnil dobrou snídaní, znovu vyrazil ven, nejprve do kanceláře inzertních novin, kde podal inzerát, a poté do telefonní budky, odkud zavolal do rádia BEV a požádal o odvysílání zprávy o Skippyho zmizení. Nakonec zašel na laffertonskou policejní stanici.

Jakeovi Spurrierovi trvalo věčnost, než se obul a zatáhl zip bundy, částečně proto, že se v posledních dnech cítil neuvěřitelně unavený, a částečně i proto, že se mu vyhlídka na návštěvu u pana Sharpeho ani trochu nelíbila.

„Jakeu, přece to nebolí/'

„Bolelo to. Když mě tehdy škrábalo v krku a píchal mi jehly do zad, bolelo to jako čert.“

„Jenže pak už tě v krku nikdy neškrábalo, ne?“

„Teď ano.“

„Hm.“

Jenny Spurrierová svého desetiletého syna s obavami pozorovala. Nikdy nebyl zvlášť zdravý a silný, na rozdíl od svého čtrnáctiletého bratra Joea, který kvůli nemoci ve škole nezameškal snad jediný den. Byl to Jaké, kdo trpěl dýchavičností a opakovanými záněty uší, kdo chytil příušnice a plané neštovice a marodil s nimi celý měsíc, kdo s prvním nachlazením ulehl již v září a v podstatě mu vydrželo až do konce dubna. V poslední době si stěžoval na únavu a byl více bledý než normálně. Vrátily se mu bolesti v krku a několikrát se mu objevila i ječná zrna, což bylo i u něho nezvyklé.

Jenny Spurrierová byla proti antibiotikům ve všech jejich podobách, nicméně občas musela na svou nevraživost zapomenout, protože jiná cesta, jak Jakeovi pomoci při zánětech středního ucha, neexistovala. Jakmile s ním zamířila k doktorce Deerbonové, bylo jí jasné, že bude muset znovu bojovat. Mladá lékařka však nebyla ani zdaleka tak špatná jako ordinace, z níž nechala před pěti lety celou rodinu odhlásit. Tamní lékař antibiotika rozdával jako cukrátka coby zázračnou léčbu na každé kýchnutí a bolest hlavy. Stačilo zavolat sestře, a aniž by vás prohlédl, okamžitě na ně vypsal předpis. U doktorky Deerbonové se nic takového nestávalo, a byla to právě ona, kdo

Jenny navrhl na její trvalé bolesti břicha, poté co žádné vyšetření nic neprokázalo, vyzkoušet právě akupunkturu.

„Obvykle svým pacientům alternativní léčbu nedoporučuji,“ vysvětlila jí tehdy, „Aidana Sharpeho si však velmi vážím. Je plně kvalifikovaný, nebude vás obtěžovat spoustou hloupých řečí a některé problémy na akupunkturu velmi dobře reagují. Dobře působí i na chronické bolesti. Jednomu z mých pacientů, kterému se kvůli osteoporóze a artritidě začaly rozpadat kosti, se po pravidelné léčbě u pana Sharpeho hodně ulevilo. Žádné zázraky, ale... na rozpad kostí neexistuje léčba, nicméně úleva od bolestí a ztuhlosti byla zjevná. Obávám se, že ze státního pojištění vám akupunkturu nikdo neuhradí, jestli však máte soukromé pojištění, obvykle ji na mé doporučení zaplatí.“

Jenny stačily dvě návštěvy u Aidana Sharpeho a bolesti žaludku zmizely. Mohla normálně jíst, přestože jí doporučil, aby se vyhýbala silně kořeněným jídlům a bílému vínu. To bylo už přede dvěma roky a tatáž léčba vyřešila i Jakeovy bolesti v krku, přičemž mu dodala více energie a vytrvalosti. Hrál fotbal za školní mužstvo celou sezónu a kvůli nachlazení přišel o jediný zápas, což znamenalo nejdelší dobu, po jakou zatím vydržel zdravý. Během zhruba posledního měsíce však znovu cítil únavu, ztratil chuť k jídlu a trenér ho nechával sedět na lavičce.

„Víš přece, jak dobře ti naposledy po léčbě u pana Sharpeho bylo. Chceš se snad vrátit do týmu, nebo ne?“

Jaké sice cosi zabrumlal, ale jeho matka moc dobře věděla jak na něho. Fotbal miloval a za minulý rok dal dost gólů, aby svému mužstvu pomohl až do semifinále okresního mládežnického přeboru, kde teprve vypadli. K Vánocům mu dokonce sehnali přes někoho, koho znal manžel a kdo znal někoho dalšího v Manchesteru, tričko s nápisem „Beckham 7“ s podpisem jeho hrdiny.

„Fajn, fajn.“ Jaké si zavázal tkaničky, vstal a málem na Jenny upadl.

„Jakeu, co se děje? To nic, sedni si. Předkloň se a dej hlavu mezi kolena.“

„Všechno se zamotalo, podlaha zmizela/'

„Závrať. Občas se to stane, když rychle vstaneš. Minutku tu poseď a já ti zatím přinesu sklenici vody. Nepůjdeme, dokud ti nebude lip. Neboj se.“

O deset minut později posadila protestujícího Jakea na přední sedadlo auta.

„Pás si umím zapnout sám, nic mi není. Mami, ne...“

„Promiň.“

Jenny si přesto uvědomovala, jak je bledý. Příliš bledý. Čím rychleji se na něho někdo podívá, tím lépe.

Když jí bylo šest, museli jí vytrhnout tři zuby. Kamarádi ze školy jí už dopředu vyprávěli hrozné příběhy o bolesti, kterou zažije, o krvi a příšerných zubařských nástrojích, takže v okamžiku, kdy se dostala do ordinace, ji zachvátila hysterie. Nikdy nezapomene na jemného a laskavého zubaře, pana Peata. Byl vysoký, měl husté vlasy a vysoké lesklé čelo, a dlouho si s ní povídal, vysvětlil jí, že kromě lehkého pálení později nic neucítí, a i to že po „kouzelné“ tabletce rychle přejde, že určitě neuvidí žádnou krev ani nástroje a že usne s medvídkem v náručí, aby še po pěti minutách probudila z krásného snu. Všechno dopadlo přesně tak, jak říkal, a od té doby se zubařů nikdy nebála.

Aidan Sharpe byl stejně klidný, rozvážný a jemný jako pan Peat, i když nebyl tak vysoký a vlasy i malou bradku měl vždy pečlivě zastřižené. Když teď vešli do jeho jasně osvětlené čekárny s recepčním pultem, cítila se poprvé po mnoha dnech o něco klidněji. O Jakea se někdo postará. Jaké bude v pořádku.

V čekárně stál automat na vodu, pohodlná křesla, pohovka a nízký konferenční stolek s čerstvými novinami a lesklými časopisy. Na stole paní Cooperové, která zde pracovala jako recepční, se skvěly vázy se sladce vonícími hyacinty a malá sklenička se sněženkami. Celé místo působilo přívětivě, vládla zde radost a pohoda, což Jenny před první návštěvou vůbec nečekala.

„Nic divného,“ svěřila se později doktorce Deerbonové.

„Vím. Proto tam své pacienty ráda posílám. Žádný sběr plechovek pro Děti Země.“

Byla to pravda. Na stěně za recepčním pultem visely zarámované diplomy a osvědčení Aidana Sharpeho společně s jeho fotografií s královnou. Jinak místnost zdobilo už jen několik nijak výrazných obrazů se scenériemi moře a lesa.

„Mami, fakt tam musím?“

Jenny však nestačila odpovědět.

„Dobrý den, paní Spurrierová. Jakeu.“ Aidan Sharpe k nim mířil z ordinace v nažehleném bílém plášti a vyleštěných hnědých polobotkách.

V úkrytu za matkou se Jaké ušklíbl, všimla si toho však jen recepční, která na něho spiklenecky mrkla.

Ordinace byla více strohá než čekárna, stůl, židle, vyšetřovací lehátko a tác s jehlami a autoklávem. Svítilo však do ní slunce a plnilo ji lehkým žlutým světlem.

„Tak Jakeu, jak je to dlouho, co jsme se viděli naposledy?“ Aidan Sharpe se podíval do svých poznámek. „Skoro osmnáct měsíců. A bolesti v krku přešly?“

„Stačila dvě sezení,“ připomenula Jenny. „Byl na tom pak opravdu dobře.“

„Jenže teď se vrátily, a navíc jste, paní Spurrierová, říkala, že vás znepokojuje ještě něco.“

Chlapec se podmračeně díval na koberec a komíhal nohama.

„Neboj, Jakeu, moc dobře vím, jak nepříjemné je, když lidé mluví o tobě, a ne s tebou, a za chvilku mi budeš sám moct říct, jak ti je. Jenže matky toho obvykle o svých dětech vědí víc než dost, chápeš?“

Pečlivě si zapisoval, co mu Jenny Spurrierová říkala o Jakeově únavě, jeho ječných zrnech a bolestech v krku i o dnešní závrati.

„Dobrá, Jakeu, vyměnil by sis teď, prosím, s mámou místo? Chci se na tebe podívat na světle. Výborně. Nejdřív se mrkneme do krku.“

Z obalu vyndal sterilní špachtli a přitiskl jí kořen Jakeova jazyka, poté mu prohlédl oči a také obě uši.

„Když říkáš, že se cítíš hodně unavený, mohl bys to lépe popsat? Nezůstával jsi dlouho vzhůru a nečetl sis nebo nehrál na počítači? Málo jsi spal? Nemusíš se bát, nikdo tě za to trestat nebude.“ „Nevydržím dlouho vzhůru.“

„Cítíš únavu během dne?“

„Ano.“

„A co při hře? Jsi přece dobrý fotbalista, že?“

„Nemůžu rychle běhat, hned se unavím.“

„Zadýcháváš se při běhání?“

»Ne.“

„Bolí tě pak nohy?“

„Často si stěžuje na bolesti nohou, i když předtím nehrál,“ doplnila Jenny.

„Dobrá, Jakeu, sundej si kalhoty a triko a nech si jen trenky. Pak si lehni na pohovku. Potřebuji tě prohlédnout.“

Jaké si lehl a pozoroval odrazy slunce od kovové obruby stropní lampy. Nohy ho bolely, a kdyby se ho pan Sharpe neustále na něco neptal, nejspíš by usnul a spal celé hodiny.

„S někým ses dostal do křížku, Jakeu?“

„Ne.“ '

Akupunkturista prohmatával Jakeovo lýtko a poté opatrně i stehno.

„Nějaký faul?“

„Ne, prostě se objevily.“

„Chápu. Máš ještě nějaké takovéhle modřiny?“

„Jednu na ruce, ale myslím, že už zmizela.“ Podíval se, ale všiml si, že se mu udělala jiná, větší než ta předchozí.

„Dobrá. Netekla ti v poslední době krev z nosu?“

„Ne.“

„Ale ano, copak si nevzpomínáš?“ vložila se do hovoru matka. „Před týdnem nebo dvěma. Zavolal jsi mě v noci. Myslela jsem, že se ve spánku zmítal a udeřil se o pelest. Musela jsem v ledové vodě namočit půl tuctu kapesníků a držet mu je na nose, než to přestalo/4 „A od té doby už ne, Jakeu? Třeba ve škole?“

„Ne.“

Nebyla to sice pravda, Jaké už však měl výslechu dost a rozhodl se použít techniku lhaní při mučení, odkoukanou od Jamese Bonda.

„Fajn, Jakeu, můžeš se obléknout a pak chvíli počkej v čekárně. Já zatím proberu pár formalit s tvou mámou. Jestli máš žízeň, paní Co-operová určitě najde čerstvou pomerančovou šťávu.“

„Takže dneska do mě nebudete píchat žádné jehličky?“

„Dnes ne.“

„Jooo!“

Jaké popadl kalhoty a triko, rychle si je natáhl, sebral své zbývající věci pod paži a zmizel, aby si to pan Sharpe nakonec ještě nerozmyslel.

„Takže to znamená, že nejde o nic vážného, když ho nebudete léčit? Skutečně se mi ulevilo. Stejně bych ale byla ráda, kdybyste mu mohl nějak pomoci se sebrat.“

„Myslím, paní Spurrierová, že sebrat se mu pomůže doktorka De-erbonová. Byl bych rád, kdybyste za ní s Jakém co nejdříve zašla.“ „Proč?“

Aidan Sharpe se na ni upřeně díval s výrazem, který u něho nikdy dříve nespatřila.

„Nechci dělat žádnou diagnózu. Víte, nejsem lékař.“

„Jen neříkejte. Jste lepší než někteří, které znám.“

„Děkuji.“ V obličeji se mu objevil výraz radosti a pýchy. „Ale přesto. Jakea musí prohlédnout praktický lékař, a než začnu uvažovat o jakékoli léčbě, potřebuji od něho zprávu. Možná o nic nejde, některé symptomy je však třeba prošetřit. Pošlu doktorce Deerbonové vzkaz. Nedělejte si ale starosti, prosím, jde jen o opatrnost. Existují spousty alternativních léčitelů, kteří jsou ochotní léčit nemoci, o nichž vůbec nic nevědí. Já k nim nepatřím.“

Vstal.

„Až se vyjádří doktorka Deerbonová a bude spokojená, dohodneme se, kdy s Jakém přijdete, a uvidíme, co pro něho budu moci udělat. Tuto konzultaci máte zdarma.“

„Ne, musím vám zaplatit. Vím, že jste akupunkturu neprováděl, ale připravili jsme vás o čas.“

„Ne, mám své zásady, paní Spurrierová. Když neléčím, nic neúčtuji. Pojďme raději vysvobodit Jakea z tohoto akupunkturního vězení.“

Aidan Sharpe vesele vyprovodil Jenny Spurrierovou a jejího syna z čekárny, když se však vrátil zpátky, tvářil se vážně.

„Julie, mám teď asi deset minut. Kdo je další?“

„Pan Cromer.“

„Nejdřív chci vyřešit tohle. Zkusila byste zavolat doktorku Deer-bonovou? Doktorku Cat? Kdybyste ji nesehnala, nechte jí vzkaz, ať se co nejdřív ozve. Spěchá to.“

Cat ale telefon zvedla okamžitě.

„ Aidane? Dobrý den. Jak se máte?“

„Dobře a omlouvám se, že vás ruším.“

„Kdepak, právě mi skončily ordinační hodiny. Co pro vás můžu udělat?“

„Jaké Spurrier, deset let, bydlí na Felstead Road.“

„Znám ho. Matka se jmenuje Jenny. Milá rodina.“

„Ano. Nicméně mám velké obavy. Dnes ke mně chlapce přivedla kvůli bolestem v krku a únavě. Léčil jsem ho před osmnácti měsíci na bolesti v krku, stačilo pár sezení a zmizely. Tehdy jsme se vy a já shodli, že byly virového původu.“

„Vzpomínám si.“

„No, tentokrát to není virové. Žádnou léčbu jsem neprováděl a jeho matce jsem doporučil, aby za vámi co nejdříve zašla. Stěžuje si na výraznou únavu, krvácení z nosu, bolesti končetin, občasné závratě a slabost, ječná zrna a právě teď má ošklivě zapálený krk. Také má

modřiny na nohách a na předloktí. Určitě chápete, že se mi v hlavě ozval poplašný zvonek.“

„Je bledý?“

„Ano.“

„Pak má všechny příznaky. Mnohokrát děkuji, Aidane, jsem ráda, že jste se mi ozval. Zavolám jim, ať ho ke mně okamžitě přivedou.“ „Dáte mi pak vědět? Samozřejmě můžu být jen přehnaně opatrný.“

„Jak vás znám, tak nejste. Krevní test nám každopádně to, co chceme vědět, řekne poměrně přesně.“

Aidan Sharpe zavěsil telefon a otočil se s křeslem tak, aby viděl oknem do zahrady. Ze stromu na strom tam přeskakovaly dvě veverky, rychle sešplhaly po kmeni, utíkaly přes trávník, aby nakonec v honičce pokračovaly na jiném stromě.

Má-li Jaké Spurrier skutečně některou z agresivních forem dětské leukémie, jak se on i Cat obávali, bude trvat hodně dlouho, než bude znovu moci běhat a hrát si se stejnou lehkostí a bezstarostností. Jestli vůbec.

Pocit pohody a spokojenosti, jako by byla obalená tmavě modrou léčivou aurou, kterou pro ni vytvořil Dava, neopustil Debbie Parke-rovou ani během příštích dnů, a dokonce ani nezeslábl. Noc co noc klidně spala a ráno se probouzela natěšená na další den. Vyházela všechny konzervy, balíčky a lahve ze spíže i ze své části ledničky a skoro celou týdenní podporu utratila za zdravou výživu, organické ovoce, zeleninu a cereálie.

Každý den chodila na procházky do částí Laffertonu, kde nikdy dříve nebyla, do parku, podél kanálu a na Kopec.

Sandy ji pozorovala a nic neříkala. Stále ještě cítila znepokojení a obávala se, aby dieta a cvičení nebyly jen krátkodobým vzplanutím, přesto se jí ulevilo, když už neměla před očima svou spolubydlící zničenou, nemusela ji ráno vyhánět z postele a dělat si o ni starosti.

Týden po Debbiině výletu autobusem do Stárly dorazil balíček.

Tablety vypadaly a páchly jako směs mořských řas a kompostu a mast v plastové lahvičce měla odpudivou strukturu. Vše bylo zabaleno společně se seznamem složitých pokynů a účtem na 75 liber.

Nezeptala se, kolik to všechno bude stát, a teď se furiantsky rozhodla, že na tom nezáleží. Dava jí dělal dobře. Měl dar, chápal ji a dokázal se hluboko v jejím podvědomí dotknout čehosi, na co zatím nikdo nedosáhl. Stačilo, aby si vzpomněla na tón jeho hlasu a živé oči, aby pomyslela na jejich modř, a cítila záblesk vzrušení, jako by s ní Dava hovořil a povzbuzoval ji. Bylo by jí jedno, i kdyby musela zaplatit pětkrát více. To, co pro ni až dosud udělal, se nedalo penězi zaplatit.

Později dopoledne napsala otci a požádala ho o sto liber. „Potřebuji je na zvláštní léčení pleti. Naneštěstí je zdravotní pojišťovna - jako ostatně dnes spoustu dalších věcí - neproplácí, jenže pro mě je strašně důležité, aby se mi pleť vyčistila.“

***

Tablety měla zapíjet čistou minerálkou a brát je dvakrát denně po vegetariánském syrovém jídle. Během následujících dvou hodin nesměla pozřít nic kromě neomezeného množství vody. Lahvičku měla uchovávat mimo dosah veškerých chemikálií a v temnu.

Mast měla nanášet v tenké vrstvě před spaním na pleť omytou čistou minerálkou a neparfémovaným mýdlem. Páchla po asfaltu a ještě po něčem, na co se Debbie pamatovala z dětství, nedokázala to však určit.

Svlékla se, přesně podle pokynů si pečlivě omyla obličej a osušila kuchyňskou utěrkou z neběleného papíru. Po nanesení masti ji kůže lehce svědila.

Při rituálu přípravy organické zeleniny a ovoce i pití minerálky se cítila být ve spojení s Davou a připadalo jí, jako by pomalu odplouvala na moře, které ji ukolébávalo do nového spánku beze snů.

Něco se dělo. Znovu měla sen, jenže tentokrát byl součástí snahy o probuzení. Nedokázala rozpoznat, jestli má bolesti nebo nemůže dýchat, a v napůl bdělém snu jako by jí někdo slepil oční víčka, a i když se jí je nakonec podařilo pootevřít, byla všude kolem tma a bolest. Pak jimi proniklo bolestivé světlo a kdesi blízko také San-din hlas.

„Deb, probuď se, křičela jsi, asi nějaká noční můra. Bože, co to máš s obličejem?“

Debbie se posadila. Trochu už viděla, ale dívala se jen úzkou škvírou mezi očními víčky. V obličeji měla divný pocit, jako by jí celá hlava otekla. Pleť ji pálila.

„To ta pitomá mast. Jsi na ni alergická, otekl ti po ní celý obličej.“

Debbiie bolelo i dýchání. Při každém výdechu měla pocit, jako by tlačila na dveře, které však z opačné strany někdo drží.

„Zavolám doktora. Přijede a postará se o tebe.“

Slyšela, jak Sandy odchází z pokoje, stále však viděla jen úzký proužek světla. Když si lehla, hůře se jí dýchalo. Slyšela, jak jí na plících rachotí.

„Doktorka je na cestě a říkala, abych pustila všechny kohoutky, udělala v koupelně páru a odvedla tě tam. Ach, Debbie, na cos myslela? Ježíši, slib mi, že už k žádným bláznům chodit nebudeš!“ Pára jí udělala dobře. Debbie cítila, jak se jí hrudník uvolňuje, oči však zůstávaly skoro zavřené a kůže ji pálila, jako by se opařila. Snažila se myslet na Davu a obklopit se klidem a modrou barvou, soustředit se hluboko do sebe, jak jí říkal, vzmáhala se v ní však panika, která odváděla její myšlenky. Dava se zdál být nereálný a vzdálený. Připadalo jí, že bude zvracet.

O půl hodiny později seděla na pohovce, dýchala přes rozprašovač a po injekci antihistaminik, kterou jí aplikovala doktorka De-erbonová, se postupně začínala uklidňovat. Oční víčka měla dál nateklá, rozmazaně však již lékařku viděla jako obrys proti světlu lampy.

„Co mám dělat?“ Ptala se Sandy v obavách doktorky Deerbonové, když ji odvedla do koupelny, aby si mohla umýt ruce. „Asi bych u ní měla zůstat, že?“

„Myslím, že to nebude tak zlé. Brzy začne být ospalá a dýchá už skoro normálně. Přesto jí nechte běžet nebulizer, a kdyby se znovu zhoršila, zavolejte sanitku. Nejspíš k tomu však nedojde. Třeba byste mohla přespat u ní v pokoji. Šlo by to? Nechala jsem tu čtyři tabletky antihistaminik. Jednu jí dejte, až se ráno probudí, a další v poledne. Zítra bude dost dezorientovaná.“

„V pořádku, je sobota, takže jsem doma.“

„Můžete mi ukázat ty bylinné léky, které si obstarala?“

Sandy našla lahvičku s mastí. „Chystám se vysypat ty prášky do záchodu a mast tam vyhodím taky. Člověka napadá, co v tom musí být, když jí to takhle ublížilo.“

„Lidé mívají alergické reakce na různé běžné léky, dokonce i na ty volně prodejné. Někteří bývají alergičtí na něco, co ostatní mohou klidně užívat. Je to velmi individuální. Myslím ale, že tohle si vezmu a pokusím se zjistit, co v tom vlastně je.“

„Myslíte, že to může být jedovaté?“

„To je nepravděpodobné. Spíš abych věděla, před čím mám své pacienty varovat.“ Cat zvedla svou kabelu. „Ráno zavolám, abych zjistila, jak na tom Debbie je, ale nejspíš nebude potřeba, abych se na ni přijela podívat. Kdyby se něco dělo, zavolejte mi. Celý víkend sloužím. A také jí řekněte, ať se v pondělí zastaví u mě v ordinaci.“

Cat ještě před odchodem zašla Debbie zkontrolovat. Spala schoulená na boku a klidně dýchala. Oční víčka už měla nateklá méně a i otok ve tváři se zmenšil. Antihistaminika znovu dokázala své kouzlo. Nebylo těžké poznat, proč se dívka rozhodla pro drastické řešení na vyčištění pleti. Akné měla rozlezlé po celém obličeji a krku, některé pupínky zanícené. Proč si však vybrala potenciálně nebezpečného pitomce z komunity hippies ve Stárly, který si navíc za konzultaci určitě řekl o dost peněz, když jí Cat mohla předepsat antibioti-kální kúru, která by její akné vyléčila? A protože byla nezaměstnaná, nemusela by ani nic platit.

Cestou z Laffertonu prázdnými nočními silnicemi si Cat v duchu poznamenala, že si musí promluvit s jedním dvěma kolegy o člověku, který si nechává říkat Dava.

Freya Graffhamová do kostela nechodila nijak často, jeden z prvních volných večerů v Laffertonu nicméně strávila v místní katedrále, protože zdejší sbor uváděl Händelova Mesiáše. Sama v něm od školních let zpívala v různých sborech altový part víckrát, než dokázala spočítat, stejně jako v mnoha jiných dílech, a dokonce i na jevišti v operetě, jenže Don proti tomu měl výhrady a v dalším zoufalém pokusu mu vyhovět a uklidnit ho odešla ze sboru v Ealingu i z amatérské operetní společnosti. Don nezpíval, hudbu neměl rád, odmítal chodit do kostela a žárlil na všechno, co Freyu odvádělo z domova bez něho. Přestala hrát tenis a badminton, přičemž obojí jí šlo velmi dobře. Jediné, co jí zůstalo, bylo plavání, protože Don byl slušný plavec. Na druhou stranu si však sám bez ní dvakrát ročně vyrážel na lyže. Jednou s ním byla ve Švýcarsku a zlomila si kotník. Poté již Don jednoduše jezdil lyžovat s partou kamarádů. Nikdy se nezmínil, že by měl v úmyslu přestat.

Zatímco seděla v katedrále svátého Michaela a užívala si Hände-lovo úžasné dílo, znovu se krátce zamyslela. Ne nad tím, jak si vůbec mohla Dona Ballingera vzít, ale jak s ním vůbec dokázala přežít víc než půl tuctu společných večerů. Manželství jí připadalo, že se v něm ztrácí, její radosti a zvyky ničil jeho nesouhlas, kromě práce neměla kde projevit svou osobnost.

Stále ještě si nezvykla na skutečnost, že je svobodná. V nádherné katedrále za zvuků hudby, kterou tak důvěrně znala, si znovu uvědomila, že nemá důvod cítit vinu, že se nemusí vymlouvat ani lhát, že se zodpovídá jen sama sobě.

„Každé údolí buď vyvýšeno.“

Nejraději by se přidala. Znala každou jednotlivou notu, každé forte i pianissimo, kompletní altový part, všechna slova bible.

Katedrála byla zaplněná, a přestože tu zatím nikoho neznala, cítila se zde Freya jako doma a součástí všeho kolem, jako by tu žila desítky let. Londýn, manželství, Metropolitní policie, to všechno se kus po kuse vytrácelo do zapomnění.

V programu našla podrobnosti o Sboru sv. Michaela, který zpíval s profesionálními sólisty, a adresu na sekretariát. Po návratu domů zapálila oheň v krbu. Skutečný krb byl jednou ze zásadních podmínek, které si při hledání domu stanovila. S výkonným, čistým a bezduchým podlahovým topením žila až příliš dlouho. Krb byl sice malý, ale dobře postavený, takže trvalo jen několik minut, než se třísky a malá polínka rozhořely. Do přehrávače vložila CD s Mesiášem, nalila si sklenku francouzského bílého vína, a než se vrátila k rozečtené knize, napsala dopis s prosbou o informace ohledně nejbližšího konkurzu pořádaného pěveckým sborem svátého Michaela.

„Jsi šťastná," oslovila sama sebe nahlas. „Jsi šťastná."

Konkurz se konal v hale kostela týden po Vánocích. Kromě Freyi se ho účastnili čtyři další zájemci. Ji a dva další, muže a starší ženu, do sboru přijali.

Freya věděla, že dlouho necvičila a že má po nedávném nachlazení chraplavý hlas. Konkurz nebyl vůbec jednoduchý, protože standardy Pěveckého sboru svátého Michaela byly vysoké, nicméně od okamžiku, kdy jí pianista udal tón, si připadala, že se vznáší jako pták až ke kopuli katedrály. Zpěv jí chyběl víc, než si uvědomovala.

Než se rozešli, informoval je sbormistr o nadcházející sezóně, která měla trvat až do konce června. Budou zde katedrále v květnu zpívat Brittenovo Válečné rekviem, a ještě předtím se zúčastní velkého představení spojených pěveckých sborů celého hrabství v Bevhamu o velikonoční sobotě, na jehož programu bude Bachova Mše h-moll. Freye poskočilo srdce. Bacha dobře znala a vždy toužila dostat šanci zpívat Brittena.

„Mezitím se za dva týdny bude konat společenský večírek sboru. Vždy se nám hodí, když noví členové přiloží ruku k dílu. Víte, jak to chodí. Vše zůstává na několika stále stejných jedincích, takže kdybyste mohli nabídnout pomoc...“

Freya se přihlásila s tím, že záleží, zda jí to umožní práce, a zapsala si číslo na členku, která měla na starosti jídlo na večírek. Nebyla sice nadšená kuchařka, nikdy si však nenechala ujít šanci připravit dezert.

Cestou zpátky si v autě spolu s přehrávačem prozpěvovala Mši h-moll. Svůj nový domov milovala. Od začátku se na kriminálce v Laffertonu dostávala k případům, do nichž se ráda zakousla. Vrátila se zpátky k hudbě a zdálo se, že si pomalu začíná vytvářet společenské vazby.

Zkusila zavolat na číslo, které dostala od sbormistra Alana Fento-na, nikdo však telefon nezvedal a neozval se ani záznamník. Zkusí to později. Mezitím se ponořila do dvou krabic, které ještě nestačila vybalit, a hledala kuchařky. Najednou se ušklíbla.

„Done Ballingere, trhni si nohou.“

Těsně před desátou zkusila číslo znovu.

„Ano?“ Podrážděný starší muž.

„Dobrý den, jmenuji se Freya Graífhamová a vaše číslo mi dal sbormistr od svátého Michaela -“

„Sháníte manželku.“

Další manžel, který se tvářil tak, že čím méně bude mít s činností své ženy společného, tím lépe.

„Tady Meriel.“

Freya začala vysvětlovat, proč volá, okamžitě však byla přerušena, tentokrát radostným zavýsknutím.

„Opravdu nabízíte pomoc? Jste anděl!“

„Konkurz do sboru jsem absolvovala teprve dnes, okamžitě jsme však dostali úpěnlivé kázání o tom, jak všechno leží stále na stejných bedrech a jak moc jsou zapotřebí dobrovolníci.“

„Starý, dobrý Alan.“

„Mohla bych třeba připravit dezert. To dělám ráda. Kolik lidí tam má být?“

„Něco mezi dvaceti a sto padesáti. Víte, drahá, většina lidí není schopná na pozvání odpovědět, a navíc zveme i partnery. Jestli se jich nakonec opravdu sejde sto padesát, pak nám pomáhej bůh, protože manžel vyletí z kůže.“

„Takže napeču zhruba půl tuctu různých druhů. Mám je přinést rovnou na večírek?“

„A neměla byste jednodušší je postupně zmrazit a přinést předem?“ „Ne, nebude mi vadit přinést je rovnou.“

„Doufám, že se večírku také zúčastníte. Je krásné mít zde nové tváře a i nové hlasy. Bydlíte v Laffertonu? Podle jména vás neznám.“

„Přistěhovala jsem se teprve před měsícem. Jsem ale moc ráda, že se mi podařilo dostat do sboru. Zašla jsem na Mesiáše a připomnělo mi to, jak moc mi zpěv chybí. V Londýně jsem byla členkou pěveckého sboru.“

„Báječné. Řeknu vám adresu.“

Freya si informaci zapsala.

„Najdete nás asi pět mil od Laffertonu, míli po silnici z Bevhamu do Flimby a za hospodou zahnete ostře vlevo. Kdykoliv. Opravdu se těším, až se s vámi setkám, paní... Graffhamová?“

„Abych pravdu řekla, vrátila jsem se ke svému dívčímu jménu. Loni v létě jsem se rozvedla. Každopádně se jmenuji Graffhamová.“ „Výborně, paní Graffhamová... nebo snad slečno?“

„Co třeba Freyo?“

„Báječné. Nashledanou.“ Rychle zavěsila.

Vřelost jejího hlasu a vstřícnost Freyu potěšily podobně, jako by si jí na chodbě všimla ředitelka školy nebo ji sbormistr pochválil za vynikající výkon. Nebo, pomyslela si, jako by šéfinspektor poté, co se jí podaří najít Angelu Randallovou, prohlásil: „Dobrá práce.“

Vrátila se zpátky ke kuchařce položené na pohovce a otevřené

na stránce s dortem s čokoládovou pěnou a pařížskou šlehačkou.

***

Následující týden strávila Freya většinu volna pokusy v kuchyni, dokud si nebyla jistá, že dokonale zvládá alespoň půl tuctu nových receptů na zákusky. Během první zkoušky Válečného rekviem se dostala až na samotnou hranici svých možností při zpěvu z not a na konci večera jí skoro začal vynechávat hlas, přesto však pociťovala nadšení a s několika dalšími členy sboru zašla do hospůdky Cross Keys. V notýsku se jí objevila další jména a telefonní čísla, seznámila se s členem badmintonového klubu, který jí nabídl, že ji příští týden vezme na hřiště, a přijala pozvání na večeři od ženy jménem Sharon Med-calfová, jejíž auto odmítlo nastartovat, takže ji Freya svezla domů. Přestěhovat se do Laffertonu jí připadalo jako to nejlepší, co v životě udělala. Takto spokojeně se necítila už celé roky. Nejvíce ze všeho ji však překvapoval nezvyklý pocit, že dostala druhou šanci, že může svůj život začít úplně nanovo. Pomyslela si, že podobně se cítí lidé, kteří při nehodě nebo v důsledku nemoci jen o vlásek uniknou smrti. Nová šance. Začínala si uvědomovat, jak svázaná byla během svého krátkého manželství, jak se Donovi podařilo potlačit její vnitřní sílu a iniciativu. Vždy byla zvyklá spoléhat se na sebe a přijímat vlastní rozhodnutí, a i když nikdy nejednala impulzivně a lehkomyslně, věřila vlastním tušením a instinktům, rychle se rozhodovala a svým rozhodnutím se řídila. Jestliže se poté záležitost vyvinula neblaze, byla připravená vzít na sebe zodpovědnost. Díky tomu se z ní stala vynikající policistka, a také proto ji na kriminálce povýšili.

Jenže neuspořádaný rodinný život brzy začal ovlivňovat i její práci. Dělala chybná rozhodnutí, váhala v záležitostech, v nichž by se jindy chovala rozhodně, a když ji na to upozornili, stáhla se do se-beobviňování a nejistoty.

Teď se však začala znovu rychle pozvedat. Znovu se stávala ženou, jíž kdesi hluboko uvnitř celou dobu byla, a rozhodla se na ní ve svém novém životě stavět. Dělala si nové přátele, opět cítila bývalé nadšení, dům si upravovala přesně tak, jak chtěla, aniž by se musela ohlížet na kohokoli jiného, ^novu vydělávala vlastní peníze. Opět se u ní objevila touha po kariéře. Práci detektiva na kriminálce milovala a byla

rozhodnutá docílit během následujících dvou tří let dalšího povýšení.

Nikdo, slíbila si, ji už nesmí stáhnout zpátky ke dnu.

Další odpoledne strávila nakupováním nového oblečení v Bevhamu. Dokonce i šatník, včetně drahých a naprosto nepraktických lodiček, měl odrážet novou Freyu Grafíhamovou. Domů se vrátila s krémovým lněným kalhotovým kostýmem, dvěma halenkami a dvěma novými saky do práce, jedním semišovým a druhým denimovým. Nákup doplňovaly tři šátky, protože se mezi nimi nebyla schopna rozhodnout, a zářivě červená pletená bavlněná vesta. Don neměl rád, když nosila to, co nazýval výrazným oblečením. Jakmile vyčnívala z davu, lidé ji obdivovali a skládali jí komplimenty, a on měl strach, že by nad ní mohl ztratit vliv, že by se vrátila ke své nezávislosti, a proto po ní vyžadoval, aby nosila nevýrazné šedé či béžové věci s decentními vzory. Milovala ho. Snažila se mu vyhovět, jen aby ho potěšila. Skoro se jí podařilo sebe samu potlačit a unikla na poslední chvíli.

Když vyšla z jednoho z butiků v Bevhamu, rozhlédla se a nad výlohou sousedního zlatnictví si všimla vývěsky s nápisem Duckham. Krabička s lazuritovými manžetovými knoflíčky měla totéž vyraženo na spodní straně víčka.

Uniformovaná policie provedla obvyklé výslechy, s ničím však nepřišla. Když se teď Freya vracela s nákupními taškami na parkoviště, v duchu si poznamenala, že se ve zlatnictví musí zastavit osobně, nejprve si však chtěla přečíst hlášení. Majitel malé luxusní prodejny by si snad mohl pamatovat podrobnosti o nákupu takto neobvyklého šperku.

Následující sobotu strávila dopoledne zdobením tuctu druhů dortů, dortíků a pudinků, aby je nakonec naskládala do cukrářských přepravek vypůjčených z policejní kantýny.

Dům našla snadno. Vjezd označovaly kamenné sloupy a příjezdová cesta se vinula mezi buky, pod nimiž kvetly spousty sněženek a oměje. Dům byl nejspíše edwardiánský, z červených cihel a s vysokými

komíny. Pod stromy kolem něho kvetlo ještě více sněženek a oměje, i první ledově modré krokusy.

„Vy jste Freya? Vítejte, vítejte. Jste strašně hodná.“

Žena byla vysoká a štíhlá, s inteligentním výrazem. Na sobě měla džínsy a tričko, šedivé vlasy sponkami svázané na temeni a mohlo jí být cokoliv mezi pětapadesáti a pětasedmdesáti roky.

Nabídla ruku k pozdravu. „Meriel Serraillerová.“

„Bože, tak to jste vy.“

„Kdo?“ A jak se její hostitelka otáčela, Freya si okamžitě všimla podoby. Měla stejný nos.

„Serrailler. Můj vrchní inspektor se jmenuje Simon Serrailler.“ „Můj syn. Panebože, vy jste policistka?“

„Detektiv seržantka Freya Graffhamová, kriminálka Lafferton.“ „Dobrá, slibuji, že nebudu dělat vtipy na zpívající policistky.“ Pustily se do přenášení přepravek do kuchyně. Dům se pyšnil podlahami z leštěných parket, točitým vyřezávaným schodištěm vedoucím na dřevěnou galerii patra a zarámovanými obrazy rozvěšenými na všech stěnách. Kuchyně představovala směsici starého dřevěného stolu a příborníku, poškrábaných pracovních ploch i bylinek a na odřené pohovce spaly dvě velké zrzavé kočky. Musely se třikrát otočit, aby donesly všechny přepravky, načež z nich Meriel Serraillerová stáhla utěrky a s obdivem si prohlédla čokoládový dort, grapefruitové a mátové pěnové kostky, lepkavé zázvorové kousky s polevou, re-barborový a medový koláč s drobenkou, sněhové pusinky, ořechové a kávové dortíčky a piškotový dort s malinami.

„Drahá, to je úplná hostina! Proč pracujete u policie a nevládnete vlastnímu cukrářskému království?“

O hodinu a půl později seděly u stolu se šálky čaje a sušenkami a Freya se dovídala mnoho o Lařfertonu, katedrále, pěveckém sboru, Všeobecné nemocnici v Bevhamu i o lékařích z rodu Serraillerů. Připadalo jí, že tuhle ženu zná snad půlku života. Meriel Serraillerová bývala krasavice, jak se však u štíhlých žen stává, věkem se její rysy staly ostřejšími.

Přesto, napadlo Freyu, na tom ani trochu nezáleží. Krása možná vyprchala, ale inteligence, šarm a zájem o lidi kolem z ní vyzařovat nepřestaly.

„Teď je řada na vás. Chci vědět, odkud jste přijela a proč, s kým jste se v Laffertonu setkala, jestli tu chcete zůstat a co se vám tady líbí/4 Freya prsty objímala šálek s čerstvým čajem a právě se chystala začít o sobě mluvit, protože v Meriel Serrailerové cítila ženu, které mohla důvěřovat a svěřit se jí, když venku zastavilo auto a kdosi bez zazvonění vešel do domu.

„Může to být kdokoli. Třeba Cat s dětmi, i když se všemi těmi sladkostmi tady doufám, že to nejsou oni. A na Sama s Hannah právě nemám náladu. Také se mohl Robert přijít podívat na Marthu../

Dveře však otevřel Freyin šéfinspektor.

Freya rychle vstala. „Dobré odpoledne, pane.“

„Ach, nezačínejte s tím, nejste přece ve službě. Ahoj, drahý, doufám, že jsi nepřijel na noc. Dnes tu máme večírek pěveckého sboru a podívej se na tuhle nádheru. Není to krása? Právě jsem Freye říkala, že na detektiva je jí škoda.“

„To ani náhodou.“

Simon Serrailler se posadil vedle matky a natáhl se pro konvici s čajem. Pak se podíval na Freyu, usmál se a začal v čaji máčet sušenku.

Později si Freya byla jistá, že si nezapamatovala jen tuto jedinou věc, ale mnohem víc, protože vše dokonale zapadalo. Zimní světlo procházející vitrážovými okny, teplo kuchyně, tiché chrápání jedné ze zrzavých koček pospávajících na staré pohovce, vůni horkého čaje a pohled na temně fialové krokusy na okenním parapetu. Viděla Meriel Serraillerovou, sedící vzpřímené, s vlasy vzadu na hlavě uvolněnými ze sponek, cítila radost z tohoto nového přátelství a zároveň v duchu vnímala celý dům, červené cihly, vysoké komíny, naleštěné parkety, vyřezávané zábradlí schodiště na galerii. Vše do sebe v jediném jasném okamžiku jistoty zapadalo.

Několik vteřin se neodvážila zvednou oči. Kočka dál tiše chrápala. Kdesi venku zaštěkal pes. Nakonec vzhlédla.

Nedíval se na ni, ale na svou matku. Uvědomovala si podobu jejich obličejů, ale naprosto odlišné barvy pleti. Sledovala prsty Simona Serraillera; těmi na pravé ruce svíral ouško šálku, ty na levé měl položené na borové desce stolu.

Právě říkal: „Slibuju, že půjdu příští týden.“

Tomuhle se říká láska na první pohled, napadlo ji. Okamžitě, úplně a šíleně se zamilovat. Takhle to tedy vypadá.

Dopila čaj a vstala. Potřebovala se rychle dostat pryč, být sama v autě. Potřebovala přemýšlet. Jak se probírala svými pocity, uvědomovala si, že ji ovládá vztek, vztek a strach. Tohle nechci, okřikla sebe sama v duchu, nejsem na to ještě připravená a není to správné. Nic z toho nechci.

Meriel Serraillerová ji doprovodila ke dveřím.

„Jste moc, opravdu moc laskavá. Ani vám nedokážu říct, jakou jste mi udělala radost. Takže se uvidíme později.“

Sakra, pomyslela si Freya, sakra, sakra, sakra.

Simon na ni z kuchyně křikl na rozloučenou, ona však jen šla, ven ze dveří, skoro doběhla k autu, prsty bojovala s klíčem a zámkem.

Sakra.

Slyšela, jak jí od hvízdajících pneumatik odletuje štěrk.

Několik mil jela rychle, pak se ocitla v malé vesničce s mostem. Zastavila a vystoupila. Venku bylo chladno. Most se klenul nad řekou, Freya stála na jeho konci, dívala se do vody a snažila se uklidnit.

Co se jí stalo, ji šokovalo. Když se setkala s šéíinspektorem na semináři v Bevhamu, považovala ho za příjemného, mladého na svou hodnost a nezvykle vyhlížejícího. Dnes, jen pár minut poté, co se posadil ke stolu v kuchyni a usmál se na ni, když jeho matka cosi řekla, se na něho podívala a zamilovala se do něho stejně jednoduše, jako kdyby usnula nebo se zasmála vtipu. O podobných věcech slýchala, četla o nich a vysmívala se jim.

Z chladné vody se na ni díval obličej Simona Serraillera. Tvar jeho rukou a prameny nezvykle hustých vlasů, pohyb jeho hlavy, když

se na ni podíval a pak sklopil zrak, měla vryté do paměti a zastiňovalo to vše, jakékoli další myšlenky.

Freya se zachvěla.

Pro Tebey se vší láskou, ode mne

V jediném zlomku vteřiny si uvědomila, co znamenal vzkaz od Angely Randallové. Věřila, že se jí podařilo té ženě nahlédnout do myšlenek, pochopit ji. Angela Randallová, žena středního věku žijící sterilním osamělým životem, se zamilovala. Její láska byla nejspíš neopětovaná, zřejmě nevhodná, a Angela se stala její otrokyni. Ženy v tomto stavu objektům své lásky obvykle nakupují drahé dárky bez ohledu na to, zda si je mohou dovolit, a je jim dokonce jedno, zda budou vítané.

Freya si byla jistá, že se do nebohé ženy dokáže vcítit a že má pravdu.

Páska

Jednou jsi mi řekla, žes šla do nemocnice a čekala, abys mě mohla vidět. Podle svých slov jsi chtěla vědět, jak vypadám „jako doktor. Cekala jsi skoro tři hodiny, jenže nikdo z těch, kdo kolem prošel v bílém plášti, jsem nebyl já, takže jsi to nakonec vzdala a zklamaná ses vrátila domů. Netušila jsi, že studenti tou dobou seděli v jiné budově, a navíc že během prvního roku bílé pláště skoro nenosí. Měli jsme jen samé přednášky, dělali si poznámky a nosili sportovní bundy. Jenže tys mě chtěla vidět, jinak bys nedokázala uvěřit, že tam skutečně jsem, že studuju medicínu. Mohla bys pak na mě být pyšná a bílý plášť by se stal symbolem této pýchy. Když jsem ho později začal nosit každý den, nevěřila bys, jak moc jsem na něj byl pyšný i já.

Během těch několika prvních měsíců mi připadalo, že jsem zase malý chlapec a budím se s krásným pocitem, že mám narozeniny. Pokaždé jsem se musel štípnout, abych uvěřil, že je to skutečné. Mnoho týdnů jsem nedokázal vstřebat, že jsem dosáhl toho, po čem jsem toužil a k čemu jsem se upínal ode dne, kdy mi v nemocnici sešívali ret, který mi prokouslo to nenáviděné psisko.

Přednášky byly sice zajímavé, ale chodit na ně mi připadalo, jako bych se vrátil zpátky do školy, a moc jsem se těšil, až začne skutečné studium lékařství. Chtěl jsem nosit svůj bílý plášť. Chtěl jsem mezi chirurgy v pláštích a s rouškami přihlížet operacím a anestezii. A nejvíc ze všeho jsem chtěl pitvat lidská těla.

Když jsem se poprvé ocitl v pitevně a viděl těla na stolech, jedno pro každou naši skupinu, pocítil jsem závrať. Ne však ze šoku nebo odporu jako ostatní, kteří zbledli a rychle se z místnosti s omluvou vytratili. Mou závrať vyvolalo vzrušení a ruce se mi třásly tak silně, že jsem si je musel za zády držet. Tato místnost, s těly, nástroji, pachem formaldehydu a dezinfekce zakrývajícími zápach rozkladu, byla místem, kam jsem se tak dlouho toužil dostat, představovala cíl mých snů a završení mnoha let tvrdé práce. Nikdy jsem se přes toto strach nahánějící vzrušení, přes pocit moci nepřenesl Tělo na pitevně se zdá být tak neživé, jako by ani nikdy nebylo dýchalo. Pleť nemá narůžovělou barvu, spíš připomíná tmel Když říznete do živého člověka, rána začne krvácet a z žil vytéká svěží rubínová krev. Vnoříte-li však skalpel do těla na pitevním stole, nic takového se neobjeví Po nějakém čase se řezání do kůže, svalů a šlach, otevírání žaludku, srdce a plic, vyjímání jater a ledvin a odvíjení metrů střev stane běžnou rutinou. Zároveň se jedná o tak sterilní práci, jako by tělo bylo z plastu nebo gumy. Jde však o učební pomůcku a pro výuku chirurgů neexistuje za práci s lidskými tkáněmi náhrada.

Jenže to jsou jen ostatky lidí, kteří mohou být již dlouho po smrti. Kým byli? Odkud se tu vzali? Jaký život vedli? Tyto otázky si nikdo neklade. Na co zemřeli? V jakém stavu byly jejich orgány a co nám to říká o nemoci a procesu stárnutí? Takovéto otázky nás učili klást a hledat na ně odpovědi pečlivým rozebíráním těl. Jak jsou rozmístěny svaly, kde se nacházejí játra ve vztahu ke slezině, kde jsou hlavní tepny, jejichž názvy jsme se biflovali z knih, které jsme však dosud nikdy neviděli?

Po několika týdnech mi vše připadalo přízemní a žádné vzrušení jsem již necítil. Mnozí jiní si na mrtvá těla natolik zvykli, že s nimi prováděli šaškárny. Měl jsem z toho hrůzu. Zacházeli s nimi bez úcty, což mi vždy připadalo špatné. Mrtvá těla si zasluhují respekt bez ohledu na to, co si myslíme o živých duších, které je kdysi obývaly. Šokovalo mě, když jsem jednou ráno přišel do pitevny a našel jednoho ze spolužáků skákat přes střevo jako přes švihadlo.

Nikdy jsem pitevnu nepřestal milovat. Teď už to víš. Jenže to mi nestačilo.

S učivem jsem dost bojoval. Chemické vzorce, fyziologie, seznam nemocí s jejich příčinami a symptomy byly ukryté hluboko v tlustých učebnicích a najít je a uložit do paměti mi dělalo problémy. Nikdy bych se však nevzdal. Abych se sem dostal, musela jsi hodně obětovat, a víš přece, že jsem na to nikdy nezapomněl, že?

Navíc jsem byl nadšený z toho, co mělo přijít.

Pitevna byla jen počátkem. Dál mě hnala vidina toho, že se dostanu na operační sál a budu pozorovat operace na živých tělech, jejichž srdce buší, plíce se roztahují a jejichž krev proudí jemnými žilami.

Poměrně překvapivě jsem v podstatě nepřemýšlel o márnici a o tom, jak na ni budu reagovat Dokonce jsem si nebyl ani jistý, jestli nás tam vezmou, a kdy a co bychom tam mohli dělat.

Moc bych chtěl, abys pochopila, co jsem cítil, když jsem poprvé prošel lítacími dveřmi do jasně osvětlené vykachlíkované místnosti. Položil jsem několik otázek ohledně posmrtného ohledání a místo odpovědi mě poslali se na jedno podívat.

Každý student medicíny zřejmě zná okamžik, kdy se mu vyjeví jeho budoucnost Porodníci zaslechnou první křik novorozence, oční chirurgy osloví možnost vracet zrak, psychiatři hovoří s pacienty označenými za duševně nemocné a věří, že se do nich dokážou vcítit a díky své péči jim vracet zdravý rozum.

Můj rozhodující okamžik nastal v márnici.

„K doktorce jít nepotrebujú, jsem přece v pořádku, ne?“

„Půjdeš, i kdybych si měla vzít v práci volno a sama tě tam odtáhnout.“ Sandy Marshová strhla přikrývku a pustila na Debbie studený vzduch. „Doktorka Deerbornová byla tak hodná, že sem za tebou přijela, když ti bylo zle. Mohlo se stát cokoli. Mohla jsi i umřít.“

„Na umření to nebylo.“

„Nech toho a vstaň. Jsi objednaná a nemůžeš nechat doktorku čekat. Voda se už uvařila a do toustovače jsem dala dva plátky chleba. Abych pravdu řekla, potřebuješ spíš pečovatelku než spolubydlící.“

Sandy zamířila ke dveřím. Vypadá dobře, pomyslela si Debbie, je tak štíhlá, že i kdyby si oblékla pytel na odpadky, slušel by jí. Dnes ráno na sobě měla černý kabátek přes vypasovanou černobílou sukni, kozačky a růžovou šálu, která celek doplňovala. Nebyla to otázka peněz, protože Sandy po zaplacení účtů nikdy moc nezbývalo, nakupovala však s rozmyslem a navíc měla záviděníhodný dar, díky němuž dokázala věci dokonale sladit. Ale nebude to dlouho trvat, slíbila si Debbie cestou do koupelny, a budu také štíhlá, budu mít čistou pleť a pak to zvládnu také.

Podívala se do zrcadla. Otok sice opadl, obličej však měla dál zarudlý a kůže pod očima připomínala papír.

„Ahoj, Debbie. Zavolám, abych věděla, co ti řekla.“

„Jasně, jasně.“

Debbie si nicméně uvědomovala, jaké má štěstí. Sandy je sice možná panovačná a kritická, přesto je její nejlepší přítelkyní, které hodně dluží. Když už kvůli ničemu jinému, z tohoto důvodu za doktorkou Deerbonovou půjde.

Ordinace se nacházela několik mil daleko, až na druhém konci města, a za normálních okolností by jela autobusem, tentokrát

se však Debbie rozhodla jít pěšky. Cesta byla nezajímavá, každý krok ji však ladil pozitivněji. Šla na čerstvém vzduchu, zhluboka ho nasávala do plic a uvědomovala si nebe nad hlavou i zem pod nohama. Debbie Parkerovou k obojímu poutaly neviditelné, ale silné přírodní síly. Vzpomínala na všechno, co jí Dava říkal o ladění ducha a mysli ve vztahu k Zemi, obloze i světu za ní.

„Nic pro vás není nepřátelské, nic není nepříznivé. Vše je vaší součástí a vy jste naopak součástí celku. Máte své pevné místo, a jestliže otevřete své srdce i mysl, pocítíte to. Choďte, choďte a dýchejte a rozhlížejte se a poslouchejte, a pokaždé si všimnete, že se cítíte svobodnější a více v souladu s celým světem.u

Měl pravdu, skutečně se cítila v souladu se světem, s otáčející se Zemí pod sebou, s vrstvou za vrstvou... vlastně ani nevěděla čeho, kdesi v mysli však měla vrytý obraz kořenů sahajících dolů. Vzhlédla. Nad sebou měla jen šedé mraky, ale zjistila, že si lehce dokáže představit modré nebe nad nimi a ještě nad ním mihotající se zlatou záři, do které se může dívat.

Procházka ji osvěžila, přestože se několikrát musela zastavit, aby popadla dech. To se určitě zlepší, jak se bude častěji procházet, dostane se do formy. Dava jí řekl, ať si roztřídí své nálady a přidá jim symboly, zváží je a opatří barvami a tvary. Dnes ráno byla její nálada světlá a skoro nic nevážila, byla stříbřitě bílá a měla jemné zamlžené okraje.

Jediná návštěva u Davy svět Debbie Parkerové změnila od základů. Věděla, že za doktorkou Deerbonovou dnes opravdu chodit nemusí. Její budoucnost stvoří Dava a provede ji i všemi změnami, které nastanou na cestě k jejímu novému životu a nové osobnosti. Bude štíhlá, bude mít čistou pleť, klid v srdci a optimismus, vyrovnanost i štěstí. Začne studovat nebo si najde novou práci. Získá nové přátele a celá její bytost bude jen vzkvétat.

Zpocená a se začínajícím puchýřem na patě došla ke zdravotnímu středisku Manor House. Přesto se cítila šťastná a bylo jí do zpěvu. Dokonce ani při čekání ji dobrá nálada neopouštěla. Čekárna byla plná žen s kašlajícími batolaty a starších mužů stěžujících si na čekání, časopisy byly potrhané, pro Debbie však bylo vše krásné a součástí harmonie celku. Vadilo jí, že nikdo jiný tu neví o Davovi a jeho moci, schopnosti je uzdravit a pomoci jim, o jeho kráse a duchovnosti. Napadlo ji, že by příště mohla přinést několik modrých letáčků a nechat je na stolku vedle časopisů, po chvíli si to však rozmyslela. Uznala, že i kdyby jí za to pacienti byli vděční, lékaři by nadšení nejspíš neprojevovali.

„Debbie Parkerová, prosím.“

Doktorka Deerbonová byla bledá a nastydlá. Na náladě jí to určitě nepřidalo.

„Proboha, Debbie, co to mělo být? Víte vůbec, co je v tom, co jste brala a namazala si na obličej?“

Debbie byla zdrcená.

„Podívám se vám na pleť. Pojďte ke světlu.“

„Nemyslím, že bych si nějak ubližovala.“

„Opravdu? Po tom, co se stalo?“

„No, to jsem netušila, ne? Sama jste říkala, že lidé mívají alergické reakce na spoustu obyčejných věcí.“

„Ano, říkala. Omlouvám se. Měla jsem špatnou noc, ale neměla bych to svalovat na vás. Pojďme se podívat na to vaše akné. Proč jste nejdřív nepřišla sem, Debbie? Dnes se dá velmi jednoduše léčit. Dám vám antibiotika, která budete brát šest týdnů. Kúru musíte dokončit. Akné se postupně zlepší a už se nevrátí.“

„A to jen tak? Žádné krémy a takové věci?“

„Ne. Nemusíte si pleť ničím natírat a nemusíte kupovat žádné vodičky, co slibují zázraky. Antibiotika to zvládnou. Zpátky k věci. Astma jste nikdy dřív neměla, že?“ Zkoumala Debbiinu kartu.

„Ne. Aspoň o tom nevím.“

„Pak šlo pravděpodobně o jednorázovou reakci, přesto vám předepíšu inhalátor. Mějte ho neustále po ruce, v kabelce, u postele. Nemusíte už v životě mít další záchvat, ale i ten jeden musíme brát jako varování. Bez inhalátoru nikam nechoďte. Počkejte na sestru, věnuje

vám pár minut a ukáže vám, jak ho správně používat. Není na tom nic těžkého, ale chce to trochu cviku.“

„Dobrá. Děkuju.“ Debbie vstala.

„Ne, Debbie, ještě nechoďte. Chci si s vámi promluvit o tom člověku, za kterým jste byla ve Stárly.“

„Aha.“

„Nepatřím k těm lékařům, kteří šmahem odmítají veškerou doplňkovou léčbu. Sama své pacienty posílám na akupunkturu a os-teopatii a jsem otevřená pro celou řadu dalších terapií. Jenže v této oblasti se pohybuje spousta bláznů a celý obor je naprosto neregulovaný. Nejde jen o to, že když pro vás nemohou nic udělat, nemohou vám ani ublížit. Mohou. O své pacienty mám velký zájem a chci je chránit. Byla jste v depresi, takže jste se stala zranitelnější. Za kým jste tedy šla?“

Debbie nevěděla jistě, kolik má prozradit. Davovi důvěřovala, byl vynikající, mluvil s ní tak, jako zatím nikdo jiný, jenže tváří v tvář otázkám doktorky Deerbonové si připadala jako hlupák.

„On... Víte, paní doktorko, je opravdu hodný. Jen jsme se spolu bavili.“

„Ani rozhovor nemusí být vždy bezpečný. Kromě toho vám předepsal tablety a mast. Řekla vám vaše spolubydlící, že jsem je v noci odnesla? Poslala jsem je na rozbor. Co s vámi tedy dělal?“

„Jak povídám, jen jsme se bavili.“

„Jak? Takhle nějak?“

„Přibližně...“

Debbie se nechystala mluvit o pohovce a podivném pocitu odtržení od těla a času, pocitu vznášení se a doteku čehosi nadpřirozeného. „Řekla byste mi jeho jméno?“

„Co se chystáte dělat? Já si přece nestěžovala, nebo ano?“ „Samozřejmě že ne. A v podstatě stejně nemůžu nic dělat, i kdybych chtěla, jenže jak říkám, mám povinnost pečovat o své pacienty.“ „Jmenuje se Dava.“

„Dava a jak dál?“

Debbie pokrčila rameny.

„Dal vám nějaké lékařské rady?“

„Ne. Hodně mluvil o spirituálních věcech. O mé psychice. Říkal, že bych... se měla naladit na svět. Mám hodně chodit a pobývat na čerstvém vzduchu. Říkal, že mi to pomůže na pleť.“

„Určitě vám to neublíží.“

„Také o jídle. Doporučil mi dietu.“

„Aha.“

„Mám jíst jen organickou a zdravou stravu, celozrnné výrobky, ovoce a zeleninu, žádné maso ani mléčné výrobky.“

„Hodně sóji?“

„Jak to víte?“

Doktorka Deerbonová se usmála. „Většina jich je zatížená na sóju.“ „Takže to není dobře?“

„Kdepak. Ale někteří lidé na ni mají alergii.“

„Můžu tedy tu dietu dodržovat?“

„Určitě. Jen dávejte pozor, abyste měla dostatek proteinů. Občas ryby nebo vejce. Ovoce, zelenina a celozrnné pečivo jsou v pořádku, někdy si ale stejně dopřejte. Je důležité, abyste to nebrala zbytečně přísně. I v tomto ohledu jste, Debbie, zranitelná. Takže si občas dejte kapucino, sklenku vína nebo kousek dobré čokolády. Nebuďte na sebe moc přísná.“

„Dobrá. To je všechno?“

„Všechno. Konec přednášky.“

Debbie se s rukou na klice ještě otočila. „Cítím se díky němu dobře. Chápete? Umožnil mi dívat se na všechno jinak. Nikoho podobného jsem v životě nepotkala.“

Chvilku poté, co Debbie odešla za sestrou, seděla Cat Deerbonová nad svým zápisníkem a přemýšlela o tom, co jí dívka řekla. Dava. Jméno bylo falešné a nic neznamenalo, jen strojenost v tom, že nepřiznávalo příjmení. Rady, které dával, sice zněly dobře, přesto je bylo možné najít v podstatě ve všech časopisech. I když vypadaly neškodně, jedna či dvě Debbiiny poznámky ukazovaly ještě na něco jiného, na známé blábolení o vnitřní harmonii a souladu se světem. Bylo jednoduché se nad vším jen pousmát, navíc pochybovala o tom, že tablety obsahovaly cokoliv jiného než obyčejnou směs bylinek doplněnou sójou a že by mast byla nějak nebezpečná. Debbie Parkerová měla prostě smůlu, že trpí alergií na cosi v jednom či druhém.

Přesto si Cat dělala starosti. Dívka jako Debbie, s nadváhou, špatnou pletí, neatraktivní, bez práce a v podstatě i bez jakéhokoliv společenského života, je určitě zranitelná, a skutečnost, že je ve vážné depresi, znepokojení jen zhoršovala. Neškolený terapeut pokoušející se o psychologické poradenství u někoho jako Debbie Parkerová, především jestliže by se snažil o „regresi“ nebo „znovuzrození“, by mohl napáchat nenapravitelné škody.

Do bloku si zapsala Dava. Neměla moc někomu takovému zakázat působit, a i kdyby mu zrušili živnost ve Stárly, mohl by si ji otevřít kdekoli jinde.

„Dava.“ Cat vyslovila jméno nahlas, posměšně, a pak pozvala do ordinace dalšího pacienta.

Dvě míle domů už Debbie nešla pěšky. Začalo poprchávat a puchýř ji bolel. Místo toho čekala půl hodiny na konci Addison Road na autobus. Připadalo jí, že doktorka Deerbonová některé části toho, co dělala po návštěvě u Davy, schvaluje. Dieta, cvičení, nad tím vším souhlasně přikyvovala. Jenže v tónu jejího hlasu bylo zároveň cosi, co Debbie znepokojovalo a nutilo cítit se provinile. Jako u pohovoru s třídním učitelem. Po něm si také vždy připadala menší a hloupější, než když šla do sborovny. Jenže teď už z ní byla dospělá žena, proč by si tedy měla připadat jako zlobivé dítě?

V autobuse bylo teplo a zamlžená okénka, a když seděla uvnitř a předloktím okénko utírala, aby viděla ven, vzpomněla si Debbie na poslední jízdu autobusem. Do Stárly. Vzpomínky na cestu, na čas strávený v kavárně, na Davův dům ve strmě stoupající, úzké uličce i na kouzelného muže samého způsobily, že Debbie pocítila vzrušení i vzdor zároveň. Udělal pro ni víc dobrého než kdokoli jiný. Nebo snad ne? Její pocit zmaru se vytratil a poprvé za dlouhé měsíce se cítila pozitivní a šťastná. Co by na tom mohlo být špatného? Byla mu vděčná a měla by za ním stát. Nebyla to přece Davova chyba, že zle zareagovala na léky. Cosi podobného se může stát komukoli. Přiznala to i doktorka Deerbonová.

Z autobusu vystoupila v centru Laffertonu a na zbytek cesty domů si koupila čokoládovou biotyčinku. To by mělo udělat radost oběma, napadlo ji, když trhala obal.

Na rohožce za dveřmi ležel dopis pro ni. Když obálku roztrhla, okamžitě uviděla nádhernou modrou kartičku. Jako by v tmavé předsíni zářila a vytvářela kolem ní kruh tepla.

DAVA

Dostavte se, prosím, na další konzultaci přesně ve dvě hodiny patnáct minut v úterý 30. ledna.

Tento čas byl pečlivě a mnou osobně vybrán jako nejvhodnější pro Vaši terapii.

Debbie si uvařila šálek čaje, posadila se ke kuchyňskému stolu, kartičku si postavila před sebe a dívala se do hlubin kouzelné modři. Měla na ni skoro stejně silný vliv jako pobyt s Davou v jedné místnosti. Cítila se posilněná a změněná a připadalo jí, že v budoucnosti na ni čeká nekonečně možností, mnohem víc, než o čem dokázala snít, předtím než udělala onen důležitý, odvážný krok.

Kuchyně jako by celý zbytek dne zářila spirituálním světlem vycházejícím z kartičky. Později si však Debbie uvědomila, že chce dělat to, co jí Dava poradil, znovu a znovu, takže až přijde na příští terapii, pogratuluje jí a bude na ni hrdý Prelepila si proto patu pevnou náplastí, oblékla dvoje ponožky, obula sportovní boty a vyrazila na procházku. Bylo půl páté a děti se vracely domů ze školy, pobíhaly po chodnících se zářivými brašnami na zádech, vystupovaly z aut s rukama plnýma houslí, her, knih a krabiček na svačiny. Debbie vůči nim cítila ohromnou lásku a přátelství, které ji obklopovaly jako jasná aura, takže ji skoro překvapilo, že na ni tiše nezírají.

Odpoledne bylo chladné a stále ještě lehce mžilo, pod stromy v zahradách před drahými vilami cestou na Kopec však kvetly sněženky. Starobylé zelené srdce Laffertonu jako by ji přitahovalo. Věděla, že Wernovy kameny údajně vládnou zvláštní mocí, podobně jako Stárly Tor. Říkalo se, že kameny vše vidí, a kdyby někdy pukly, byla by v nich vyryta tajemství Laffertonu za celé dlouhé generace. Kdyby se někdo po setmění na Kopci tajně scházel, Wernovy kameny by ho viděly, a kdyby někdy zaslechly člověka lhát, lež by se prozradila, i když možná až po mnoha letech. Debbie napadlo, že by se na Kopec měla zeptat Davy.

Začínalo se stmívat. Na cestě kus před ní venčil pár psa, brzy však zahnul zpátky k silnici. Debbie rázně kráčela, prodloužila krok, pomáhala si rukama a zhluboka dýchala. Přála si, aby svítil měsíc a mohla se dívat na oblohu a na hvězdy, jenže bylo zataženo. Boty jí na vlhké stezce jemně vrzaly, a když ji po chvíli tento zvuk začal rozčilovat, zahnula na travnatou pěšinu stoupající mezi křovím k Wernovým kamenům a dál ke starému lesu na vrcholu. Po chvilce začala být pěšina hodně příkrá a Debbie došel dech. Zastavila se, opřela o strom a předklonila se, aby uklidnila bodavou bolest v boku. Hluboko pod sebou viděla matná oranžová světla města. Nad hlavou měla jen rozmazanou temnotu. Noční vzduch příjemně voněl po vlhké trávě. Pokusila se soustředit na otáčející se Zemi pod nohama, na klenbu nebe nad hlavou a na sebe samu v harmonii s nimi a na chvíli jí připadalo, že dokáže vykouzlit pocit jednoty se světem, že se stává součástí ducha, který ho celý stvořil.

Probral ji slabý zvuk, možná kroky, snad jen šustění větru v křoví. Otočila hlavu a snažila se ho rozpoznat. Vítr nefoukal, všude panoval klid. Zvuk se ozval znovu, jen pár metrů pod ní, nedokázala však rozlišit, jestli přichází zprava, nebo zleva.

Debbie projel osten strachu a ztuhla, jako by přestala dýchat. Srdce jí v uších bušilo jako bouře. Nic neviděla a bála se pohnout. Paralyzoval ji strach i vědomí vlastní zranitelnosti. Jak mohla být tak hloupá a vyrazit sem po setmění, aniž by komukoli řekla, kam má namířeno? Ze všech sil se pídila po jakémkoli zvuku nebo pohybu, žádný však nezaznamenala. Tma a ticho byly absolutní, dotíraly na ni a dusily ji. Byla dezorientovaná a bála se pohnout, protože neměla ponětí, kudy se dostane zpátky dolů k cestě. Pevně svírala vlhký kmen stromu a hledala v něm oporu a povzbuzení. Strom byl přece živoucí bytostí, součástí vesmíru a tudíž i jí samé. Dokud se ho bude dotýkat, zůstane silná a v bezpečí.

Kdesi nedaleko ve tmě se znovu ozval tlumený zvuk, tentokrát však úplně jiný, ne jako šustění či šepot, ale připomínající spíš lehké škrábání.

Znovu začalo mžít a tváře i ruce ji studily. V tom okamžiku dole na cestě zahlédla světla auta a uslyšela hluk motoru. Kdyby tím směrem okamžitě a rychle vyrazila, dokázala na vlhké trávě neupadnout a bezpečně se dostat k cestě, mohla by vůz stihnout. Určitě v něm bude člověk, přinejmenším řidič, snad i další cestující. Všechno by se tím vyřešilo, a čemukoli, co škrábalo ve tmě, by unikla.

Zhluboka se nadechla, pustila se stromu a začala klopýtat dolu po travnaté pěšině, jenže to už hustě pršelo, tráva byla kluzká, takže jak se dostávala níž, nabírala rychlost a najednou sklouzla, neudržela rovnováhu a spadla na ruku, kterou se snažila pád ztlumit. Zůstala ležet, plakala strachy a bezmocností, nicméně, jak si po chvíli uvědomila, ne bolestí. Potloukla se a dlaň měla v místě, kde po ní sklouzla, odřenou, když se však posadila, byla si jistá, že nemá nic zlomeného ani vykloubeného a dokáže vstát. V okamžiku, kdy se jí to podařilo, ji oslnilo světlo. Byla blíž k cestě, než si myslela, a světlo vycházelo z předních reflektorů dodávky, která zastavila kousek před ní.

Na prsou ji pálilo od namáhavého dýchání i napětí z panického běhu ve tmě, a když zaslechla mužský hlas, nedokázala okamžitě odpovědět. Jakmile si však plně uvědomila, že je jí nablízku jiný člověk a že se bezpečně dostala z Kopce, zapotácela se úlevou.

„Hej! Nejste zraněná?“

Hlas nejdřív vycházel zevnitř z dodávky, pak ale zaslechla otevírání dveří.

„Mohl byste, prosím, vypnout ta světla, nic nevidím...“ „Promiňte.“

Vzápětí se světla ztlumila, takže svítila jen na cestu, Debbie však byla dál oslněná. Slyšela kroky a pak už muž stál u ní. V ruce držel svítilnu. Všimla si, že na sobě má tvídové sako, rysy obličeje však stále ještě nerozeznávala.

„Co se stalo?“

„Já... procházela jsem se tam nahoře a... najednou byla úplná tma. A něco jsem tam zaslechla.“

„Co?“

„Nevím, ale bylo to strašidelné, něco tam škrábalo nebo šustilo...“ „Nejspíš zajíc nebo jezevec. Možná zatoulaný pes.“

„Ano.“ Chytila se za bok, protože bodavá bolest se na okamžik vrátila. „Jenže jsem nic neviděla. Chtěla jsem utéct, ale cesta je kluzká a upadla jsem.“

„Zranila jste se?“

„Neřekla bych. Odřela jsem si sice ruku, ale to nic není. Také jsem se, myslím, uhodila do kolena.“

„Měla jste štěstí.“

„Jo. Nahoře mi to tak ale nepřipadalo.“

„Nejspíš to nebyl nejlepší nápad, vyrazit po setmění sama na Kopec.“ „Myslíte, že je to nebezpečné?“

„Nejspíš je tu naprosto bezpečno, jenže jste mladá žena, sama, a měla byste být opatrnější. Příště s sebou vezměte třeba svého přítele. Nebo ještě lépe, choďte sem ve dne. Časně ráno je to lepší než pozdě večer.“

„Díky. Díky moc.“

„Máte to daleko?“

„Necelou míli, ale ulicemi. Zvládnu to.“

„Raději vás svezu. Jste promočená a utrpěla jste šok. Zabere to nanejvýš dvě minuty.“

Debbie váhala. Zdál se být příjemný a nepřipadal jí nijak nebezpečný. Měla by jeho nabídku přijmout a dostat se tak domů rychleji. Všiml si však její nerozhodnosti.

„Ne, samozřejmě. To byl hloupý návrh. Vždyť mě neznáte. Nemůžete se nechat vozit lidmi, které neznáte. Hlavně ne v noci. Jenže chci mít jistotu, že se bezpečně dostanete domů. Uděláme to jinak. Vy půjdete a já za vámi až k hlavní pojedu s rozsvícenými světly. Tam už budou další lidé a auta a nebudu si muset dělat starosti. A také se ujistím, že se vám nic nestalo a můžete chodit. Bude někdo doma, až se vrátíte?“

„Sandy Marshová. Moje spolubydlící.“

„Výborně. Tak vyrazíme. Ujistím se, že jste se dostala na hlavní, a tam vás nechám.“

Debbie počkala, dokud se nevrátil do dodávky a neotočil ji, a pak zamířila k bráně. Kolem nikdo nebyl. Byla ráda, že za ní muž pomalu jede a tlumenými světly jí svítí na cestu. Nakonec se bezpečně dostala až na hlavní ulici nedaleko řady obchodů a benzinky. Otočila se. Světla dodávky blikla, a jak vůz odjížděl pryč, muž jí zamával. Debbie Parkerová mu zamávání vděčně oplatila. Někdo nad ní držel ochrannou ruku, když to nejméně čekala. Vzpomněla si, co jí řekl Dava: „Vždy o vás bude postaráno. Budete pod dohledem a ochranou. Nezapomeňte.“

Měl pravdu. Slýchala příběhy o lidech, kteří našli pomoc na odlehlých místech a v nebezpečných okamžicích, jen aby později zjistili, že jim pomohl anděl v lidské podobě.

Srdce jí poskočilo nečekaným poznáním, že se jí možná právě přihodilo totéž. Proč by ne? Ocitla se v nebezpečí, nebo si to alespoň myslela, a ze tmy se objevil zachránce, který poté, co se ujistil, že je v pořádku, opět zmizel. Vše souhlasilo a velmi se podobalo příběhům o andělech, které četla.

Nemohla se dočkat, až o svém zážitku poví Davoví.

Zahnula za poslední roh a viděla, že se v jejich bytě svítí. Napije se, dá si horkou koupel, a potom se bude schoulená na gauči ve své oblíbené noční košili dívat na seriál.

Když však otevřela dveře a křikla na pozdrav, napadlo ji, že by Sandy o svém zachránci ani o tom, že si je jistá, že nešlo o obyčejnou lidskou bytost, říkat neměla. Sandin optimistický selský rozum by byl jako kůl vražený do jemné pavučiny a Debbie si chtěla svůj zážitek s andělem uchovat, ne si ho nechat zkazit posměšky své spolubydlící. Nejspíš jí neřekne ani to tom, že byla po setmění sama na Kopci. Ty zvuky zřejmě vydávalo nějaké malé zvíře čenichající kolem, ale teď, když se dostala bezpečně domů, jí začínalo docházet, jakou hloupost udělala. V dnešní době není bezpečno nikde, ani ve starém zatuchlém Laffertonu, a kromě toho, slíbila přece svému zachránci, že už nebude riskovat. Určitě bude dál chodit na procházky na Kopec. Vinuly se po něm úzké louky, které jí pomohou cítit se v souladu se světem. Jenže odteď už tam bude chodit jen za světla, hlavně brzy ráno. Věděla, že svítání je nejvhodnější doba. Právě proto lidé chodí tančit na Stárly Tor ráno v den letního slunovratu.

Ponořila se do měkké broskvové pěny ve vaně a v duchu si poznamenala, že se i na toto musí Davy zeptat.

Světélkující ručičky budíku ukazovaly čtvrt na pět. Freya ležela na boku, pozorovala je a sledovala, jak vteřinová ručička obíhá ciferník. Bylo jí chladno.

Sakra. Sakra. Sakra. Kašli na to. Hlupáku. Sakra...

„Ach, proboha/' Tentokrát promluvila nahlas a stáhla si přikrývku z nohou. Přikrývka sklouzla na podlahu.

Potřebovala se napít, připravit si gumovou láhev s teplou vodou a přečíst si několik kapitol z knihy, do které byla zabraná, předtím než se jí mozek začal zabývat tím, co v duchu nazývala „tou záležitostí".

Zatímco čekala, až se začne voda v konvici vařit, vytáhla žaluzie a podívala se ven. Z kuchyně měla výhled na zahradu - trávník, šeřík, několik růží. Dokonce i kůlna. Za zdí na opačném konci zahrady stály další domy a v nich svítilo v patře jen jediné okno. Freya přemýšlela, jestli za ním je jiný nespavec s myslí příliš zaujatou vířícími myšlenkami, než aby dokázal usnout, nebo se jen rodič zašel podívat na probuzené dítě. Pootevřela okno a do nosu jí pronikla jedinečná vůně noci, vůně vlhkých záhonů a zelených keřů, s lehkým nádechem kouře a výfukových plynů, jako vzpomínka na roky strávené na nočních službách v policejní uniformě. Měla tu práci ráda, vždy ji doprovázelo vzrušení a i kamarádství během nočních hlídek vypadalo jinak, více se žertovalo a jeden druhého více podporoval. Mnohokrát zjistila, že kolegovi na noční hlídce vypráví věci, o kterých by svému partnerovi ani rodičům nikdy neřekla, a na oplátku pak slýchala jejich doznání v kabině hlídkového vozu nebo při chůzi po tichých, temných ulicích. Přechodu na kriminálku nelitovala a ani následného povýšení, stejné jako přestěhování do Laffertonu, noční vůně v ní přesto rozehrála vzpomínky.

Vrátila se ke sporáku, naplnila gumovou láhev a zbytkem vody zalila čaj. V noci se neustále budila a naspala nanejvýš hodinu, celou

dobu sebou házela, takže polštář i prostěradlo zůstaly pomačkané, střídavě si dělala výčitky, střídavě cítila touhu, většinu času se však snažila rozebrat své pocity a pochopit, co se vlastně stalo.

Simon Serrailler na večírek pěveckého sboru nepřišel. Freya strávila hodně času výběrem šatů, líčením i česáním a cestou jí ruce na volantu vlhly a v ústech měla sucho. Jako pitomá puberťačka, pomyslela si rozzlobeně, když zahýbala na příjezdovou cestu k Hallam House. Již zde parkovalo hodně aut a světla ve spodních patrech zářila na přivítanou. Závěsy zůstaly roztažené, takže Freya viděla na postavy uvnitř, Simona však mezi nimi nezahlédla. Najednou zaslechla výbuch smíchu a projel jí osten studu, takže málem utekla zpět do auta a odjela. Nikdy neměla problémy seznamovat se s novými lidmi, ale manželství s Donem ji připravilo o většinu vyrovnanosti a sebedůvěry. Navíc v podstatě nikam nechodili, jen tam, kde se scházeli s kolegy z práce nebo lidmi, které již znali. Na cestu odbočilo další auto a zaparkovalo vedle jejího. Freya čekala, přemýšlela, jakým vozem jezdí Simon, toužila, aby to byl on a aby do domu mohli vejít spolu. Reflektory zhasly a vystoupila dvojice. Ženu Freya znala, byla to ta, kterou vezla po zkoušce sboru domů. „Sharon!“ zavolala na ni. Možnost přijít dovnitř s někým, koho alespoň trochu zná, znamenala, že večer možná nakonec přece jen dobře dopadne.

Jejím sladkostem se dostalo ocenění a několika lidem slíbila dát recepty. Užívala si, měla radost z přátelství Meriel Serraillerové a na první pohled se jí nelíbil její manžel, muž s ostrým, sarkastickým vystupováním a výrazem, v němž se mísila nadřazenost s nesouhlasem.

Večírek byl příjemný, nakonec si ho však sama zkazila, protože celou dobu jen pokradmu sledovala dveře a doufala, že Simon přijde, zároveň si však dělala starosti, jak by měla zareagovat. Když si uvědomila, že je už po desáté a že doopravdy nepřijde, pocítila takové zklamání, že si dál nedokázala zábavu užívat a raději odešla.

Zpátky v posteli, v teple a pohodlí, si natřásla polštáře, opřela se o ně, ležela v kruhu světla lampy a pokoušela se pochopit, co se vlastně stalo a co to znamená. Zamilovala se, okamžitě a naprosto, do jeho vzhledu, hlasu a aury osobnosti. Jako by ji očaroval, jako by vypila nápoj lásky. V duchu vzpomínala na všechny literární příměry, které četla nebo o nichž slyšela, sama na vlastní kůži je však dosud nezažila. Mátly ji a rozčilovaly, ale spíše než cit jako takový ji zarážela síla, s níž udeřil. Ať dělala a myslela na cokoli, ať mluvila s kýmkoli, byla sama, řídila auto nebo ležela v posteli, otáčela stránky knížky nebo se pokoušela usnout, neustále viděla Simona Serraillera sedět u stolu v matčině kuchyni, před sebou šálek čaje a se sušenkou v ruce. Ten obrázek ji ani na vteřinu neopouštěl, jako by ho měla vyrytý na sítnici. I teď.

Zvedla knihu, kterou až dosud shledávala naprosto báječnou, příběh natolik úchvatný, že kolikrát spěchala s koupelí nebo sprchou, jen aby se k ní mohla vrátit. Teď však přečetla po několikáté tři odstavce, nedávaly jí žádný smysl a nic jí neříkaly. Hodiny ukazovaly půl dvanácté a deset minut. Jediné, o čem si byla jistá, že by dokázalo odvést její myšlenky od Simona Serraillera, byla práce na případu, který pro ni představoval hádanku i výzvu, na případu pohřešované Angely Randallové. Jinak by se musela zabývat jen obvyklými a podle jejího názoru nudnými krádežemi aut nebo všudypřítomnými dealery drog. Z nočního stolku s telefonem sebrala zápisník a začala si dělat poznámky. Z toho, co jí řekla zaměstnavatelka Angely Randallové, a z prohlídky jejího domu si o ní mohla udělat obrázek. Zároveň s ní svým způsobem soucítila. Po deseti minutách, během nichž si vypracovala přehled o dosavadním průběhu vyšetřování, Freya pojednou pocítila únavu. Nemusela být brzy ráno na stanici, protože potřebovala prošetřit složitý případ zpronevěry v nové průmyslové zóně. Nemohla se dočkat, až ho předá oddělení majetkové trestné činnosti. Pak, pomyslela si, by mohla bez vědomí inspektora věnovat trochu času Angele Randallové. A nejlepší by bylo, kdyby jí s tím pomohl mladý, nadšený konstábl Nathan Coates.

Zhasla lampičku a tvrdě usnula.

***

Nathan Coates se od půl deváté probíral databází usvědčených drogových dealerů. Teď bylo jedenáct a právě si nalil třetí kávu, aby se pustil do další dávky, když se u jeho stolu zastavila Freya.

Nathana měla ráda, přestože jeho obličej připomínal spíš karikaturu venkovana. Vypadal, jako by narazil do dveří, měl plochý nos, poďobané tváře a odulé rty. Zrzavé vlasy mu na hlavě trčely jako štětiny smetáku, měl silné akné a křivé zuby s velkou mezerou mezi dvěma předními. Také se však dokázal zářivýma očima usmívat a i díky ochotě zabývat se nejhorší prací, které se ostatní snažili ze všech sil vyhýbat, si mezi kriminalisty i u celé policejní stanice získal oblibu. „Dobré ráno, Nathane.“

Podíval se na ni a usmál se.

„Přišla jsem tě od toho osvobodit.“

„Víte, není to tak strašné, seržantko. Aspoň jsem v teple a je tu dost kafe. Kromě toho tyhle chlápky s drogama fakt nesnáším.“

Freya věděla, že Nathan vyrůstal ve čtvrti obecních domů v Bevha-mu, kterou ovládali právě drogoví dealeři. Viděl, jak se z jeho spolužáků stávali narkomani, jak mnozí zemřeli a ostatní se dostali do bludného kruhu drobných krádeží i horších zločinů. Byl čtvrtým dítětem svobodné matky, která měla ve zvyku pořídit si potomka s každým ze svých milenců, než ho vykopla kvůli jinému. Zdálo by se, že chlapec s podobným zázemím, žák školy, o které se v nejlepším případě hovořilo jako o podprůměrné, prožije stejný život jako většina jeho kamarádů, skončí jako nezaměstnaný, případně ve vězení, a bude dělat problémy místní policii. Jenže Nathan Coates byl chytřejší než zbytek jeho rodiny dohromady, věděl, jak věci chodí, a myslelo mu to. Rozhlížel se kolem sebe a bylo mu jasné, že nevydá-li se jinou cestou, čeká ho ošklivá budoucnost. Od šesti let, kdy se potuloval po okolí se svou partou, pozoroval policejní hlídková vozidla, která sem často zajížděla, a po nějaké době, aniž by ho někdo viděl, se k nim přikrádal a bavil se s policisty. Když mu bylo deset, vypravil se na policejní stanici, aby se zeptal na podmínky přijetí, a mezitím v televizi hltal všechny detektivky a pořady o policii a zločinu, což doma vyvolávalo

Ml

významné pohledy. Televize byla v bytě puštěná neustále a vždy před ní.někdo seděl a bezduše ji sledoval.

Teď už Nathan Coates sloužil u sboru šest let, z toho rok a půl na kriminálce, celou dobu v Laffertonu. Věděl, že by nedokázal hlídkovat v místech svého dětství, zatýkat bývalé sousedy a spolužáky, a navíc se chtěl dostat pryč a vést nový život. Tvrdě a odhodlaně pracoval, hrál hokej za oblastní tým a k pobavení všech žil s výjimečně krásnou dívkou, porodní asistentkou z Bevhamské všeobecné.

„Jsi hvězda,“ pochválila ho Freya, „ale já tě potřebuju na něco jiného. Jen tak na hodinku.“

„Dobře, seržantko.“ Nathan zavřel databázi a následoval Freyu k jejímu stolu, kde mu vysvětlila podrobnosti případu Angely Ran-dallové.

„Zní to divně.“

„Myslíš?“

„Určitě jen tak neodešla. Většinou se tak chovají děti, které mají doma problémy, chlapi, co už nemůžou vystát své paničky, nebo takoví, co strkali prsty do pokladny a snaží se zmizet, než je někdo chytí. Nic z toho na ni nesedí.“

„Jsem ráda, že se mnou souhlasíš. Tenhle případ mě znepokojuje, pokud ale jde o inspektora, je přesvědčený, že se jedná jen o další pohřešovanou osobu.“

„Založit složku a zapomenout. Rozumím, seržantko. Kdyby se mě někdo ptal, budu dělat hloupého a ptát se, kdo ta Angela Randallová vlastně je.“

„Pochopil.“

„Co ode mě potřebujete?“

„Projdi složky pohřešovaných osob za posledních dvanáct, osmnáct měsíců, podívej se, jestli se některý případ tomuhle nepodobá. Víš, jak na to. Neporadím ti, co hledat, ale snad si něčeho všimneš. Nejdřív si přečti poznámky o Randallové. Když něco objevíš, nech mi to na stole.“

„Jedete zase pryč?“

1 2 8

„Oficiálně se vracím do průmyslové zóny ke svým defraudantům.“ „A ve skutečnosti?“

„Vyrážím do Bevhamu navštívit velmi drahého zlatníka.“

„Někdo vám na dnešek půjčil kreditku?“

Freya ze židle sebrala své sako. „Kéž by.“

Kdyby se nemohla vymluvit na případ defraudace, musela by kvůli Angele Randallové vymyslet něco jiného. Raději se dnes nechtěla na stanici moc zdržovat. Toužila potkat Simona Serraillera, narazit na něho na chodbě, najít si výmluvu, aby mohla zajít do jeho kanceláře, účastnit se jakékoli porady, kterou povede... Prostě se k němu jakkoli dostat. Chtěla ho vidět v uniformě v práci, kdy by ho musela oslovovat „pane“, chtěla si dokázat, že její pocity jsou jen dočasné a k smíchu, snad jakýsi záchvěv emocí související s koncem jejího manželství. Že se podívala na Simona Serraillera a na okamžik se jí zalíbil, jako se to mohlo stát s kýmkoli jiným, a že jí jen na základě fyzických příznaků připadalo, že je zamilovaná.

Vchod do zlatnictví E. J. Duckham a syn byl opatřený zvonkem a hlídaný bezpečnostní kamerou, která každého nakupujícího prověřila, než mu bylo umožněno vejít dovnitř. Než Freya zazvonila, prohlédla si výlohy s diamantovými náhrdelníky, náušnicemi a brožemi bez uvedení ceny, prsteny se safíry, smaragdy, rubíny i diamanty a hodinkami značek Rolex a Patek Phillipe. Přemýšlela, kolik může mít podnik v Bevhamu na takovéto zboží zákazníků, nemluvě o stříbrných miskách a tenkých perlových náramcích pro novorozence. Na jih od Cran-brook Drive a Heights se však rozkládala dražší čtvrť, kde se samostatně stojící domy s dlouhými příjezdovými cestami a rozlehlými zahradami prodávaly od tří čtvrtin milionu liber výše, a v okolních vesnicích také bydlela řada bohatých podivínů, ať již ředitelů bank na penzi nebo vyhaslých popových hvězd. Ty však pravděpodobně v Bevhamu šperky nekupovaly. Věnovala ještě jeden dlouhý pohled jemnému stříbrnému filigránu na diamantovém náhrdelníku, stiskla tlačítko zvonku, a zatímco se dveře potichu otevíraly, vyndala svůj služební průkaz.

Obchod byl plný honosného plyše, jak už to ve zlatnictvích a luxusních krejčovstvích bývá. Žena za pultem byla dokonale oblečená a učesaná jako na setkání s královnou a muž, který přišel Freyu přivítat, měl uhlazený půvab, jaký si obvykle spojovala s Jermyn Street, odkud zajisté pocházel i jeho proužkovaný oblek a fialová kravata. „Doufám, že pro nás máte dobré zprávy, seržantko.“

„Dobré zprávy?“ Freya věděla, že v minulém roce došlo k sérii vloupání do zlatnictví, a předpokládala, že obchod E. J. Duckhama k nim patřil. „Jestli máte na mysli ta vloupání...“

„Ach ne, ne. Pochybuji, že se ty lumpy někdy podaří dopadnout. Budou nejspíš z Birminghamu nebo Manchesteru a pravděpodobně rychle zmizeli po dálnici. Ne, myslel jsem slečnu Randallovou. Jeden z vašich lidí tu byl asi před týdnem a ptal se na ni. Předpokládám, že někam nečekaně odjela.“

„Vyšetřujeme na mnoha místech, co se doopravdy stalo, pane Duckhame.“

„Chcete říct, že se stále ještě nevrátila domů?“

„Znáte ji dobře?“

„Ne, to ne, ale za posledních přibližně osmnáct měsíců se stala naší dobrou zákaznicí a my si zakládáme na osobních službách.“ „Policista v uniformě se vás měl zeptat na manžetové knoflíčky, které u vás slečna Randallová koupila někdy začátkem prosince.“ „Zajisté. Velmi krásné. S lazuritem. Nádherná práce.“

„Mohl byste mi říct, kolik stály?“

Zatvářil se odmítavě.

„Je mi jasné, že podobné informace obvykle nesdělujete, je to však důležité.“

„V jakém smyslu?“

Neexistuje-li vhodná odpověď na oprávněnou otázku, je dobré se skrýt za oficiální žargon.

„Souvisí to s několika směry námi vedeného vyšetřování.“

Nathan by zlatníkův výraz popsal nejspíš jako škrobený, po chvilce váhání si však muž povzdychl a odešel do prosklené kanceláře vzadu v obchodě. Freya viděla, jak ťuká do klávesnice počítače. Hra na starosvětskost se zřejmě na počítače nevztahovala. Za skleněným pultem na opačné straně obchodu žena s dokonale upravenými vlasy leštila mísu z růžového křišťálu, od níž se nádherně odráželo světlo. Zvedla oči, na Freyin úsměv neodpověděla a pokračovala v leštění. Aby tě neubylo, pomyslela si Freya.

„Manžetové knoflíčky stály 275 liber.“

„Zřejmě tedy šlo o dárek pro někoho, koho slečna Randallová dobře znala.“

„V tomto ohledu nemohu sloužit.“

„Říkal jste však, že byla vaší pravidelnou zákaznicí. Jak pravidelnou? Kolikrát tu byla za poslední rok?“

„Asi šestkrát. Ano, nejméně šestkrát. Co myslíte, paní Campiono-vá?“

Vyčesané vlasy cosi zamumlaly.

„A to se jen rozhlížela?“

V žádném případě se nejednalo o obchod, kam byste v deštivém odpoledni zašli ubíjet čas.

„Ne tak docela... Řekl bych, že si vždy velmi podrobně prohlédla, co jsme jí nabídli, a až pak si něco koupila.“

„A to si pokaždé něco koupila?“

„Ano, řekl bych, že ano... Jednou si nebyla jistá, co vlastně hledá. Šlo o hodinky, a nakonec jsme je dokázali sehnat.“

„Jaké hodinky?“

„Ukazovaly fáze měsíce. Omegy z padesátých let.“

„Dost drahé, ne?“

„Záleží na tom, co považujete za drahé. Máme i hodinky za dvacet pět tisíc liber.“

„A tamty?“

„Necelé dva tisíce.“

„Měl jste dojem, že pro ni peníze nic neznamenají?“

„Obávám se, že jsem o tom nepřemýšlel. Nic mi do toho není.“ Freya vstala. „Neměl byste fotografii těch hodinek?“

„Ne. Koupili jsme je však v aukci u Goldsteina a Crowa v Birming-hamu. Zkuste se zeptat tam.“

„Znáte datum prodeje?“

„Najdu ho a řeknu vám ho.“

„Také bych ráda získala kompletní seznam všeho, co u vás Angela Randallová koupila za dobu, co byla vaší pravidelnou zákaznicí, pane Duckhame, s podrobným popisem, cenou a datem nákupu. Půjde to?“

Znovu se zatvářil upjatě a podíval se na ženu, která právě uklidila růžovou mísu zpátky do vitríny, aby místo ní vyndala sadu stříbrných rámečků na fotografie a pustila se do jejich leštění. Jinými slovy řečeno, fungovala tu jako hospodyně.

„Jestliže si myslíte, že vám to pomůže, nejspíš bychom to zvládli.“

„Myslím.“

„Zdůrazňuji však, že informace o nákupech našich zákazníků považujeme za důvěrné.“

„Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Nebudeme-li tu mít nával, pak... zhruba hodinu.“

„Co takhle čtyřicet minut?“

Freya vyšla ven a nechala dvojici v krámě bavit se o ní bez ní.

O hodinu později seděla ve svém autě s kelímkem kapucína a pročítala si seznam od pana Duckhama. Chudák Angela Randallová. Tolik věcí, a pro koho vlastně? Pro někoho, do koho byla tak šíleně zamilovaná, že dokázala utrácet velkou část svého nijak velkého platu za drahé dárky.

Dopila kávu, otřela si ze rtu pěnu a zamířila zpátky do LafFertonu, do pečovatelského domu Four Ways.

Sekretářka jí vysvětlila, že Carol Ashtonová právě zařizuje pohřeb. Jeden z klientů v noci zemřel, takže bude muset nejméně deset minut čekat. Freya se posadila v kanceláři, odmítla další kávu a znovu procházela seznam.

1 zlatá spona do kravaty, 14. dubna 2000, 145 liber 1 pánské hodinky Omega, 5. června 2000, 1 350 liber 1 stříbrné pouzdro na vizitky, 16. srpna 2000, 240 liber 1 pánský pečetní prsten, zlatý s jedním diamantem, 1 225 liber 1 stříbrný nůž na dopisy, 27. října 2000,150 liber 1 pár zlatých manžetových knoflíčků s lazurity, 4. prosince 2000, 275 liber

Nic pro sebe, nic pro jinou ženu, všechno po muže, dohromady za více než tři tisíce liber během jediného roku.

Když se Carol Ashtonová vrátila a omlouvala se za čekání, Freyá šla rovnou k věci. „Obávám se, že nemáme žádné nové zprávy, sledujeme však několik stop.w

„Takže Angelu někdo viděl?“

„Ne.“

„Co jste tedy myslela těmi stopami?“

„Několik vyšetřovacích verzí.“

„Takže si myslíte, že se jí skutečně něco stalo. Berete to vážně.“

„Já to brala vážně od začátku, paní Ashtonová.“

„Řekněte mi, co se jí podle vás stalo?“

„O ničem nevíme, je však jasné, že čas běží a slečna Randallová se nevrátila. Potřebujeme si pár věcí ověřit.“ Podala paní Ashtonové seznam. „Byla bych ráda, kdybyste si, prosím, prohlédla tohle.“ Carol Ashtonová si seznam rychle pročetla a zmateně se na Freyu podívala.

„Tyhle věci koupila slečna Randallová za poslední rok v Ducha-mově zlatnictví v Bevhamu.“

„Cože?“

„Mohla byste mi, paní Ashtonová, říct, kolik u vás vydělávala?“ „Okamžik, můžu to najít přesně.“ Přešla ke svému stolu a chvíli pracovala s počítačem.

„Ano, tady je to. Angela měla plat 13 500 liber ročně.“

„Nic moc.“

„Mzdy v pečovatelském odvětví jsou nízké. Platím standardní sazby. Jsou tu ale i zaměstnanecké výhody, jídlo během směny, uniformy a před Vánoci vyplácím prémie.“

„Nechtěla jsem vás kritizovat.“

„Nemohla bych udržet provoz, žádný pečovatelský dům by to nezvládl, kdybych měla platit stejné mzdy, jaké lidé berou například ve státním zdravotnictví. Málokdo to ví. Všichni předpokládají, že soukromý sektor může poskytovat vyšší mzdy.“

„Víte o nějakých vedlejších příjmech, které by mohla Angela Ran-dallová mít?“

„Druhé zaměstnání si nenašla, tím jsem si jistá. Nemohla by mít tolik energie. Noční směny v takovémto zařízení jsou náročné.“ „Soukromé příjmy?“

„Nemám ponětí. Neřekla bych, ale skutečně o tom nic nevím. Jak už jsem vám řekla, podle mého názoru si své soukromí velmi střežila a o jejím životě mimo toto zařízení vlastně nic nevím.“

„Nemáte tušení, komu mohla všechny ty drahé dárky kupovat?“ „Obávám se, že ne.“

„Překvapuje vás to?“

Carol Ashtonová chvíli váhala a klepala prsty do desky stolu. „Musím přiznat, že ano. Velmi. Chci říct, tohle přece nejsou věci, které by člověk za jediný rok koupil třeba bratrovi nebo někomu jinému z rodiny, kdyby vůbec nějakou měl. Některou z těch levnějších věcí by snad mohla koupit, co já vím, někomu ke kulatým narozeninám, kmotřenci a tak. Ale ty ostatní? Ano, velmi mě to překvapilo. Vypadají, jako by byly určeny pro...“

„Pro milence?“

Carol Ashtonová zakroutila hlavou. „Tomu nevěřím. Angela byla... je... Jak to jen říct? Poměrně upjatá. Nepřekvapilo by mě, kdyby nikdy v životě neměla vážný vztah. Vždy chodila čistá, upravená a dobře oblékaná, ale nesnažila se držet krok s módou. Dobré oblečení, chápete, dobře se o ně starala, ale nic výstředního. Alespoň jsem na ní nic takového nikdy neviděla.“

„Stará panna?“

„To zní ošklivě, nebo ne? Výsměšně. Ale ano.“

Freya vstala a vzala si seznam zpátky. „Pokud by vás napadlo cokoli, co by mohlo být důležité, hlavně v souvislosti s tímhle, zavoláte mi, prosím?“

„Co máte na mysli?“

„Třeba něco, co řekla a co se vám nečekaně vybaví. Možná utrousila nějakou poznámku.“

„Angela nebyla... není typ člověka, který trousí poznámky. Velmi se ovládá.“

„Stejně.“

„Určitě, samozřejmě. Pochybuji však, že k tomu dojde. Co jste mi ukázala, mě zaráží. Ukazuje to... jak málo toho víme o lidech, se kterými se denně vídáme, že?“

Na stanici Freya našla Nathana Coatese zpátky u jeho počítače při práci na drogové databázi.

„Prošel jsi pohřešované osoby?“

„Ano, seržantko. Za dva roky zpátky.“

„A co?“

„Několik jsem vám jich nechal na stole. Ale nic moc. Puberťačka, to už je ovšem osmnáct měsíců a naposledy ji viděli na nádraží. Ten druhý je chlap.“

„Dobrá. Stejně díky.“

„Není zač. Aspoň jsem měl změnu.“

Jeho úsměv jí jako obvykle zlepšil náladu.

Dvě pohřešované osoby vybrané ze seznamu na první pohled neměly s Angelou Randallovou nic společného, přesně jak Nathan předpokládal, a navíc dívka jménem Jennie O’Dowdová představovala klasický případ útěku z nevydařeného domova.

Freya rychle prošla i údaje o pohřešovaném muži a skoro ho zamítla, pak si však všimla odstavce, který Nathan Coates červeně podtrhl.

Naposledy spatřen v 6.30 ráno v úterý 7. března 2000 na horském kole na Kopci. Svědek Alan John Turner; 57 let, byt 6, Mead House, Brewer Street, Lafferton, vena/ psa.

Stálo by za to poslat Nathana» aby svědectví pana Alana Johna Turnéra prověřil? Pravděpodobně ne, a inspektor by nejspíš vyletěl z kůže, kdyby zjistil, že ho stáhla z případu s drogami kvůli případu pohřešované osoby, který považoval za bezvýznamný. Přímo jí v uších znělo slovo „prostředky“. Brewer Street se však táhla jen dva bloky od jejího domu, a nic jí nemohlo zabránit vrátit se domů malou oklikou. Uložila poznámky od Nathana do tašky a už už se chystala vrátit k nudnému případu defraudace, když do dveří místnosti pro detektivy strčila hlavu příslušnice ženských policejních sborů Heidi Walshová.

„Instruktáž inspektora Forda o operaci Ženista za půl hodiny. A, Freyo, máš se zastavit u šéfinspektora.“

Freya cítila, jak jí projel elektrický šok.

„U šéfinspektora Serraillera? Kdy?“

„Řekla bych, že hned.“

„O co jde?“

Heidi pokrčila rameny a dveře se za ní zavřely.

„Freyo, pojďte dál.“

Neseděl za stolem, ale stál u okna, a v okamžiku, kdy ho uviděla, si byla naprosto jistá, že nejde o žádné poblouznění smyslů, žádný trik jejího podvědomí, žádné chvilkové zaujetí, které mohly za její náladu, ale o skutečnost.

Tohle nechci, pomyslela si a ovládla ji panika, takže se málem otočila a utekla nejenom z téhle kanceláře, ale i z budovy. Uvědomila si, že své city nemá pod kontrolou a že jedinou únikovou cestou by bylo odejít, podat pod nějakou záminkou výpověď a nikdy se už nevrátit. Tenhle cit neodezní a změní a zničí všechno ostatní. Bude jí bránit v práci, volném čase, spánku, spokojenosti, začne užírat štěstí z toho, že opustila Londýn a přijela sem. Jsem zajatcem, a nechci to.

„Posaďte se, prosím. Omlouvám se, že jsem se s vámi nesešel dřív, ale právě jsem se vrátil z dovolené do případu zpronevěry, obvyklých problémů s drogami, které jako by neustále narůstaly... no, znáte to. Chtěl bych ale vědět, jak se tu s námi po několika prvních týdnech cítíte.“

Podívala se na něho, rychle uhnula pohledem a raději se zaměřovala na cokoliv jiného. Na počítač na jeho stole, na klubko telefonního kabelu. Napadlo ji, že možná nedokáže ani promluvit, že jí v ústech otekl jazyk.

„V pořádku, děkuji, pane. Moc se mi tu líbí.“

„Vycházíte tu se všemi?“

„Zdá se.“

„I s Billym Cameronem?“

Usmál se na ni a to byla poslední kapka. Zahleděla se na špičku pravé boty Byla lehce odřená a zaprášená. Měla by je přeleštit.

„Možná si to nezaslouží. Billy je ze staré tvrdé školy, ale vynikající detektiv.“

„V pořádku, vycházím s ním moc dobře.“ Přestaň používat „v pořádku“. Vymysli něco jiného. Vypadáš jako hlupák.

„Bude na vaší straně, Freyo, protože je to ten nejspolehlivější člověk, s jakým jsem kdy pracoval. Nezapomeňte na to.“

„V pořádku.“

„Na čem právě pracujete?“

Chtěla mu říct o Angele Randallové, že ji zajímá jen tenhle případ, nemá čas na vyšetřování zpronevěry, nudí ji vše, co souvisí s drogami, protože těch si u metropolitní užila až dost. Chtěla, aby s ní souhlasil, aby jí řekl, že může všechen svůj čas věnovat pohřešované ženě. Chtěla mít vlastní případ, do kterého by se mohla zakousnout, a když se jí ho podaří vyřešit, chtěla za ním jít a říct mu o tom, nechat se od něho pochválit.

Jsi patetická. Chováš se, jako by ti bylo čtrnáct.

„Spolupracujete i s Nathanem Coatesem?“

„Ano, pane, na pár věcech. Myslím, že je úžasný, skutečný dar. Je důkladný, pilně pracuje, je chytrý a ambiciózní.“

„A také kolem sebe šíří pohodu, ano, vím. Souhlasím. Nathan Coates popírá všechno, co by si člověk mohl myslet o chlapci pocházejícím z míst, odkud přišel, a žijícím v tamních podmínkách. Jenže jemu se z toho podařilo uniknout. Přesto si musíte jednu věc zapamatovat. Soucítí s těmi, kterým se to nepodařilo. Bylo by pro něho těžké, kdyby se dostal do pozice, že by je musel zradit. Udělal by to, samozřejmě, je přece policista. Ale právě proto je tady, a ne v Bevha-mu. Nechci, aby se kompromitoval.“

„Chápu, jak to myslíte, pane.“

„Díky. Dobrá, jsem rád, že se vám tu líbí. Kdybyste měla jakýkoli problém, jsem vám k dispozici.“

Chtěla ještě něco dodat, cokoli, položit otázku, sdělit svůj názor. Uchovat tuhle chvíli. Chtěla vstát a utéct, dostat se ven na vzduch, vše si znovu projít, každé jeho slovo, každou podrobnost toho, jak vypadal. Sakra! Sakra! Tohle opravdu nechci.

„Děkuji, pane.“

Nohy ji neudrží. Nedokáže vstát a dojít ke dveřím.

„Freyo...“

Otočila se.

„Děkuji za to, jak jste matce minulý týden pomohla. Bere toho na sebe hodně a otec ze sboru a všech těch společenských povinností, které na něho nakládá, není dvakrát nadšený. Všechno tak leží jen na ní. Vaši pomoc opravdu velmi oceňovala.“

„Jsem ráda, že jsem se o sboru dozvěděla. Našla jsem nové známé.“ „A ne z práce. To je vždy lepší. Ani jsem nevěděl, že zpíváte.“ „Byla jsem ve sborech už od školy. Poslední rok či dva v Londýně jsem měla přestávku, ale sbor svátého Michaela je skutečně vynikající a mám štěstí, že jsem se do něj dostala.“

„Matka byla také nadšená z toho, že vás našla. Dávejte si ale pozor, nezná slitování. Brzy se budete muset naučit říkat ne.“

„Vy nezpíváte?“

„Ne,“ odpověděl Simon Serrailler. Neřekl ne, neumím zpívat, ne, nemám zpěv rád, ne, raději hraju fotbal, ne, nemám čas. Jen „ne“.

Podíval se přímo na ni, chladně a vyrovnaně. Zmatená Freya cosi zamumlala a odešla. Rychle se vrátila do kanceláře detektivů, a aniž by se na kohokoli podívala, sebrala sako a tašku a znovu zmizela.

Trvalo jí patnáct minut, než se dostala k mostu přes řeku, u kterého zastavila v den, kdy to celé začalo.

I když ráno byla mlha a vzduch dál zůstával ledový, slunce svítilo. Zamkla auto a zašla pod most, odkud se mohla po travnatém strmém břehu dostat k úzké stezce podél vody.

Nedokázala se rozebrat ve svých pocitech, točících se v kruhu jako proud kolem kamenů pár metrů od ní, a když se podívala do vody, neochvějně v ní zahlédla obraz Simona Serraillera, jasný a neporušený plynoucí řekou.

Strávila dlouhé, nudné odpoledne nejprve v průmyslové zóně a později u počítače, snažila se myslet jen na případ zpronevěry a s nikým nemluvila. Z kanceláře odešla jako poslední.

Poprvé od příjezdu do Laffertonu se jí nechtělo vrátit se do domu a být tam sama. Napadlo ji, že by mohla zkusit zavolat někomu z pěveckého sboru a zajít na večeři nebo na drink. Nejdřív však zahnula do Brewer Street a na parkoviště před Meade House. Do případu zpronevěry se ponořila natolik, že neměla čas přečíst si celou složku pohřešovaného jezdce na horském kole a nevzpomněla si, že by si ji mohla vzít domů. Nicméně jméno a adresu muže, který ho údajně viděl jako poslední, měla v paměti.

Dveře bytu číslo 6 otevřela drobná orientálka a s úsměvy a ochotně Freye vysvětlila, že se pan Turner před několika měsíci odstěhoval, aby si penzi užíval na Costa del Sol.

V místnosti vládlo pološero. Světlé lněné závěsy dovnitř pouštěly jen tolik paprsků zimního slunce, aby prosvítily tmu, ne však dost, aby byla jejich záře rušivá. Do ticha se ozýval svým vlastním způsobem rytmický tlumený šum vln rozlévajících se jako hedvábí po písčité pláži.

Bylo půl čtvrté. V domě panoval klid.

Karin McCaffertyová ležela na malém lehátku v ložnici, nohy položené na jeho zvednutém konci, hlavu v rovině s rameny, pažemi si objímala trup. V duchu si představovala lesklý, svůdně zelený, jarní trávník s malými drny plevele narušujícími svěžest a jas louky. Nejprve se blíže soustředila na trávu samotnou, vnímala její sytou barvu, cítila její zdravé kořeny plné života a síly, ukryté pod zemí, prohlížela si jednotlivá stébla s jejich jemnými cévkami rozvádějícími čerstvou mízu do celé rostliny.

Zhluboka a soustředěně dýchala bránicí jako zpěváci, nadechla se, počítala do deseti, roztahovala plíce a svaly na břiše, poté pomalu vydechla a cítila, jak se jí tělo uvolňuje.

Po chvíli si vykreslila bránu na vzdálenější straně jarní louky. Přes pružný trávník k ní přešla a sundala z ní závoru. Nebe nad hlavou měla čisté, světle modré. Slunce svítilo.

Otevřenou bránou začaly proudit ovce, některé s poskakujícími, nezbednými jehňaty. Stádo se rozptýlilo po celé louce, a zatímco je Karin sledovala, zároveň každou z nich směrovala k jednomu trsu temných, zlých stébel. Ovce přesně plnily její pokyny, přestože je vydávala beze slov, nehvízdala na ně a ani je nenaháněla gesty. Pak, na druhý telepatický signál, se každá z ovcí pustila do přiděleného trsu plevele, pomalu a systematicky je vytahovaly i s kořeny a pojídaly, ničily všechny jeho části, pokroucené kořínky, zčernalé nepříjemně vyhlížející listy, bradavičnaté lodyhy, celé rostliny. Když s nimi ovce

skončily, prohlubně, v nichž plevel původně rostl, zmizely a zahojily se nově vyrostlou čerstvou trávou, silnou a životaschopnou.

Karin obrazy sledovala s naprostým soustředěním, překvapená čistotou detailů. Louka představovala její tělo, tráva zdravé tkáně, plevel rakovinu, kterou statné, silné ovce sežraly. Místa, z nichž plevel - nádor vyrůstal, byla zdravá. Tkáně, maso, kůže, každá buňka obnovená a zahojená. Ležela, upřeně se dívala na svěží zelenou louku bez plevelu, z níž ovce začaly odcházet a bránou mizely z dohledu za nedalekým kopcem. Byla celá a zdravá, rakovinné buňky poraženy.

Probral ji zvuk zvonku, a když sešla dolů, uviděla za dveřmi stát Cat Deerbonovou.

„Řekni, jestli se ti to teď nehodí... Mám volné odpoledne. Sam a Hannah jsou na návštěvě u kamarádů a Chris je tam vyzvedne.“ „Výborně! Pojď dál.“

„Vypadáš, jako bys právě spala.“

„Opravdu?“ Karin se cestou do kuchyně, která byla součástí přístavby se skleníkem, mrkla do zrcadla. Oči měla lehce zakalené. „Nespala jsem. Jen jsem právě dokončila hodinu vizualizace.“

„To vidím.“ Cat listovala otevřenou knihou, položenou na stole. „Dáš si čaj?“

„Moc ráda.“

Lékařka přešla k policím s knihami a začala jeden za druhým vytahovat tituly týkající se alternativní léčby nádorů... Zbavte se nádoru stravou. Válka v rukavičkách: boj s nádory jemnými způsoby. Řekněte nádoru ne. Správně se vnímejte. Nový život po nádoru. Léčba nádoru: alternativní přístupy. Uzdravte se sami.

„Muselas utratit celé jmění.“

„I tak by se to dalo říct. Čínský nebo indický?“

„Cokoli si dáš ty.“

„Já si chystám mátový. Kofein neužívám.“

„Dobrá.“

„Přímo slyším, co si myslíš.“

„Myslím?“

„Co má kofein společného s nádorem, jak může mátový čaj zničit zhoubný tumor?“

„Chyba. Napadlo mě, jak by se většina z nás asi vypořádala se životem s menší dávkou kofeinu. Taky si dám mátový, prosím. Mám ho ráda. Tak přestaň být tak paranoidní, Karin.“

„No nic. Ted je to tvé odpoledne a pojďme se bavit o zahradničení, posledních filmech nebo o drbech v Laffertonu. Nepřišla jsi se mnou probírat mou léčbu.“

„Právě proto jsem tady. Slíbila jsi, že mi dáš vědět, co děláš, ale neukázala ses. Tak jsem tady.“

Karin se usmála. „Jsem ráda, Cat, že mě nepouštíš úplně ze řetězu. Musím být schopná se na každém kroku bránit. Můžu ti říct, že ještě než jsem začala, pár věcí jsem rovnou vyřadila.“

„Například?“

„No, jak vidíš, hodně jsem četla. Odděluju to, co dává smysl, od všelijakých voodoo a žvástů... Bože, je jich tam hodně. Jsem znechucená, víš? Jak lidi vůbec můžou něco z toho šířit, jak můžou vydělávat na těch, co jsou vážně nemocní a ochotní vyzkoušet cokoli? Vyrazila jsem do Stárly... Jasně, jen se ušklíbej. To místo je samý šarlatán.“ „Vím.“

„Fajn, takže teď jsem na tom asi takhle: mám zdravou organickou dietu, spousty čerstvé zeleniny a ovoce, celozrnné pečivo. Žádný kofein, mléčné výrobky a cukr, piju sójové mléko. Sama si připravuju džusy a beru vitaminové doplňky.“

„Hm.“

„Přesné takovou reakci jsem od tebe čekala. Medituju a mám vizua-lizační program. Chodím denně dvě míle a piju čtyři litry minerálky.“

„Takže ti močový měchýř pracuje přesčas.“

„Nalij si ještě čaj.“

Cat se na kamarádku dlouho upřeně dívala. Vypadala dobře. Pleť měla čistou, vlasy lesklé, z očí jí zářilo zdraví. Měla v sobě záři, kterou u ní Cat nikdy nezaznamenala. Řekla jí o tom.

„Cítím se fantasticky, Cat. Prostě nedokážu uvěřit, že mi něco je.“ „Ale víš, že je.“

„Ano.“

„Omlouvám se, že to zní brutálně.“

„Připomínat mi to je tvoje práce. Díky.“

„Byla jsi za někým, kdo se zabývá alternativní terapií?“

„Za spirituální léčitelkou. Dostala jsem na ni kontakt přes jednoho člověka z katedrály. Poskytla mi báječný pocit klidu a... asi bych to nazvala důvěrou. Připadá mi, že se zabývám něčím jiným, věřím v něco jiného. Ne v tu léčitelku. Nejspíš bych to nazvala Bohem.“

„Já také.“

„Také jsem zašla za homeopatem.“

Cat si odfrkla. „To je právě takové voodoo. Úplně k ničemu, Karin. Jednoduše to nefunguje, a pokud se zdá, že ano, má to dvě příčiny. Zaprvé se problém třeba vyřeší sám, a za druhé jde o placebo. Velmi silné placebo. Doktoři se bez něj občas také neobejdou.“

„No, moje léčitelka je jiná. Nesnaží se léčit rakovinu, léčí mě jako celou osobnost. A prosím, nedívej se takhle a neříkej dobrá tím tónem, jakým to děláš.“

„Pokusím se. Ještě něco?“

„Požádala jsem o informace z Gersonovy kliniky a měla bych strávit dva dny v centru léčby nádorů v Bristolu. Jinak hodně čtu. Přemýšlím. Měním svůj život. Dál pracuju na zahradě tvé matky. Ostatní zakázky jsem zrušila, musím se teď především léčit, ale do Hallam House chodím ráda. Tvoje máma je jako lék.“

Cat se ušklíbla.

„Ještě je tu jedna věc, o které bys asi měla vědět. Ve Stárly začíná působit nový terapeut, který o sobě tvrdí, že je šamanský chirurg.“ „Cože?“

„Dívala jsem se na internetu a je to dost strašidelné. Hodně jich je třeba na Filipínách a všechno to budou šarlatáni. Prohlašují, že v nich sídlí duch lékaře, který žil v jiném století.“

„Když říká, že je chirurg, myslí tím, že opravdu operuje?“

„Nejsem si jistá. Co zatím vím, je kolem toho spousta magie, ale nejspíš jen podvádějí zoufalé lidi. Dvě ženy se v kavárně v Stárly bavily o někom, komu tenhle chlápek vyndal nádor z krku.“

„Cože?“

„Tvrdily, že je mu lip, že to je zázrak, že lékaři už léčbu vzdali. Dokážeš si to představit, ne?“

„Ach bože. Jak přesně to probíhá?“

„Zřejmě půjde o nějaký trik s rukama. Ale co vím, má i nástroje a je to krvavé.“

„To musí přestat.“

„Jak? Je to nelegální?“

„Piš si, že si to zjistím.“ Cat se podívala své kamarádce přímo do očí. „Nemáš v úmyslu tam jít, že ne?“

„Vlastně jsem si říkala, že bych mohla. Ráda bych oddělila zrno od plev.“

„Poslechni, znáš můj názor na tyhle věci. Určitě je pravda, že správná dieta, cvičení a kladný přístup pomáhají. Ale jen pomáhají, Karin. To ostatní jsou hlouposti, a něco dokonce vysloveně nebezpečné.“ „Víš, té věci se šamanskou chirurgií opravdu nevěřím. Měla bys mi víc důvěřovat.“

Cat se rozhlédla po Karinině kuchyni, po skleněné kupoli ve stropě, rostlinách a semenáčcích na širokých policích na slunci, pečlivě označených a rychle rostoucích. Podlaha byla ze starých venkovských dlaždic, stůl z dlouhé leštěné jilmové desky a pokoj byl vybavený novou stereo věží. Peníze, pomyslela si, peníze a vkus. Karin měla všechno, pro co stojí za to žít. Manžela, který ji miloval, konečně tu správnou práci, přátele, inteligenci. Jako lékařka věděla, že přítelkyně sice dělá chybu a že její povinností je přimět ji změnit názor, ale jako kamarádka...

„Jsem na rozpacích,“ prohlásila nakonec. „Musím o tom člověku zjistit víc, ale nechci, abys riskovala.“

„No tak, Cat, jsem už velká a dokážu se o sebe postarat. Nechrne toho. Říkala ti už matka o novém skleníku, který plánuje?“

Cat se raději nepokoušela vrátit rozhovor zpátky ke Karininu zdraví. Kromě toho se chtěla dozvědět víc o nové matčině zahradnické výstřednosti, především proto, aby byla připravená, až se kvůli tomu začne otec rozčilovat. Meriel Serraillerová dlouhé roky používala rodinu a práci jako náplast na nešťastné manželství se zahořklým a neustále rozmrzelým mužem. Ted, když už jí rodina tolik času nezabírala a z práce konzultantky ve zdravotnictví odešla do penze, se pustila do přestavby rozlehlé zahrady u Hallam House, která až dosud sloužila rodině v podstatě jen jako hřiště. Stále ještě byla členkou několika nemocničních a lékařských poradenských orgánů, ty však nedokázaly odčerpat všechnu její energii a držet ji dál od Richarda.

Naštěstí začala v práci na zahradě spolupracovat s Karin. Jedna druhou teď potřebovaly.

Chtěla pro Harryho vypadat co nejlépe. Vždy jí skládal komplimenty, pokaždé si všiml, když si koupila nové šaty nebo byla u kadeřníka, a teď mu potřebovala ukázat, že jí na jeho názoru stále záleží a že chce, aby ji mohl obdivovat. Byla to jedna z věcí, které jemu i sobě slíbila hned poté, co zemřel. Někteří lidé se poddají, přestanou se malovat nebo dbát o vlasy, vystačí si se starým oblečením, s čímkoli, co si mohou ráno jednoduše obléct a nemusí u toho přemýšlet. Přísahala si, že se takto nikdy chovat nebude. Každý den si pečlivě vybírala, co si vezme na sebe, k tomu náhrdelník či brož, vždy si přes kabát brala hezký šátek a boty udržovala naleštěné. Nikdy se příliš nemalovala, jen trochu rtěnky a lehce napudrovat, pleť si však udržovala v pořádku každodenním používáním krému.

Dnešek ovšem byl jiný. Výjimečný.

Dvě noci procházela šatník, a když už v tom byla, vyhodila pár starších věcí a jiné odnesla do čistírny nebo do správky. Rozhodla se pro béžový kostým, který si koupila při příležitosti jednoho z výročí svatby, od té doby ho však takřka nenosila, hnědé páskové boty a karamelový hedvábný šátek s geometrickým vzorem. Klobouk ne. Dnes už klobouky nikdo nenosí, snad jen na svatby a pohřby, anebo takové ty flísové na ochranu před ledovým větrem.

Večer za večerem sedávala sama a pokoušela se rozhodnout, zda se má objednat na návštěvu u média, přemýšlela, rozhodovala se, svá rozhodnutí měnila a ptala se Harryho, jenže si nikdy nebyla jistá, zda jí odpověděl, nebo ne. S nikým jiným, dokonce ani s Pauline, o tom nehovořila. Jednou pozdě odpoledne, pár dní po návštěvě u doktorky Deerbonové, ležela na pohovce, časopis měla položený na břiše, plynové topení prskalo a Harry jí strašně chyběl. Chyběla jí jeho tvář, jeho hlas, vtipkování, zábavné návyky, jeho boty podrážkami nahoru na krbové římse, hvízdavý zvuk jeho dechu. To vše postrádala víc

než kdykoliv od jeho smrti, bolestivě víc. Rozplakala se, po tvářích jí stékaly slzy zoufalství, a mezi jednotlivými vzlyky se nahlas zeptala: „Harry, co mám dělat? Co jen budu dělat?“

„Pojď a mluv se mnou.“

V uších jí skutečně zněl Harryho hlas, jasný a silný. „Pojď a mluv se mnou.“

Zadržela dech a čekala, naslouchala, přála si, aby pokračoval, řekl více, vysvětloval.

„Měla bych jít za médiem, Harry? To ode mě chceš? Proč se mnou nemluvíš teď, jsem tady, je tu hezky a klid, proč teď nemůžeme být spolu?“

Plamínky plynového hořáku se modře třepotaly.

„Harry?“

Nic víc však nenásledovalo. „Pojď a mluv se mnou.“ Přece si to nevymyslela, přece nebylo přání otcem myšlenky? Vstoupil jí do mysli a řekl jí: „Pojď a mluv se mnou.“

Na druhý den ráno sebrala veškerou odvahu, vytočila číslo Sheily Innisové, a když uslyšela nahraný vzkaz ze záznamníku, pocítila tak silné rozčarování, že prostě jen rychle položila sluchátko. Zabralo jí pár hodin - cestu do trafiky, kde zaplatila předplatné na noviny, na poštu pro důchod a šálek čaje -, než zavolala znovu. Prve si vzkaz pořádně nevyslechla.

„Ahoj. Tady je Sheila Innisová. Je mi líto, že vám nemohu odpovědět osobně, určitě však pochopíte, že když pracuji, nesmím být vyrušována. Chcete-li si domluvit schůzku, zavolejte, prosím, znovu mezi pátou a sedmou. Jinak zanechte vzkaz po zaznění signálu. Děkuji.“

Hlas měla uklidňující, čistý, příjemný, vřelý a bez falešné důvěrnosti. Iris si celý vzkaz vyposlechla, zavěsila a udělala si poznámku, že musí večer zavolat ještě jednou.

Připadalo jí, že teď, když se rozhodla a slyšela hlas média, je o hodně klidnější. Na Sheile Innisové nebylo nic strašidelného, nic neobvyklého. Ale za deset minut pět se jí stejně třásla ruka a nebyla si jistá,

že ze sebe dostane kloudné slovo. Nalila si sklenici vody a postavila ji vedle přístroje.

Co to dělám? Určitě chybu, protože netuším, do čeho se pouštím. Měla bych Harryho nechat odpočívat v pokoji.

„Sheila Innisová. Co pro vás mohu udělat?“

Iris Chaterová dokázala odpovědět snad jen zázrakem.

„Já... ráda bych si s vámi domluvila schůzku. Volala jsem už dopoledne a slyšela váš vzkaz.“

„Samozřejmě. Řeknete mi, jak se jmenujete?“

„Chaterová. Paní Iris Chaterová.“

Nadiktovala jí ještě adresu, telefonní číslo a datum narození. Nic víc se od ní nežádalo.

„Sezení s jednotlivci provádím, paní Chaterová, odpoledne mezi druhou a půl šestou. Večer pak máme skupinová sezení.“

„Ach ne, nerada bych tam byla ještě s někým. Je to... Chtěla bych se s vámi sejít sama.“

„Chápu. Právě mi zrušili schůzku na třetí hodinu šestého února. Vyhovuje vám to?“

„Dřív ne?“

„Obávám se, že ne. Neustále mám poměrně plno. Jestliže to nepůjde šestého února, pak nejbližší volný termín mám v druhém březnovém týdnu.“

„Ach, jistě. Přijdu. Nechtěla jsem -“

„Rozumím. Když už se lidé jednou rozhodnou za mnou zajít, chtějí to mít za sebou co nejdříve. Nejraději bych se s každým setkala hned v den, kdy mi zavolá, jenže to prostě nejde.“

„Ne, ne, chápu. Bude to v pořádku. Šestého února. Přijdu.“

„Znáte adresu?“

„Ano, vím, kde to je.“

„Takže ve tři.“

„Mockrát děkuji.“

„Ještě něco, paní Chaterová. Máte v hlase obavy. Prosím, nedělejte si starosti. Myslím, že až se spolu pohodlně posadíme u mě v obýváku, budete se cítit spokojeně. Každý je zpočátku nejistý, to je jasné, ale slibuji vám, že si oddechnete a uleví se vám. Už se na vaši návštěvu těším.“ Iris Chaterová se posadila vedle telefonu, zesláblá úlevou. Udělala správnou věc a už nebude nervózní. Sheila Innisová ji v tom ujistila.

„Jdu si s tebou promluvit, Harry,“ prohlásila. „Přesně jak jsi chtěl.“

6. února bylo počasí jako na jaře, vlahé, obloha modrá a slunce svítilo. Sněženky ve stínu pod šeříkem na konci zahrady už skoro odkvetly a přicházel čas krokusů, žlutých a fialových, v kruzích pod stromy. Harry nikdy nebyl dobrý zahradník, stejně jako ona, oba však milovali jarní květiny a starali se o ně, proto si teď cestou do Priam Crescent připadala, jako by šli spolu. Vstala brzy. Zadní vchod nechala celou dobu zamčený, takže když se Pauline Mossová jako obvykle po obědě zastavila, nemohla rovnou vejít. Harry to nikdy neměl rád, a když byl naživu a doma, Pauline vždy zaklepala. Ignorovat to začala až později. Iris měla v úmyslu se zmínit, že by se mohly vrátit k původnímu způsobu.

Z toho, že si nechávala pro sebe skutečnost, že se objednala k médiu, cítila lehkou vinu. Nakonec to přece byla Pauline, která to navrhla jako první a dokonce zjistila i jméno. Snad si s ní o tom promluví někdy později. Vše záleželo na výsledku.

Ve tři čtvrtě na dvě zaslechla Pauline odcházet, jak to dělala vždy v úterý. Zastavila se pro ni snacha, odvezla ji na nákupy do Bevhamu a pak na čaj k sobě domů. Právě proto bylo úterý nejlepším dnem pro sezení s médiem.

Už necítila žádnou úzkost nebo obavy. S tím vším se vypořádala. Líbil se jí zvuk ženina hlasu a byla z celého srdce přesvědčená, že by i Harry chtěl, aby k ní šla. Copak ji k tomu nejzřetelněji, jak jen dokázal, sám nevyzval? „Pojď a mluv se mnou.“ Co jiného by mohl myslet. Cestou do Priam Crescent byla šťastná.

Dům byl malý, stál samostatně, měl bíle natřenou fasádu s oblázky a po obou stranách dveří arkýřová okna. Od ulice ho dělil živý plot a k prosklené verandě vedla dlouhá cesta. Na předzahrádce rostla magnólie a pod ní kvetly bílé a žluté krokusy. Iris Chaterové radostí poskočilo srdce.

Na cedulce pod zvonkem u dveří stálo jediné slovo: „Innis“ Klidně by to mohla být moje sousedka, pomyslela si Iris Chatero-vá. Hezký, upravený, obyčejný domek a koneckonců Sheila Innisová byla něčí sousedkou. To pomyšlení ji ještě více uklidňovalo. Bez zaváhání stiskla tlačítko. Proč by měla váhat, když dělá to, oč ji Harry požádal?

Měla-li v sobě ještě sebemenší stíny pochybností či nejistoty, pohled na Sheilu Innisovou je okamžitě rozptýlil.

„Paní Chaterová? Pojďte dál. Nejdřív se vás musím zeptat, jestli nemáte něco proti kočkám? Protože kdyby ano, šla bych napřed a přestěhovala Ottu do jiného pokoje.“

„Ne, to nemusíte. Kočky mám ráda.“

„Nebude vás rušit. Je už hodně starý a většinu času prospí, do pracovny mi však touhle dobou svítí slunce, což se mu velmi líbí.“

Mohlo jí být zhruba padesát, víc ne, plnoštíhlá, ale ne tlustá, husté, lehce prošedivělé vlasy měla nakrátko zastřižené a nad čelem sčesané dozadu. Na sobě měla tvídovou sukni a žlutou blůzku, zlatý přívěsek a boty bez podpatku. Usmívala se upřímně a vřele a její úsměv se Iris Chaterové dostal pod kůži, uklidňoval ji, vítal... a snad i cosi navíc. Byl to úsměv někoho, koho jako by znala. Média na všech fotografiích, které až dosud viděla, měla vlasy barvy havraní černi, husté černé obočí, temné oči, zlaté náušnice a příliš mnoho líčidel. Sheila Innisová se jim snad už ani méně podobat nemohla.

Kocour Otto ležel na světle zeleném koberci u francouzského okna do zahrady a co nejvíce se natahoval, aby využil každého centimetru osluněného místa. Záhony blízko domu a po obou stranách trávníku byly plné růží, teď sice ostříhaných a holých, pod nimi však opět kvetly sněženky a krokusy, velké trsy čemeřice a opodál rostla v zimě kvetoucí třešeň, která zahradě dodávala život a barvu.

Místnost vyvolávala příjemný pocit. Sedací souprava byla potažená zeleným damaškem v odstínu o něco tmavším než koberec, na leštěném stolku stála váza žlutých tulipánů, na hezkém sekretáři odpočívaly rámečky s fotografiemi - manželský pár, několik dětí, mladá žena s dlouhými, rovnými vlasy, postarší muž.

„Posaďte se, prosím. Když se pořádně opřete zády, vysune se podnožka.“

Sheila sama si sedla do protějšího křesla, zády k francouzskému oknu a světlu. U stěny za ní tikaly skříňové pendlovky. Iris Chaterová z místnosti vycítila krásu, klid a ovzduší spokojenosti. Klidně bych tu dokázala žít, pomyslela si, a nic mého by mi nechybělo. Nebylo tu nic, co by ji zneklidňovalo, co by sem nepatřilo nebo vzbuzovalo strach, žádné rušivé předměty nebo obrazy. Zhluboka se nadechla a opřela se. Zpod křesla se okamžitě vysunula podnožka. Cítila se uvolněná jako už celé týdny ne. Kdyby se už nic víc nedělo, přesto by cesta sem stála za námahu.

„Paní Chaterová, navštívila jste někdy médium nebo jiného spiri-tualistu?“

„Ach ne. Nikdy.“

„Nechci, abyste mi o sobě říkala cokoli dalšího. Toto jsem potřebovala vědět, protože minulé zkušenosti samozřejmě lidi ovlivňují a každé médium je jiné, každý z nás pracuje odlišně. Krátce vám tedy vysvětlím, co můžete očekávat. Sedí se vám pohodlně?“

„Klidně bych si i zdřímla. Je to báječné.“

„Výborně. Takže zaprvé, obě zůstaneme takto sedět. Nebudu zatahovat závěsy, rozsvěcet svíčky ani nic podobného. Nepracuji ani se spirituálními pomůckami jako některá média či jasnovidci. Neshledala jsem je přínosnými. Nepoužívám tarotové karty ani skleněnou kouli. Nebudu vás hypnotizovat ani uvádět do transu a do transu se nedostanu ani já. Zavřu však oči, abych se mohla lépe soustředit. Budu po vás chtít odpovědi na otázky, ale jen na tyto otázky. Je lepší, když mne nikdo neruší. Dál vás musím upozornit, že se možná vůbec nic nestane. Z opačné strany možná nikdo nepřistoupí, nikdo s vámi mým prostřednictvím nebude chtít navázat spojení. Je to docela dobře možné, i když ne časté, a přestože chápu, že vás to zklame, opravdu s tím nemohu nic dělat. Nic si nevymýšlím. To bych nikdy neudělala. Pokud na mne někdo nebo i skupina lidí promluví, pokusí se navázat kontakt a budou pro vás mít vzkazy, uslyším je a obvykle je i vidím. Připomíná to obraz, který si vyvoláte v mysli. Když teď zavřete oči a pokusíte si představit řekněme vysokého, tmavého, pohledného muže s bílými zuby a jiskrnýma očima, také ho v duchu spatříte. Totéž se děje mně, rozdíl je samozřejmě v tom, že netuším, koho spatřím. Nebo uslyším. Někdy ke mně přistoupí několik osob společně a jako děti se snaží upoutat mou pozornost. Pak je však neslyším. Musím vybrat, která z nich mluví nej zřetelněji, a to není vždy jednoduché. Rozuměla jste mi?a

Iris Chaterová se podívala před sebe a znovu uviděla povzbudivě a vřele se usmívající ženu. Cítila se tím úsměvem chráněná a v bezpečí. Mohla mu důvěřovat.

„Ano,u řekla, „myslím, že ano.“

„Chcete se ještě na něco zeptat?“

„Ne, děkuji.“

„Dobrá. Teď se, paní Chaterová, uvolněte.“

Hodiny tlumeně tikaly. Kocour se ve spánku pohnul a zaškubal tlapkami. Oknem Iris viděla na shluk temně fialových krokusů.

Sheila Innisová několik minut jen seděla s rukama složenýma v klíně, tichá a nehybná. Iris čekala a v křesle s podnožkou se cítila příjemně uvolněná. Možná to bude všechno a Harry se neukáže. Přemýšlela, nakolik by jí to vadilo.

„Nina,“ ozvala se Sheila Innisová. „Je tu někdo jménem Nina. Ptá se, jestli si pamatujete na modrý... počkejte, něco mi ukazuje... aha, to je hřeben. Modrý hřeben. Prý jste si s ním užily hodně zábavy.“

Nic jí to neříkalo. Iris se pokoušela vzpomenout si na modrý hřeben, nic však ze vzpomínek nevydolovala.

„Vím jistě, že je to Nina... ne, tak Nita? Ano, omlouvám se, je to Nita.“

„Nita Ramsdenová? Bože, úplně jsem na ni zapomněla. Už je to spousta let.“ Proč by s ní Nita Ramsdenová chtěla mluvit?

„Směje se. Je jí... osmnáct, devatenáct, má krátké kudrnaté vlasy a na sobě zástěru...“

„Kombinézu, je to kombinéza. Bože, to je určitě Nita. Pracovaly jsme spolu, ale to už je přes padesát let. Co říká?“

„Nemluví, jen se směje. Vypadá šťastně. Je krásná, že?“

„Nita byla vždycky krásná.“

„Přivedla s sebou několik mladíků... jeden hezký stojí za ní. Říká... nerozumím jeho jménu, ale říká, že jste se všichni přátelili, že jste byli parta. Říká, Iris, jaké je to překvapení. Je to dost neomalený mladík.“

„Donald?“

„Opravdu? Mává prstem. Prý mi to neřekne.“

„Byl Nitin snoubenec.“

Dalších několik okamžiků Sheila Innisová mlčela. Oči měla pevně zavřené a jako by soustředěně poslouchala. Nita Ramsdenová a Donald. Zajímavé, když si pomyslíte, kteří lidé se mohou objevit. Proč právě oni? Mohla si ale být jistá, že to jsou skutečně oni? Odpovídala na dotazy, Sheila jí kladla návodné otázky a ona se chytila. Vše mohlo být jen jako. Tohle nechtěla. Pak však začala Sheila Innisová rychle mluvit.

„Teď přišla o hodně blíž. Má skutečně neobvyklé oči... šedozelené. Krásné oči. Říká, že ji mrzí, že jste na ni musela čekat, a nemohla vám říct, co se stalo. Strašně dlouho jste čekala v chladu. Teď mi ukazuje jízdní kolo... dostávám obraz, jak jede na kole po mostě. Je to most?“

Iris Chaterové cítila, jak jí běhá mráz po zádech. Ruce měla studené, v místnosti jako by se také ochladilo. Pevněji si utáhla šátek kolem krku.

„Říká, že za minutu bylo po všem, v jedné vteřině však věděla, co se děje, a vše jako by se zastavilo. Věděla, že už nemůže nic dělat, a pak bylo po všem. Viděla, jak na ni čekáte. Říká... chviličku... ne... říká, že jste přinesla sušenky. Je to tak? Sušenky?“

„Ano,“ zašeptala Iris. „Střídaly jsme se s nimi. Tenkrát byla se sušenkami řada na mně. Vždycky jsme si jich pár braly z domova.“ „Znovu mi ukazuje jízdní kolo... je úplně zkroucené a řídítka jsou otočená.“

„Zabila se na kole. Setkávaly jsme se pokaždé na rohu. Tehdy jsem na ni čekala dvacet minut a pak už jsem musela jít do práce. Zabila se, vjela pod náklaďák. Ach, Nito... Chudáčku Nito, jsi to skutečně ty?“ „Říká, že jste spolu prožily hezké časy. Že to byly hezké časy, Iris, ty, já, Donald a Norman. Neužívali jsme si života?“

„Ano,“ zašeptala Iris a v ústech měla sucho, „ano, Nito, byly to krásné časy.“

„Teď se objevil někdo další. Ella... ne, je to Ellie. Má zvláštní brož, loď, ano... a černé šaty.“

„To je moje babička.“

„Mračí se. Říká, že to bylo těžké. Je jí líto, že na vás neměla víc času, když jste byla malá, měla to ale těžké s vaším dědečkem. Byl nemocný? Cítím, že byl dlouho nemocný.“

„Trpěl duševní poruchou... moc mi toho neříkali.“

„Říká, že vám chtěla nechat svou krabičku se šperky, ale neměla čas sepsat závěť. Zemřela nečekaně. Prý jste šije ráda prohlížela, ale ji to nenapadlo. Říká, že toho moc lituje. Také je tam pes... ano, pes. Malý, hnědý pes. Znáte ho? Štěká na vás, jako by vás zdravil.“

„Ne. Žádného hnědého psa neznám.“

„No, je to velmi přátelské zvíře a určitě vás chce pozdravit. Skáče nahoru a dolů a snaží se upoutat vaši pozornost. Je to malý teriér, možná jorkšírák?“

„Ne,“ zopakovala Iris smutně. Když ji ten pes přišel pozdravit, měla by ho znát.

Sheila Innisová opět zmlkla, ruce měla dál položené v klíně. Slunce se posouvalo a s ním i kocour.

„Je... je tam někdo, kdo si říká Harry?“

Sheila neodpověděla. Možná by na ni neměla mluvit. Čekala tedy, přemýšlela o Nitě před padesáti lety, o krásné drobné Nitě, která ze-

mřela na kole. Byl to Nitin Donald, kdo Iris nabídl první cigaretu. Tehdy začali všichni. Přátelili se, ale nijak blízce, a stejně to bylo dlouho před Harrym. Proč se Nita objevila, a Harry ne?

„Pojď a mluv se mnou,“ řekl a Iris šla, jenže on tu teď nebyl a nevypadalo to, že s ní chce mluvit. Chtěla vědět, jestli je v pořádku, nic víc, a aby něco řekl, cokoli, co by jí dokázalo, že je to opravdu on. Něco, o čem věděli jen oni dva. To by byl důkaz. Stejně jako jen ona s Nitou věděly o sušenkách.

Hodiny dál tikaly.

Po několika dalších minutách Sheila otevřela oči a rychle si přejela rukama od vršku hlavy po těle, jako by ze sebe cosi stírala.

Usmála se na Iris. „Je mi líto,“ řekla, „dnes už nikdo jiný nepřišel. Někdy to trvá déle... Ale ne pokaždé. Ne, ne pokaždé. Nemohu je přimět, aby přišli, chápejte, a nechci nic předstírat. Mohla bych udělat různé věci, abych vás uklidnila, ale jen bych vás podváděla, a já nechci lidi podvádět.“

„Rozumím.“

„Chtěla byste přijít znovu? Vždy je dobré to vyzkoušet několikrát. Jen tak se nevzdávám, stejně jim však nemohu přikázat, aby přišli, když nechtějí nebo je to pro ně příliš těžké. Často se to stává krátce po smrti, tehdy to pro ně bývá nejtěžší. Potřebují pomoc. Jsem si jistá, že Harry je na tom stejně. Co třeba měsíc počkat? Je to jen na vás.“ Vstala. „Prosím, nebuďte příliš sklíčená. Cítím, že je Harry blízko vás, dohlíží na vás a je šťastný.“

Iris Chaterová poprvé za celou dobu pocítila podezření. Přemlouvá mě, pomyslela se.

Ve dveřích jí Sheila Innisová položila ruku na rameno. „Říkala jsem si... myslím, že patříte k těm lidem, kterým by mohla prospět některá z mých večerních skupin. Občas tam bývá atmosféra, která pobízí ty ve spirituálním světě, kteří by se jinak neozvali nebo sem nedokázali proniknout. Dosahujeme vynikajících výsledků. Sezení se účastní jen půl tuctu klientů. Třeba byste tam našla, co hledáte.“

Iris chtěla utéct. V tom, jak se na ni Sheila Innisová dívala, v jejích očích, bylo cosi velmi intenzivního.

„Já... musím si to promyslet. Nejsem si jistá.“

„Samozřejmě. Jen mi zavolejte. Mám však pocit, že přijdete. Najdete to, co hledáte.“

„Děkuji. Ano.“ Když došla na konec cesty, Iris se otočila a viděla, jak ji Sheila dál soustředěně sleduje.

Nedokázala ještě jít domů a být tam sama, na hlavní ulici však byla autobusová zastávka a stačilo jen pár minut počkat, přijel autobus a odvezl ji do města. Potřebovala město, lidi, auta, obchody a shon, potřebovala být mezi věcmi, které byly normální, veselé a skutečné. Koupila chléb a u stánku svazek raných narcisů.

Druhý den je vezme na hřbitov. Poté zašla k Tillymu, dala si šálek čaje a koláč a ubíjela čas díváním se na lidi a nasloucháním jejich rozhovorům, dokud se opět necítila normálně. Normálně a bezpečně.

Pauline stála v okně a ukazovala šálek na čaj, jenže Iris s ní ještě nemohla mluvit, protože sousedka by okamžitě poznala, že se něco stalo. V jejím případě však nešlo jen o zvědavost, neboť si skutečně dělala starosti, nicméně Iris s ní ještě nemohla hovořit o návštěvě u Sheily Innisové, a nechtěla lhát, takže jen rychle vešla do domu a předstírala, že něco hledá v tašce. V domě vládlo naprosté ticho. Noci se začínaly pomalu zkracovat, takže až do pěti hodin odpoledne nemusela rozsvěcet. Převlékla se z kostýmu a vrátila se dolů do kuchyně. V květináčích na okenním parapetu ve večerním světle zářily růžové bramboříky. Poté, co Harry onemocněl, se velmi rád díval alespoň na květiny v nádobách, o které se starala. Teď se na ně podívala a vyslovila jeho jméno. Dál však zůstávalo jen ticho a samota. Nebyl tu, stejně jako nebyl v domě na Priam Crescent.

„Kde jsi, Harry? Proč sis se mnou nepřišel popovídat? Když jsem mohla mluvit s Nitou Ramsdenovou...“

Mohla by nad vším mávnout rukou a teď, když na ni Harry nepromluvil, vše považovat za podvod, jenže tu byla Nita Ramsdenová.

Zmínky o její babičce, dokonce i o broži v podobě lodě, mohly znamenat jen šťastnou trefu. Každý v jejím věku má mrtvé prarodiče, a když na to přijde, i rodiče. Těžko se můžete zmýlit. Ale Nita Rams-denová, Nita a Donald, sušenky, fakt, že na Nitu cestou do práce čekala na rohu a Nita nepřišla... Nehoda na kole... Nebylo to možné přičíst na vrub čtení myšlenek, protože Iris si na Nitu Ramsdenovou půl století nevzpomněla, a jak by mohla Sheila vědět o jejím dětství?

Jenže sejí nedostalo toho, pro co si přišla. Harry se neozval. Přijďte znovu, poradila jí Sheila Innisová, dejte tomu čas a pak si domluvte další sezení. Věděla, že to bude muset udělat, protože se nedočká klidu, dokud se s Harrym nespojí, jenže večerní skupinová sezení, to bylo něco úplně jiného. Při zmínce o nich cítila znepokojení. Kdo by byli ti další lidé, a proč Sheila říkala, že to je jiné a častěji završené úspěchem? Co se tam odehrávalo, co se nedělo odpoledne?

Kuchyně pomalu potemněla a obloha za oknem dostávala ostrý fialovomodrý nádech. Bude mrznout. Bude mrznout a nastane úplněk.

Po chvilce zaslechla přes zeď znělku zpráv z televize Pauline Mos-sové. Cítila se provinile. Měla by Pauline navštívit, nechtěla jí ublížit. Jenže dnes by se nedokázala vypořádat s otázkami, zvědavými, zkoumavými otázkami, na které by musela odpovídat. Harry nepřišel, aby s ní promluvil. Byla z toho rozčarovanější, než by kdy byla ochotná před svou sousedkou připustit.

„Dobrá, Nathane, řekni mi, jaký je tvůj názor.“

Konstábl Nathan. Coates měl před sebou otevřený zápisník. Seděli s Freyou v kruhu světla vrhaném lampou na její pracovní stůl a v místnosti detektivů zůstali sami. Řekla mu o Angele Randallové a také o tom, že inspektor nesouhlasí, aby se dál marnil čas na případu, který považoval jen za další pohřešovanou osobu.

„Nemůžu ti za to napsat přesčasy, Nathane, a nemůžu ani odůvodnit, když na případu budeš dělat v pracovní době.“

„Nevadí, seržantko, jestli si myslíte, že by na tom něco mohlo být, jdu do toho.“

„Díky, ale nikde o tom nemluv.“

Poslední hodinu, co měli kancelář pro sebe, procházeli seznam. Kromě Angely Randallové a pohřešovaného cyklisty, devatenáctiletého Tima Gallowaye, přišel Nathan ještě s dalšími třemi jmény, která by snad mohla mít alespoň vzdáleně spojitost s ostatními.

James Bond („Ježíši, chudák kluk, dokážete si představit, jaké peklo mu museli dělat ve škole?“ zeptal se Nathan). Věk čtyřicet osm. Úředník. Svobodný mládenec, žil sám. Zmizel jednou brzy ráno nedaleko řeky. Nenašly se žádné stopy ani tělo. Trpěl duševní nemocí, v minulosti utekl z psychiatrického oddělení a našli ho až za tři dny na Eylam Moor. O dva týdny později se ztratil znovu.

Carrie del Santová. Věk devatenáct, živila se prostitucí. Naposledy spatřena, jak brzy ráno na Velký pátek utíká po Cathedral Close. V podmínce za nabízení sexuálních služeb a dvakrát dopadena při krádeži kabelky. Její zmizení bylo ohlášeno až po několika týdnech.

Phyllis Spinková, věk sedmdesát osm, pohřešovaná od roku 1999. Žila sama v útulku sv. Michaela. Trpěla demencí a zmäteností.

„Fajn, vezmeme je jednoho po druhém. Proč podle tebe souvisejí s Angelou Randallovou?“

1 58

„Dobrá, pan 007... Naposledy ho viděli časně ráno a cesta podél řeky je ve stejné oblasti jako Kopec.“

„Dost málo.“

„Ano, vím. Navíc deprese a to, že už předtím utekl, znamená, že se nejspíš dostal někam na míle daleko a zabil se, jen ho ještě nenašli. Ne všechna těla se najdou.“

„Všechna ne, ale většina ano, a když spácháš sebevraždu, nemůžeš ovlivnit, co se s tvým tělem po smrti stane.“

„Zatímco když vás zabijí, někdo jiný to ovlivnit může.“

„Ano. Zatím ho na seznamu necháme, ale neřekla bych, že na něj

. v r «

patři.

„Dobrá...“ Nathan se z litrové lahve napil bublinkové limonády, otřel si ústa hřbetem dlaně, diskrétně si říhl a nevinně se na Freyu usmál.

„Dál je tu ta šlapka s divným jménem. Asi cizinka. Dostala ob-sílku, takže měla dobrý důvod vzít roha. Nejspíš bude v zámoří, ale vybral jsem ji kvůli tomu, že ji naposledy viděli brzy ráno.“

„Ano, a také je to žena. Nech ji na seznamu. Ověř její národnost a možná i adresu, ale neztrácej s ní moc času. Teď ta zmatená stará dáma.“

„Paní Spinková. Další žena.“

„Jenže trpěla zmäteností. Nejspíš odešla v noční košili.“

„Ale ani v jejím případě se nenašlo tělo.“

„Dobrá, tak ji tam zatím také nech. Vrátíme se k tomu cyklistovi.“ „Tim Galloway. Vybral jsem ho, protože ho naposledy viděli velmi časně zrána, navíc na Kopci, a byl to sportovec, i když neběhal, ale jezdil na kole.“

„Jenže je to muž.“

„Jasně. Je mi líto, seržantko, ale dál jsem už na nic nenarazil. Spousta puberťáků, co měla spory s otčímem nebo problémy ve škole, ztracené děti a další nemocní lidé. Pár chlápků zjevně uteklo od manželek, jeden nebo dva podezřelí z drobných krádeží, podvodů nebo okrádání zaměstnavatele. Nic, co by jejich zmizení spojovalo s vaší paní Randallovou. A kromě toho, prošel jsem záznamy za posledních pět let. Překvapuje mě, kolik lidí se v Laffertonu dokáže ztratit. Až moc. Omlouvám se, ale víc pro vás nemám.“

Jeho mladý nerovnoměrný obličej vypadal zničeně, hlas měl smutný.

„Odvedl jsi dobrou práci, Nathane. Tyhle věci nejsou nikdy úplně jasné.“

„Chtěl jsem pro vás, seržantko, najít dokonalou shodu.“

Byl jako malý chlapec, který by se rád zavděčil své učitelce a dostal dobrou známku.

Zasmála se. „Takhle to nefunguje. Ale i tohle se bude hodit. Projdu si ty záznamy doma a uvidím, jestli bude vhodné se některými z nich zabývat podrobněji. Tak pojď, koupím ti drink.“

Konstábl se celý rozzářil. I díky své otevřenosti a tomu, že se nikdy nesnažil skrývat své reakce, byl u všech oblíbený. Když ho někdo pochválil, celý zářil. Když šlo všechno dobře, chodil neustále s úsměvem, a když ne, tvářil se jako smutný klaun.

Do hospody Cross Keys to bylo z policejní stanice jen několik metrů přes ulici. Když procházeli lítacími dveřmi, zajel na parkoviště černý rover šéfinspektora Simona Serraillera. Freya cítila, jak se jí sevřel žaludek. Sakra. Sakra, teď ji uvidí s mladým konstáblem Coatesem a bude si myslet, že spolu něco mají, že k sobě patří...

Ach, no tak, ženská.

Serrailler bral schody po dvou a jen na ně krátce kývl. Freya se ohlédla, ale viděla už jen mihnout se jeho světlé vlasy, jak rychle utíkal nahoru po schodech.

Za pár vteřin vjela na nádvoří dvě auta vysokých důstojníků, jedno dokonce s řidičem.

„Něco se děje,“ usoudila Freya.

„Operace Merlin.“

„Cože?“

„Velký zátah na drogy. Pořádková policie a protidrogové.“

„Jak to, Nathane, že víš o všem, o čem já ani netuším?“

Poklepal si ze strany na nos a usmál se.

Zatímco se prodírali přeplněnou hospodou, pomyslela si, že o žádné protidrogové operaci snad ani nic vědět nechce. U Metropolitní policie si jich užila dost na celý život.

„Co si dáš?“

„Ne, seržantko, platím já.“

„Ani náhodou. Kromě toho, nic jiného za práci přesčas nedostaneš, tak si to koukej užít.“

„Fajn, díky, dám si limonádu.“

„Ale no tak.“

„A na spláchnutí whisky.“

„Jestli se spustím a sním pytlík křupek, tak už budu moct jen malou sklenku bílého.“

Nathan se protáhl ke stolku, od kterého se právě zvedli dva muži, a rychle ho zabral, než Freya donesla pití.

„Předpokládám, že jestli operace bude úspěšná, dozvíme se o ní ráno.“ Nathan zakroutil hlavou. „Ještě zdaleka nekončí. Tohle je jen začátek.“ „Ježíši, copak máš horkou linku přímo do šéfovy kanceláře?“

„Jen dobře poslouchám, to je všechno.“ Napil se limonády a pak do sebe naráz obrátil whisky.

„Jak se vám líbí Serrailler?“ zeptal se nečekaně a Freyu natolik zaskočil, že se začervenala. Rychle se sehnula a chvíli předstírala, že něco hledá v tašce, když se však narovnala, Nathan Coates se na ni nad skleničkou dál pozorně díval.

„Promiň. Šéfinspektor?“ řekla. „Vypadá fajn. Skoro jsem s ním nemluvila. Ale Cameron... Bože, u metropolitních takových pořád ještě slouží dost. Se všemi je těžké vyjít, mají nadváhu, kouří jako fabrika, když ale potřebuješ krýt záda, lepší nenajdeš. Cameron je také takový“

Nathan pokrčil rameny.

„Co?“

„Jen mi přijde, že se prostě snaží vydržet do penze. Fakt ale je, že jedná na rovinu.“

„Což o něm hodně vypovídá.“

„Serrailler je jiný.“

„Naznačuješ snad, že nejedná přímo?“

„Bože, ne. Jen je jiný. Není jen obyčejný polda.“

Freya vstala. „Takže něco na spláchnutí a ještě jednou tu bublinkovou vodu? Křupky, párek v rohlíku, škvarky... no tak, dej si něco.“

„Kdepak, Em bude mít připravenou večeři. Dneska je na řadě. Měla pár dní volno, takže má náladu vařit. Játra na cibulce. Budu muset jít. Každopádně díky.“ Dopil skleničku. „Nenechte se ale rušit.“

„Nějak v Cross Keys nerada piju sama. Lidi by se mohli začít zajímat.“

„Samozřejmě, vypadáte přece moc dobře, seržantko.“ Nathan otevřel dveře a s úsměvem a úklonou jí je přidržel.

Naproti u policejní stanice Freya zamířila ke svému autu a Nathan ke stojanu s jízdními koly. S Emmou bydleli v bytě jen o pár ulic vedle.

„Díky za pití, seržantko. Nashle zítra.“

„Dobrou, Nathane.“

Freya se podívala na auta zaparkovaná na rezervovaných místech. Rover Simona Serraillera tam ještě stál a v jeho kanceláři ve druhém patře se svítilo. Chtěla počkat, zdržet se na tmavém dvoře stanice, doufat, že se objeví cestou domů, že na něho narazí ve dveřích, vymění s ním pár slov, že by mohl...

Sakra, sakra, sakra.

Kolem projel Nathan na kole a podíval se na ni. Pak zastavil a položil jednu nohu na zem. Freya se otočila.

„V pořádku?“

Nepromluvil, dokud nebyla jen pár kroků od něho. Myslela si, že jí chce ještě něco říct o pohřešovaných lidech, a nechtěla, aby mluvil zbytečně nahlas, přestože na dvoře stanice byli sami. Měl nasazenou cyklistickou přilbu, jasně modrou skořápku, pod níž jeho poďobaný obličej a zrzavé vlasy vypadaly ještě nezvykleji. Tvářil se znepokojeně.

„Serrailler,“ prohlásil.

O krok ustoupila, hlouběji do stínu.

„Zbytečná námaha, seržantko. Víte, jak to myslím?“

Šlápl do pedálů a odjel.

Debbie Parkerová ležela na posteli opřená o tři polštáře a před sebou měla rozložený malý balíček karet. Minulé odpoledne jí je daroval Dava. Sezení u něho bylo dokonce ještě zajímavější než posledně. Ležela na pohovce v jeho pracovně a znovu ji vzal na spirituální pouť, aby ji tentokrát provedl tím, co nazýval Pěti branami, vstupy do její vlastní spirituality a vlastního jedinečného světa. Popisovala mu, co vidí: obrázky krásných zahrad s kouzelnými květinami, skleněné jeskyně ozářené barvami duhy a plné nadýchaných andělů a dalších bytostí světla. Cítila se báječně, plula na obláčku míru a harmonie, slyšela Davův měkký hlas a cosi, co znělo jako pomalu plynoucí vodopád, cítila jeho ruku na svých očích a vlasech, vše ale jen zdálky, z velké dálky.

Řekl jí, že se hodně zlepšila, že se její energie postupně začínají vyrovnávat a negativní síly pomalu, ale jistě ustupují.

„Nebojujeme, Debbie, nepoužíváme žádná násilná slova. Nehovořím o vítězství a odstranění, ale o rozpuštění a oslabení. Zlé síly, které vám způsobovaly všechno nepohodlí, slábnou a rozpouštějí se. Nakonec zmizí úplně a přestanou existovat/'

Řekl jí také, že se jí dostává zvláštní ochrany, ať půjde kamkoli, vždy se může naprosto spolehnout na anděla, s nímž se setkala a jehož úkolem je chránit ji.

„Bylo to vzácné a velmi zvláštní setkání, Debbie. Dostalo se vám cti. Být takto zachráněna a dočkat se pomoci od jednoho z mnoha andělů, kteří na sebe vzali lidskou podobu, aby nám byli ku pomoci, je něco, zač musíme být hluboce a nekonečně vděční/'

„Ach, to jsem,“ přitakala Debbie vroucně. „Opravdu jsem.“

„Teď víte, že jste pod ochranou, a během jednoho dvou dnů pro to získáte důkaz. Najdete bílé pírko, a až se tak stane, musíte ho sebrat a mít neustále při sobě. Stane se symbolem vašeho ochrán-

ce. Teď zhluboka a pomalu dýchejte. Chci, abyste se plně soustředila na svou barvu. Je to modř. Modř s jásavou zlatou. Zahleďte se do svého srdce a do centra své modři, Debbie. Povím vám několik slov a frází. Nezapomenete je, přesto vám vždy dám několik kartiček, které vám je připomenou. Čtěte je znovu a znovu. Každá karta je talisman.“

Karty měly různé barvy a byla na nich natištěna Davova slova. Každou podepsal.

MODRÁ

Mírumilovná. Hudební. Spirituálně léčivá. Umělecká. Citlivá.

Upřímná.

MODRÁ

Přináší klid, ticho, víru v sebe.

MODRÁ

Povzbuzuje klid, víru, jistotu.

MODRÁ

Je vaším tónem harmonie s vesmírem.

Další karty byly potištěné schématy čaker a kresbami jejích vlastních léčivých květin a bylin, i jejími osobními zvláštními daty během příštího roku, vyznačenými v kalendáři. Měla je číst tak dlouho, dokud je nebude dokonale znát. Právě teď si prohlížela kartu s jejími nejpříhodnějšími denními dobami. První z nich přicházela v sedm třicet pět večer, v podivný okamžik, s nímž se Debbie jen těžko identifikovala, přestože ji o tom měly přesvědčit složité výpočty fází Slunce a Měsíce i astrologické grafy. S druhou z nich se ovšem ztotožnila okamžitě. Na několika místech bylo ručně dopsáno její jméno, takže když si kartičku prohlížela, cítila se být přes jeho ozdobný černý rukopis s Davou spojená.

ROZBŘESK

Hodina mezi prvním světlem na ranním nebi a východem slunce je Vaší nejpříhodnější dobou. Právě v tuto chvíli jste, DEBORO, nejčilejší a nejlépe naladěná na vesmír. V tuto hodinu, DEBORO, jste plná života a naděje. Vaše energie jsou jemně sladěny, Vaše aura, která je, DEBORO, poměrně nezvyklá a překrásná, má živé barvy a zpívá životem. Toto je hodina, kdy byste měla děkovat Stvořiteli vesmíru, Vaše nejvhodnější hodina pro přijímání rozhodnutí, Vaše nejvíce tvůrčí hodina. Vstaňte brzy, slavte svou hodinu rozbřesku a spěte až poté, co Vaše energie začnou uvadat, po soumraku.

Dostala také kartičku s textem, který by měla číst na svém vybraném „posvátném místě“ za rozbřesku, a s modlitbou, kterou má pronášet.

Četla tak dlouho, dokud už nebyla čtením unavená, pak zhasla lampičku, ležela na zádech a užívala si skutečnost, že od setkání s Davou se naprosto změnila, je šťastnější, sebevědomější a do budoucnosti se dívá s optimismem. I pleť se jí začínala čistit a temná deka, která na ni po mnoho měsíců po ránu doléhala, jako by řídla a pomalu přes ni viděla snáze než přes hustý oblak kouře.

Byla si jistá, že když se bude tímto způsobem dál zlepšovat, brzy na tom bude natolik dobře, že si bude moci začít hledat práci, nejprve ovšem na částečný úvazek, kde najde nový okruh přátel. Poznamenala si názvy několika skupin, které se scházely ve Stárly a zabývaly se ekologií, astrologií, léčitelstvím i hnutím New Age, a byla si jistá, že se do jedné či dvou již může přihlásit. Především se však hodlala řídit Davovými radami. Přestože většinu své podpory vydala na sezení s ním a na pásky a knihy, které od něho kupovala, byly to dobře vynaložené peníze, investice do její budoucnosti a štěstí.

Uvolnila se, začala dýchat pomaleji a hlouběji a pak se soustředila na kruh pronikavé modři, který si vytvořila v mysli, se zářícím zlatým prstencem a středem z nejkrásnější fialové barvy.

Léčivá síla symbolu jí pronikala do mysli i žil.

Usnula.

Ještě předtím Sandy náhodou shodila Debbiinu tašku z kuchyňského stolu, a jak se omlouvala a sbírala její vysypaný obsah, našla kartičky z druhé Debbiiny návštěvy u Davy.

„Ach, Debbie.“

„Díky, zvládnu to,“ odsekla Debbie ostře a skoro svou spolubydlící odstrčila ve strachu, že by mohla objevit i další karty a začít se jí posmívat.

„Podívej, nic mi do toho neni

„Správně.“

„Dobrá, jenže... Je tu jedno ale, a ty to dobře víš.“

„Nic jsem nebrala a nepoužívala jsem žádné masti, jestli ti tohle dělá starosti.“

„Jenže budeš muset zaplatit další účet, co?“

Debbie shrnula posledních pár věcí do tašky a jediným rychlým pohybem zatáhla zip. Její vzdorný výraz vydal za všechna slova. Sandy se posadila ke stolu a dívala se na ni.

„Mám o tebe strach, Debbie. Proboha, záleží mi na tobě.“

„Není potřeba. Jsem v pořádku, díky.“

„No, nebylas.“

Debbie váhala. Sandyin hlas byl plný obav. Dělala si starosti, byla její kamarádka. Nakonec se posadila naproti ní.

„Copak nevidíš, o kolik lip na tom jsem?“

„Za to ale můžou ty prášky od doktorky Deerbonové, ne? Vzpamatuj se.“

„Nemyslela jsem pleť. V tom máš nejspíš pravdu, ale já mluvila o sobě. Byla jsem za ním jen dvakrát a úplně mě změnil, Sandy, změnil způsob, jak myslím a cítím, i to, jak se na sebe dívám. Už nejsem nešťastná, ráno se mi chce vstávat a brzy si začnu hledat práci na částečný úvazek. Strašně moc se toho učím. Opravdu si o mě nemusíš dělat starosti.“

Sandy si povzdychla a dál se mračila. „Stejně tě to ale stojí moc peněz. Napadlo mě, jestli bys třeba nemohla chodit do poradny, kterou by ti platila pojišťovna.“

„Tohle není poradna.“

„A co tedy?“

Debbie se v hlavě honila slova, Davova slova, slova na kartičkách, slova, která pro ni byla nová a nešlo je předat přímočaré, logicky uvažující a věcné Sandy. Harmonie. Aura. Vibrace. Energie. Klid. Ochrana. Anděl.

Žádné z nich nedokázala vyslovit nahlas, protože se bála, že budou znít hloupě, že ji kamarádka nepochopí a bude se jí posmívat. Ta slova se stala posvátnými jako citáty z bible nebo modlitby v kostele, neexistoval způsob, jak je popsat přes poškrábaný umakartový stůl v kuchyni.

„Přísahám, že jsem v pořádku. Vím, co dělám. Kdybych se necítila o tolik lip, víckrát bych za ním už nešla. Každopádně díky. Vážně. Díky.“

Obešla stůl, Sandy objala a doufala, že je mezi nimi opět všechno v pořádku, že se do ní Sandy znovu nepustí. Protože to skutečně nebylo zapotřebí. Moc dobře věděla, co dělá. Všechno bylo v pořádku. V naprostém pořádku.

Druhý den ráno jí budík začal potichu zvonit v šest hodin. Bála se, aby neprobudila Sandy. Za kuchyňským oknem viděla jen tmu, ale nepršelo, a když otevřela zadní vchod, cítila lehký vánek. Aby nemusela na sporák postavit konvici, která hlasitě pískala, nalila si sklenici pomerančového džusu, snědla sójový jogurt a do kapsy flísové bundy si dala dvě sušenky. Opatrně zhasla a co nejtišeji zavřela zadní vchod. Venku na ulici se zastavila a ohlédla. V bytě byla dál tma. Na okamžik si s láskou vzpomněla na Sandy, která ještě spala ve své krásné růžo-vo-bílé ložnici se dvěma panenkami v růžovo-bílých šatečkách sedících na poličce, s dřevěnýma nohama visícíma dolů. Viděla Sandyinu kosmetiku pečlivě srovnanou na toaletním stolku s bílým a zlatým ozdobným rytím, na její časopisy poskládané podie čísel mezi žlutými dřevěnými zarážkami na knihy, na Sandyiny fotografie na stěně, každou zarámovanou v oválném rámečku. Byla na nich Sandy a její setra jako děti, jako batolata, jako andělé ve školním představení, jako fanynky, na ponících, v bikinách na sluncem ozářené pláži, San-dyini rodiče, jejich psi a kočky. Vždy v neděli dopoledne Sandy svůj pokoj vysmýčila, uklidila, naleštila a všechny věci pak znovu vrátila na jejich místa na poličkách a na nábytku. Jednou dokáže vytvořit úžasnou domácnost, do níž vlastnoručně ušije všechny záclony i přehozy, vymaluje všechny stěny, přes šablony udělá bordury, to vše podle nápadů z časopisů. Debbie najednou pocítila záchvěv paniky. Stane se to, samozřejmě, dříve či později Sandy potká nějakého Andrewa nebo Marka, Steva, Keva nebo Phila a odejde s ním žít, a až k tomu dojde, Debbie zůstane sama. Netušila, jak se s tím vypořádá.

Ulice byly prázdné stejně jako posledně. Od hlavní doléhal hluk řídkého provozu, několika náklaďáků, prvního autobusu, na chodnících však nikoho nezahlédla a ani nikdo nejel na kole na ranní směnu. Dvě z Davových zvláštních karet měla uložené v kapse bundy a vzala si malou svítilnu velikosti a tvaru kreditní karty, která však svítila překvapivě silně daleko před ní. Zahlédla ji v obchodě s dárky ve Stárly, když kupovala vonné svíčky, o nichž Dava říkal, že vyčistí její pokoj a pomohou jí soustředit myšlenky.

Cestou ulicemi svítilnu nepotřebovala, jakmile se však dostala na stezku vedoucí ke Kopci, rozsvítila ji, protože byla rozhodnutá nenechat se znovu zaskočit a k smrti vystrašit králíkem nebo zaběhlým psem jako posledně.

Tentokrát však vyrazila ráno a nic nebylo jako minule. Vzduch byl svěží a čistý, pocit pevné půdy pod nohama ji uklidňoval a po stezce stoupala bez námahy. Jakmile se ve světle svítilny objevily Wer-novy kameny, radostně k nim zamířila, a když došla k prvnímu, dotkla se dlaní jeho chladného, vlhkého povrchu a poté jí přejela dolů do míst, kde byl hrubší a nerovný Starověké kameny tu stály už celá tisíciletí, nikdo nevěděl jak dlouho ani proč, Debbie si však představovala, že tu jsou již od počátku světa. Cítila, jak svou tíhou tlačí na zem pod sebou i jak do ní jejich prostřednictvím přechází síla věků. Jak se mohla minule něčeho bát, když se nacházela v čarovném kruhu Wernových kamenů? Otočila se a podívala se k obloze. Na horizontu se objevila tenká světlejší linie. Najednou pocítila vzrušení. Představovala si, jaké to musí být ve Stárly Tor nebo Stonehenge za úsvitu při letním slunovratu. No, v červnu to zjistí, protože tam bude s ostatními, bude zpívat a oslavovat zrození světla. Odkudsi zdola zaslechla tiché hvízdnutí. Lidé se psy sem chodili také časně, stále však ještě byla tma a nedokázala rozeznat žádné postavy.

Dál stoupala mezi keři a křovím, kde se posledně tolik bála, tentokrát si na ně však posvítila a spatřila jen neškodné pokroucené kořeny a větve, šípky a ostružiník a králičí nory. Stoupala dál a výš. Teď už jí začínal docházet dech. Dava jí říkal, že se musí naučit poznat, kdy je její tělo v pořádku, její váha v souladu s výškou a jejími pocity, naučit se vnímat sebe sama. Co přešla na organickou dietu, zhubla již o pár kilo, přestože se zatím nedokázala vzdát čokoládových tyčinek nebo sušenek, a i teď pro jednu sáhla do kapsy, roztrhla staniolový obal a zakousla se do ní. Doktorka Deerbonová tvrdila, že ještě nikdo neprokázal, zda konzumace čokolády skutečně zhoršuje stav pleti, nicméně Debbie doporučila, aby postupně ubírala na jejím množství. Dobrá, tak ubrala. Alespoň trochu.

Světla postupně přibývalo. Dostala se skoro až na vrcholek Kopce, kde rostl kruh starobylých dubů, orientační bod celého Lafřertonu. Holé větve se lehce chvěly, vydávaly praskavé zvuky a vítr Debbie cuchal vlasy. Opodál stála kamenná lavice, jen plochý kámen položený na dvou dalších. Posadila se, obrátila se k východu a blednoucímu nebi, teď v místě, kde se dotýkalo tmavého horizontu, zbarvenému do červenorůžového odstínu. Naplno a vzrušeně si uvědomovala, že právě tohle je její zvláštní chvíle, okamžik, kdy je v naprostém souladu s vesmírem, s přírodou, s harmonií sfér... s věcmi, jimž úplně nerozuměla, přesto si byla jistá, že je teď vnímá. Tato denní doba jí bude už navždy dávat sílu a poskytovat útěchu, bude si moci doplňovat energii, vytvářet plány do budoucna a poddávat se moci světla. Slyšela Davův hlas, jak jí bez ustání zněl v uších, zatímco ležela na pohovce, podobný plynoucímu nezastavitelnému proudu, který nikdy nemění svůj rytmus.

Obloha začínala blednout, tma ustupovala a rozpouštěla se a vzápětí se nad hranicí světla objevil oblouk slunce a jako růže rudá záře. Debbie zadržela dech. Kdesi nahoře nad ní začal ve větvích zpívat pták, neměla však tušení, o který druh se jedná. Věděla, že v létě tu znějí celé sbory ptactva a že sem lidé přicházejí jen proto, aby si je poslechli. Nebyla si jistá, jestli ji to těší. Chtěla mít toto své místo ve svou dobu jen pro sebe.

Odkudsi zdola ze svahu zaslechla hvízdnutí. Jako na dlani teď měla na dohled katedrálu, jejichž kamenných věží se dotýkalo vycházející slunce. Bylo to přenádherné. Svět se znovu probouzel před jejíma očima, jako by zemřel a teď ožíval, nebo jako obraz malovaný neviditelnou rukou, zatímco se na něj dívá.

Vyndala karty a přečetla si je, poté zarecitovala zaříkávání nahlas, nicméně potichu, protože si připadala trochu jako hlupák.

„Můj čas,“ prohlásila šťastně, „tohle je můj čas.“

Sandy už touto dobou bude vstávat, v čisťounké citrónově žluté noční košili zamíří do koupelny a zapne trucovitou karmu, aby se mohla vysprchovat. Začínal obyčejný den. Pro obyčejné lidi, napadlo Debbie nečekaně, protože najednou měla nezvyklý pocit, že není obyčejná, není jako ostatní, všichni ti lidé ve svých malých domcích a bytech a autech a bungalovech dole v Laffertonu, že se od nich liší, je vyvolená pro své mimořádné vědomosti a dostává se jí ojedinělého, privilegovaného nadhledu. Nebyla už tou starou, nešťastnou a obtloustlou Debbie Parkerovou s uhry, teď se stala Davovou vyvolenou, dotkla se jí jeho ruka a ona se dočkala proměny.

Chtělo se jí zpívat.

Také měla hlad a potřebovala se vyčurat. Už nastal den a její zvláštní chvíle skončila. Uklidila svítilnu do kapsy a zvesela se vydala po stezce dolů.

Na úpatí, když se dostala na cestu, poznala bílou dodávku zaparkovanou v podivném úhlu. Byla si jistá, naprosto jistá, že je to vůz, který řídil její zachránce z minula, ten, který odjel a zmizel, ne člověk, ale anděl. Zůstala stát.

Zdálo se, že osoba na předním sedadle sedí podivně zkroucená, skoro jako by padala ven ze dveří, a bez známek pohybu.

Bud se muž předkláněl a dělal něco dole u pedálů, což bylo klidně možné, jestli byl vůz porouchaný, nebo byl řidič zraněný či nemocný.

Zamířila blíž a protáhla se mezi otevřenými dveřmi dodávky a křovím, přemýšlela, zda má křičet nebo utíkat pro posilu, zda by vůbec dokázala poskytnout ošetření. Nepochybovala o tom, že mu dluží pomoc, stejně jako pomohl on jí. Přišel ji zachránit a dohlédnout na její bezpečí, a teď byla řada na ní.

Když se dostala k jeho nohám, větve křoví povolily. Ležel přes přední sedadlo dodávky, pak se však pohnul a jediným pohybem se vytáhl ven. Takže šlo o dodávku, ne o něho. Pocítila úlevu a uvědomila si, co také mohla najít. Krev, nebo svého zachránce mrtvého po infarktu.

Narovnal se a s úsměvem se na ni podíval. Byl to skutečně on.

„Ahoj, Debbie,“ pozdravil.

Neměla sebemenší šanci. Zaskočil ji a předem s tím počítal. V jednom okamžiku před ním stála plná obav a chystala se promluvit, v příštím už ji rychle popadl. Prudce jí trhl hlavou a zároveň ji jediným nacvičeným pohybem zvedl. Debbie pocítila údiv, vteřinu neskutečné bolesti, a pak celé nebe potemnělo, objevily se na něm hořící hvězdy a její tělo se zvedalo a klesalo, zvedalo a klesalo. Bolest ji naprosto ovládla a propadla se do temnoty. Na jedno však neměla dost času, protože se vše odehrálo neuvěřitelně rychle. Neměla čas se bát.

O tři minuty později už její tělo leželo v mrazicím boxu v dodávce, která pomalu a opatrně odjížděla po cestě směrem k hlavní silnici.

Podnikatelský park Whipple Drive vyrostl na předměstí Lafferto-nu jen před rokem a sestával z nových a prostorných staveb různého účelu, včetně plně vybavených kanceláří v dvoupatrových blocích, skladů a uzavřených garáží. Celý pozemek byl hezky upravený, s trávníky a nově vysazenými jeřabinami.

Bílá dodávka projela po stále ještě pusté obslužné cestě a na jejím konci odbočila vpravo do míst, kde stavby ohraničoval plot. Za ním už ležela jen zanedbaná louka a hlavní železniční trať. Poslední baňka byla největší a měla vjezd z boku. Vpředu byla malá kancelář a za ní rozlehlý prostor, do kterého dodávka zacouvala. Dveře se otevřely, po nich i dveře uvnitř a objevil se ocelový vozík, na němž chladicí box s tělem Debbie Parkerové zamířil rovnou dozadu. Nájemce prostor poté dveře zavřel, pečlivě zamkl a zajel s dodávkou do garáže.

Odtud vedly spojovací dveře do budovy.

V kanceláři, která měla na dveřích cedulku FLETCHEROVA EVROPSKÁ AGENTURA, rozsvítil zářivky pod stropem a nakonec zapnul kávovar.

Zatímco se vařila káva, svlékl si sako a zul boty, otevřel plechovou skříň a vyndal z ní zelenou kombinézu spolu s párem gumových návleků na obuv. Světlé žaluzie byly neustále zatažené, takže z cesty nebylo do kanceláře vidět. Nicméně kolem někdo prošel jen velmi zřídka.

Posadil se ke stolu a v klidu popíjel horkou černou kávu. Bylo sedm hodin deset minut. Zbývala mu hodina, během níž mohl udělat přípravné práce, aby pak na zbytek dne prostory opustil. Už se nemohl dočkat. Rituál s čerstvou kávou prováděl nejen proto, aby vystupňoval prvotní vzrušení, ale také aby se po několika nebezpečných okamžicích na cestě na úpatí Kopce uklidnil. Tady se cítil bezpečně, tady bylo jeho území, tady měl vše pod kontrolou. Tam venku se mohlo během zlomku vteřiny cokoli zvrtnout. Zatím k tomu však nedošlo, i když s mladým cyklistou to nebylo jednoduché, protože byl silný a mrštný. S ním se zapotil.

Tlustá dívka mu žádný problém nezpůsobila. Byl důvěřivá, přátelská a nic zlého nečekala. Tentokrát všechno řádně naplánoval, nic neponechal náhodě a celá akce se dokonale zdařila. Byl na sebe pyšný. Nebyl tak hloupý, aby si myslel, že vše proběhne hladce a že nemůže udělat chybu. Pýcha předchází pád. Neměl v úmyslu to dopustit.

Protože ještě neskončil. V žádném případě.

Odemkl zásuvku kovového stolu a vyndal z ní papírovou složku. Uvnitř byl vložený seznam, napsaný na psacím stroji. Pro potěchu si ho znovu přečetl.

Mladý muž, 18-30 Dospělá žena, 40-70 Postarší muž, přes 70 Mladá žena, 18-30 Žena středního věku, 40-60 Postarší žena, přes 65

Do seznamu nikdy nedoplnil slovo „Pes“. Pes nebyl součástí plánu, jen okamžitý impulz, protože když ho uviděl, znovu se v něm při vzpomínce na tamtoho psa, jejího psa, nenáviděného psa vzedmula žárlivost. Vypadal úplně stejně, tatáž rasa, barva, velikost, prostě všechno. Klidně to mohl být klon. Psa sebral dřív, než si uvědomil, co dělá.

Později se ho zbavil.

U dvou položek na seznamu byly červeným perem udělány značky, a teď vzal totéž pero a nechal jeho hrot spočinout vedle Mladé ženy, 18-30. Vzpomínal, jak cítil její tlustý krk, když ho sevřel paží a stáhl ji dozadu. Nevydala skoro žádný zvuk, jen hluboké, kašlavé zachroptění.

Položil hrot pera na papír a nakreslil červenou značku s kratší nožičkou dolů a delší nahoru.

Tři značky. Šest položek.

Měl obavy, jestli šest bude stačit. Nikam však nepospíchal, a kromě toho hledání té pravé osoby může trvat celé měsíce. Pravděpodobně už nebude mít tolik štěstí a vše nepůjde tak rychle jako dosud, a právě výběr a řádné plánování byly podstatné, nechtěl-li se dopouštět chyb.

Malé hodiny na stole ukazovaly sedm dvacet. Vrátil list papíru do složky a zamkl zásuvku. Prošel kanceláří a vnitřními dveřmi se dostal do skladu. Rozsvítil světla pod stropem a místnost byla na* jednou osvětlená stejně jako všechny pitevny, které znal. V jednom rohu stála ocelová výlevka a pogumovanou podlahou vedl kanálek k hlavnímu odtoku. U stěny poutala pozornost šedozelená dvířka kovové bedny podobné skříňkám na spisy. Před ní čekal kovový stůl. Odvezl ho do středu místnosti pod hlavní reflektor a nad odtok. Pod vozíkem byla zavěšena vysouvací zásuvka, připevněná z jedné strany háky a šrouby. Zásuvka se otevřela a objevily se nástroje poskládané tak, že celek svým řádem a symetrií uspokojoval pohled.

Poodstoupil a provedl kontrolu.

Když byl spokojený, došel ke kovové bedně na vozíku a nastavil ji tak, aby byla v rovině se stolem.

Tělo Debbie Parkerové již bylo na dotek studené. Ostrými chirurgickými nůžkami jí rozstřihl flísovou bundu, kalhoty, triko i spodní prádlo a všechno oblečení vhodil do černého pytle na odpadky, kterého se později zbaví. Hodinky, klíče od domu a malá svítilna velikosti kreditní karty putovaly do zvláštní krabice. V jedné z kapes objevil tři kartičky. Prohlédl si je, a když zjistil, že jde jen o nezajímavé žvásty New Age, uložil je do pytle k oblečení.

Pak zůstal stát u kovového stolu a prohlížel si dívčino ochablé, nahé tělo s podobaným obličejem a pupínky na ramenou. Nic necítil a tak to mělo být. Při pitvě patologové nic necítí, žádné emoce, lítost či sympatie, jen zvědavost a vědecký a profesionální zájem. To příjemné, co doprovázelo lov, rychlé odchycení a zabití, skončilo. Zbývala jen o hodně pomalejší klinická práce bez napětí. První probíhalo skrytě, ve spěchu a strachu. Bušilo mu srdce, potil se a stoupal mu tlak. Podstupoval nepříjemné riziko. Teď si však byl jistý, že nic neriskuje, protože vše měl dlouho a důkladně rozplánováno a pomáhaly mu i dosavadní zkušenosti.

Pomalu stůl obcházel, zkoumal tělo a začal diktovat. Jako každý patolog i on si zaznamenával vše o těle na stole, potichu a profesionálně, hlasem, který tolikrát obdivoval a znovu a znovu napodoboval. Na své zkušenosti byl hrdý a měl jistotu, že dokáže všechny překonat, že je nejlepší na světě a že všem ukáže, jak moc se v něm zmýlili. Měli moc ho srazit, odmítnout ho přijmout mezi sebe, teď na tom však nezáleželo.

Když byl připravený, vzal do ruky skalpel. Měl sice málo času, nedokázal však dál čekat, navíc se večer vrátí a bude zde moci být tak dlouho, jak bude chtít. Tady, v centru dění, zkušeně rozebírat tělo Mladé ženy, 18-30. Od okamžiku, kdy jí sevřel krk, přestala Deb-bie Parkerová existovat jako lidská bytost a svébytná osobnost a její jméno zmizelo spolu se životem. Právě proto s ní mohl pracovat beze známky citů. Dělali to tak všichni. Jen tak svou práci zvládali. Mrtvá se stala pouhým vzorkem, vzorkem svého pohlaví a věku, ničím víc.

Předklonil se a provedl první přesný řez.

Cat Deerbonová uspěla ve své snaze uchránit jeden pokoj jejich venkovského domu před dětmi a psy. Začalo se mu proto posměšně přezdívat „načančaný obývák“, a právě tady, na dvou barevně sladě-ných pohovkách a v pohodlných křeslech potažených krémovou kůží, se teď sešli. Večeři už dojedli a přinesli si s sebou sklenky s vínem. Na nízkém stolku stál kávovar a konvice s čajem. Cat se jen vzácně dařilo pořádat v domě podobná setkání, byly však prázdniny a Meri-el Serraillerová vzala Sama s Hannah přes noc do Londýna, kde pro ně měla přichystaný zajímavý program včetně Oka, planetária a návštěvy Hard Rock Café. Cat díky tomu dokázala připravit dobré jídlo, poklidit v domě, upravit se a ještě si vypracovat poznámky, které teď měla na listu papíru před sebou.

Spolu s ní tu v pohodlí seděli nad vínem a kávou Chris, osteopat Nick Hayden, akupunkturista Aidan Sharpe a Gerald Tait, hlavní partner lékařské praxe na druhém konci Laffertonu a současně člověk, kterého měli Deerbonovi rádi a vážili si ho i jako lékaře. Patřil ke starší generaci, stále si však udržoval přehled a byl oblíbený.

Během večeře se sice mluvilo o lékařství, ale pouze v obecné rovině. Teď měli přejít k věci.

Cat odložila svou skleničku. „Sejít se zde byl sice můj nápad, jedná se však o naprosto neformální schůzku a nejsem tu, abych jí jakýmkoli způsobem předsedala. Všichni jsme si tu rovni a každý by měl říct, co si skutečně myslí.

Dobrá. Během posledních měsíců nám s Chrisem začali dělat starosti někteří alternativní terapeuti či léčitelé, nevím, kterému termínu dáváte přednost, v naší oblasti. Mnohé z nich bych označila za mastičkáře a šarlatány a troufám si předpokládat, že vy také. Víte, že kolem Stárly Tor se usadila početná komunita lidí, především díky pochybné slávě tohoto místa coby starověkého sídla čarodějnictví,

druidů, léčitelství a podobně - opět si můžete vybrat, co chcete. Od jara tam jezdí spousty přívrženců New Age a ve Stárly se pro ně objevila řada obchodů a kaváren. To nicméně není důležité, protože většinou bývají neškodní. Občas tam někdo kouří marihuanu, můj bratr policista ovšem tvrdí, že mnohem větší problémy s drogami jsou v Laffertonu, o Bevhamu nemluvě. Ne. O drogy nejde. Co upoutalo naši pozornost a stalo se předmětem skutečných obav, jsou podvodní léčitelé. V nejlepším případě obírají důvěřivé lidi, kteří si to jen stěží mohou dovolit, o spousty peněz, ani to ale není naše věc. Jenže mnozí z těchto takzvaných terapeutů jsou vysloveně nebezpeční. Víte, že já ani Chris, a vlastně ani žádný další praktický lékař v Laffertonu, nemáme nic proti kvalifikovaným alternativním terapeutům pracujícím v uznávaných oborech. Proto jsme pozvali také vás, Aidane a Nicku. K Nickovi posílám pacienty, aby jim napravil bolavá záda, a posílám je také k Aidanovi, protože vím, že některé choroby na akupunkturu velmi dobře reagují. Jenže vy dva víte, co děláte, a dodržujete zásadu správných lékařů, tedy neuškodit."

Aidan Sharpe si odkašlal. „Děkuji, Cat, a omlouvám se, že vám skáču do řeči, jsem vám ale za vaše slova vděčný a vím jistě, že Nick také. Jsme řádně vyškolení a kvalifikovaní, jak jste správně podotkla, nicméně se obávám, že i přesto se čas od času stáváme terčem nepřátelské kritiky."

Vždy mluvil nezvykle upjatě a formálně. Cat napadlo, že to třeba souvisí s přesností jeho umění. Mluvila s Aidanem Sharpem o tradiční čínské akupunktuře a všimla si, jak dokáže zkombinovat propracovaný vědecký systém mapování lidského těla i toho, co se v něm může pokazit, s potřebou intuitivního, takřka uměleckého nadání pro diagnostiku. Nepředstírala, že s touto teorií souhlasí ani že ji chápe, protože byla na hony vzdálená všemu, čemu se kdy učila, nicméně uznávala její dlouhou a úspěšnou historii, a navíc často fungovala i v praxi.

Nick Haydn seděl rozvalený na kraji pohovky. Mohutný hráč rugby s velkýma rukama, terapeut, který v případě potřeby dokázal manipulovat s lidskými těly rychle a s dostatečnou silou. Pracoval jinak než Sharpe a Cat si všimla, že ke svému kolegovi cítí určitou nevraživost. Ano, pohybovali se na opačných koncích spektra jako lidé i jako terapeuti. Nick měl na sobě volné manšestráky a zmačkanou mikinu s nápisem „Guiness je nejlepšf, Aidan Sharpe přišel v dokonale střiženém obleku a motýlku s kašmírovým vzorem. Nick měl kudrnaté vlasy a potřeboval holiče, Aidan je měl precizně zastřižené. Nick byl sice čistý, ale neoholený, Aidan nosil kozí bradku. Cat měla ráda a vážila si obou. Považovala za dobré, jak se vzájemně doplňují.

„Proč najednou tolik rozruchu? Ve Stárly se scházejí hipísáci už celé roky,“ zajímal se Nick. „Mně kšefty neberou, pořád mám plný diář.“

Aidan Sharpe přikyvoval na souhlas.

„Vlastně to způsobily dvě události. Zaprvé mě nedávno v noci volali k mladé dívce, která se byla u léčitele poradit o svém akné. Dostala od něho nějaké rostlinné tablety a také příšerně páchnoucí mast. Na jedno nebo na obojí se u ní objevila těžká alergická reakce a její spolubydlící mě musela zavolat. Dívka se z toho bez problémů dostala, přesto jsem však nechala ty věci analyzovat kamarádem v Bev-hamské všeobecné. Tablety k ničemu nebyly, v podstatě jen sušená petržel, ale mast obsahovala několik složek, které by se na kůži vůbec neměly dostat.“

„Kdo jí, proboha, takové věci dal?“ Gerald Tait vypadal rozezleně. „Přesně to je důvod, proč Evropská unie zavádí nová pravidla pro volně prodejné léky. Nebezpečné látky prodávané podvodníky.“ „Jenže tahle evropská směrnice vylévá s vaničkou i dítě,“ vložil se do hovoru Aidan. „Až začne platit, lidé si nebudou moci kupovat ani některé velmi užitečné potravinové doplňky.“

„Raději tak, než aby se někomu něco stalo.“

„Problém je v tom, že lidé jako tenhle léčitel ve Stárly stejně žádná pravidla dodržovat nebudou.“

„Jak se vůbec jmenuje? Víme to?“

„Používá jméno Dava.“

„Dava a dál?“ chtěl vědět Nick.

„Ach, nic tak přízemního jako příjmení nemá. Prostě Dava.“

Nick si znechuceně odfrkl.

„A bude ještě hůř.“ Cat se podívala do svých poznámek. „Začal tam působit i šamanský chirurg.“

Gerald Tait se rozhlédl po ostatních. „Tohle je pro mě novinka. Co to, sakra, vůbec je, takový šamanský chirurg?“

„Mohu to vysvětlit?“ Aidan si začal upravovat motýlka, který to však ani trochu nepotřeboval. Už vím, co mi na motýlkách vadí, napadlo Cat. Nejsou jen afektované, ale připomínají mi i všechny uhlazené gynekology, které jsem potkala.

„Náhodou o alternativní chirurgii něco vím. Přesto přísahám, že jsem netušil, že nás svou přítomností poctil někdo, kdo ji praktikuje, a musím přiznat, že je to dost děsivé pomyšlení. Praktikuje se především v cizině a samozřejmě se obvykle jedná o velmi chytře provedený podvod. Jenže každý, kdo dokáže prokouknout kouzelnické triky a ví něco o eskamotáži, může popsat, jak funguje. Ti, kteří ji praktikují, se orientují především na chudé a důvěřivé lidi a léčí beznadějné případy. Samozřejmě však musí mít určitou úspěšnost, protože jinak by k nim nikdo nechodil, proto využívají komplice.“ „Jako nejlepší kouzelníci,“ podotkl Chris. „Dívka, která se nechá rozříznout pilou, člověk z publika, který si dá zavázat oči, než vytáhne kartu.“

„Přesně tak. Komplic se vydává za pacienta s jakoukoli nemocí, zlomenou nohou počínaje a rakovinou střev konče. Ukazuje lékařské záznamy, dopisy od falešných konzultantů a samozřejmě, léčitel ho nemoci zbaví, takže to celé mohou prohlásit za zázrak. A ejhle, před ordinací najednou stojí fronty.“

„Bože, copak neexistuje hranice, za kterou by lidé při okrádání jiných o peníze nezašli?“ povzdychl si Gerald. „Copak jsme za staletí úspěšného ortodoxního lékařství lidi nic nenaučili?“

„Divil byste se,“ přitakával Aidan, „kdybyste věděl, kolik za mnou chodí lidí, kteří by raději měli zamířit přímo ke svému lékaři. A přesně tam je posílám, dovoluji si dodat. Kdybych však neměl zábrany, mohl bych napáchat hodně škody a vydělat jmění. Lidé chtějí věřit. Chtějí věřit, že akupunktura dokáže vyléčit vrozenou slepotu, Downův syndrom, koňskou nohu a dokonce i zvrátit proces stárnutí. Neléčím ani polovinu těch, kteří za mnou přijdou. Nick na tom zřejmě bude podobně.“

„O něco lépe,“ usoudil Nick Haydn. „Chiropraktici jsou vnímáni jako v podstatě ortodoxní terapeuti, jako určitá odnož fyziotera-pie. Stejně za mnou však chodí lidé ze zlomenými kotníky, a jednou dokonce i se zlomenou páteří, protože se domnívají, že jim pomohu lépe než na pohotovosti.“

„Rád bych se o téhle šamanské chirurgii dozvěděl víc,“ přerušil ho Gerald Tait.

Cat poslouchala Aidana Sharpeho, který jim o tomto způsobu léčitelství provedl přednášku. „Chirurg“, přestože jen provádí trik rukama, se skutečně dotýká a manipuluje s těly svých pacientů, škrábe jim kůži nehtem nebo dokonce trnem ukrytým v dlani, ve skutečnosti tedy do nich neřeže a neoperuje, jen předstírá, že z těla vyjímá různé tkáně.

„A vy nám, Cat, tvrdíte, že tohle se děje ani ne deset mil odtud? Bože! Něco se s tím musí udělat.“

„Proto jsem chtěla, abychom se sešli. Jde o to, Geralde, dát najevo, že my, ortodoxní lékaři, schvalujeme skutečné alternativní léčitele, jako jsou Aidan a Nick, a lidé si pak třeba domyslí, že ti ostatní nemají naše požehnání.“

„Policie nemůže nic dělat? Ptala jste se svého bratra?“

„Snažím se o to už celý týden, jenže laffertonská policie má plné ruce práce s operací proti drogám, a ještě se mi ho nepodařilo sehnat. Mám ale v plánu s ním o tom promluvit.“

„Výborně.“

„Rád bych řekl, že je velmi správné, když se takto setkáváme,“ ozval se svým obvyklým pedantským způsobem Aidan, „a také bych vám samozřejmě chtěl poděkovat za pohostinnost i za vyjádření důvěry v Nicka a ve mne. Velmi si toho vážím.“

„Přesně tak,“ dodal Nick, a když se Aidan nedíval, ušklíbl se na Cat.

Aidan požádal o další šálek kávy. „Jestli to tak mohu vyjádřit, jde o alarmující situaci pro nás pro všechny.“

„Podívejte,“ Nick si natáhl dlouhé nohy. „Všichni se shodneme, že tu kolem je pár podvodníků, přičemž jeden dva mohou být dokonce nebezpeční. Jen si nejsem jistý, jestli máme vůbec právo to zkusit a vyhnat je z města. V tomto ohledu musíme být velmi opatrní. Myslím, že než se o cokoli pokusíme, měl by právní aspekt celé záležitosti být naprosto jasný.“

„Souhlasím,“ přitakal důrazně Chris Deerbon, „a to jsem alternativní léčbě nejméně nakloněný z vás ze všech. Nicméně si nemůžeme hrát na bohy, i kdybychom si to sebevíc přáli.“

Několik minut toto hledisko rozebírali. Cat byla rozčarovaná. Doufala, že okamžitě dosáhnou úplné shody a vypracují plán boje, jenže se to nedařilo. Poté se však iniciativy ujal Aidan.

„Naše debata nikam nevede,“ prohlásil. „Myslím, že bychom se měli rozhodnout, čeho chceme dosáhnout, soustředit se na to, co se jeví jako nejpalčivější, a zbytek ponechat stranou. Zaprvé, Cat, chápu to tak, že jedním z vašich nápadů je vytvoření jakési skupiny či aliance mezi námi a také možná dalšími lékaři i kvalifikovanými alternativními terapeuty, takže vy, lékaři, budete vědět, ke komu můžete své pacienty s klidným srdcem posílat, a ke komu ne.“

„Tak to více méně je, ano.“

„Jenže zadruhé byste chtěla vyřadit ty, kteří mohou být nebezpeční. Existuje spousta podvodníků, ale lidé se na ně budou neustále obracet a připadá mi, že se mohou svobodně rozhodnout. I astrologie je podvod, stejně jako léčivé kameny.“

„Svíčky v dětských uších.“

„Iridologie.“

„Reflexologie.“

„Ne, ta je ověřená,“ ohradil se Nick Haydn.

Cat zvedla ruku. „Prosím, Aidane, pokračujte.“

„Děkuji. Myslím, že mohu říct, že nám největší starosti dělá terapeut, který dává lidem léky, a ten, který by mohl napáchat skutečnou fyzickou škodu. Váš šamanský chirurg.

Také bych rád podotkl, že ti, kteří mohou napáchat největší škody, jsou zároveň těmi, kdo díky nedostatku elementárních znalostí mohou u pacienta přehlédnout velmi závažné příznaky. Takoví škodí neustále.

Co kdybychom si rozdělili úkoly? Chystala jste se, Cat, promluvit s bratrem o možném zapojení policie, že?“

„Dobrá. A všichni bychom si mohli začít dělat poznámky o všech alternativních terapeutech, na které narazíme.“

„Co si je třeba označovat barvami? Červenou nebezpečné, modrou ty, kteří jsou v pořádku, a zelenou ty, které můžeme doporučit,“ navrhl Nick. „Doufám, že budu zelený.“

„Teď jsou však nejdůležitější ti červení,“ upozornil Aidan Sharpe.

Páska

Samozřejmě jsem ti o tom neřekl Jak bych mohl? Ted se o tom dozvídáš poprvé. Podařilo se mi to před tebou dlouhé roky tajit a jsem na sebe velmi pyšný, protože kdyby ses to dozvěděla, musel bych zmizet až někam na opačný konec světa. I když to nebyla má chyba, svalovala bys vinu na mě stejně jako za všechno ostatní.

Pracoval jsem neuvěřitelně tvrdě, po nocích nespal a učil se věci, které pro mě byly tak složité, chemické vzorce, farmakologii, tropické choroby. Nic z nich mě v nejmenším nezajímalo, musel jsem je však znát. Představovaly prostředek k dosažení cíle a bylo to jen pomyšlení na cíl, co mi pomáhalo. Nikam jsem nechodil, s nikým se nestýkal a po nějaké době se mě už nikdo ani nepokoušel večer zvát na pivo v baru. Věděli, že bych pozvání stejně odmítl. Nezapadl jsem mezi ostatní a měli mě za šprta, nechápali mě a ani se o to nepokoušeli. Rád bych býval měl několik přátel, s nimiž bych se mohl bavit o vážných věcech, nesnášel jsem však ovzduší v baru, kam chodili studenti medicíny, obhroublé vtipkování, obscénní hovory a především kanadské žertíky. Když jsem tedy právě nestudoval, vyrážel jsem běhat. Dostal jsem se do vynikající formy a miloval jsem onen pocit síly a rychlosti, když jsem klusal ulicemi a dál za město, probíhal přes vřesoviště nebo utíkal celé míle po hladké pláži. Běhání. Přál bych si v něm pokračovat. Stále jsem poměrně fit, ráno a večer půl hodiny cvičím, jenže poté, co jsem si zlomil nohu, už nemohu běhat tak rychle a daleko, proto jsem přestal Rád dělám věci hucf pořádně, nebo vůbec.

Pracoval jsem. Často se zdálo, že nedělám nic jiného, jen pracuji a běhám, pracuji a běhám, jenže já se soustředil na konečný cíl

Kdybych jen býval nebyl netrpělivý a nesnažil se vše uspěchat Kdybych býval neudělal jedinou chybu a nebyl přistižen.

Poměrně nedávno mě šokovalo, když jsem zjistil, že studenti lékařství na mnoha školách již neprovádějí pitvy na mrtvolách, stejně jako školáci zaměření na biologii již nepitvají krysy a žáby, jako jsme to dělávali my. Pitvy nahrazují počítačové programy, virtuální realita, obrázky, diagramy

a plastové modely, takže rada studentů lékařství poprvé zanoří skalpel do skutečné tkáně až na operačním sále.

Na svou práci jsme se připravovali pořádně. Jenže těla, která jsme během prvních let pitvali, měla se skutečnými lidskými bytostmi nebo s nedávno zesnulými pramálo společného. Byla seschlá a věkovitá, konzervovaná a nereálná, a přestože svému účelu posloužila dobře a připadala mi dostatečně zajímavá, chtěl jsem víc, takže když jsem se poprvé ocitl na patologii, věděl jsem, že jsem našel to pravé. Ostatní studenti si ze mě dělali legraci, profesoři však obdivovali mé ambice a vážnost. Věděl jsem to a věděl jsem i o tom, že si mě soukromě označili za jednoho z nich, za svého budoucího kolegu. Neměli tak široký výběr, aby si mohli dovolit mě přehlížet Studentů lékařství, kteří se touží zabývat forenzní patologií, je velmi málo, a to přes všechna televizní dramata.

Patologie se mi stala druhým domovem. Ke konci jsem sledoval pitvy v podstatě každý den, někdy i několikrát.

Po nějakém čase mě pouhé pozorování přestalo uspokojovat. Chtěl jsem pitvy provádět sám, a vědomí, že budu muset čekat ještě mnoho let, než získám patřičnou kvalifikaci a projdu všemi ostatními specializacemi, mě ničilo. Pak jsem jednou v noci zvedl oči od Vrozených očních vad a věděl, co udělám. Bylo to natolik jasné, že jsem nechápal, proč jsem na to nepomyslel již dříve, nicméně v okamžiku, kdy se tak stalo, jsem přímo vyskočil radostí a začal plánovat, jak to provedu během několika minut. Odložil jsem skripta, zapomněl na oko a začal přemýšlet. Vzrušení, které ve mně narůstalo, se nepodobalo ničemu, co jsem až dosud poznal.

Sandy přešla zabalená v županu ze sprchy do své ložnice přesně ve chvíli, kdy se z rádia na nočním stolku ozvala znělka zpráv v jedenáct hodin. Když ji zaslechla, pocítila obavy. Debbie neříkala, že půjde ven, ani nenechala vzkaz jako obvykle. Čas od času však chodila na setkání jedné ze skupin, ke kterým se přidala ve Stárly. Sandy byla přesvědčená, že jde o výstřední lidi, nic však neříkala, protože byla ráda, že je její kamarádka veselejší a začíná vést aspoň nějaký společenský život. Schůzky ovšem obvykle nekončily pozdě, tedy až do dneška. Debbie se většinou vracela v deset, uvařila si ohavně páchnoucí bylinkový čaj a vyprávěla Sandy o víře New Age, čakrách, aurách a kladla zajímavé otázky. Sandy musela uznat, že její kamarádka vypadá lépe, i když to s největší pravděpodobností způsobila antibiotika od doktorky Deerbonové. Oči měla jasnější a vlasy, na kterých si nechala udělat pěkný kratší zástřih, už nebyly zplihlé a mastné. Určitě také zhubla. Nedalo se zavrhovat něco, co jí zjevně pomáhalo.

Sandy si přinesla soupravu na manikúru a pytlík s laky na nehty, posadila se v obýváku, sledovala starší díl Přátel a přitom si z nehtů odstraňovala růžový odstín, aby na ně nakonec nanesla ledově bílý. Přátelé byli poměrně zábavní a užívala si je. Debbie by se tenhle díl také líbil, napadlo ji, když seriál skončil. Bylo už pět minut po půlnoci. Sandy začala přecházet po bytě, postavila konvici na sporák a uvařila si čaj, který posléze nechala vychladnout, zapínala a znovu vypínala rádio. Jednou dokonce vyšla ven na ulici. Ta však byla prázdná a tichá. Svítilo se jen v několika málo oknech, protože většina zdejších obyvatel musela brzy ráno do práce. Sandy chvíli postávala. Byla krásná noc, teplá a suchá. Debbie se musí každou minutu ukázat, buď přijde pěšky, nebo ji přiveze taxík, protože poslední autobus už jel. Přes ulici přeběhla černá kočka a zmizela v křoví. Do ulice vjelo auto, taxi to však nebylo, a jen projelo kolem.

Když do jedné hodiny zbývalo deset minut, vypravila se Sandy k telefonu. Znovu se oblékla a bála se, aby nemusela znovu jít ven. Debbie mohla mít nehodu a bude ji potřebovat v nemocnici. Zvedla sluchátko, vzápětí ho však položila, protože zaslechla zvuk podobný vrčení motoru. Poodhrnula závěs v obýváku a uviděla, jak na příjezdovou cestu k protějšímu domu najelo auto, zastavilo a zhaslo světla.

Půl druhé. Zašla do Debbiina pokoje a hledala zápisník s adresami a telefony. Třeba v něm bude i zmínka o dnešním setkání. Pak ale uviděla Debbiinu tašku pověšenou přes opěradlo židle. Sandy na ni nevěřícně zírala. Ať už šla kamkoli, hnědou kabelu by si vzala s sebou. Chvíli váhala, pak otevřela zip a podívala se dovnitř. Peněženka, rtěnka, hřeben, kapesníčky, poznámkový blok, brožovaná knížka o meditaci, několik sponek na papíry... prostě obyčejné věci. Chyběly klíče od domu a inhalátor, který doktorka Deerbonová Debbie předepsala a nakázala jí, že ho musí mít vždy při sobě.

Sandy byla zmatená. Debbie by v žádném případě neodešla na schůzku nebo večírek s novými přáteli ze Stárly bez tašky. Vrátila se k telefonu. Bylo za dvacet minut dvě.

Hlídkové auto zastavilo u dveří během pěti minut a v něm přijel příjemný starší policista a mladá policistka, kterou Sandino oznámení zjevně rozčilovalo. Odmítli nabídnutý čaj, posadili se v kuchyni a kladli obvyklé otázky.

„Ukažte mi, prosím, její pokoj. Porozhlédnu se tam,“ požádala mladá policistka, která se představila jako Louisa Tillerová.

Sandy ji zavedla do Debbiiny ložnice. „Obávám se, že tu nic nenajdete,“ upozornila.

„Jestli vám to nevadí, posoudím to sama.“

„Má tu ale tašku, a kdyby vyrazila někam na večírek, určitě by si ji vzala s sebou.“

„No, mohla si vzít jinou. Lidé jich mívají víc.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Sandy, „ona jinou nemá.“

„Jak dlouho jste vy dvě spolu?“

„Jak dlouho spolu bydlíme? Asi rok.“

„Takže jste jen spolubydlící?“

Sandy zrudla. Chování policistky Tillerové se jí vůbec nelíbilo.

„Ano, spolubydlící.“

„Fajn. Tohle je ta kabela?“

„Ano.“

Policistka tašku zvedla, přešla k posteli a její obsah vysypala na hromádku. Pak se jím začala probírat, vzala poznámkový blok a prolistovala jeho stránky.

„Předpokládám, že jste na všechna ta čísla telefonovala, abyste si ověřila, jestli tam není.“

„No... bez tašky by nikam neodešla.“

Policistka Tillerová si povzdychla, naštvaně z místnosti odešla a obsah Debbiiny kabelky nechala rozházený na posteli. Sandy ji následovala.

„Nic tam není, Dave.“

Policista vstal. „Podívejte, slečno Marshová, já myslím, že zjistíte, že si vaše kamarádka někam vyrazila, zdržela se a u někoho přespala.“

„To by nikdy neudělala. Ne, aniž by mi o tom řekla. Určitě by zavolala. A nenechala by doma svou tašku.“

„To opravdu udělala?“

Policista Dave Grimes se zamračil. Jeho vlastní manželka měla vždy u boku jakoby přišitou kabelku, která byla právě v módě. Jako by v ní nosila celý svůj život.

„Tak se spustila s chlápkem, kterého poznala v baru,“ prohlásila znuděně policistka.

„Ne.“

„Proč jste si tak jistá?“

„Debbie taková není.“

„Jaká?“

„Debbie do hospod nechodí. Znám ji, bydlím s ní, je to moje kamarádka od základky. Tohle by prostě neudělala. Ještě nedávno trpěla depresemi, ale teď už se cítí lépe

„V pořádku. Chápu, co nám chcete říct.“ Policista seji snažil uklidnit. „Je to nezvyklé. Někteří lidé se mohou vrátit kdykoli odkudkoli a nikoho by ani nenapadlo volat policii, dokud nezmizí na celé týdny. Jiné by nic takového ani nenapadlo. Zavolají, nechají zprávu nebo prostě nikam nechodí.“

„Jenže psychické problémy trochu mění situaci, že?“

Sandy na policistku Tillerovou jen zírala. Vzteky skoro nedokázala promluvit. „Co máte na mysli?“

„Ty deprese.“

„Dobrá, Louiso. Dnes skutečně nemůžeme nic dělat, slečno Mar-shová. Jsem si jistý, že se vaše kamarádka ráno objeví. Kdyby ne, dejte nám vědět a budeme se tím zabývat.“

Policistka Tillerová už byla venku ze dveří. Konstábl se natáhl pro svou přilbu. „Asi to nebude lehké, ale zkuste se trochu prospat. Udělala jste správně, že jste nám zavolala.“

Sandy mu byla za jeho slova vděčná a policistku Tillerovou se rozhodla považovat jen za nepříjemnou nánu. Nicméně to, co naznačovala, bylo znepokojivé. Debbie na tom byla lépe, výrazně lépe. Sandy však věděla, že s depresemi si není radno zahrávat a že mohly Deb znovu bez varování přepadnout. Třeba mohla...

„Přestaň,“ okřikla se. „Hned s tím přestaň.“

Připravila si pití, naplnila termofor horkou vodou a lehla si do postele s knížkou, kterou si ten den koupila. Možná ji čtení uspí.

Usnula však až v půl čtvrté a v šest se znovu probudila. Rychle vstala a došla do Debbiina pokoje. Byl prázdný a nic se v něm nezměnilo. I zbytek bytu byl prázdný. Sandy seděla u stolu v kuchyni a pozorovala obdélník perlově šedé oblohy nad střechou sousedního domu. Cítila se zničená, unavená a všechny svaly ji od napětí bolely. Zároveň však prožívala cosi, co hned nerozeznala a co připomínalo bolest na hrudi. Uvědomila si, že je to strach. Bála se o Debbie. Přes veškeré zlehčující narážky ze strany policistky Tillerové na to, že Debbie přespala někde u přátel, Sandy věděla, že by to neudělala, ani za tisíc let. Kam ale zmizela? Kam odešla? Proč se nevrátila domů?

V    obýváku se ujistila, jestli telefon funguje, pak našla svůj mobil a zkontrolovala i ten. Zavolala na pohotovost Bevhamské všeobecné. Neměli tam žádného pacienta, který by odpovídal Debbiině popisu. Další telefonát směřoval do zaměstnání, kde oznámila, že dnes nepřijde. Nakonec se vysprchovala, oblékla, spálila si jazyk horkým čajem a zamířila na policejní stanici v Laffertonu.

Detektiv konstábl Nathan Coates vyzvedl obvyklé hlášení o pohřešované dívce. Když dorazila Freya, měla už jeho kopii na stole.

„Co si o tom myslíte, seržantko?“ zeptal se.

Začetla se do hlášení. „Nemocnice?“

„Nic.“

„Hmm.“ Freya si zašla pro první kávu. Z hlášení svítila zmínka o psychickém onemocnění, což znamenalo, že pravděpodobně půjde o dívku v depresi, která kvůli špatné náladě někam zalezla a která se objeví, snad živá, pravděpodobněji však mrtvá, jestliže měla sebevražedné sklony. Stála na podestě a usrkávala kávu z plastového kelímku. Toto byl nejpravděpodobnější scénář, přesto tu bylo něco, co nesedělo. Freya nikdy nevěřila kolegům, když vyprávěli o tušeních u některých případů, občas však musela přiznat, že má přesně tentýž pocit. I teď. Rozhodla se, že toto hlášení o pohřešované osobě nenechá založit někam, kde by se na něm jen usazoval prach.

V    lítacích dveřích se objevil Nathan. „Seržantko, dole je její spolubydlící. Přišla ohlásit, že se kamarádka ještě neukázala.“

Kdyby se nejednalo o záležitost, na které nebylo vůbec nic veselého, musela by se Freya při pohledu na dychtivost v jeho tváři rozesmát. Zabral se do případu Angely Randallové a teď se objevilo něco nového, co by s ním mohlo souviset. Nathan cítil po čase stráveném u obrazovky počítače konečně akci a přesně tu potřeboval. Freya zahodila prázdný kelímek do koše a zamířila ke schodišti. Celkem vzato na tom byla stejně jako on.

***

Když skončila rozhovor se Sandy, byla v podstatě spokojená, protože spojení s případem Randallové začínalo být zřejmé. Spolubydlící pohřešované dívky byla bledá jako křída a takřka bez sebe strachy, takže Freya musela uplatnit všechny své dovednosti, aby ji zklidnila a získala od ní podrobnosti. Nejdříve se zeptala na Debbiin duševní stav, proti čemuž se dívka naproti ní začala zuřivě bránit.

„Podívejte, měla slabší deprese. Přišla o práci a... má opravdu nízké sebevědomí, nadváhu, prostě... Víte, nechci ji pomlouvat ani kritizovat, pochopte, je to má kamarádka a cítím se za ni odpovědná.“

„Právě proto nám musíte říct všechno, Sandy. To nejsou pomluvy. Chcete, aby se rychle našla a my tomu budeme věnovat veškeré úsilí, nesmíte však před námi z falešného pocitu solidarity nic zatajovat.“

„Jasně, chápu. Dobrá, víte, ona nemá jen trochu nadváhu, je skutečně obézní. Ještě se to zhoršilo, když přišla o práci, a také se u ní objevilo silné akné. Jenže už se z toho ze všeho dostávala, chodila za nějakým terapeutem do Stárly a ten jí předepsal skutečně dobrou dietu. Ne takovou na rychlé zhubnutí, ne nebezpečnou, jen jíst v rozumné míře.“

„Znáte jméno a adresu toho terapeuta?“

„No, vlastně jen jméno. Říká si Dava.“

„Dava?“

„Debbie se o příjmení nikdy nezmínila. Říkala jsem jí, že musí být opatrná, ale myslím, že to bylo neškodné. Vlastně až na ty léky, které jí dal.“

Freya překvapeně vzhlédla. „Léky?“

Sandy jí řekla o Debbiině alergické reakci.

„Máte ty věci ještě doma?“

„Ne, odvezla je doktorka Deerbonová. Prý jí někdo v nemocnici zjistí, co obsahují.“

Freya si udělala poznámku. „Myslíte, že za ním mohla Debbie včera jít?“

„Pochybujú. Nemáme mezi sebou tajemství, i když každá vedeme jiný život. Kromě toho nikdy nechodí daleko, aniž by si vzala svou tašku.“

1 90

Taška. Freya si ji v duchu zvýraznila hned při prvním čtení zprávy. Žádná žena večer nikam nepůjde, ani na pouhou hodinku, aniž by si vzala svou kabelku nebo tašku, a podle Sandy tohle byla jediná, kterou Debbie Parkerová měla. Navíc v ní nechala vše důležité.

„Vzala si jen klíče od domu,“ doplnila dívka.

„To lidé dělají, když si třeba jen skočí do obchodu pro mléko.“ „Jenže my žádný obchod blízko nemáme, a navíc nechala doma peněženku.“

„Přemýšlejte, Sandy, jste si opravdu jistá, že třeba nedostala nějakou špatnou zprávu nebo se jí nečekaně nezhoršila nálada? Deprese bývají zrádné a mohou zaútočit i v době, kdy už si lidé myslí, že jsou z nejhoršího venku.“

„Vím, že se cítila lépe. Jsem si tím jistá. Poprvé po dlouhé době ze sebe začínala mít lepší pocit, hubla, vypadala dobře, dokonce mluvila o tom, že si brzy začne hledat práci. Cvičila. Proto jsem si nedělala starosti hned, jak jsem se vrátila domů. Někdy vyrážela na dlouhé procházky. Říkala, že na běhání se ještě necítí, ale že až si zlepší kondici, určitě s ním začne.“

Ach bože, pomyslela si Freya. „Kdyby vyrazila na dlouhou procházku, kabelu by si nejspíš nebrala, že?“

„Ne. Překážela by jí. Je dost velká.“

„Klíče od domu by si však vzala.“

„Ano. Přesně tohle jsem si zpočátku také myslela. Jenže za hodinu se začalo stmívat a bylo mi jasné, že by se neprocházela do půlnoci.“ „Chodila na stejná místa, pravidelnou trasou, nebo jen tak, kam ji nohy zanesly? To bych asi dělala já.“

„Přes den mohla chodit po celém městě, třeba do obchodů nebo někam na kávu. Většinou však mířila na Kopec.“

Freye se málem zastavilo srdce a zároveň pocítila nával vzrušení. Takže už třetí. S určitostí třetí. Cyklista, Angela Randallová a ted Debbie Parkerová. Tři lidé si samotní vyrazili na procházku, zaběhat si nebo zajezdit na kole na Kopec. Tři lidé, kteří zmizeli beze stopy, nezanechali vzkaz, žádný náznak, jedinou stopu. Tři lidé, kteří - alespoň

pokud se to dalo posoudit - neměli důvod se najednou ztratit a které již podle hlášení nikdo nikdy neviděl

„Co bude teď? Co budete dělat? Začnete ji hledat, že? Jenže ta po-licistka, co přijela v noci, neprojevovala moc zájmu a já si skutečně myslím, že byste

„Neprojevovala zájem? Jak přesně?“

„Jako by to nebrala dostatečně vážně. Vlastně mě docela rozčílila, protože se tvářila, že když Debbie trpěla depresemi, je jasné, že nejspíš... Však víte.“

„To není vůbec jasné. Věřím vám, Sandy. Svou kamarádku znáte, vycítíte, když se něco děje. Nemyslím, že by Debbie byla v tak těžké depresi, aby si skutečně chtěla ublížit. Zeptat jsem se však musela, to přece chápete, ne?“

„Ano. Navíc jste se zeptala úplně jinak.“

„Dobrá. Myslím, že byste měla jít domů pro případ, že by se Debbie vrátila.“

„Nemám zavolat jejímu tátovi a nevlastní mámě?“

„Ještě počkejte.Tak do oběda. Jestli se ani do té doby neobjeví, zavolejte jim, zkuste je ale nepolekat. Nechám v bevhamském rádiu odvysílat prosbu, jestli ji někdo nezahlédl. Mohla byste projít její věci a zjistit, co pravděpodobně měla při odchodu na sobě? Zastavím se u vás a probereme spolu, co bych chtěla odvysílat, takže budete moci potvrdit, že je to správné. Tady je vizitka s telefonním číslem na stanici a s mou linkou. Kdybych tu nebyla, nechte mi vzkaz nebo promluvte s někým jiným. Třeba s konstáblem Nathanem Coatesem, který se mnou bude na případu spolupracovat.“

Pozorovala, jak dívka odchází přes nádvoří policejní stanice, shrbená, křehká, krásná a v obavách. Mohla bych dopadnout stejně, pomyslela si Freya, zatímco stoupala po schodech ke kanceláři inspektora.

Nebyl tam. Freya se vrátila do místnosti detektivů, kde Nathan trpělivě vkládal údaje do počítače. Když vyslechl její stručnou zprávu o pohřešované dívce, celý se rozzářil.

„Půjdeme po tom, že?“

„Ano, jenže Cameron není u sebe.“

„Cameron je pryč,“ křikl kdosi od jednoho ze stolů. „Šel na vyšetření do nemocnice.“

Freya věděla, že inspektor měl již několik týdnů v plánu zajít k lékaři se svým, jak říkal, „pitomým žaludkem“ Několik vteřin ťukala propiskou do desky stolu. Takže je pryč, možná na celý den, určitě se však nevrátí do oběda. Znamená to, že nemá na vybranou, nebo ne? Tenhle případ nepočká.

„Běží ještě ta operace proti drogám?“ zeptala se Nathana.

Zavrtěl hlavou. „Včera ji ukončili. Dočasně.“

„Úspěch?“

„Slyšel jsem, že chytili pár malých ryb. Ty velké uplavaly. Co teď, seržantko?“

„To se právě chystám zjistit,“ prohlásila Freya cestou k lítacím dveřím.

Zajímavé bylo, že když se jednalo o práci, na kterou byla plně soustředěná, necítila Freya chvějivou nedočkavost z toho, že se setká a bude hovořit se Simonem Serraillerem. Tu nedokázala potlačit, když naposledy klepala na jeho dveře. Nyní ji zajímaly především Debbie Parkerová a Angela Randallová a chtěla uvést věci do pohybu. Byla ráda, že je inspektor Cameron pryč, především kvůli přesvědčení, že podaří-li se jí ho obejít, odehraje se všechno rychleji.

„Pojďte dál.“

Když zaslechla jeho hlas, srdce jí poskočilo.

„Freyo... Doufám, že máte dobré zprávy. Nějaké bych uvítal.“

„Ne tak docela, pane. Je mi líto.“

Odhrnul si z čela pramen vlasů. Vypadal znaveně.

„Ach jo. Tak co máte? Sedněte si, sedněte.“

Rychle mu podala základní údaje o Debbie Parkerové a spojila je s případem Angely Randallové i s pohřešovaným cyklistou, kterého si nechala na konec. Věděla, že v podobných souhrnných zprávách je

dobrá, dokáže je podat stručné, ale výstižné, zdůraznit to nejdůležitější, vyhýbat se zbytečným podrobnostem, o nichž se může, bude--li to nutné, zmínit později. Věnoval jí plnou pozornost a neskákal jí do řeči. Když domluvila, půl minuty mlčel a nakonec legračně trhl hlavou, v čemž poznala znamení, že informaci strávil a dospěl k rozhodnutí.

„Máte pravdu. Váš instinkt byl správný. Ti tři, a zaručeně přinejmenším ony dvě ženy, nevypadají jen jako shoda náhod. Tu dívku, Debbie Parkerovou, musíme najít. Co navrhujete?“

„Žádost o informace do místního rádia. Něco do večerníku, pokud možno ještě dnes, s její fotografií, a to na co nejviditelnějším místě. Letáky, s těmi bych však ještě zhruba osmačtyřicet hodin počkala. A rozsáhlé pátrání na Kopci. Vyslechnout terapeuta ve Stárly Tor.“ „Dobrá. Co její otec a nevlastní matka?“

„Řekla jsem její spolubydlící, aby ještě počkala pro případ, že by se Debbie objevila.“

Podíval se na hodinky. „Ne, musí to vědět hned. Dopravte je sem. Chci, aby se na Kopci pátralo pod každým stéblem trávy. Chci mít na stole hlášení o Angele Randallové i o tom cyklistovi, a byl bych rád, kdybyste vyrazila do Stárly a podala si toho léčitele.“

Vstala. „Pustím se do toho.“

„Koho chcete s sebou?“

„Nathana Coatese. Už pro mě udělal nějaký průzkum a je celý žhavý.“

Serrailler se rozesmál. „Výborně. Dobrá práce, Freyo.“

Zamířila ke dveřím. Nic se nemohlo vyrovnat pocitu, když se ukázalo, že její podezření bylo oprávněné, brala ho vážně, vypracovala případ a dostala zelenou v něm pokračovat. Tohle na své práci měla nejraději. Podobné případy jí pomáhaly snášet jinak nudnou a šedou práci u Metropolitní policie, frustrující úkoly i ty vyloženě odporné, a vždy dokázaly její myšlenky alespoň v pracovní době odpoutat od nevydařeného manželství. Byl to právě případ, na němž v tichosti sama pracovala celé týdny, protože se jí nelíbilo, jak je jeho závažnost oficiálně podceňována» který skončil jejím povýšením. Myslela na inspektora Camerona a jeho návštěvu v nemocnici. Nikdy by nikomu nepřála nic zlého, ale jak Nathan nejednou naznačil, Cameron už jen počítal čas do penze a nechtěl si komplikovat život.

Skoro proběhla místností detektivů a Nathanovi ukázala vítězně vztyčený palec.

„Jdeme na to. Šéfinspektor souhlasí. Uniformovaná policie pročeše Kopec a místní rádio odvysílá výzvu. Potřebuji sem znovu dostat její spolubydlící. Mohl bys, Nathane, vzít auto a přivézt ji sem? Pak zavolej do zpravodajství Rádia Bevham a upozorni je. Chci sepsat žádost o informace a dáme ji i večernímu Echu. Ach, a můžeš také požádat Sandy Marshovou, aby s sebou vzala nějakou Debbiinu fotku? Čím čerstvější tím lepší.“

Nathan vyskočil od telefonu. „A co mám dělat pak, seržantko?“

„Pak spolu zajedeme do Stárly. Můžeme si tam dát pampeliškový sendvič.“

„Posloucháte vysílání Rádia Bevham pro Bevham, Lafferton a okolí. Robbie Lancaster vám přináší páteční polední zprávy a předpověď počasí. Laífertonská policie žádá o jakékoli informace o pohřešované dívce. Dvaadvacetiletá Debbie Parkerová z laffertonské Pyment Drive se pohřešuje přibližně čtyřiadvacet hodin a policie tvrdí, že si o ni začíná dělat starosti. S podrobnostmi přišla detektiv seržantka Freya Grafřhamová z laffertonské kiminálky.“

„V tomto případě jde o neobvyklé zmizení. Debbie Parkerová nikdy neodešla z bytu bez upozornění a starosti nám činí, že v bytě zůstala i její kabelka s osobními věcmi. Určitě tedy neměla v úmyslu odejít nadlouho. Chtěli bychom požádat občany, aby se nám v případě, že Debbie viděli nebo o ní mají jiné informace, byť se mohou na první pohled jevit jako bezvýznamné, ozvali.

Domníváte-li se, že jste ji viděli, ozvěte se nám, prosím, okamžitě.“ „Pohřešovaná dívka je vysoká metr šedesát, plnoštíhlá a má středně dlouhé, rovné, hnědé vasy. Může být oblečená do sportovní soupravy a flísové bundy a policii především zajímá, zda mladou ženu odpovídající jejímu popisu někdo nezahlédl na Kopci nebo v jeho bezprostředním okolí. Máte-li nějaké informace, zavolejte, prosím, na laffertonskou kriminálku na telefon 01990 776776.

Muž z Bevhamu obdržel od firmy Wakes Electronics, pro kterou patnáct let pracoval, odškodnění ve výši čtyř tisíc liber po...“

Sandy Marshová vypnula rádio a kuchyně se ponořila do ticha. Tohle přece nemůže být pravda. Každou minutou musí Debbie vejít do dveří a zlý sen skončí. Každou minutou musí zavolat a ptát se, co se to děje. Každou minutou.

Sandy cítila vinu, jako by tím, že se obrátila na policii, změnila Debbiinu nepřítomnost v cosi hrozivého. V jednu chvíli kamarádka prostě nedorazila domů, vzápětí už o ní policie hovořila v rozhlase

a vše se vymklo zpod kontroly. Měla jsem mlčet, pomyslela si, a ona by se v klidu vrátila. Měla jsem počkat a... Hloupost, samozřejmě. Postavila konvici na sporák, aby si uvařila další čaj, protože prostě něco dělat potřebovala, cokoli, co by ji odvedlo od myšlenek, které se jí honily hlavou.

Za půl hodiny zavolala Debbiině otci a nevlastní matce do Staffor-du, řekla jim však, aby zatím nejezdili, že se Debbie zaručeně ozve nebo objeví buď u sebe doma, nebo dokonce jako překvapení u nich. Jen kdyby, povzdychla si pro sebe.

O policejní výzvě jim neřekla.

Seržantka Freya dvakrát nebo třikrát telefonovala, aby si ověřila, co je nového, a přečetla jí návrh oznámení v rádiu. Byla velmi milá, velmi chápavá.

„Ach bože, Debbie, kde jsi? Vrať se domů, prosím, prostě se vrať. Bože, prosím, nech ji vejít dovnitř.“

Vhodila do šálku sáček s čajem a zalila ho vodou. Debbie byla její kamarádka a spolubydlící, velmi jí na ní záleželo. Jaké to však musí být, když se někomu ztratí dítě nebo manžel? Nemohla jít do práce, protože věděla, že by tam byla k ničemu. Řekla jim popravdě, co se děje, a nesnažila se lhát, že jí třeba není dobře. Byli na ni velmi hodní a ptali se, jestli k ní nemá někdo zajít a dělat jí společnost. Minulý týden, když se jí zdálo, že je na tom Debbie o hodně lépe, přemýšlela, jestli by se pro ni nenašla u nich ve firmě nějaká práce, alespoň na částečný úvazek. Její zkušenosti ze stavebního družstva by se mohly při práci na kontrole úvěrů hodit.

Kde je? Sandy najednou udeřila pěstí do stolu. Kde může být?

Zazvonění telefonu ji polekalo. Nebyla to však Debbie, ale její otec, který chtěl vědět, co je nového. Sandy se snažila o povzbuzující tón, nechtěla ho zbytečně strašit a vše dramatizovat. Ještě ne. Jestli se však Debbie neukáže ani neozve do doby, než vyjdou večerníky, seržantka Graffhamová chtěla rodiče požádat, aby do Laífertonu přijeli.

Sandy našla Debbiinu fotografii pořízenou na kluzišti, kam spolu vyrazily minulou zimu, aby se v neděli odpoledne pobavily. Teď ji zvětší a otisknou na první stránce novin. Bylo to skutečné. Opravdu se to dělo a ze žádného zlého snu se neprobudí. Debbie byla pryč... Jak dlouho vlastně? Když o tom zapřemýšlela, uvědomila si Sandy poprvé, že když o den dříve vstala a odešla do práce, svou kamarádku vlastně neviděla. V minulosti měla důvod zajít k ní do pokoje, roztáhnout závěsy, přinést jí čaj a pokusit se ji povzbudit do nového dne, jenže od doby, kdy se Debbiin stav zlepšil a Sandy se nemusela bát, že proleží celý den v posteli a bude se trápit, to už nedělala. Debbie navíc většinou vstávala společně s ní, občas si však přispala a Sandy ji nechala. Věděla, že jde jen o půlhodinku. Starosti už si nedělala.

Když včera odcházela do práce, byla Debbie ještě v posteli? Předpokládala, že ano, teď jí však docházelo, že to ve skutečnosti neví a zaručeně by na to nemohla přísahat. Večer předtím doma určitě byla, dívaly se spolu na seriál v televizi a pak si pustily film.

Na druhý den by si tedy pravděpodobně přispala, ale jednou či dvakrát poté, co poprvé zašla za tím Davou, vyrazila časně ráno na dlouhou procházku.

Sandy přes obývák zašla do své ložnice, aby se vzápětí vrátila do kuchyně. Nedokázala se uklidnit, nevěděla, co má dělat, zda zavolat na policejní stanici, jestli neudělala chybu, že zmizení kamarádky neohlásila dříve. Nechtěla přece nic tajit, jen si to dosud neuvědomila. Koneckonců to ani nemohla vědět a ani zdaleka neměla jistotu. Debbie mohla být ráno doma, ale také nemusela. Zřejmě byla. Nebo snad -Telefon znovu zazvonil.

„Sandy, tady je Freya Grafíhamová. Říkala jsem si, že byste měla vědět, že na výzvu v rozhlase se nám již ozvala řada lidí. Některé informace vypadají zajímavě a prověřujeme je.“

„Takže ji někdo viděl? Vědí, kde je?“

„Zatím nic přesného. Ozývají se i nějací šprýmaři, což ale není nic neobvyklého a dokážeme je vyřadit. Jak vám je?“

Sandy polkla. „Poslechněte...“

„Na něco jste si vzpomněla?“

„Ano,“ přitakala Sandy. „Ne... Já...“

„Počkejte. Nepokoušejte se mi to vysvětlit po telefonu. Jste nervózní. Přijedu za vámi.“

O hodinu později, poté co si vyslechla, co jí Sandy Marshová chtěla říct, zajela Freya na Kopec, kde probíhalo pátrání na plné obrátky. Policisté v rojnici pomalu postupovali svahem a pročesávali terén, další pátrali v křoviskách a keřích. Celá oblast byla uzavřená. Když vystupovala z auta, zahlédla Simona Serraillera v rozhovoru s uniformovaným inspektorem, který měl hledání na povel, a zamířila k nim. Myslela ted jen a jen na pátrání po Debbie Parkerové a soustřeďovala na ně veškerou svou energii a pozornost, přesto však cítila potěšení z toho, že ho vidí. Raději však své pocity potlačila a zasunula v myšlenkách kamsi hluboko, aby ji při vyšetřování rušily co nejméně. „Freyo?“ okamžitě se na ni obrátil. „Něco nového?“

„Nevím to jistě.“ Kývla na pozdrav inspektorovi, který se od nich odpojil a vrátil se do policejní dodávky sloužící pátracímu týmu jako základna.

„Právě jsem mluvila se Sandy Marshovou, Debbiinou spolubydlící. Je velmi vystrašená. Uvědomila si, že vlastně Debbie neviděla už včera ráno. Předchozí večer určitě strávila doma. Dívaly se spolu na televizi a v půl jedenácté ještě zašla do jejího pokoje vypůjčit si nějaké kapes-níčky. Debbie už byla v posteli a tvrdě spala. Sandy ale napadlo, že ráno mohla brzy vstát a vyrazit na jednu ze svých dlouhých procházek.“ Serrailler se zamračil. „Nějaké reakce na výzvu v rozhlase?“ „Spousta hovorů, obvyklá ztráta času, nic konkrétního. Pane, myslím, že bychom měli zveřejnit další výzvu a tentokrát zmínit i zmizení Angely Randallové. Došlo k němu už před nějakou dobou, ale jsem si jistá, že ty dva případy spolu souvisejí. Možná někomu povzbudíme paměť, když připomeneme i tu druhou ženu.“

„Možná, ale raději bych se do doby, než dorazí Debbiini rodiče a budeme je moci informovat, držel zpátky. Nechci, aby se v rádiu doslechli o další pohřešované ženě, dřív než to budou mít od nás, a také nechci, aby měl tisk důvod psát v titulkách o sériovém vrahovi.“

„Dobrá/¹

„Co budete dělat ted?“

„Vracím se na stanici vyzvednout Nathana Coatese a pak pojedeme do Stárly najít toho terapeuta/*

„Davu/* Šéfinspektor se ušklíbl. „Moc rád bych slyšel, co si o něm myslí matka.** Usmáli se na sebe a dali najevo, že Meriel Serraillero-vou oba chápou.

„Mimochodem, vaše matka mě požádala, abych jí pomohla s jarním festivalem.**

„Dávejte si pozor. Jak vás chytí, už vás nepustí/*

„Vlastně ani nevím, kvůli čemu se pořádá. Nějaké denní centrum?** „Ano. Má ho pod patronací. Jde o denní centrum pro staré lidi trpící demencí a s tím souvisejícími problémy. Má se jmenovat Hospic svátého Michaela.**

„A ona je patronkou?**

„Prezidentkou.“

Bylo příjemné stát na zimním slunci a mluvit s ním. Oba se uvolnili a na okamžik nemysleli na důvod, proč jsou tady. Díval se jí do očí a usmíval se, neflirtoval, ale zdálo se, že se mu líbí a že by si s ní rád povídal i o jiných věcech než jen o práci. Uchovej si tuhle chvíli, pomyslela si Freya. Uchovej si tuhle chvíli.

„Vaší matce hodně dlužím. Přivítala mě s otevřenou náručí a seznámila mě s dalšími lidmi, s přáteli. Není lehké znovu začínat v novém místě/* „Dovedu si to představit. Stejně však časem zjistíte, že Lafferton je jedna velká drbárna. V podstatě jen kupecké městečko s katedrálou. Přesto musí být jednodušší najít tu nové přátele než v Londýně.“ „Víte, ani nevím, jestli bych chtěla Londýn ještě někdy vidět/* „Chtěla, časem určitě.“

„Není tam nikdo, kdo by mi chyběl.“

Znovu se na ni podíval. Neuhýbá, pomyslela si.

„Stárly, seržantko Graííhamóvá,“ upozornil ji.

„Ano, pane.“

Po zbytek dne se usmívala.

„Coline...“

Nikdy neslyšel Annie křičet a křičela tak, že se to nedalo ignorovat. Jako by hořelo.

„Coline...“ vtrhla dovnitř bez zaklepání.

„Slyšel jsi zprávy v Rádiu Bevhamľ“

„Samozřejmě že neslyšel. Celé dopoledne jsem tu měl klienty.“

„A právě jedna z nich se pohřešuje. Hlavní zpráva dne.“

Colin Davison, alias Dava, si svlékl své roucho a vzal si na sebe de-nimovou bundu. Od devíti hodin se u něho střídali klienti, takže mu zbýval čas nanejvýš na šálek čaje - dobrého černého čaje, žádného odvaru z pampelišek, který všem předepisoval - a měl hlad. Jenže to, co mu sekretářka právě oznámila, bylo znepokojivé.

„O kom to mluvíš, Annie? Uklidni se.“

„Byla tu začátkem týdne a předtím ještě jednou. Našla jsem ji v záznamech. Debbie. Debbie Parkerová.“

„Víš, že jména zapomenu v okamžiku, kdy se za nimi zavřou dveře.“

„Tlustá holka s pupínky.“

Pamatoval se na ni dokonale. Patřila k těm, kteří mu okamžitě uvěřili, byla ochotná vypít cokoli a odhodlaná změnit svůj život. Při její druhé návštěvě už byly změny naprosto jasně patrné. Stačí tak málo, pomyslel si, nic, co by nezvládli sami, přesto za ním přicházejí a vracejí se, potřebují požehnání, někdo je musí vést za ruku, nemají sebemenší špetku víry v sebe sama. Takových mu bylo doopravdy líto.

„A co se jí stalo?“ Chvíli hledal po kapsách. „Nemáš pět liber?“

„Ve stole v šuplíku. Poslouchej, jak říkám, je to hlavní zpráva dne. Policie hledá kohokoli, kdo ji viděl. Nevrátila se domů.“

„No jasně, spousta lidí se domů nevrací. Nelíbí se jim tam, mají domova plné zuby. Nemůžeš jim to mít za zlé.“

Vyšel z místnosti do čtvercové předsíňky, která sloužila Annie za kancelář, a ze stolu jí vzal peníze. Sedmdesát pět liber.

„Poslední dva platili hotově,“ vysvětlovala Annie, která stála za ním. „Neber si ale všechno, Coline, musíme zaplatit účet za elektřinu.“

Odpočítal si třicet.

„Myslíš, že bychom jim měli zavolat? Říct, že tu byla?“

„Proč? Neřekl bych, že jsem byl poslední, kdo ji viděl.“

„Prosili o jakoukoli informaci.“

„Nic pro ně nemáme.“

Podíval se do knihy objednávek. Jen jeden klient až na třetí hodinu odpolední a zítra opět jediný, tentokrát na dopoledne. Špatné.

„Čas začít víc inzerovat,“ oznámil Annie. „Popřemýšlím o tom nad sendvičem.“

Colin Davison vypadal cestou z kopce směrem ke kavárně Green Man naprosto obyčejně, nevýrazný muž mezi čtyřicítkou a padesátkou a beze stopy Davova charizmatu. Když ztlumil světla a oblékl si plášť, cosi se s ním stalo, cosi mu dodalo sílu a ducha, kdykoli do jeho pracovny vešel klient. Cítil to a věděl, že to zabírá. Colin nebyl cynik. Svým způsobem v to, co dělal, věřil, i když ne všemu, co říkal. Například tahle Debbie... Viditelně se zlepšila. Udělal něco, co nedokázali lékaři, psychiatři a dokonce ani kosmetičky.

Pakliže občas přece jen poněkud přehrával, bylo to naprosto neškodné a sloužilo věci. Modré letáky, sezení „v pro vás nejpříhodnější dobu“, hudba, která u něho zněla, verše, které si lidé měli osvojit. Potřebovali ho.

V kavárně bylo poměrně plno. Když vešel dovnitř, všiml si ho Stephen Garlick a ukázal na prázdnou židli vedle sebe u stolku u okna. Colin si na talíř naložil sýrovo-rajčatový slaný koláč, salát a skořicový muffin a odnesl si ho ke stolku. Stephena, který vedl skomírající obchod se svíčkami a kadidelnicemi, větrnými zvonkohrami, lapači snů, ekologickými pracími prášky, krémy netestovanými na zvířatech a knihami o všem, feng-šuej počínaje a veganskými kuchařkami konče, měl rád. Byl tak trochu snílek a na sto procent věřil v recyklaci, práva zvířat, čest a nezkorumpovatelnost. Občas se v jeho přítomnosti lehce zastyděl.

„Ahoj.“

„Zdraví a štěstí,“ přivítal ho Steve. „Doufal jsem, že tě tu potkám.“ „Problém?“

„Ano, ale ne můj. Tedy spíš nejen můj. Slyšel ji o člověku, co převzal číslo 12 na Hen Lane?“

Colin zavrtěl hlavou. Ústa měl plná horkého a vynikajícího koláče. Vařit tu tedy umějí, pomyslel si, zvlášť pečivo. Jen je třeba si dávat pozor na divné recepty.

„Jmenuje se Anthony Orford.“

Colin se tvářil nechápavě.

„Nikdo si není jistý, odkud přišel, zřejmě ze severní Anglie, podle jiných zase z Brightonu. Stěhuje se každých pár let, zřejmě pokaždé, když mu začne hořet půda pod nohama.“

„Teda, ty jsi ale drbna. Kdo to teda je?“

„Alternativní terapeut.“

Colin odložil vidličku. „To není dobré. Už teď je nás tu moc na málo klientů. Čím se zabývá?“

„Říká o sobě, že je šamanský chirurg.“

„Ach bože, už jsem o něm slyšel. Pokaždé někde otevře praxi, má plno, zprávy o něm se rychle šíří a lidé za ním přijíždějí ze širokého okolí.“ „Co přesně dělá?“

„Tvrdí, že ho ovládá duch jakéhosi lékaře, který žil před sto lety, a operuje. Jenže neoperuje, jen lidem to tak připadá.“

„Cože dělá?“

„Nejsem si jistý jak, ale pověst ho předchází. Vyléčil lidem těžké nemoci, tumory, vředy, roztroušenou sklerózu. Jakmile se rozkřikne, že tu je, budou před jeho ordinací stát frontu a my zkrachujeme.“ „Mně neublíží, a ani tomuhle podniku,“ rozhlédl se Stephen. „A myslím, že ani ty si nemusíš dělat starosti, protože se přece živíš něčím jiným.“

„Ano, ale lidé si mezi námi budou vybírat, a ne každý přijde ke mně.“ Vzpomněl si na Debbie Parkerovou. Byla i u jiných terapeutů, prozradila mu to, vždy však v Laffertonu.

„Slyšel jsi v místním rádiu polední zprávy? Annie za mnou přiběhla celá vyděšená. Prý vysílali výzvu policie ohledně pohřešované dívky.“

„Proč? Tyji znáš?“

„Byla u mě. Tlustá holka se špatnou pletí. Hodná, taková nevinná. Byl bych nerad, kdyby se jí něco stalo.“

Stephen dopil svůj šálek a vstal. „Musím si na kole opravit brzdy, ještě než otevřu.“ Stephen byl striktně proti automobilům, i když v podstatě toleroval skutečnost, že Dava potřebuje svou starou dodávku, aby mohl každý den jezdit sto kilometrů z domova do Stárly a zpátky.

„Nevíš, kdy má ten chlápek otevřít?“

„Šamanský chirurg? Nevím. Pracuje se tam, prý dekoratéři. Nemůže to trvat dlouho.“

Colin zasténal. O Anthonym Orfordovi toho četl dost, aby ho považoval za vážnou hrozbu pro své vlastní podnikání. Nebyl si jistý, jak přesně si získal pověst, ani zda se zakládá na pravdě. Měl však svá podezření a co slyšel, se mu ani trochu nelíbilo. Mluvit s lidmi, pomáhat jim uvolnit se a soustředit na svět kolem sebe, dokonce i předepisovat vitaminy a bylinné kúry, což všechno sám dělal, bylo v pořádku, nikdy však o sobě netvrdil, že je léčitel, a nepředstíral, že dokáže léčit nemoci, i když si byl jistý, že mnohým z těch, kteří za nim přicházeli, se ulevilo od symptomů vyvolaných stresem. Bolesti hlavy, únava a potíže se zažíváním způsobené stresem mohly vymizet, i když to nikdy nesliboval. Rakovina, nemoci srdce a roztroušená skleróza, to už bylo něco úplně jiného a předstírat, že se nemocným dostává operace, znamenalo čirý podvod. Šokovalo ho to. Takoví lidé kazili pověst skutečných terapeutů jako on, kteří se pokoušeli nešťastným lidem pomáhat a vydělávali si tím na živobytí.

Dojedl oběd, zastavil se v trafice vyzvednout si Guardian a poté absolvoval svou obvyklou kilometrovou rychlou procházku městem, což bylo veškeré cvičení, na které mu přes den zbýval čas. Když zahnul na vrcholku ulice ke své ordinaci, uviděl před domem zastavit černý rover. Vystoupili z něho žena a muž a po několika vteřinách hledání našli jeho zvonek. Colin zůstal, kde byl, a sledoval, jak jim Annie otevřela a pustila je dovnitř.

Dalšího klienta měl objednaného až na třetí hodinu, kdo by to tedy mohl být? Sešel z kopce a prohlédl si auto. Bylo anonymní a na sedadlech, na zadním platu ani v kapsách dveří kromě složené mapy nic neviděl. Jací lidé jezdí v dokonale uklizeném a prázdném voze? Zastrčil klíč do zámku.

„Coline? Jsi to ty.“ Annie se tvářila vzrušeně. „Je tady policie.“

Samozřejmě. Odešel do komory, která sloužila jako šatna, umyl si ruce, opláchl ústa a upravil vlasy svázané do ohonu. Raději bude vystupovat takto, obyčejně v saku, než by si vzal plášť a rozpustil vlasy. Annie policisty zavedla do jeho pracovny, kde detektiv zkoumal zobrazení čaker a astrologických znamení na stěnách a policistka se posadila, položila nohu přes nohu a dělala si jakési poznámky. Pěkné nohy, všiml si Colin.

„Omlouvám se, byl jsem na obědě. Jsem Colin Davison.“

Vždy se k policistům choval vstřícně, i když ho třeba zastavili jen proto, že jeho dodávce upadl výfuk. Překvapovalo ho, jak často to zabíralo.

„Detektiv seržantka Freya Graffhamová a toto je detektiv konstábl Nathan Coates.“

Colin si s oběma potřásl rukama a posadil se ke svému stolu. Nemá smysl předstírat, uvědomil si, že neví, o co jde.

„Předpokládám, že jste tu kvůli Debbie Parkerové.“

Pokud jeho přímočarost policistku zaskočila, nedala to na sobě ani mrknutím oka zdát.

„Přesně tak. Odkud jste se to o ní dozvěděl?“

„Já vlastně ne, ale Annie, má asistentka. Slyšela výzvu v Rádiu Bev-ham a hned za mnou přiběhla. Je to hrozné.“

„Debbie byla vaší pacientkou?“

„Říkám jim klienti, seržantko. Nejsem lékař. Ano, dvakrát u mě byla. Podruhé teprve před týdnem. Milé děvče.“

„Můžete mi říct, proč za vámi přišla? Byla nemocná?“

„No, jak už jsem řekl, nejsem lékař. Je-li někdo skutečně fyzicky nemocný a nenavštívil svého praktického lékaře, okamžitě ho za ním posílám. Pakliže již u něho byl a v rámci léčby potřebuje jen duchovní povzbuzení a pomoc s nejhlubšími vrstvami své psychiky, pak je vše v pořádku a začneme na tom pracovat.“

„A řekla vám Debbie, že byla u lékaře?“

„Ano.“ Připadalo mu lepší zalhat. Nikdy se to nedozvědí. „Její skutečný problém však představoval nedostatek sebevědomí. Potřebovala v tomto ohledu hodně zapracovat. Začínal jsem ji učit, jak nahlédnout do svého nitra a objevit svou skutečnou podstatu, svou skutečnou cestu. Netušila, kolik toho v sobě může nalézt, a reagovala velmi dobře.“ Bylo jasné, co si myslí. Žvásty. Jako by to měla napsané na čele. „Jak na vás při poslední návštěvě působila?“ Mladík měl jeden z nejošklivějších obličejů, jaké kdy Colin viděl. S Debbie by se k sobě dokonale hodili.

„No, jak jsem říkal, společně jsme pracovali na některých jejích nejhlubších -“

„Jasně, jasně, nepřipadala vám ale hluboce nešťastná? Víte, co chci říct. Třeba natolik, že by chtěla utéct?“

„Jestli se ptáte, zda mi připadalo, že má sebevražedné úmysly, tak odpověď zní ne. Ani v nejmenším.“

„Ptáte se, pane Davisone, svých klientů na podrobnosti ze soukromého života?“

Ta žena se mu docela líbila. Byla přímá a kladla otázky, které dávaly smysl. Věnoval jí jeden ze svých neselhávajících úsměvů.

„Ne, neptám. Hodné toho zjistím, když se k nim dostávám. Používám k tomu intuici, medituji s nimi a oni se sami rozhodují, co mi o sobě řeknou. Je jasné, že znám jejich jména a adresy a často se dozvídám o neuspořádaných vztazích v rodinách. Vždy je vycítím. Ale podrobnosti o rodičích, sourozencích a tak podobně si nezapisuji.“

„Řekla Debbie během svých sezení u vás cokoli, co by nám poskytlo stopu, kam mohla odejít?“

Seděl a dlouho pozoroval desku svého stolu. V místnosti bylo ticho. Ani jeden z detektivů se nepohnul ani nepromluvil.

Nakonec řekl: „Potřebuji o tom meditovat. U Debbie bylo potřeba napravit mnoho věcí, zážitky z dětství, které ji stále ještě ovlivňovaly... Pochopte, nejsem psychiatr, lidé si však vybavují věci, které se jim staly a které zatemňují jejich život, a meditace a další terapie pomáhají se jich zbavit. Debbie nebyla spokojená sama se sebou, ale lepšila se, stávala se pozitivnější a začínala vidět svou cestu. Když k tomu dojde, je to velmi vzrušující. Postupovala vpřed.“

„Takže neměla důvod někam utíkat?“

„Běžela sama do sebe, do temnoty.“

„Zmínila se o nějakých přátelích? O někom, koho by chtěla navštívit?“

„Ne.“

„Jakou terapii jste jí doporučil?“ Znovu ten mladík.

Colin si povzdychl. „Doporučil jsem jí změnit dietu. Zdravé věci, ovoce, zeleninu, celozrnné pečivo a pít hodně minerálky. Žádné mléčné tuky, cukr ani kofein.“

„Takže pokání.“ Detektiv konstábl se na něho usmál. Okamžitě vypadal o sto procent lépe.

„Většině lidí to pomáhá.“

„To bych řekl. Co ještě?“

„Cvičit. Debbie nic takového nedělala, alespoň se o tom nezmínila. Znovu se jedná o doporučení, které platí pro většinu lidí a vždy přináší výsledky. Většinou lidem doporučuji výrazně změnit způsob života a současně zapracovat na své duševní energii a vnitřní harmonii.“

„Jaká cvičení?“ chtěla vědět seržantka.

„Byla příliš slabá, aby mohla běhat, a aby si zaplavala, což je ze všeho nejlepší, musela by jezdit do Bevhamu. Pro začátek jsem jí doporučil chodit, každý den o něco déle, rychlou, svižnou chůzi. Potřebovala trávit co nejvíce času na čerstvém vzduchu, nejlépe někde v přírodě.“

„Víte, kam chodila na procházky?“

„Zmínila se o stezce podél řeky, ale to se mi moc nelíbilo. Tekoucí voda je dobrá terapie, jenže takovéhle stezky lákají také exhibicionis-ty a podobné typy lidí. Pro samotnou mladou dívku mi to nepřišlo jako nejlepší nápad.“

„Znáte Lafferton?“

„Ano, ale nebydlím tam.“

„Je tam ještě nějaké další místo, kde by se jí na procházkách líbilo?“

„Samozřejmě. Na Kopci. Wernovy kameny jsou starodávného původu a je to místo velmi kladné energie. A také ostrý, zdravý výstup.“

„Takže jste jí navrhl, aby chodila na Kopec?“

„Nevzpomínám si, jestli jsem jí to skutečně doporučil, možná to vyšlo od ní. Bydlí nedaleko, že, a kromě katedrály je to přece nejznámější místo v Laífertonu. Takže by na tom nebylo nic divného, nemyslíte?“

„Řekla vám, že tam skutečně chodí? Třeba když u vás byla na druhé návštěvě?“

„Nevzpomínám si. Víte, mám hodně klientů, kniha rezervací je plná na celé týdny. Myslím, že určitě říkala, že na procházky chodí. A všiml jsem si, to člověk pozná, že se začínala pohybovat v rytmu s přírodou.“

„Takže se vám nezmínila, že chodí na Kopec?“

Tohle mu bylo nepříjemné. Jednal s nimi otevřeně a na rovinu, věnoval jim svůj čas a ani trochu se mu nelíbilo, že se neustále vyptávají na jedno a totéž. Co si myslí?

„Říkal jsem -“

„Říkal jste, že máte hodně klientů, ano, jasně.“

Žena najednou vypadala vřeleji a chápavěji. Lehce se předklonila a dívala se mu do očí. „Co jste nám až dosud řekl, bylo velmi užitečné, pane Davisone. Tohle je ale důležité. I to nejmenší, na co si lidé vzpomenou, nám může pomoci. V téhle chvíli probíhá na Kopci rozsáhlé pátrání.“

Atmosféra v místnosti se změnila. Najednou se hovořilo o životě a smrti. Dovedl si představit rojnici mužů v uniformách, mávajících holemi sem a tam, sem a tam a pomalu postupujících vpřed.

„Rozumím,“ odpověděl potichu a pohled jí opětoval. „Vím, že se o Kopci hovořilo jako o místě, kam by mohla chodit místo na stezku u řeky, opravdu si však nevzpomínám, jestli jsem s tím přišel já, nebo ona. Tam ji naposledy viděli?“

„Zatím jen sbíráme informace, pane Davisone.“ Seržantka vstala. Jakmile promluvila prázdným oficiálním jazykem, stala se její tvář nečitelnou a chvilka souznění s ním se vytratila.

Podala mu svou navštívenku. „Byla bych ráda, kdybyste popřemýšlel o obou vašich setkáních s Debbie Pakerovou. Je-li to možné, podívejte se třeba do svých poznámek. A kdyby vás cokoli napadlo, okamžitě nám, prosím, zavolejte. Je jedno, ukáže-li se to zbytečné. To posoudíme my.“

„Samozřejmě. Budu o tom dnes po schůzkách s klienty meditovat.“

„Velmi si vaší pomoci ceníme.“ Tón hlasu mladého konstábla byl sice ironický, když se však na něho Colin podíval, nedokázal z jeho tváře nic vyčíst.

„Lepší, o hodně lepší. Teď to vezmeme ještě jednou odshora/⁴

Sbor lehce zasténal. Připadalo jim, že dnes pracovali usilovněji než kdykoli předtím, navíc bylo už půl desáté a čas ukojit žízeň.

„Připravte se, dámy a pánové/⁴

„Sadisto/⁴ ozval se kdosi.

Sbormistr David Lester se pousmál.

„Děkuji. Takže, Dona nobis pacem... paaa...cem. A nezapomínejte, že to slovo znamená mír. Barytony nebudou dunět. Soustřeďte se, tři, čtyři.⁴⁴

yyDona nobis pacem...“

Nehledě na únavu a sucho v krku z nich dál plynuly tóny a inspirovaly je k ještě lepšímu výkonu. Freya se nikdy necítila natolik do hudby ponořená ani dojatá tím, co zpívala, přestože se jednalo o velmi náročnou skladbu. Poslouchala, jak alty po několik taktů odpočívají, a představovala si, jak bude nádherné Brittenovo oratorium znít s velkým orchestrem v katedrále, a ne jako teď, pouze za klavírního doprovodu sbormistrovy asistentky, přestože hrála velmi dobře.

Zpěv pomalu utichl. Nikdo několik vteřin nezakašlala ani se nepohnul. David Lester se lehce zamračil. Všichni čekali, až řekne, že mají pasáž zopakovat, znovu a znovu...

„Tak mě napadá, proč musím pokaždé čekat, než zavřou hospody, abych z vás dostal to nejlepší. Pro dnešek končíme. Všem děkuji.⁴⁴

Za zvuků odsouvaných židlí a stojanů na noty se všichni začali zvedat.

„Sejdeme se v Keys?⁴⁴ Joan Youngerová, která seděla vedle Freyi v sekci altů, se dotkla její paže.

„Nevím. Jsem dost unavená.⁴⁴

„Slyšela jsem o tom pohřešovaném děvčeti.⁴⁴

„Jo. Velká operace/⁴

„O důvod víc, aby ses uvolnila.“

„Možná."

Freya si uložila noty do staré černé aktovky, kterou měla již od školních let, a vymanila se z davu. Když tvrdila, že je unavená, ani trochu nelhala, a navíc ji bolela hlava. Podobné dny byly nepříjemné pro každého, nehledě na závažnost případu. Na zkoušku pěveckého sboru vyrazila, přestože se cítila spíš na horkou koupel a spánek. Věděla však, že díky hudbě nejenom přijde na jiné myšlenky, ale že jí zpěv jako pokaždé poskytne i klid a povzbuzení. Ani tentokrát tomu nebylo jinak. Cítila se vnitřně klidnější, nicméně na hodinu pití a křiku v zakouřené hospodě neměla dost sil. Dorazila po půl osmé a musela se protlačit plnou řadou těch, kdo přišli včas. David Lester zkoušku zastavil a nakvašeně promluvil o nepříjemnostech, které pozdní příchody přinášejí. Teď vyšla sama do chladné noci plné hvězd a byla ráda, že je zpátky na čerstvém vzduchu. Vůz měla zaparkovaný na druhé straně katedrály, protože když přijela, u vchodu již žádné místo nezbývalo. Zahnula za roh, opustila hlavní ulici a všechno nádherně ztichlo. Okna v domech byla tmavá, nicméně pod pouliční lampy v historickém stylu, které jako by vypadly ze starých knih, dopadala na dlažbu žlutavá záře.

Za podobných nocí byla radost pomalu se procházet těmito starobylými místy, Freyiny myšlenky při tom nicméně zabloudily zpátky ke dvěma pohřešovaným ženám. Také se někde procházely nebo běhaly samy, co se jim však stalo a kde jsou ted? V bezpečí, nebo v ohrožení? Živé, nebo mrtvé? Zachvěla se, ne strachy, to určitě ne na tomto posvátném a chráněném místě, ale protože se jí vybavila místa násilných činů a to, co následovalo. Šlo o první případ v Laf-fertonu, který ji plně pohltil jako mnohé, na jejichž řešení se podílela u Metropolitní policie. Přes veškerou snahu se začínala s oběma ženami identifikovat. Cítila vůči nim osobní povinnost. Musí pro ně udělat totéž, co by udělala sama pro sebe.

Pátrání na Kopci bylo po setmění přerušeno. Nic nenašli. Do práce se znovu pustí ráno a budou v něm pokračovat tak dlouho, dokud něco buď nenajdou, nebo nepročešou celou oblast bez výsledku.

Došla posledních několik metrů ke svému autu. Chtěla si od případu vyčistit hlavu, jenže dokud nebude tak či onak vyřešen, to zřejmě nepůjde. Taková byla její práce i ona sama. Detektiv inspektor u metropolitní jí jednou řekl, že jde o její slabé místo.

„Abyste mohla stoupat po žebříčku hodností, Freyo, musíte se naučit objektivitě. A zdá se, že vy to nedokážete. Nedokážete na konci pracovního dne zapomenout a odnášíte si práci domů. Večeříte s ní, spíte s ní. Vyhoříte.“

A svým způsobem přesně k tomu došlo. U Metropolitní policie vnitřně vyhořela. Lafferton jí však nabídl nový život a nové odhodlání. Věděla, že si některé případy příliš pouští k tělu, že se jí dokážou vloudit do snů, jenže byla taková, jaká byla, a snažit se to změnit by považovala za zradu. Také si byla jistá, že by to z ní udělalo mnohem horší policistku.

V hlubokém zamyšlení sešla z chodníku, právě když na rohu odbočilo auto a zachytilo ji kužely světla. Když řidič zastavil a zatroubil, Freya se otočila.

„Freyo?“

Světla reflektorů ji oslňovala. Okénko stříbrného BMW sjelo dolů a reflektory zhasly.

„Kdo je to?“

Když však popošla o několik kroků blíž, s potěšením řidiče poznala.

„Pane?“

„Proč se tu procházíte sama?“

„Jdu ze zkoušky sboru v katedrále. Přišla jsem pozdě, nenašla místo, a musela jsem auto zaparkovat tady.“

„Matka také byla zpívat?“

„Samozřejmě. Šla s ostatními do Cross Keys, ale já se na to dnes necítím.“

„Počkejte.“ Zajel s vozem na místo u jednoho z potemnělých domů, vypnul motor a vystoupil.

„A vy jste sem přijel za Meriel?“

Rozesmál se. „Ne, domů. Bydlím tady.“

„Nebesa. Myslela jsem, že už tu nikdo nebydlí, že tu jsou jen kanceláře.“

„V podstatě ano. Kanceláře a já. Duchovní se všichni usadili na konci ulice a blízko katedrály.“

„Krása, krása.“

„Pojďte se podívat. Napijeme se na konec špatného dne.“

Kolik síly může být v jednoduchých slovech, pomyslela si. Obyčejnou větu si s sebou možná ponese jako cennou vzpomínku do konce života. „Pojďte se podívat. Napijeme se.“ následovala ho do tmavé, tiché budovy a po schodech, prohlížela si jeho záda, hlavu se světlými vlasy, dlouhé nohy, boty, barvu ponožek a snažila si vše uchovat v paměti. Když jste mladí, štípnete se, abyste se ujistili, že se něco takového skutečně děje, že nespíte, ale bdíte. Teď dokázala jen stěží dýchat, pocit neskutečna však byl úplně stejný, nevěřila, a přitom si byla jistá. Šťastná.

Serrailler. Dívala se na cedulku vedle dveří. Serrailler. Nebyla to jen obyčejná písmena. Přímo zářila. Serrailler.

Dovnitř vešel první. Rozsvítila se světla. Freya stála ve dveřích pokoje, který jí sebral zbytek dechu.

Podíval se na ni a usmál se úsměvem, který rozzářil jeho tvář, celý pokoj, prostor mezi nimi. „Co si dáte? Kávu?“

„Určitě kávu,“ prohlásila. Vlastní hlas jí zněl cize, zdálo se však, že si toho nevšiml.

„Nebude vám vadit, když si dám whisky?“

„Samozřejmě nebude.“

„Posaďte se.“

Odešel dveřmi nalevo. Další světla, ještě jasnější světla na stěnách. Kuchyně.

Freya přešla k oknu. Okenice byly otevřené a mohla se podívat dolů na nehybnou osvětlenou katedrálu. I přes veškeré pocity ze své přítomnosti tady, v tomto nádherném bytě, kam ji pozval Simon Serrailler, i přes třesoucí se ruce to byly pohřešované ženy, na koho nejvíc myslela. Měla o ně obavy a rozčílení z toho, že nic neví, že nic nevypátrala, bylo zničující. Každá hodina znamenala ztracený čas, během něhož se mohlo stát něco zlého. Znovu a znovu procházela svými poznámkami a pokoušela se najít to, co přehlédla. Otočila se a rozhlédla se po pokoji. Byl dokonalý. Bylo v něm vše, co by si i sama vybrala, jenže rozestavěné tak, jak by to nikdy nedokázala. Nábytek, koberce, obrazy, knihy, dokonalé osvětlení a spousta prostoru. Přešla k protější stěně, aby se podívala na čtyři zarámované obrazy nad čokoládově hnědou koženou pohovkou. Byly z Benátek. Chrámy Santa Maria Salute a San Giorgio Maggiore a dva kostely, které nepoznávala. Linie byly zřetelné a čisté, detaily přesné, přesto však úsporné. Ve spodním pravém rohu se ukrývaly iniciály SO.

„Tady to je.“ Vrátil se z kuchyně s tácem a na stolek postavil konvici, mléko, cukr a malý porcelánový šálek.

„Kdo je maloval? Jsou nádherné.“

Já.“

„Nevěděla jsem...“

„Vlastně to tajím. O je moje prostřední iniciála.“

„Simone, jsou překrásné. Co děláte u policie?“

„Jasně, copak by mě ale umění tolik bavilo, kdybych se jím zabýval sedm dní v týdnu? Malování mi pomáhá udržet si zdravý rozum.“ Došel k bíle natřené skříňce na stěně, otevřel ji a vyndal z ní láhev whisky a skleníčku.

„Malujete také oleje?“

„Ne. Miluji linie. Pracuji tužkou, perem a křídou. Nikdy barvami.“

„Jak dlouho se tím zabýváte?“

„Odjakživa. Dokonce jsem studoval uměleckou školu, ale odešel jsem odtamtud, protože kresba a výuka kresby nikoho nezajímaly. Byly to hrozné časy. Všichni chtěli konceptuálni umění. Instalace. Mně to nic neříkalo.“

„Ale proč Freya se posadila na pohovku, „proč policie?“

„Vystudoval jsem práva, abych mohl jako vysokoškolák rychleji kariérně postupovat. Celou dobu jsem se rozhodoval mezi uměním a službou u policie.“

„Ale vaši rodiče jsou lékaři.“

„Celá má rodina, tři generace zpátky, byli lékaři. Jsem taková černá ovce.“

„Spíš bych řekla, že osvěžující změna.“

„Matka to poslední dobou začíná vidět stejně.“

„A otec?“

„Ne.“

Řekl to tónem, který ji od dalších otázek odradil. Místo toho zatlačila na píst v konvici a sledovala, jak pomalu klesá a tiskne zrnka kávy ke dnu.

Simon se posadil do hlubokého křesla naproti ní, zkřížil nohy a se skleničkou whisky v ruce se opřel. Skoro nedýchala. Nedokázala se na něho podívat.

„Nebyl jsem na Kopci, když odvolali pátrání, předpokládám však, že nic nenašli, že?“

„Vůbec nic.“ Nalévala si kávu, aby se nemusela podívat jeho směrem, a ruce se jí třásly.

Chtěla, aby mluvil, aby mohla zaznamenta tón jeho hlasu a až odsud odejde, mohla si ho vzít s sebou a kdykoli si ho vybavit.

„Teď ale nejsme ve službě. Jak dlouho zpíváte ve sboru?“

Následující hodinu a půl Freya hovořila o sobě a o své minulosti tak otevřeně jako s nikým předtím. Simon uměl naslouchat, přerušoval ji jen občas, a i pak jen jedním či dvěma slovy, a celou dobu, co mluvila, se na ni díval. Zjistila, že povídá o své rodině, výcviku, Metropolitní policii, manželství a jeho rozpadu a chtěla pokračovat dál a dál. Chtěla, aby ji znal a dozvěděl se o ní vše. Po chvíli už se na něho dokázala podívat, prohlížet si jeho obličej ve světle nahnuté lampy za jeho křeslem, dívat se, jak upíjí whisky a znovu se pohledem vrací zpátky k ní.

Byla do něho naprosto zamilovaná, teď už to věděla, dnešek však něco změnil. Už se tomu nechtěla bránit, odhánět to a při pomyšlení a pohledu na něho se nechtěla odvracet a bát se jeho reakce. Nikdy nepoznala muže, který by jí věnoval tak plnou a soustředěnou pozornost, který by jí takto naslouchal a díval se na ni způsobem, jako by byla důležitá, jako by na tom, co řekne, záleželo, a neexistovalo nic a nikdo, co by ho na světě zajímalo víc.

Zvony katedrály odbily půlnoc a teprve tehdy si uvědomila, jak dlouho už mluví a kolik toho na sebe prozradila. Zmlkla. leho pokoj, tento byt v tiché uličce byl nejkrásnějším místem, v jakém se kdy ocitla, s atmosférou, která se nedala popsat. Už jen sedět tady naproti němu a mlčet ji rozechvívalo.

„Bože,“ zamumlala.

„Děkuji.“

„Za co?“

Usmál se. „Že jste mi toho tolik řekla. Lidé k sobě obvykle nebývají tolik upřímní.“

Vyjádřil se jedinečným a neobvyklým způsobem. Jenže i on sám je jedinečný, napadlo ji, nikdo na světě se mu nemůže podobat.

„Musím už jít.“

Nesnažil se ji zastavit, ani nevyskočil nadšením, že odchází. Dál seděl ve světle lampy a byl klidný

„Děkuji vám,“ pokračovala Freya. „Šla jsem na zkoušku sboru, abych se v duchu v jednom kuse nezabírala tím případem, a zpěv a návštěva u vás mi opravdu moc pomohly.“

„Odpočinek a občerstvení. Od podobných případů je třeba se co nejvíce odpoutat. Když už ne fyzicky, tak alespoň duševně. Jinak vás naprosto vysají.“

Teprve pak vstal a šel s ní ke dveřím. „Doprovodím vás dolů,“ prohlásil.

„Ne, to je v pořádku.“

„Je pozdě, tma a touhle dobou byste byla na ulici úplně sama.“

Zasmála se. „Simone, jsem přece policistka.“

Zamkl dveře bytu a ustaraně se na ni podíval. „Jenže se pohřešují dvě ženy.“

Dlouho si ho prohlížela. „Ano,“ přitakala potichu.

„Byl bych moc rád, kdyby se mé obavy nenaplnily,“ dodal a jak ji vedl po schodech dolů, dotkl se jejích zad. Ten dotek ji pálil.

U auta jí přidržel dveře. Na zlomek vteřiny zaváhala. Nepohnul se. „Ještě jednou děkuji.“

„Bylo mi potěšením. Dobrou noc/Freyo.“

Zvedl ruku a díval se, dokud nedojela na konec uličky a neodbočila.

Victor Freeborn zmizel z pečovatelského domu Four Ways někdy po čtvrté hodině odpolední. Nikdo ho neviděl ani neslyšel sejít ze schodů a odejít hlavním vchodem, který slečna Murdoová našla odemčený, když za pět minut pět vyběhla k poštovní schránce.

Policejní hlídka přivezla pana Freeborna zpátky až za deset minut půl sedmé, poté co ho našla sedět na lavičce u řeky jen v pyžamu a trepkách.

Nestalo se to poprvé, ale kvůli zmizení Angely Randallové byla Carol Ashtonová opatrnější než obvykle a tentokrát trvalo déle, než se situace v pečovatelském domě uklidnila. Tou dobou už zámečník vyměnil zámek za nový a složitější a zaměstnanci se sešli na poradě, jak se co nejlépe vypořádat s tím, co místní hospodyně Pam Thorn-hillová nazývala „Houdiniho efektem“.

Carol se tedy domů vrátila až po osmé hodině a u sklenky ginu otevřela noviny.

Zmizení Debbie Parkerové bylo hlavním tématem na první straně. Fotografii tlusté dívky hihňající se na kluzišti zvětšili, co to jen šlo. Carol si zprávu rychle přečetla a hledala zmínku o Angele Randallové. Žádnou nenašla. Přesto se zdálo, že oba případy mají hodně společného.

Jestliže však bylo spojení natolik zjevné, proč nikde nebylo jediné slovo o Angele? Co to policie dělá? Copak její případ jednoduše založili a zapomněli na něj? Carol si vzpomněla na mladou, hezkou a zjevně schopnou seržantku Graffhamovou, která rozhodně nepůsobila dojmem, že by poznámky z jejich rozhovoru jen tak založila do šuplíku. Cítila rozčílení. Pohřešoval se někdo další, Angela se ještě nenašla a Carol napadlo, že své kolegyni dluží přinejmenším to, že policii její jméno připomene. Zároveň byla naštavaná, že oznámila důležitou událost, a nikdo ji nebral vážně.

Dopila gin s toníkem, nalila si dalších půl palce, zavřela láhev a zamířila k telefonu.

„Je mi líto, ale seržantka Graffhamová tu není,“ omlouval se hlas na druhé straně linky. „Mohu vám ještě nějak pomoci?“

Carol váhala. Nechtělo se jí celý příběh od začátku vykládat někomu, kdo o něm nic nevěděl.

„Můžete mi říct, kdy bude k dispozici?“

„Zkuste to zítra dopoledne.“

„Mohu jí nechat vzkaz?“

Nadiktovala své jméno a telefonní číslo a požádala, aby se jí seržantka co nejdříve ozvala.

Jenže ona se neozve, pomyslela si cestou do kuchyně, kde si začala připravovat jídlo. Ze zkušenosti věděla, že lidé, ať jsou jakkoli milí a mají sebelepší úmysly, jen málokdy zavolají zpátky. Rozbila dvě vajíčka na omeletu, než však z ledničky vyndala salát, uvědomila si, že do rána čekat nevydrží. Odešla z kuchyně a vrátila se k telefonu.

„Noviny pro Bevham a okolí, dobrý večer. Co pro vás mohu udělat?“

Za pět minut již hovořila s kýmsi jménem Ráchel Carrová. Za dalších čtyřicet minut Ráchel Carrová zazvonila u jejích dveří.

„Povězte mi, paní Ashtonová, o té ženě, která se podle vás pohřešuje, o Angele Randallové. Chápu správně, že pro vás pracovala?“

Nedělala si poznámky do spirálového bloku, ale na stolek mezi nimi položila malý diktafon. Carol pozorovala, jak se malé, čokoládově hnědé kotoučky během řeči otáčejí, a mluvila o sobě, domově Four Ways, Angele, o jejím zmizení, o dvou rozhovorech s policií a nakonec i o šoku, když se dočetla o zmizení další svobodné ženy.

„Samozřejmě jsem si článek přečetla a čekala, že tam bude něco i o Angele... Bylo by to přirozené. Jenže jsem nic takového nenašla.“

„Kontaktovala jste dnes večer policii?“

„Ano, ale osobu, se kterou jsem předtím mluvila, jsem nesehnala. Doporučili mi, abych zavolala zítra dopoledne.“

„Takže žádný velký zájem, že?“

„Prostě nechápu, jak se mohli o Angele nezmínit.“

„Připadá vám tedy, že je policie laxní?“

„Ne tak docela... Chci říct, že přece nevíme, co se děje, nebo ano? Jen to chci zjistit. Nic víc. Jsem znepokojená. Angele to dlužím. Nemá nikoho jiného, kdo by za ni bojoval.“

Diktafon cvakl, zapípal a Ráchel Carrová po něm sáhla, aby obrátila kazetu. Šlo o vysokou, mladou ženu s ostře řezanými rysy, oválnými brýlemi a v draze vyhlížejícím světlém semišovém saku.

„Vím, že bude těžké na tuto otázku odpovědět, co si však myslíte, že se Angele Randallové stalo? Vypadá to, že jste si naprosto jistá, že nepatří k lidem, kteří prostě odjedou, nikomu nic neřeknou a ani se neozvou.“

„Ona je ta poslední, kdo by něco takového udělal. Ta poslední.“ „Takže?“

Carol se dívala na své ruce. Páska se otáčela. Najednou váhala, zda to, co si myslí, může vyslovit nahlas, a obávala se, aby tím nezpůsobila, že se její nejhorší představy naplní.

„V hloubi duše se domníváte, že se jí něco stalo, že?“

Carol Ashtonová polkla. „Ano,“ přitakala slabým hlasem. Odkašlala si. „Nemám vlastně důvod to říkat, jenže... jak běží čas, nenapadá mě žádná jiná možnost.“

„Souhlasím s vámi. A když jste četla o té druhé pohřešované ženě, o Debbie Parkerové, jak jste zareagovala?“

„Jak už jsem řekla, nechápala jsem, proč tam není žádná zmínka o Angele, o další ženě z Lafřertonu, která se ztratila za podobných okolností.“ „Co si tedy myslíte?“

„Že mezi těmito dvěma případy musí existovat nějaká spojitost.“ Podívala se na reportérku, která se tvářila smutně, zároveň však netrpělivě.

„Nechci vás strašit, paní Ashtonová,“ promluvila Ráchel, „koneckonců nejste příbuzná slečny Randallové, takže nejde o natolik citlivou záležiost, domníváte se však, že by mohla být mrtvá?“

„Právě toho se obávám.“

„A myslíte, že by mohla být mrtvá i ona druhá žena?“

„Bože, doufám, že ne. Je pohřešovaná teprve krátce a třeba ji už našli. Vždyť je to jen pár dní, ne jako s Angelou.“

Reportérka nic neřekla, jen se na ni dívala a čekala.

„Je hrozné myslet na... na ty dvě.“

Ticho.

„Kdyby mezi nimi byla spojitost, jak by...“

Ráchel Carrová lehce pozvedla obočí, nechala však Carol mluvit.

„Hrozná představa.“

„Máte policii za zlé, že ani po tak dlouhé době o slečně Randallové nic nezjistila?“

Má? Napadlo ji, jestli už neřekla příliš a nenaznačovala cosi, čím si není jistá. Ale přesto...

„Jsem rozčílená,“ přiznala, „a rozčarovaná. Trvá to moc dlouho. A teď ten nový případ... Mám docela strach. To by měl nejspíš každý, nemyslíte?“

„Myslíte si tedy, že laffertonské ženy se teď mají čeho obávat?“

Myslí? Kdyby došlo na nejhorší...

Carol Ashtonová po chvíli přikývla.

Ráchel Carrová cestou zpátky do redakce neustále překračovala povolenou rychlost, tak se však chovala neustále. Právě proto si přece pořídila červenou Mazdu MX5. Byla také nesmírně vzrušená. Ten příběh má dobrý základ, pomyslela si, a na něco podobného čekala už celé týdny. Může na něm zapracovat, dodat mu trochu na pikantnosti, klást policii nepříjemné otázky a trochu zamíchat tím, co považovala za netečnou laffertonskou veřejnost. Představovala si své články na prvních stránkách, den za dnem, ostrou tiskovou kampaň.

Don Pilkington, šéfredaktor Echa, odešel, než se stačila vrátit. Hlavní redaktor zpravodajství Graham Grant ale ještě seděl za stolem. Ráchel si přitáhla židli, začala mluvit a nedala mu možnost ji přerušit, dokud mu všechno nesdělila a nenačrtla svůj plán.

Zničené se natáhl pro výtisk jedněch celostátních novin. „Policie je o krok před námi. Pověřenec pro Metropolitní policii právě přiznal, že udělali chybu, když stáhli bobíky, a že ztratili důvěru veřejnosti. Lidé se potřebují cítit bezpečně a strážníci na ulicích jim to umožňují. Teď dělají velký nábor a plánují obnovení pěších hlídek.“

„Jo, jasně, stejně jako chce vláda dostat víc doktorů do nemocnic a učitelů do škol... Kolik už jsi jich viděl? Byls někdy poslední dobou v Bevhamské všeobecné? Lafřerton není Londýn, dlouho trvá, než to dojde až sem, a vlastně nejde o to, co se stane v budoucnosti, ale o to, co se děje, nebo taky neděje, teď. Chci, abychom po tom šli, Grahame. Pohřešují se dvě ženy, tak proč nám policie řekla jen o jedné? O obou se ví, že chodily samotné na Kopec, ani jedna by neodjela, aniž by dala někomu vědět, není po nich žádná stopa a ani jedna se neozvala. Co se policie pokouší skrývat? Vlastní neschopnost? Proč není Kopec řádně hlídaný? Je to přece místo jako stvořené pro úchyláky stejně jako stezka podél řeky, kde na běžce z křoví vyskakují exhibicionisti. Proč ho policie nedopadla? Proč

Graham Grant unaveně zvedl ruku. „Hej, Ráchel, pěkně jedno po druhém. Fajn, zajeď do Laffertonu a poptej se na tu druhou pohřešovanou ženu. Myslím, že je to důležité. Cokoli jiného, a určitě jakoukoli kampaň proti policii, ti musí schválit šéfredaktor.“

„Zavolám mu domů.“

„Neseženeš ho, je na velké zednářské večeři v Bevhamu.“

Ráchel si odfrkla.

„Sežeň co nejvíc podrobností o té druhé ženě, je mi jedno jak, a jestli se do zítřka ani o jedné nic nového nedozvíme, dáme to do hlavních zpráv. Policie stejně chce, abychom o té dívce informovali co nejčastěji. Než ale začneš strašit veřejnost, promluv si s Donem.“

Ráchel s pocitem marnosti přeběhla ke svému stolu. Vždycky je to totéž. Velcí kluci si hrají do karet, kryjí jeden druhého a vzájemně se drbou na zádech. Polovina policie patří ke svobodným zednářům, to se velmi dobře vědělo, stejně jako polovina právníků, bankéřů a podnikatelů v Laffertonu i v Bevhamu. Velcí kluci, kteří používají ty malé jen jako figurky. Bylo jí to však jedno. Když jde o klamání veřejnosti a záměrné mlčení, nezáleží na tom.

Posadila se za stůl a chvíli se jen dívala před sebe. Představovala si kampaň, ke které byla plně rozhodnutá získat svolení, tak či onak, protože Dona si vždy dokázala obtočit kolem prstu, a pak ve fantazii pokročila o krok dál do bodu, kdy si její práce v Echu všimnou lidé z Fleet Street, zavolají jí a pozvou na schůzku se šéfredaktorem Daily Mail. Ráchel Carrová neměla v plánu zůstávat v zatuchlém Laffertonu zbytečně dlouho.

Zvedla telefon a zavolala na policejní stanici. Bylo však skoro deset hodin, nikdo z detektivů už tam nebyl a službu konající seržant jí mohl o pohřešované dívce říct jen velmi málo. Prohlásil, že nejsou žádné nové zprávy a že se k jakékoli další pohřešované osobě nebude vyjadřovat.

„Doporučuji, abyste zavolala ráno.“

„A s kým mám mluvit?“

„S detektivem seržantkou Graffhamovou.“

„A kdy se dostaví?“

„Do devíti tu určitě bude. Nebude-li k dispozici, požádejte o detektiva konstábla Coatese. Je mi líto, madam, že vám nemohu více pomoci.“

Telefon s prásknutím zavěsila. Nelíbilo se jí, že musí čekat do rána na povolení od šéfredaktora, pak se bavit s nějakou nepříjemnou seržantkou, která s ní bude pravděpodobně zacházet nadřazeně, nebo ji nechá čekat až na další tiskovou konferenci.

Za hodinu sepsala to, co považovala za velmi dobrý článek. Příběh a její pohled na něj byly natolik důležité, že si je Echo Laffertonu nemohlo nechat pro sebe, a koneckonců se přece snažila promluvit s šéfredaktorem, nebo ne? Těžko byla její chyba, že seděl někde na večeři se zednáři. Vyvolala adresář a klikla na dvě adresy: ed@bevpost.com a ssnewsed@bevpost.com.

Přikládám zprávu, která se dnes objevila v souvislosti s pohřešovanou laffertonskou dívkou. Mám zásadní informaci, která nebyla zveřejněna. Událost má pro čtenáře Bevham Post vysokou důležitost. Nemohla jsem se spojit se svým šéfredaktorem, cítím však, že informace je natolik závažná, že do zítřka nepočká.

S pozdravem

Ráchel Carrová

rcarr@laffertonecho.com

Na zlomek vteřiny zaváhala, pak stiskla „Odeslat“ a sledovala, jak zpráva i s přílohou odchází z jejího počítače.

O pět minut později již jela mazdou do Hare End do přestavěné stodoly, kterou sdílela se svým milencem, kapitánem okresního ragbyového mužstva Johnem Blixenem.

Šéfinspektor Serrailler nikdy nekřičel. Zlost raději dával najevo tím, že mluvil potichu a mrazivě.

„Freyo, přijďte, prosím, ke mně. Vezměte také Nathana.“ Zaklepání se ozvalo za dvacet vteřin.

„Pojďte dál.“ Ukázal na noviny na stole.

„Předpokládám, že dnešní ranní Post jste viděli.“

„Ano, pane.“

„Bůh ví, pane, odkud to mají. Odsud ale ne, to vám povídám.“ „Freyo?“

„Kategoricky ne, pane.“

„Tak jak může tahle reportérka - Ráchel Carrová - vědět o druhé pohřešované ženě, jak se mohla dozvědět její jméno, adresu a kde pracovala? Někdo ji na to musel upozornit.“

„Ze stanice nikdo. Pro začátek musím říct, že o Angele Randallo-vé skoro nikdo nevěděl, prostě jen další pohřešovaná osoba. Nathan a já jsme byli jediní, kdo se jejím případem zabývali podrobněji, a ani jeden z nás s tou reportérkou nemluvil.“ I ve Freyině hlase se ozval chladný podtón.

„Dobrá, věřím vám. Jenže tohle jsou přesně ty titulky, kterým jsme se chtěli vyhnout. Podívejte se na některé ty provokativní otázky: Mohou se teď laffertonské ženy cítit ve svém městě bezpečně? Zanedbala laffertonská policie ostrahu nejznámější oblasti města, Kopce, a nechává tam řádit sériového vraha? Sériový vrah, proboha, vždyť se ani nenašlo žádné tělo. Ano, musíme se k tomu postavit čelem. Chci na dnešní poledne svolat tiskovou konferenci. Chci tam mít místní rádio, regionální televizi i tiskové agentury. Musíme převzít iniciativu, než se jí chopí oni. Na Kopec jsem poslal pátrací tým, ten ale skončí až odpoledne. Něco zajímavého ve Stárly?“

„Tam? S divotvorným Davou? Příšerný hňup.“

„Pochybuji, že o zmizení Debbie Parkerové něco ví,“ vysvětlovala Freya. „Byla u něho dvakrát a obdařil nás vším tím New Age blábolením, nepřipadá mi však, že by něco tajil. Přesto ho zatím nevyřadíme. Kromě jiného to vypadá, že si Debbie ve Stárly našla nějaké přátele a její spolubydlící o nich zřejmě neví všechno. Je to zatím naše nejlepší vodítko, kam by mohla odejít.“

„S potulnýma cikánama. Jo, taky jsem jako kluk chtěl být cikán...“ „Díky, Nathane, ušetři nás vzpomínek na dětství a popadni telefon. Chci, aby ta tisková konference proběhla spořádaně, organizovaně a naprosto profesionálně. Máme věci pod kontrolou a musíme jim to dát najevo. Důvěra veřejnosti by mohla dostat pořádnou ránu. A ještě něco, kdyby lidé od celostátního tisku něco zavětřili a ozvali se, přepojte je na mě. Nic jim neříkejte.“

„Ano, pane.“

Když se Freya chystala k odchodu, ještě se po Serraillerovi ohlédla, jestli se v jeho pohledu neobjeví alespoň náznak důvěrnosti. Neobjevil. Na vteřinku zaváhala a nechala Nathana jít napřed.

Zazvonil telefon.

„Serrailler. Dobré ráno, pane. Ano, četl jsem to.“

Freya se raději vytratila.

Na polední tiskovou konferenci dorazilo tolik novinářů jako nikdy předtím. Věděli, že se děje něco vážného, a cítili krev. Vrchní inspektor Serrailler vešel do místnosti sebevědomým krokem přesně na čas a zaujal místo na pódiu společně s Freyou, Nathanem a inspektorem Blackem, který velel pátrání na Kopci.

„Dobrý den, dámy a pánové. Děkuji vám všem, že jste přišli. Jak víte, požádali jsme včera veřejnost o jakékoli informace o místní mladé ženě Debbie Parkerové, která byla naposledy spatřena večer třicátého prvního a která pravděpodobně opustila byt následujícího dne časně ráno. Od té doby ji nikdo neviděl, nezanechala vzkaz, nespojila se s rodinou ani přáteli, a pokud víme, neměla žádný důvod utéct. Kromě klíčů od bytu si s sebou

nic nevzala. Její taška, všechny osobní věci a oblečení zůstaly v bytě.

Začínáme si dělat velké starosti o bezpečnost Debbie Parkerové a kromě zveřejněné žádosti o informace jsme rovněž vyslali pátrací týmy na Kopec a do jeho okolí, kam podle našich zjištění chodila na procházky.

Jak jistě víte, lidé se ztrácejí z mnoha důvodů. Mohou trpět depresemi či jinými psychickými poruchami, mohou mít problémy doma, v rodině, případně také finanční nesnáze. Obvykle se sami vracejí. Všechna oznámení o pohřešovaných osobách bereme velmi vážně, v některých případech však máme více důvodů ke znepokojení. A to beze zbytku platí o mladé ženě, Debbie Parkerové.

Pohřešování další ženy z Laffertonu, Angely Randallové z čísla 4 na Barn Close, nám oznámila její zaměstnavatelka z pečovatelského domu Four Ways dne 18. prosince loňského roku. Přestože jsme zahájili vyšetřování, neměli jsme v té době důvod považovat zmizení slečny Randallové za podezřelé. Nicméně ve světle zmizení Debbie Parkerové případ Angely Randallové znovu zkoumáme, protože se zde vyskytly některé společné prvky.

Po zveřejnění naší výzvy jsme dostali od občanů řadu podnětů a sledujeme několik stop, prozatím však nemáme žádné informace, které by nás k pohřešované osobě dovedly. Stejnou výzvu veřejnosti použijeme i v případu zmizení Angely Randallové. Přirozeně vás budeme o výsledcích podrobně informovat. Mezitím bych vám byl vděčný, kdyby se média mohla zdržet divokých a šokujících spekulací, které nejenom ničemu nepomohou, ale mohou děsit rodiny a přátele pohřešovaných žen a způsobit paniku u veřejnosti.“

Ráchel Carrová vstala. „Šéfinspektore, musí vám přece být jasné, že pokud nyní zveřejníte žádost o informace o další pohřešované ženě, vyvolá to stav, který nazýváte panikou u veřejnosti. Nebo se mýlím?“

„Lidé si samozřejmě začnou dělat starosti, pokusíme se však výzvu formulovat co nejméně dramaticky a nanejvýš přesně, abychom nezpůsobili paniku, přitom ale veřejnost o případu informovali.“

„Proč jste tajili zmizení Angely Randallové?“

„Nikdo nic netajil, slečno...“

„Promiňtě, Ráchel Carrová, bevhamské noviny...“

„Ano, napadlo mě, že to jste vy.“

Sálem to pobaveně zašumělo. Kvůli Rachelině štiplavosti a neskrývaným ambicím nebyla mezi svými kolegy příliš oblíbená.

„Dobrá, slečno Carrová, tohle je přesně ta frazeologie, o které jsem hovořil. Pohřešování Angely Randallové nám bylo nahlášeno a provedli jsme základní vyšetřování. Nemůžeme však žádat veřejnost o informace o každé pohřešované osobě, a to ani ve městě velikosti Laífertonu.“ „Teď už ale berete její případ vážně?“

„Jak již jsem řekl, každý případ pohřešování člověka bereme vážně. Má ještě někdo otázky, protože slečna Carrová se zřejmě rozhodla přenechat vám slovo?“

„Jason Fox, okresní tisková kancelář. Šéfinspektore, máte obavy o bezpečnost jedné, nebo obou pohřešovaných žen?“

„Protože se ani jedna neozvala a čas běží, aniž bychom o nich měli nějaké zprávy, je důvod k obavám. Rád bych však zdůraznil, že nemáme ani žádné důkazy, že se některé z těchto žen něco přihodilo.“ Otázky následovaly v rychlém sledu.

„Jedná se o vyšetřování vraždy?“

„Byly při pátrání na Kopci nalezeny stopy po některé z těch žen?“ „Proč neproběhlo pátrání v dalších částech města?“

„Měli by se lidé od Kopce raději držet dál?“

„Mají si samotné ženy dělat v Laífertonu obavy o své bezpečí?“

A nakonec ještě jedna od Ráchel Carrové: „Proč není Lafferton dostatečně zabezpečen? Proč oblastí Kopce neprocházejí pravidelně hlídky?“ A znovu: „Jestliže, jak říkáte, máte obavy o bezpečnost oněch dvou žen a jestliže, jak také říkáte, máte dojem, že tyto případu spolu souvisejí, hledáte někoho, kdo by měl spojitost s oběma pohřešovanými ženami? Domníváte se, že byly pravděpodobně zneužity

nebo zavražděny? Pohybuje se po Laífertonu sériový vrah žen?“

***

Poté co včera Jim Williams slyšel na Rádiu BEV žádost o informace o pohřešované dívce, posadil se do pohodlného polohovacího křesla Parker Knoll a přemýšlel Teď, ráno, vyrazil jako obvykle ven a ušel půl míle na Akre Street koupit si Post a krabičku cigaret. Byl krásný den, až moc krásný, teplý. Narcisy příliš vyrazily, ptáci zpívali až moc vesele. Mohlo to znamenat jediné: návrat deště se sněhem, východní vítr a v noci silné mrazy. Svlékl si bílou flísovou bundu a láskyplně jí zakryl kamélie v květináčích venku na terase. Přesto se ještě před zprávami v deset večer půjde podívat na teploměr a raději je více zateplí, bude-li to vypadat na další pokles teploty.

Celou cestu domů myslel právě na kamélie. Noviny Post měl složené pod paží. Na ulici je neotevíral, částečně proto, že by mu to zkazilo radost ze čtení zpráv u čaje, částečně proto, že číst noviny na ulici mu připadalo stejně nevkusné jako na ulici jíst.

Na informaci o ztracené dívce ve zprávách nezapomněl. Dál o ní přemítal, zatímco si připravoval slaninu, vajíčka a houby, krájel a máslem mazal chléb, chystal si šálek a stavěl konvici na sporák. Otevřel okno v kuchyni a dovnitř zavanula nezaměnitelná vůně jara. Jakmile první člověk v ulici poseká trávu, bude ještě sladší.

Za deset minut seděl u stolu, před sebou měl plný talíř, čaj nalitý a noviny opřené o konvici. Hlavní titulek se týkal pohřešované dívky. Jak však četl dál, nejvíce ho zaujala zmínka o jiné ženě, Angele Ran-dallové, která se ztratila před Vánoci. O obou se vědělo, že chodily běhat či na procházky na Kopec, a když si prohlížel fotografii Debbie Parkerové, začínal si být čím dál víc jistý, že ji tam viděl, i když podle zrnité fotografie děvčete kymácejícího se na bruslích to nebylo jednoduché. Přesto mu připadala povědomá, a kdyby zavřel oči, hned by se mu vybavila. Jenže policie bude potřebovat znát víc. Tucty lidí určitě volaly s tím, že „možná“ a „snad“ tuhle dívku na Kopci zahlédli, ale nikdo si nebyl naprosto jistý, kdy se tak stalo.

Co se však týkalo oné druhé ženy, byl si Jim jistější. Fotografii Angely Randallové sice neuveřejnili, v článku však našel její dobrý popis. To hlavní, co pomohlo jeho paměti, byla skutečnost, že byla naposledy spatřena, jak ve světle šedé sportovní soupravě běží na Kopec, časně ráno onoho prosincového rána, kdy padla hustá mlha. I Jim byl toho dne venku se Skippym, také časně zrána, protože nemohl spát, a na mlhu se pamatoval, protože když vycházel z domu, nebyla nijak hustá, spíš jen opar, než však došel na Kopec, výrazně zhoustla a byla hodně mokrá, taková ta mlha, co se vám lepí na obličej a na vlasy a zebe.

Polovinou krajíčku chleba vytřel talíř a došel k lednici, aby se podíval, co si dá později k obědu. Měl tam vepřovou sekanou, která by byla dobrá s bramborami a hráškem, a kousek jablkového koláče, který si včera koupil v Crossově pekařství a ke kterému by si mohl otevřít kelímek s pudinkem. Byla to jeho oblíbená sladkost, i když v létě dával přednost jablkovému koláči se zmrzlinou.

Znovu pečlivě pročetl článek v Postu. Ne, o Debbie Parkerové toho určitě nevěděl tolik, aby s tím policii musel zdržovat, čím víc však o všem přemýšlel, tím jistější si byl, že by se policii měl přece jen ozvat a říct jim, že tu druhou ženu viděl běžet v mlze.

Když se rozhodl, složil noviny, sklidil ze stolu a opláchl nádobí, aby se pak posadil v obýváku a v televizi sledoval upoutávky na fotbal. Vedle něho na stolku ležel televizní program otevřený na dnešním dni s červeně označenými položkami, na které se chtěl dívat. Pokaždé si ho hned první den důkladně pročetl a na celý týden si naplánoval, co bude sledovat. Dnes odpoledne ho čekaly skoro tři hodiny strávené s televizním sportem a poté přestávka, během níž se bude moci projít na konec ulice, za roh a druhou stranou zpátky, uvařit si čaj a připravit se na televizní večer. Proto by měl na policejní stanici v Laífertonu vyrazit teď, ještě dopoledne. Jen si musí dát pozor, aby svůj příběh nakonec nevykládal službě na vrátnici, ale přímo někomu, kdo má případ na starosti. Moc dobře věděl o vzkazech, které se k adresátovi nikdy nedostaly, o poznámkách, které zapadly do složek a nikdo si je nepřečetl.

Vypnul televizi, oblékl si kabát a nasadil klobouk. Řekne policii vše, co si pamatuje. Z jakéhosi důvodu cítil, že to dluží nejenom

pohřešované ženě, ale i Phyllis a jejímu Skippymu.

***

Když se Freya po tiskové konferenci vrátila do místnosti detektivů, začal jí na stole zvonit telefon.

„Detektiv seržantka Graťřhamová.“

Seržant ve službě u vchodu volal, aby jí oznámil příchod postaršího pána.

„Říká, že chce něco oznámit o pohřešované ženě, o Angele Ran-dallové, odmítá to však sdělit mně, chce mluvit s někým, kdo se případem přímo zabývá.“

„Jaký je ten postarší pán, Royi?“

„Sedmdesátník, plášť a klobouk. Nepřipadá mi jako panikář, spíš seriózní.“

„Kde je teď?“

„Šel domů. Chvíli čekal. Mám zapsané údaje.“

„Nadiktujete mi je?“

Do bloku si načmárala jméno a adresu. Jakmile telefon zavěsila, zazvonil znovu.

„Freyo, mohla byste se, prosím, u mě na minutku zastavit?“

Tentokrát zamířila ke kanceláři Simona Serraillera bez Nathana v závěsu.

„Díky,“ prohlásil, když otevřela dveře.

„Ta reportérka z Echa nám jde po krku.“

Simon pohrdlivě mávl rukou. „Jen místní honicí pes. Zpátky k Debbie Parkerové. Jediná skutečná stopa, kterou máme, vede do Stárly. V jejím životě to bylo něco nového, zaujalo ji to a mám pocit, že jestli se má objevit náznak, proč odešla a kde teď je, bude to právě tam. Navštívila jste jednoho terapeuta, ale já chci o hodně víc. Chci mít Stárly plné uniforem, ptát se v každém obchodu, terapeutické ordinaci, kavárně, klidně i ve vigvamech. Dům od domu. Vezměte fotku Debbie z letáků tady ve městě a všude ji tam vyvěste. Hledáme kohokoli, kdo ji pozná nebo dokonce zná. Na Kopci jsme nenašli vůbec nic.“

„A co Angela Randallová, pane?“

„Co je s ní?“

„Pokud víme, alespoň prozatím, neměla se Stárly nic společného.“ „Ne.“

„Takže... pokud jde o ni, nemáme sebemenší stopu.“

„Ne. Jediná nejistá stopa vede na Kopec, a tam jsme nic nenašli. Dokud se v jejím případě neobjeví něco nového, soustředíme se na Debbie Parkerovou.“

„Dobrá.“

Soukromě mohla Simona Serraillera více milovat pokaždé, když se na něho podívala, po profesionální stránce s ním však v otázce přístupu k Angele Randallové nesouhlasila. V duchu si vybavila obrázek jejího sterilního, osamělého, malého domu; tiché pokoje, hrozivé, prázdné ticho, které se tam vznášelo, a nakonec zlatý balíček, drahé manžetové knoflíčky s přáním. A právě krátký vzkaz, jenž odhaloval Angeliny nej soukromější pocity, Freyu oslovil a udeřil v ní na citlivou strunu. Cestou zpátky do místnosti detektivů si uvědomila, proč nedokáže případ Angely Randallové opustit. Vzkaz připojený k dárku byl svým způsobem zoufalý, a i přes absenci jmen odhaloval vášnivou posedlost. Angela Randallová milovala muže, kterému pravidelně kupovala drahé dárky, takové, kvůli nimž musela sáhnout hluboko do nevelkých úspor z nízkého platu. Freya ji moc dobře chápala a rozuměla i jejím motivům.

Prozatím nikomu neřekla, co se dozvěděla v bevhamském zlatnictví. „Nathane?“

„Seržantko?“

„Šéfinspektor chce pátrání dům od domu ve Stárly, letáky a upozornění s fotkou Debbie Parkerové, kde to jen půjde. Myslí si, že jestli něco najdeme, tak právě tam.“

„Z toho místa mi naskakuje vyrážka. Vsadil bych se, že tam někde bude. Přidala se k nějaké čarodějnické skupině.“

„Fajn, jestli ano, tak až tam vyrazí chlapci v uniformách, zjistíme to.“

„Máte pro mě nějaký úkol, seržantko?“

„Ve Stárly?“

„Kdekoli. Matt Ruston by byl rád, kdybych mu pomohl s daty o drogách. Je toho potřeba projít spoustu.“

„Pokoušíš se mi něco naznačit?“

„Nebuďte bláhová, seržantko. Dýchal bych pro vás, položil bych za vás život, jenže vracet se do Stárly...“

„Kdepak, zajeli bychom se podívat na jednoho pána, který chce mluvit jen s důležitými detektivy. A až to uděláme, mám v záloze ještě něco.“

Nathan blýskl svým opičím úsměvem. „Pět minut,“ prohlásil a zvedl ruku.

„Nevolám v nevhodnou chvíli? Nekrmíš děti, neděláš s nimi úkoly, nedáváš seno koním?“

„Ahoj, Karin. Děti jsou nakrmené, úkoly mají hotové, koně dostali a teď se chystám na lékařské papírování, takže jakékoli vyrušení vítám. Jak to jde?“

„Hlásím se, jak jsi chtěla.“

„Výborně. Cos vyzkoušela?“

„Reflexologii.“

„Ne, nesnesla bych, kdyby mě někdo lechtal na chodidlech.“

„Oni nelechtají, ale poměrně silně tlačí. Dokonalé blaho. Málem jsem usnula. Hoří jim tam krásně voňavé svíčky a to děvče bylo také velmi milé. Nic jsem jí o sobě neřekla, ale za chvíli se mě zeptala, jestli nemám problémy s ňadry.“

„Dobrý odhad. Ženy tvého věku je obvykle mívají.“

„Cyniku. Cítila jsem se pak báječně.“

„Souhlasím.“

„Vedu si deník.“

„O tom, co děláš, nebo si také zapisuješ, jak ses potom cítila?“

„O všem. Jinak by to nemělo smysl. Musím k sobě přece být upřímná.“

„Co chystáš dál?“

„Na středu dopoledne mám dohodnuté sezení u spirituální lé-čitelky. Ta byla zatím ze všech nejlepší. Vyšla jsem od ní a připadlo mi, že dokážu vylézt na Mount Everest, přitom jsem se zároveň cítila klidná a pozitivní.“

„Můžu ti něco navrhnout?“

„Proto tu jsi. Jsi moje doktorka.“

„Myslím, že by sis měla nechat udělat nové snímky.“

„Proč?“

„Chci vědět, co se doopravdy děje, a ne jen jak se cítíš.“

„Potřebuji si to rozmyslet.“

Cat si povzdechla. Držela se zpátky a v míře, kterou ještě považovala za profesionální, nic nezavrhovala. Každý den se však trápila obavami. Karin vypadala dobře a cítila se dobře. Nicméně jako lékařka Cat potřebovala vědět, co se děje s nádorem.

„Nic neskrýváš?“

„Před kým?“

„No, přede mnou. Dávám ti hodně volnosti, Karin.“

„Jenže já jí potřebuji ještě víc.“

„Čeho se bojíš?“

„Cože?“

„Promiň, Karin. Sama nevěřím, že jsem to řekla.“

„Myslíš si, že se bojím toho, co bys nazvala fakty?“

„Nevím, jaká ta fakta jsou, dokud to nezjistím.“

„Ještě ne.“

Cat váhala, nakonec se však rozhodla prozatím dál nenaléhat. „Fajn, co máš v plánu dál? Feng-šuej?“

„Šamanského chirurga.“

„Ne, Karin, kategoricky ne.“

„Poslouchej, nepůjde o mě. Nevěřím tomu, považuju to za podvod a myslím, že by mu to měli zatrhnout, v tomhle okamžiku ale máme v rukou jen povídačky. Někdo tam musí zajít, zjistit co a jak a přijít s řádným svědectvím. Prokážu tím službu všem.“

„Pak ale půjdu s tebou. Také chci vědět, o co jde. Chápu, jak to myslíš, a snad bys mohla dělat pokusného králíka. Jenže jsi zranitelná.“

„Jsem objednaná na čtvrt na jedenáct ve čtvrtek. To máš ordinační hodiny.“

„Ano. A Chris bude přednášet na Bevhamské všeobecné. Sakra. Dobrá, jakmile se ti ale bude cokoli zdát podezřelé, okamžitě odejdeš. Tady už nejde o vonné svíčky.“

„Vím.“

„Mimochodem, volala ti má matka?“

„O tom večírku? Ano a přijdeme.“

„Výborně.“

„Víš, kdo tam ještě bude?“

„My, Nick Haydn, Aidan Sharpe a poměrně atraktivní seržantka z kriminálky, která pracuje se Simonem. Možná David Lester, ale to nevím jistě. Tak trochu nezvyklá směska, znáš ale matku. Klidně by se mohla živit jako dohazovačka.“

„Nebo se snaží vytvořit skupinu, která by jí pomohla s bazarem pro hospic.“

„A třeba chce jen trochu naštvat otce. Ten, samozřejmě, nadšený nebude.“

„Připadá mi, že si ho nevšímá.“

„Ale ano, všímá. Ale řeší to tak, že si z něho nic nedělá.“

„Tou dobou už budu po návštěvě u šamanského chirurga.“

„Bože, takhle ukončit hovor. A Karin...“

„Já vím, já vím.“

„Ty snímky. Teď s tebou mluví tvá lékařka.“

„Ahoj, Cat.“

Ve čtvrtek Karin dorazila do Stárly již v půl desáté. V takovém dni se každý musí cítit lépe, napadlo ji, když projížděla ulicemi lemovanými bíle kvetoucími živými ploty. Byla rozhodnutá postarat se o své zdraví sama. Věřila v to, co dělá. Nicméně za temných nocí trpěla pochybnostmi a představovala si klepeta raka prožírající se jejími útrobami. V takových okamžicích nechápala, proč odmítla Catiny rady a ověřenou léčbu, a ovládl ji strach, jestli snad její rozhodnutí nepovede k nenapravitelnému zpoždění. Nicméně ve dne, kdy četla knihy plné zázraků a příběhů s dobrým koncem, přetékající optimismem a jistotou, poslouchala své nahrávky a nechávala se jimi unášet do království krásy, klidu a naprostého zdraví, se vše měnilo. Noční hrůzy se stahovaly do svých temných jeskyní a ona se znovu cítila silná a jistá sama sebou.

Podobně si připadala i teď, když zahnula na parkoviště za tržištěm ve Stárly. Bylo skoro prázdné, slunce vysílalo jasně žluté paprsky na kmeny stromů, kolem prošla maminka s pobíhajícím a smějícím se malým dítětem a za ní další s novorozencem v klokance. Karin s nimi prohodila pár slov o krásném počasí a větší z dětí vyfouklo z bublifuku proud bublin. Stoupaly vzhůru a zářily všemi barvami duhy.

Karin zamířila z kopce dolů, dívala se do výloh obchodů na lapače snů, sklenice organického medu a léčivé kameny. Jeden z nich, růžový krystal se zkamenělými lístky růže, ji upoutal. Cítila, jak z něj vyzařuje magnetická síla. Koupila ho za pět liber, a když balíček ukládala do tašky, nálada se jí ještě zlepšila.

Koupila si noviny a posadila se s nimi k dřevěnému stolku v kavárně, aby si je u sklenice citronády přečetla. „Připadá-li vám život jako citron, udělejte si citronádu.“ Tuto větu spolu s mnoha dalšími optimistickými hesly četla v jedné ze svých amerických knih, v níž se dále psalo, že by se měla zahalit do bílého světla, utkat si svou tkaninu ze zlata a každé ráno hned po probuzení vstát a dotknout se vlastní duhy. Rada s limonádou se jí přesto líbila.

Dívala se oknem kavárny ven a cítila se dobře. Byla šťastná a pozitivně naladěná. Věděla to jistě. Také byla plná předtuch ohledně své schůzky. Reflexologové a aromaterapeuti byli jedna věc, šamanský chirurg něco docela jiného. V kapse pravou rukou pevně sevřela mobilní telefon, aby si dodala odvahu.

Za pět minut čtvrt na jedenáct prošla dveřmi domu na úpatí kopce, na jejichž prosklené části bylo černým písmem napsáno „Ordi-nace“. Slovo „Zubní“ někdo hrubě seškrábal. Protože se zubařů bála, Karin to ani v nejmenším nepotěšilo.

„Dobrý den. Máte dohodnutou schůzku?“

Žena středních let v blůzce karamelové barvy by klidně mohla pracovat jako recepční poradce na Harley Street. Karin se představila.

„Ano, děkuji, paní McCaffertyová. Posadíte se? Doktor Groatman se vám bude hned věnovat.“

„Promiňte?“

Žena se usmála. „Doktor Groatman. Tak se jmenuje specialista, který Anthonyho prostřednictvím léčí pacienty.“

„Chápu. A předpokládám, že tento lékař -“

„Žil v Londýně kolem roku 1830.“

„Správně.“

Než se vrátila k počítači, žena se usmála.

„Chodí k vám hodně lidí?“

„Ach, ano. Pan doktor je plně vytížený na celé týdny dopředu. Lidé na konzultace přijíždějí i z velké dálky.“

Karin ze stolku vzala výtisk Světa léčitelství, nestačila si však prohlédnout ani obálku, když se otevřely vnitřní dveře a z nich vyšla postarší žena. Vypadala zmateně a byla pobledlá.

„Paní Cornwellová, pojďte, prosím, a na chvilku se posaďte, abyste se vzpamatovala. Přinesu vám vodu.“ Recepční přešla k lednici v opačném koutu místnosti. „Je důležité, paní Cornwellová, abyste tohle vypila. Jak se cítíte?“

Žena si kapesníkem otřela tvář. „Trochu slabá.“

„To je poměrně obvyklé. Pomalu vypijte vodu a nevstávejte. Cítíte nějakou bolest?“

Žena s překvapeným výrazem vzhlédla. „Ne. Necítím. Vůbec žádnou. Není to divné?“

Recepční se na ni usmála. „To je naprosto normální.“

Dveře se znovu otevřely, tentokrát z nich vyšel muž, který zamířil přímo k recepčnímu pultu, aniž by se na některou z žen podíval. Byl drobný, měl světlé vlasy a nevýrazný obličej. Cosi vložil do počítače, do klávesnice při tom ťukal dvěma prsty, krátce se podíval do složky na stole, načež se vrátil do vedlejší místnosti a zavřel za sebou dveře. Zvládlo ticho. Paní Cornwellová upíjela vodu, otírala si tvář a dál vypadala zmateně. Recepční se vrátila ke své práci. Karin znovu otevřela časopis.

Ozvalo se zabzučení.

„Šla byste, prosím, dál, paní McCaffertyová?“

Karin se roztřásly nohy a vyschlo jí v krku. Přesně jako u zubaře. Nechtěla jít dovnitř. Chtěla se otočit a odejít. Teď, dokud to ještě šlo.

Recepční se usmívala. Karin se podívala na druhou pacientku. Co se bude dít? Jaké to bude? Co bude dělat? Proč jste tady? Jak se doopravdy cítíte? Hlavou se jí honila jedna otázka za druhou.

„Rovnou těmi dveřmi. Doktor Groatman čeká.“

Ach bože, asi jsem se zbláznila.

Litovala, že tu s ní není Cat. Pomalu přešla přes místnost.

Muž byl shrbený a při chůzi výrazně napadal na nohu. Nosil or-tézu a jedno rameno měl o něco výš než druhé. Jeho vlasy měly podobnou pískovou barvu jako u muže, který se objevil v recepci, měl je však rozcuchané a trčely mu všemi směry. Na sobě měl bílý plášť a stál u vyšetřovacího lůžka. Místnost byla jen spoře osvětlená a žaluzie na oknech zatažené. U stěny stála výlevka s kohoutkem. Holá podlaha s linem. Nic víc.

„Na pohovku, prosím. Jak se jmenujete?“ Hlas měl chraplavý a mluvil s lehkým přízvukem, který nedokázala určit.

„Karin.“

„Lehněte si, prosím.“

Karin ležela. Stál nad ní a rychle přejížděl rukama nad jejím tělem, aniž by se jí dotýkal.

„Máte rakovinu. Cítím nádor ve vašich prsech, mízních uzlinách a směrem k žaludku. Rozepněte si, prosím, blůzu, ale nesvlékejte si ji, ani spodní prádlo.“

Teď měl zřetelně cizí přízvuk, německý nebo holandský. Zatímco si rozepínala blůzu, díval se stranou.

„Mohl bych vyjmout nádor tady v krční uzlině. Ten je zásadní. Jakmile se ho zbavíme, ostatní se zmenší a zmizí. Mateřský nádor je vyživuje.“

Všechno v ní chtělo se na něho nedívat. Potřeboval by oholit, i když ruce i tváře vypadaly čistě. Sáhl pod lehátko a vytáhl podnos s nástroji. Slyšela zvuk posouvaného kyblíku. Karin se ze všech sil snažila sledovat, co se děje, zapamatovat si, co vidí. Jeho tvář, ruce, tělo. Z podnosu zvedl jakýsi nástroj a vypadalo to, že ho skrývá v dlani.

Pak se naklonil nad její krk.

„Nemusíte mít strach, není se čeho bát. Srdce vám buší zbytečně rychle. Uklidněte se. Ulevím vám. Tumor zmizí, budete se cítit lépe, tak čeho se bojíte?“

Rychle pohnul rukou. Ucítila, jak jí dole na krku vytvořil kožní řasu, a okamžitě poté podivný pocit, jako by jí čímsi přejížděl po kůži. Ruka se po jejím krku pohybovala a otáčela. Sledovala jeho obličej. Oči měl přivřené, přesto bylo jasné, že ví, že se na něho dívá. Pohyby ruky se zostřily, cítila bodavou bolest a tlak.

„Aha. Tady. Výborně.“

Rychle ruku stáhl. Cosi spadlo do kýblu u jeho nohou. Když ruku opět zvedl, měl prsty od krve. Ruce se teď nad ní znovu vznášely a muž při tom mumlal cosi, co znělo jako zaklínadlo.

„Jste v rukách Božích, Karin. V bezpečí. Brzy budete úplně zdravá. Musíte si odpočinout a také hodně jíst. Nesmíte hladovět, nesmíte své tělo týrat. Poskytněte mu, o co si říká. Pijte vodu, hodně vody. Odpočívejte. Nashledanou.“

Zůstal stát bez pohybu. Karin ležela, motala se jí hlava a byla lehce zmatená, po několika vteřinách však dala nohy z pohovky a nejistě vstala. Doktor Groatman jí nepomohl, nepromluvil a v obličeji měl prázdný výraz. Napadlo ji, že je to tentýž muž, který prve vešel do přijímací místnosti, že zkroutil tělo, vycpal si ramena a záda, rozcuchal vlasy. Jistá si tím však nebyla.

Když položila ruku na kliku dveří do čekárny, znovu potichu promluvil. „Nedůvěra a pochybnosti jsou nebezpeční společníci. Mějte, Karin, mysl i srdce otevřené, jinak narušíte mou léčbu.“ Hlas měl nepříjemný a jakýkoliv přízvuk se z něho vytratil.

Karin do vedlejší místnosti takřka padla.

Čekali tam další dva lidé.

„Prosím, paní McCaffertyová, posaďte se a vypijte sklenici vody.“

„Ne, musím už jít, promiňte...“

„To opravdu není možné. Musíte se vzpamatovat. Prosím.“

Seděla, třásla se a z pohárku upíjela vodu. Recepční měla pravdu, skutečně ji potřebovala, měla žízeň a byla zmatená. Bzučák vyzval dalšího pacienta.

„Mám zaplatit?“

„Ano, prosím. Ale nespěchá to. Počkejte, dokud se neuklidníte.“

„Jsem v pořádku. Díky.“ Karin vstala. Hlava se jí nemotala. Místnost se s ní nehoupala. Přešla k pultu a usměvavá recepční jí podala malou účtenku: Paní K. McGaffertyová. Za proceduru: 100 liber Šeky, prosíme, vystavte na jméno SUDBURY & CO.

Vyšla na čerstvý vzduch a rychle počítala. V ordinaci strávila možná deset minut, víc určitě ne. Jenže jeden pacient každou půlhodinu, vezmeme-li do úvahy prostoje, od devíti do pěti - šestnáct pacientů denně, odečteme-li hodinu na oběd, tak čtrnáct pacientů po sto librách. To dělá čtrnáct set liber.

Zpátky v kavárně se posadila ke stolku u okna, skrz které svítilo slunce, a nad šálkem čaje a chutným koláčem popsala několik stránek v zápisníku, dokud ještě měla vše v čerstvé paměti. Vůně, zvuky, co viděla, co řekl, co cítila.

Když se vrátila do auta, zavolala Cat.

„Doktorka Deerbonová vyjela k případu. Mohu jí předat vzkaz?“

Karin nechala své jméno a požádala, aby jí Cat večer zavolala domů.

Pomalu se vracela do Laffertonu, ještě více si užívala slunečný den, cítila se uvolněná a snažila se dopolední zážitek vyhnat z hlavy. Odpoledne měla v plánu strávit na zahradě rytím záhonu pro semínka rajčat. Vešla do domu, zpoza dveří sebrala poštu a zamířila do kuchyně postavit konvici na sporák, než se půjde převléknout do svých starých džínsů, bundy a bot. Na velkou kytici narcisů ve váze na stole svítilo slunce a květy se v jeho záři leskly. Karin si odnesla poštu se šálkem čaje na pohovku a za pět minut usnula. Spala klidně a beze snů, a když se po více než dvou hodinách probudila, zůstala ležet a cítila se nezvykle klidná a osvěžená. Sluneční paprsky se posouvaly po místnosti a na zdi vytvářely jasné vzory. Karin je pozorovala. Jako by z nich vyzařovala energie krásnější, než je možné slovy vyjádřit. Vzpomínala na dopoledne ve Stárly, na podivnou ordinaci, muže s hrbem a křivou nohou, jeho nezvyklý přízvuk a strohé poznámky. Byla nervózní a podezřívavá a ulevilo se jí, když se dostala pryč. Jenže ted, zatímco se dívala na bílé stěny, se cítila plná síly a zdraví, jako by se v ní cosi změnilo a její duch ožil. Přemýšlela, co má večer říct Cat Deerbonové.

Chtěl zjistit, co se děje. V rádiu a v místních novinách se objevily zprávy, které částečně - byť jen okrajově - zaznamenaly i celostátní deníky. Všude se o tom mluvilo. Panovaly obavy a rodily se četné spekulace.

Jet dodávkou by bylo příliš nebezpečné.

Předcházející večer strávil s Debbie Parkerovou. Sepsal její pitevní zprávu a pak ji musel znovu dát do pořádku, vrátit orgány na jejich místa a zašít řezy. Vždy měl rád jistotu, že odvádí pečlivou práci a že se chová uctivě, dokonale uctivě. Tak ho to naučili. V márnicích často vládl krutý humor, především byla-li přítomna policie. Byl to jejich způsob, jak se vyrovnat s tím, co vidí, jak držet hrůzu na uzdě. Nikdy s tím však nesouhlasil a nikdy se nepřidal, a teď, když byl sám, pracoval v tichu nebo si příležitostně pustil hudbu. Pro Debbie hrál Vivaldiho.

Když skončil, zakryl ji prostěradlem a její tělo uložil do mrazáku k ostatním. Všechny zásuvky byly opatřeny cedulkami, na nich však stála jména, která pro ně vybral on, ne jejich vlastní. Každému tělu jméno pečlivě volil.

Achilles

Medúza

Černým inkoustem na cedulku napsal Siréna a zasunul ji do otvo-ru police s tělem Debbie Parkerové. Poté rozepnul zelený laboratorní oblek, a než se oblékl do vlastních šatů, hodil ho do pračky. Nakonec jednotlivé místnosti pečlivě zamkl dvojitými visacími zámky, ven vyšel postranními dveřmi, přes které přetáhl roletu a zajistil ji dalším zámkem k patce v betonu.

Dodávku nechal na parkovišti před restaurací a příjemným časně jarním dnem zamířil pěšky ke Kopci.

Stále ještě byl ohrazený policejními páskami a u všech cest byly umístěny varovné cedulky. Kolem nikdo nebyl. Policisté se svými vozy a vybavením odjeli.

Prošel se cestou po úbočí, díval se na opuštěné stráně, křoviska, Wernovy kameny i koruny dubů na vrcholku. Nedalo se odhadnout, na jak dlouho policie oblast uzavře, ale i po jejím otevření nějakou dobu potrvá, než se tu lidé začnou chovat jako obvykle. Budou vystrašení, výmysly budou živit pověsti, nikdo se nebude cítit v bezpečí, každý se bude obezřetně rozhlížet a policie tu bude viditelně a pravidelně hlídkovat.

Zpátky k zaparkované dodávce zamířil jinou cestou. Člověk nemůže nikdy být dost opatrný, nikdy se nesmí přestat hlídat.

V hospodě zašel k baru, kde nikdo nebyl, koupil si červené víno a teplé pečivo a půjčil si večerník. Podnik byl určený především pro lidi, kteří tudy jen projížděli, a jako takový byl naprosto anonymní a nevýrazný. Obsloužili ho bez zájmu a nebudou si ho pamatovat. Dovnitř vešly dvě skupinky mužů, nikdo mu však nevěnoval pozornost.

Echo Laffertonu otisklo další článek o Medúze a Siréně. Pečivo bylo vynikající. Večerní slunce vrhalo přes barevná vitrážová okna na noviny rudé světlo. Cítil se spokojeně.

Sharon Medcalfová nepřišla na zkoušku sboru a volala, že silně nastydla, což Freye pokazilo plány. Teď měla její telefonní číslo položené před sebou, jenže stále váhala. Potřebovala si o Simonu Serraillerovi s někým promluvit a získat odpovědi na některé otázky, které se jí neodbytně honily hlavou, kdykoli nebyla plně soustředěná na práci. Při obou příležitostech, kdy spolu hovořily, se Sharon ukázala jako skutečná studnice drbů.

Tak nad čím váhám? ptala se Freya v duchu.

Odešla od telefonu, nalila si sklenku vína a posadila se, aby mohla přemýšlet. Chtěla o něm mluvit, slyšet jeho jméno a sama ho vyslovovat, dozvědět se více o jeho životě. Koho jiného by se mohla zeptat? Lidé, které po přestěhování se do Laffertonu poznala nejlépe, byli kolegové z práce. Kromě několika dalších známých, většinou členů sboru, mohla za svou přítelkyni považovat snad už jen Meriel Serraillerovou, kterou přirozeně vyřadila. Takže jí zbývala jen znepokojivě dobře oblékaná Sharon Medcalfová, rozvedená majitelka dvou značkových butiků v Bevhamu. Sharon byla členkou sboru, a když ji dirigent požádal, aby zazpívala několik taktů ze sólové árie v Mesiášovi, protože chtěl zdůraznit, co chce, začala se na ni Freya dívat s respektem. Její soprán byl úžasný, bohatý a čistý, s dokonalými vysokými tóny. Zbytek sboru soustředěně poslouchal. Na Sharon Med-calfové bylo rozhodně víc než jen drahé oblečení. Freya zaklela, když se v myšlenkách vrátila k Simonovi. Hluboko uvnitř se často ozýval rozčílený, nezávislý hlas. Varoval ji. Ignorovala ho.

Pustila televizi, přeskakovala z programu pro zahradníky na ten o nákupu domů, na fotbalový zápas a nakonec ji vypnula. Noviny už měla přečtené a žádnou novou knihu. Dopila víno a přitáhla si telefon.

„To je Sharon?“

„Ano.“

„Tady Freya Grafřhamová... Jen volám, abych se ujistila, jak ti je. Prý jsi vzkazovala, že ti neslouží hlas.“

„Díky. Ano, chraptěla jsem, ale dnes už je to o moc lepší. Jak bylo na sboru?“

„Dobře. Začíná to dostávat podobu, ale soprány bez tebe za moc nestály. Volám ale také proto, že mám ve středu volno a napadlo mě, jestli bys nezašla někam na oběd? Pokud ti bude lépe.“

„Tou dobou už budu jen simulovat. Moc ráda. Kam?“

Mají-li si spolu povídat o Simonu Serraillerovi, pak raději ne v Laf-fertonu.

„Ne ve městě. Co takhle U lišky a husy ve Flimby? Jídlo je tam vy* nikající a plno jen po večerech.“

„Tam jsem nebyla už celou věčnost. Jestli počasí vyjde jako dnes, bude to dokonalé. Díky, Freyo.“

„Sejdeme se o půl dvanácté?“

Freye se chtělo zpívat. Sharon o Serraillerových mluvila, když ji vezla domů. Možná Simona nezná tak dobře, určitě ale dokáže odpovědět na otázku, která Freyu trápila od chvíle, kdy navštívila jeho byt. Nedokázala se jí zbavit. Musela to vědět.

Napustila si vanu, a zatímco v ní ležela, nepřemýšlela o Simonovi, ale o práci. Jediná napůl pozitivní informace o některé z pohřešovaných žen pocházela od Jima Williamse, který byl - alespoň pokud věděli - poslední, kdo viděl Angelu Randallovou běžet v mlze. Jenže mlha ji poté pohltila, a pokud šlo o Debbie Parkerovou, neměli k dispozici sebemenší stopu. Pátrání na Kopci nepřineslo žádné výsledky. Několik lidí ve Stárly ji poznalo na fotografii a jeden ji znal dokonce jménem, jenže nikdo ji v poslední době neviděl. Dotazy dům od domu, letáky, další výzva v rozhlase a v novinách - a nic.

Letmo si vzpomněla i na psa Jima Williamse, Skippyho. I toho naposledy viděl na Kopci a i on jako by se vypařil. Nebo rozpustil v mlze. Jenže psi se občas zaběhnou, chytí stopu nebo zalezou příliš hluboko do králičí nory, a zaběhnutý pes není totéž jako pohřešovaný člověk. Lidé psy kradou. Jim Williams sice nikoho neviděl, slyšel ale zvuk motoru. Zatáhnou snad zloději psů své oběti do auta a ujedou? Vzpomněla si na Cruellu de Vil.

O dva dny později jela do Flimby. Jaro se stáhlo a zima znovu udeřila. Vítr hnal drobné krupičky proti přednímu sklu. Zaparkovala před hospodou U lišky a husy a z polí foukal ostrý severák.

Hospoda byla tichá, oheň v krbu a jantarové lampičky na stolech ji vítaly. V salonku zahlédla skupinku stálých hostů, venkovanů žijících v této a okolních vesnicích. Jejich hlasy jí připomínaly bzukot včelího roje.

Freya si objednala vodku s tonikem a zabrala malý stolek nedaleko krbu. Do podobných venkovských hospůdek určitě chodila obědvat spousta žen, málokterá si to však užívala stejně jako Freya ve vzácném dni volna. V Londýně na nic podobného neměla čas. Volné chvíle trávila domácími pracemi a tím, že se vybranými večeřemi snažila dokázat, jak moc chce Donovi udělat radost.

Nikdy víc, napadlo ji a překřížila prsty. Nikdy víc.

Jako by někdo rozsvítil, uviděla v duchu Šimonův byt, velký, klidný obývák s obrazy, knihami a kousky moderního i starožitného nábytku, to vše v dokonalé harmonii. Nejraději by teď byla tam, i když se jí v hospůdce s bavlněnými závěsy a koňskými chomouty líbilo. Chtěla, aby ji Šimonův pokoj vstřebal, takže by do něj patřila, dokonale by tam zapadala jako váza, židle nebo některý z jeho obrazů na stěně.

„Bože, to je den!“

Sharon Medcalfová stála u stolu a svlékala si dlouhý semišový kabát. Freya strávila více než hodinu výběrem oblečení a přípravou, odhodlaná nenechat se Sharoniným značkovým zbožím zahanbit, a když se na sebe těsně před odchodem podívala do zrcadla, byla sama se sebou spokojená. Měla pěkné šaty a dokázala k nim vybrat vhodné doplňky. Většinu času v práci trávila v oblečení, které nemohlo být ani příliš módní, ani příliš ležérní, aby na sebe nepřitahovala zbytečnou pozornost. Proto si možnost vzít si na sebe něco lepšího vychutnávala. Jenže tváří v tvář Sharon v podstatě nechápala, proč se tolik snažila. Sharon na sobě měla kostým od Armaniho s nádherným šátkem kolem krku a na podlahu vedle své židle odhodila kabelu od Louise Vuittona.

Freya neodolala a musela se dotknout čistého hedvábí se zářivým modrým, bílým a růžovým vzorem.

„To je krása... Nic takového jsem v životě neviděla.“

„A hned tak neuvidíš, je to klasický Ungaro.“

Freya si povzdychla.

„Nech toho, je to moje práce. Klidně bych nosila i džíny z výprodeje.“

„Hm. A jak ti je?“

„Už je to lepší. Freyo, díky, žes mě sem vytáhla. Cením si toho, že chceš být přátelská.“ Podobné věci říkala neustále a bylo zajímavé, že nezněly ani trochu falešně.

Sharon Medcalfové mohlo být k padesátce, byla vysoká, štíhlá a za světlé, dokonale upravené vlasy musela u kadeřníka nechat celé jmění. A pokud šlo o lícení, zřejmě na něm ráno zapracovala profesionálka.

„Nebyla jsem tu už celé roky a mám pořádný hlad.“

„Jídelníček je na tabuli za barem.“

„Vím, jenže na něj nevidím.“ Přehrabovala se v kabele a nakonec vyndala pouzdro na brýle.

„Dior? Chanel?“

Sharon si nasadila značkové brýle a ušklíbla se. „Výborně, jídlo.“

Objednaly si a Freya vyměnila prázdnou sklenku od vodky za minerálku. Pohodlně se opřela. Netušila, jak by měla na Simona Serrail-lera zavést řeč, jenže nakonec se ukázalo, že to nebude až tak těžké. Když dorazily jejich krabí závitky, Sharon se zeptala: „Víš, že se příští měsíc bude konat výroční schůze sboru a Peter Longley a Kay už znovu nekandidují?“

„Ne. Vlastně jsem ještě neměla čas se těmito věcmi zabývat.“

„Meriel zmínila tvé jméno. Chce tě do rady.“

„Skutečně? Vždyť jsem tu úplně nová.“

„Ano, volala mi. Meriel je úžasná žena. Zná v podstatě každého a dokáže je chytře utáhnout na vařené nudli.“

„Slíbila jsem jí, že připravím nějaké sladkosti pro hospic a pomůžu jí s jarním festivalem. Když ještě pracovala jako konzultantka, musela mít hodně úspěchů.“

„Lidé o ní stále ještě mluví jen šeptem a studenti na jejím oddělení se třásli strachy. Patří k těm lidem, co nikdy neodejdou do penze. Ted vrhla veškerou svou energii na charitu.“

Dorazil jejich hlavní chod. Pořádné porce mořského ďasa zalitého lehce pikantní omáčkou a velké misky čerstvé zeleniny. Freya si zašla k baru pro další minerálku. Přemýšlela, jestli Angela Randallová někdy chodila do podobných hospůdek s mužem, jemuž kupovala drahé dárky. Doufala, že ano a že se jí dokázal za přízeň odvděčit. Jak se s ním seznámila? Kde je teď? Byla si jistá, že dárky s Angeliným zmizením souvisejí, neměla však jedinou stopu. To Debbie Parkero-vá, přemýšlela, zatímco na stůl stavěla dvě tmavě modré lahve, U lišky a husy pravděpodobně nikdy nebyla, ani sama, ani se svými novými přáteli ze Stárly. Pocítila výčitky z toho, že neshledává Debbie příliš zajímavou.

Posadila se, nalila si sklenici vody a začala: „Tahle Serraillerovic rodina, to je skutečná lékařská dynastie.“

„Tři generace dozadu. A znáš také ostatní?“

Freya se sklonila nad talířem. „Ne. Ale pracuju se Simonem. Samozřejmě.“

„Jasně, jediná černá ovce. Když se rozhodl stát zrovna policistou, jeho rodiče z toho skutečně nebyli nadšení. Bože, nevěřím, že jsem to právě řekla.“

„Neboj, víme, že jsme jen nejnižší forma života.“

„Jenže podle nich Serrailler, který není doktor, není žádný Serrail-ler. Jeden by řekl, že dva doktoři z trojčat by mohli stačit, ne?

„Znáš ho dobře?“

„Richarda?“

„Myslela jsem Simona, ale jasně, i Richarda.“

Sharon se na ni krátce podívala, odložila vidličku a nůž a opřela

se.

„Málo,“ odpověděla. „S Meriel se k sobě nehodí, jestli chápeš, co chci říct. Žije vlastním životem.“

„Moc na mě nezapůsobil, když nás představili.“

„To na nikoho. Myslím, že to nemá lehké. Je velmi zahořklý.“ „Proč? Že se jeho syn stal policajtem?“

„Proto a také kvůli Martě. Víš o Martě?“

„Ne. Dáš si dezert?“

„Jak myslíš, že si udržuju postavu. Ale kávu bych si dala.“ Objednaly si dvě espresa.

„Marta je nejmladší Serraillerová, asi o deset let mladší než trojčata. Narodila se s těžkým poškozením mozku. Je v ústavu na opačném konci Bevhamu. Co vím, tak Richarda to hodně vzalo. Marta pro něho představuje selhání. Měl mít dokonalou rodinu podle svého vzoru. Jenže se tak nestalo.“

„Chudák Meriel.“

„Ano, ona trpí nejvíc. Proto je neustále tak aktivní, aby se od něho dostala pryč.“

„Předpokládám, že Richard už je také v penzi.“

„Ano. Býval neurologem. Nikdo neví, co dělá teď. Určitě ale nepomáhá své ženě a nepodporuje ji.“

Dorazila káva s talířkem se čtyřmi kousky čokolády. Sharon je odstrčila stranou. „Jak se ti pracuje se Simonem?“ zeptala se.

Nachytala Freyu nepřipravenou. Pozorně se na ni zadívala.

„Je výborný šéfinspektor. Velí dobrému týmu.“

„A?“

„Promiň?“

„Neříkej, že ses do něho nezamilovala. Stalo se to všem ženám, které s ním kdy měly co do činění.“

Freya polkla hlt horké kávy a spálila si jazyk. Sharon se předklonila. Byla by ráda, kdybych se přiznala, pomyslela si Freya. Buď opatrná.

Hodně opatrná. Jenže o něm potřebovala mluvit a na ničem jí nezáleželo tolik, jako dozvědět se o něm víc.

„Jasně,“ přikývla Sharon, „rozumím. Poslechni „Potřebuju se, Sharon, dozvědět jedinou věc. Je gay? Připadá mi, že prostě musí být. Prostě musí.“

„Dobrý bože, ne!“

Freya cítila, jak jí po zádech stéká pot. Hlava se jí motala.

„Jaký opravdu je, to je záhada. Mnozí se ji snažili rozluštit, nikomu se to zatím nepodařilo. Ty jsi detektiv, takže máš šanci. Simona moc dobře neznám, spíš Meriel, ale vím o hodně ženách, kterým ublížil. Je šarmantní, pohledný, kultivovaný, vřelý, dobrý společník. Rychle postoupil po kariérním žebříčku, což je samo o sobě atraktivní. Jenže, Freyo, zlomil víc srdcí, než já měla teplých večeří. Dokáže ženy okouzlit, je přátelský, každá se s ním cítí jako jediná na světě, plně se jim věnuje, naslouchá... Umí moc dobře naslouchat. Jestli si to jednoduše neuvědomuje, to nevím. Určitě ale není sadista, který by ženy nenáviděl, a na to bych klidně vsadila peníze. Jenže když se začnou pokoušet o sblížení, rázem se od nich odřízne. Žádná netuší, co se stalo. A ještě něco. Nikdo neví nic jistého, ale určitě vede ještě jeden život někde mimo Lafferton a tyhle dva životy se nikdy nepro-línají. Pravděpodobně ani v jeho myšlenkách, jestli chápeš, co chci říct. Objednám si další kávu. Co ty?“

Freya přikývla. Nedokázala ze sebe dostat jediné slovo. Sharon vstala a zamířila k baru. Hukot rozhovorů u ostatních stolů, smích, vůně kávy a ve vzduchu se vznášel kouř z cigaret. V takovéto atmosféře se mohla skrýt, zatímco bojovala se svými pocity.

Sharon byla natolik bystrá, že ji okamžitě prokoukla. Buď opatrná, nabádala se v duchu, opatrná.

Když se přítelkyně vrátila, oslovila ji: „Podívej, Sharon...“

Sharon zvedla ruku. „Jasně. Nikomu nic neříkej.“

„Není co říct.“

„To je jedno. Pracuješ s ním a nechceš, aby se o vás něco šeptalo. Nejsem hloupá.“

„Žádné o nás není, skutečně. Jsem jen zvědavá.“

„Správně. Zvědavá.“

„Dobrá, tak se mi líbí.“

„Jen jsem tě chtěla varovat.“

„Varovat? Nebo odradit?“

„To ani omylem. Za prvé není můj typ a za druhé jsem zadaná. Jenže jsem už poznala spoustu žen, které se kvůli vašemu šéfinspek-torovi trápily.“

„Díky za varování. Po tom, co mi jeden mužský zničil nejlepší roky života, už nedovolím, aby se to opakovalo. Něco ti ale povím. Kdyby byl gay, nesnažil by se to tajit a maskovat? Už jen proto, aby se to nedozvěděl jeden konkrétní člověk?

„Jeho otec?“

„Podle toho, cos říkala...“

„Je to možné.“

„Fajn, o mužských už jsme toho napovídaly dost. Kdybych se zastavila v některém tvém obchodě, jakou slevu bys mi dala na kalhoty od Armaniho?“

Cestou domů si Freya zajela kolem Kopce. Nikdo tam nebyl. Vstupy dál lemovaly pásky, zmítal jimi vítr a připomínaly smrt a neštěstí obvyklé na všech místech činu. Jestli je tohle místo činu, pomyslela si a pomalu stoupala po jedné z cest vedoucích k zeleným stráním, teď však holým a v ustupujícím světle nezřetelným. Bylo stejně lehké představit si tu duchy jako obrazy strachu a násilí. Za slunečných letních dnů tu bude zase vyzařovat kouzlo a hravost, budou se tu prohánět děti, lidé budou věnčit psy a běžci se potit v běžeckých kombinézách.

Co se tady stalo? Věděla, že to bylo tady, cítila to, a navíc sem směřovalo hodně stop. Jim Williams viděl Angelu Randallovou vbíhat do mlhy. Debbie Parkerová se sem chodívala časně ráno procházet, protože to pro ni údajně byla nejvhodnější doba. Dokonce i jorkšírák Skippy utekl Jimu Williamsovi právě tady do křoví a zmizel.

Co se tu dělo a proč? Co spojovalo tři pohřešované lidi a psa, kteří byli všichni naposledy spatřeni na Kopci, a zároveň dávalo smysl? Existovalo takové spojení? Pokud ano, bylo natolik nejasné, že se neměla čeho chytit.

Znovu se rozhlédla. Jako policistku ji vždy poháněl pocit, že něco dluží všem obětem trestných činů, které z různých důvodů nemohou mluvit samy za sebe, bránit se a ani pomstít, protože se nemohou vyjádřit, jsou v ohrožení nebo dokonce po smrti.

Teď dospěla k témuž závěru. Musí se bít za tyto pohřešované lidi i za zatoulaného psa. Nikdo z nich nezmizel ze své vůle. O tom nepochybovala.

Vrátila se do auta a odjela, jenže melancholie a osamělost Kopce bez lidí ji svírala celou cestu.

Oběd se Sharon byl příjemný a znamenal změnu, ať už se za pozváním skrývalo cokoli. S několika výhradami se Sharon Freye líbila a pokusí se udržet si její přátelství, přestože se jí nikdy nebude svěřovat se svými tajemstvími. V jejích očích bylo příliš zvědavosti a touhy po drbech. Freya by s ní určitě nikdy nemluvila o ničem, co by se týkalo práce. Jenže o práci se tak jako tak bavit nechtěla.

Po zbytek dne se věnovala jiným věcem. Nakoupila v supermarketu, vyprala a vyžehlila. Umyla koupelnu a dala si sprchu. V televizi se podívala na podvečerní zprávy.

V půl deváté vyrazila ven. Neměla nic v plánu, prostě jela autem a zaparkovala vedle katedrály, kde auto obvykle nechávala při zkouškách sboru.

Byla tma, ulice tiché. Ve slepé uličce narazila jen na ženu na kole a trojici chlapců mířících k církevní škole. Freya počkala, dokud nepřešli. Držela se ve stínu a zamířila k posledním domům.

Mohl ještě být na stanici nebo na nějaké policejní akci. V jeho bytě mohla být také tma a jen by tu marnila čas. Kdyby se však uvnitř svítilo, což by znamenalo, že je doma, udělalo by jí to radost. Ráda by stála dole, jak dlouho by chtěla, dívala se nahoru a představovala si jeho obývací pokoj. Rozhodně by nezazvonila. Tak hloupá nebyla.

Když přešla přes trávník mezi chodníkem a ulicí, uslyšela auto. Simon Serrailler projel kolem ní. Freya zůstala jako zkamenělá. Jakmile se vzpamatovala, ukryla se do stínu.

Před jeho domem parkovala další dvě auta. Simon zastavil vedle nich a vypnul světla, ve světle pouliční lampy si však Freya všimla, že se otevírají dveře po obou stranách vozu. Vystoupil první a po něm žena. Byla štíhlá a na sobě měla světlý plášť.

Freye se udělalo špatně. Nejraději by utekla, nechtěla vědět, kdo to je, jenže musela zůstat a vše sledovat.

Oba zamířili k domu, ale místo aby vešli dovnitř, zůstali stát u jednoho ze zaparkovaných aut. Simon držel ženu kolem ramen a shýbal se, aby jí cosi řekl. Už v autě se k němu otočila a on k ní vztáhl ruce.

Freya se odvrátila. Nemohla se pohnout, byla jako paralyzovaná, připadala si jako zvíře oslněné reflektory auta. Nechtěla vidět víc, nechtěla tu vůbec být a tímhle projít. Vztekala se na sebe.

Slyšela klapnutí dvířek, startování motoru a zvuk kol na dlažebních kostkách. Rychle vzhlédla. Simon stál ve vchodu a ruku měl zdviženou. Když vůz projel kolem Freyi, šéfinspektor se otočil, otevřel dveře a vešel dovnitř.

Čekala. Začalo pršet. Za pár minut se v horním patře temné budovy rozsvítilo. Vybavila si byt, lampy, obrazy. Simona. Nakonec odešla pryč.

Myslel, že o sobě ví všechno. Strávil přece tolik času o samotě hledáním vlastní duše, zkoušel vysledovat vše, co udělal, stopoval své myšlenky až k jejich zdroji, takže by býval řekl, že ho tentokrát nic nepřekvapí.

Dlouho věděl, co a proč musí udělat. Věděl, že ho - přestože jen dočasně - uspokojují střípky vědomostí, z nichž se postupně skládá celek. Lov ho v podstatě nikdy nezajímal. Znamenal jen prostředek na cestě k cíli. Musel najít ty správné lidi, dobře je vybrat, sledovat, jen jednou udeřit a pak je ze zjevných důvodů „znehybniť⁴. Vyhýbal se výrazům vražda, zabití a smrt. Nic z toho ho však netěšilo. Z aktu vraždy přece mají potěšení sadisti a psychopati, prostě zlí lidé, pro které je vrcholem jejich snažení. Nebyl jako oni a už jen pouhé pomyšlení na to ho naplňovalo děsem.

On dělal něco úplně jiného.

Proto ho šokovalo, když si uvědomil, že se touží vrátit na Kopec. Právě teď, když to dočasně nebylo možné. Chtěl jít ve vlastních stopách, zdržet se na místech, kde stál s každým z nich, vše si připomenout. Kdyby policie prostor pro veřejnost neuzavřela, nikdy by se to nedozvěděl. Minulou noc si prohlížel seznam a starosti mu dělalo ještě něco dalšího. Tři vzorky mu chyběly. Dospělý muž. Postarší žena. Postarší muž.

Ostatní již byli zpracováni, prozkoumáni, rozpitváni, vše zaznamenáno a založeno. Jeho výzkum byl jedinečný. Nikdo jiný neexperi-mentoval tak jako on, neporovnával způsob, jak byly jednotlivé subjekty zavražděny, a drobné rozdíly mezi nimi.

Brzy to skončí. Dokončí, do čeho se pustil. Další oběti už nebude potřebovat. Právě tehdy si uvědomil, že není posedlý, ale závislý. I pouhé pomyšlení na to, že už nebude žádné příště, jen slova jako „konec“, „naposledy“ a „nikdy víc“ způsobovala, že mu po zádech

začínal stékat nepříjemný studený pot. Musel vstát a rázovat po místnosti a pak vyrazit ven do ulic, dokud se neuklidnil.

Copak to může někdy skončit? Neměl by pro co žít. Když před ním nebude další práce, bude potřebovat jiný důvod, aby dál žil. Potřeboval to. Potřeboval to, aby přežil a mohl fungovat, aby se nezbláznil, aby se ovládal.

Neodvážil se jet dodávkou a nemohl použít ani svůj vůz. Znalo ho příliš mnoho lidí, poznali by ho a mohli by na něho mávat. Bude muset jít pěšky, a to až pozdě večer. Za denního světla by byl příliš podezřelý. Lidé se ted Kopci vyhýbali. Bylo mu jasné, že by se měl zachovat stejně, protože zajít tam by znamenalo porušit veškerá pravidla. Až doteď mohl ve své práci pokračovat, protože ctil zásady a za všech okolností je dodržoval. Věděl, že většinu lidí dopadli, protože porušili pravidla, stali se arogantními a bezstarostnými, protože jednoduše byli hloupí. On však byl chytrý. Měl vytrénované myšlení. Ve všem, co dělal, postupoval systematicky. Nikdy nejednal impulzivně, vždy si vše znovu a znovu ověřoval. Proč je teď tak zoufalý a připravený riskovat? Cítil, jak v něm narůstá potřeba, a věděl, že jen ta má nad ním moc. Musí ji ignorovat, musí ji ovládnout.

Celé hodiny přemýšlel o Kopci. Mnoho nocí proležel s otevřenýma očima a přehrával si všechny příležitosti, kdy tam byl. Práci, jak o tom rád přemýšlel.

To místo si zamiloval. Kvůli pocitu doteku dějin, jeho hlubokým kořenům v minulosti, jeho Wernovým kamenům, do nichž se po celá staletí vstřebávaly nadpřirozené síly. Miloval jejich tiché a různé zvuky, které se ozývaly podle toho, z kterého směru foukal vítr. Miloval způsob, jímž byl Kopec rozbrázděn, kamenité výčnělky i křoviska, podrost i korunu z dubů. Měl rád tamější králíky a jejich nory. Kopec si vybral z ryze praktických důvodů, ale zamiloval se do něho ze sentimentu.

Aby se uklidnil, zajel do podnikatelského parku. Už bylo po sedmé večer, všichni odjeli a budovy byly zamčené a temné. Odemkl postranní vchod a vklouzl do chladných, tichých prostor. Jak zaražení

25 6

budou, až se dozvědí, čeho tu dosáhl. Všichni ti, kdo ho zavrhli, zničili a poté co odešel z lékařské fakulty, si na něho ani nevzpomněli. Jenže ztratili člověka, který mohl jejich škole přinést slávu. Proč jim to nikdy nedošlo? Kdyby mu dovolili dál pracovat a jít po jím zvolené cestě, touto dobou by se dostal na vrchol profesní kariéry a oni by si mohli připisovat zásluhy za to, čemu ho naučili. Takto si zásluhy přičte jen on sám.

Rozsvítil jasné zářivky a chvíli jen stál a naslouchal tichu smrti. Pak přešel ke dveřím vsazeným do betonové zdi vzadu a do srdce svého království. Bylo jen velmi malé, v podstatě ho tvořila zadní polovina garáže, nicméně měl tu vše důležité. Váhal, ruku držel na madlu jedné ze zásuvek, pak na druhém a nakonec si vybral druhou zprava. Zkontroloval přívod elektřiny, teploměry a ukazatele, jako to dělal každý den. Byl puntičkář. Nic jiného si ani nemohl dovolit.

Zatáhl.

Když zásuvka potichu povyjela po kolejnicích, ležela na ní Angela Randallová hlavou k němu. Díval se do jejího mramorově bílého obličeje. Angela Randallová. Její posedlost a obdiv mu nejprve lichotily, a když začaly přicházet dárky, cítil dokonce potěšení. Nikdo mu až dosud náklonnost neprojevoval. Nikdy by to ani nedovolil. Jenže po nějakém čase ho dopisy plné patetické odevzdanosti, dárky a prosby začaly obtěžovat. Nakonec ji nenáviděl. Ne, že by se tu ocitla kvůli tomu; nikdy by nedovolil, aby city ovlivňovaly jeho práci. Dostala se sem, protože její věk, pohlaví a velikost odpovídaly potřebám výzkumu a protože ji bylo možné jednoduše vysledovat na Kopci.

Vytáhl zásuvku úplně a zahleděl se na výsledky vlastního úsilí. Byl přesvědčený, že na Angele Randallové odvedl lepší práci než na ostatních. Přesnou, dokonalou, čistou. Vše bylo vyňato, prozkoumáno, rozpitváno, zváženo, zaznamenáno a poté vráceno zpět. Části jejího těla znal stejně dobře jako hřbet vlastní ruky, prostudoval je stejně podrobně. Teď byla znovu celá, řezy se mezi chirurgickými stehy leskly.

Přemýšlel, čím by ho obdarovala příště.

Než znovu zkontroloval elektřinu a teploměry, zhasl světla a zamkl všechny dveře, strávil nějaký čas pohledem na ostatní. Se svou prací na mladém muži byl tak trochu nespokojený. Byl příliš v kondici, štíhlý a svalnatý, takže měl pochybnosti, zda nebude muset vybrat někoho jiného. Dostat ho bylo ze všech nejtěžší, bránil se a měl hodně síly. Ne jako chudák Debbie.

Tři zásuvky zůstávaly prázdné. Jednu z nich ještě nepřidělil. Zbývající byly připraveny pro Prótea a Annu. Jestli se však situace na Kopci nezmění, bude nějakou dobu trvat, než se tam bude moci vrátit. Rozčíleně přecházel po místnosti. Neztrácel odhodlání, protože to neměl ve zvyku. Ztratit odhodlání, třebas jen v každodenních maličkostech, bylo nebezpečné. Nedošel by přece ve své práci tak daleko, kdyby se poddával. Jenže teď se cítil jako řeka, kterou přehradili. Zpoždění nezpůsobil on a ani ho neplánoval. Přesto však považoval za slabost, že se nedokáže vyrovnat s nepředvídatelným, protože se jedná o součást života a právě s životem se musí vypořádat nejdříve.

Procházel se kolem budovy, dokud se znovu nekontroloval. Pak odešel domů, připravený upravit své plány.

Odpolední slunce nehřálo, přestože krásně svítilo. Karin s Cat se procházely kolem paddocku v ostrém východním větru, který dokázal profouknout teplé mikiny i údajně větru odolné bundy. Hannah Deerbonová seděla na svém poníkovi jménem Burák a zimu nevnímala. Třikrát s koněm objela ohradu, a když dorazili k vratům, Cat ji upozornila: „Fajn, tohle je naposledy, a myslím to vážně. Ani já, ani Karin tu nehodláme zmrznout.“

„No tak.“

„Prostě to tak bude, Hanny. Karin, plácni ho po zadku, ať se trochu pohne.“

Rychlé pohyby určitě nepatřily k poníkovým nejoblíbenějším kratochvílím a dvě plácnutí od Karin se rozhodl ignorovat.

Karin zatelefonovala Cat, protože se jí potřebovala svěřit se svou návštěvou ve Stárly, když však dorazila, Cat právě chystala dceru i poníka na jízdu.

„Žádná škola?“

„Ředitelský den. Dopoledne tu byla máma. Slíbila jsem, že se vrátím do půl druhé, jenže jsem se sem dostala až ve tři. Naštěstí to dobře zná. Tvrdila, že mě stejně nečekala dřív než ve čtyři.“

Vypravily se ven do větru. Karin si sice půjčila svetr a bundu, v klidu si promluvit se tu však nedalo.

Karin se probudila z hlubokého spánku, do kterého upadla po návštěvě u šamanského chirurga. Cítila se odpočatá a lehce zmatená. Zážitek jí připadal podivně vzdálený a teprve později se dokázala v klidu posadit, probrat ho a vytvořit si názor. Když se jí to podařilo, zneklidněla. Zatelefonovala Cat, která právě měla ordinační hodiny.

„Přijď zítra na čaj k nám domů. Promluvíme si.“

***

„Běž, Buráku, hni sebou.“ Hannah zvedla nohy, až je měla takřka vodorovně k tělu, a pak jimi poníka pobídla. Tentokrát měl povel zamýšlený efekt. Cat a Karin musely uhnout, když poník vyrazil, a Cat měla co dělat, aby udržela oprať. Když doběhl k vratům, Burák se prudce zastavil. Cat oprať pustila, uklouzla a padla na záda do bláta. Hannah seděla v sedle, tváře měla červené, oči jí zářily a smála se.

Všechny tři to natolik pobavilo, že se nepřestaly smát ani za půl hodiny. Hannah se šla s šálkem čaje dívat na televizi a Cat s Karin zůstaly v kuchyni samy.

„Tohle mi chybí,“ povzdychla si Karin. „Tyhle věci s poníky, školní tašky a pytlíky se svačinami. A neříkej mi, že netuším, jaké mám štěstí.“

Cat jim nalila čaj. „Ne. A ani se ti nechystám vykládat, jaké je mateřství peklo, protože peklo je jen očistec a pak už následuje nebe. Jestli s některými svými pacienty soucítím, pak se ženami, které nemohou otěhotnět.“ Podívala se na Karin. „A s těmi, které sice mohly, ale nechaly to na později.“

„Jenže s tím, co se mi stalo, by to každé dítě mělo strašně těžké.“

„Máš pravdu. Fajn, povídej.“

Karin chvíli mlčela a uspořádávala si myšlenky. Na pohovku vyskočil kocour a schoulil se vedle ní.

„Vyvolává to obavy. Myslím, že by se mu to mělo zarazit. Jsem o tom přesvědčená.“

„Jak to probíhalo?“

Karin jí svůj zážitek co nejpodrobněji popsala, citovala všechno, co si zapamatovala z jeho slov, a popsala, co dělal. Cat beze slova poslouchala, usrkávala čaj a chvílemi se mračila. Televize ve vedlejším pokoji hrála dětské písničky. Vítr venku ohýbal stromy na konci zahrady. Když Karin skončila, Cat nic neřekla, jen vstala, aby doplnila konvici s čajem a zkontrolovala Hannah.

Karin čekala. Záviděla Cat nejenom děti, ale také cosi nedefinovatelného v jejím domě a rodinném životě, vřelost a štěstí společně s důvěrou v budoucnost, které zasáhly i každého

návštěvníka. Kdykoli odsud odcházela, a přestože někdy viděla Cat bledou únavou na konci těžkého dne, plnou strachu o pacienta, zmoženou nemocemi dětí nebo jejich problémy ve škole, stejně si z atmosféry v tomto domě odnášela cosi hřejivého a léčivého. Od chvíle, kdy se pustila do nového podnikání a začala dělat to, co měla ráda, poznala také ve vlastním životě jakési hluboké uspokojení, které v některých okamžicích dokázalo zahnat i pocit ztráty z toho, že nemá vlastní děti. Vše do sebe zapadalo. Zapřisáhlá se, že si ani poté, co jí diagnostikovali nádor, nebude klást otázky typu proč právě já a proč právě ted.

Cat se vrátila, opláchla šálek a talířek po Hannah a uložila je na okapávač.

„Dobrá, rozumím a mám z toho hrůzu. Ten člověk je nebezpečný, v tom máš pravdu, i když si nejsem jistá, jestli páchá nějaké přímé fyzické škody, a zdá se, že je velmi opatrný, takže tě nepožádal, aby ses svlékla, a ani se tě nedotýkal tak, aby sis na něho mohla stěžovat. Víš to naprosto jistě? Protože jestli to udělal, máme ho. Hned zavolám bratrovi.“

Karin zavrtěla hlavou. „Od okamžiku, kdy jsem vešla do jeho ordinace, jsem si na to dávala velký pozor. Byl velmi, velmi opatrný.“ „Samozřejmě, protože jsi zjevně pozorná a inteligentní žena. Choval by se ale stejně bezúhonně i k mladé dívce nebo dokonce dítěti? Chodí k němu i děti?“

„Nevím. V čekárně byli jen starší lidé.“

„Nejhorší tedy je, že se jedná o podvod... a že tou svou pantomimou dává lidem falešné naděje. Určitě alespoň některé z nich přesvědčí, že jsou vyléčení a že už nepotřebují skutečného lékaře. To je ze všeho nejnebezpečnější.“

„Připadalo mi to dost děsivé.“

„To si myslím. Bože, představ si, že bys byla stará a slabá a skutečně věřila, že tě rozřízl a něco z tebe vyndává. Klidně bys mohla šokem zemřít. Divila bych se, kdyby se to ještě nestalo.“

„Abys to zjistila, musela bys nejdřív vědět, odkud se sem přestěhoval, prostě kde dřív pracoval.“

2 61

„Až budu mít chvilku volna, zkusím to.“

„To se dá zařídit. Podívám se na internet a v Sunday Times mám známého, kterému můžu zavolat. Novináři jsou v odkrývání nepříjemné minulosti velmi dobří. Dokonce by o tom mohl napsat i článek.“

„Výborný nápad. Budeme mít schůzku toho nového výboru lékařů a alternativních terapeutů. Řeknu tam, co jsi zjistila. Problém je, že všechno dlouho trvá. Dneska mám navíc pohotovost. Nejraději bych se jí vzdala, jenže často právě během pohotovosti poznáš své pacienty nejlépe. Když je jim ve čtyři hodiny ráno nejhůř.“

„Jsi něco jako národní poklad. Doufám, že to víš, doktorko Deer-bonová.“

„Ne. S tebou jsem neuspěla.“

Z televizního pokoje znělka ohlásila konec Černého Petra.

Karin vstala. „Díky za čaj. Nechám tě, aby sis taky užila dceru.“

Cat se ušklíbla.

Venku foukal tak silný vítr, že vyrval Karin dveře auta z ruky. Ohlédla se zpátky na zářící okno z kuchyně a dívala se, jak Cat zvedá Hannah na skříňku vedle dřezu a obě se vesele smějí. Ano, pomyslela si. Děti. Okamžitě si však vzpomněla na své předsevzetí. Nefňukej. Sebelítost a nespokojenost se zažírají do duše, a ona se přece rozhodla zůstat pozitivně naladěná, optimistická a vděčná.

Když dojela domů, zazvonil jí mobil.

„Ahoj, tady Cat. Rozhodla jsem se toho chlápka prověřit osobně. Můžeš mi textovkou poslat jeho číslo?“

„Co když zjistí, že jsi doktorka?“

„Nezjistí. A kdyby ano, co má být?“

„Možná budeš muset nějakou dobu čekat. Tvrdí, že má plno.“

„Aspoň budeme mít víc času na pátrání. Chci tam jít a vědět už všechno, co je možné o našem šamanském chirurgovi zjistit.“

Byla už skoro půlnoc, když Cat zavolala bratrovi.

„Snad jsem tě nevytáhla z postele.“

„Jsem doma teprve půl hodiny.“

„A já mám pohotovost, takže nemá smysl chodit brzo spát, jestli vůbec. Simone, máte ted nějakou práci ve Stárly? Oficiální?“

„Něco ano. Včera jsme se vyptávali dům od domu a hledali informace o té pohřešované dívce, o Debbie Parkerové. Nic z toho ale nevzešlo.“

„Ano, chodila tam k nějakému terapeutovi. Byla to jedna z mých pacientek.“

„Je... Raději jsem optimista.“

„Nenarazili tam tvoji lidé na chlápka, který se označuje za šaman-ského chirurga?“

„Na koho?“

Zopakovala mu Karinin příběh.

„Pro mě je to novinka. Zjistím, jestli s ním někdo z našich mluvil. Pravděpodobně ano, protože se ptali v každém domě. Nemám ale zprávy o tom, že by u něho Debbie Parkerová byla. Dávala přednost muži v modrém plášti, který si říká Dava.“

„O Davovi mi říkala. Poslechni, Simone, tenhle doktor Groatman, Anthony Orford nebo jak se vlastně jmenuje, je nebezpečný. Z mnoha důvodů by se mu to mělo zarazit.“

„Určitě jsi udělala dobře, když ses Karin zeptala na možnost zažalovat ho za zneužití, jenže to vypadá, že s tím neuspějeme.“ „Nemůžeš ho dostat na něco jiného?“

„Například? Neporušuje žádný zákon. Moc dobře víš, že za alternativního terapeuta se může prohlásit každý, bez kvalifikace, bez proškolení. Prostě si pověsí cedulku na dveře. Neexistují žádné předpisy. Kdybychom mu dokázali, že použil nástroj a do někoho řízl, pak bychom ho samozřejmě mohli zatknout. Udělal to?“

„Všechno je to jen trik s rukama.“

„Tvrdí lidem, že je operuje... Má to někde napsané?“

„Myslím, že na to je až moc chytrý“

„Jak shání pacienty?“

„Šuškandou. Lidé vyprávějí o jeho zázracích.“

„Jak dlouho už je ve Stárly?“

„Krátce. Karin zkusí zjistit, kde působil předtím.“

„A také proč odešel. Nechám ho zítra prověřit, ale podle toho, cos říkala, nemáme důvod ho ani vyslýchat. Někdo by se na nás musel obrátit s formální stížností.“

„Sakra. Skutečně mě to rozčiluje. Pomysli na všechny ty lidi, co podvádí, na peníze, o které je obírá. Nezapomeň, že k němu mohou chodit i vážně nemocní lidé, místo aby zašli za námi.“

„Něco bys snad udělat mohla... Co je skoro ještě lepší než poslat na něho policajty?“

„Netuším.“

„Tisk. Přiměj novináře, aby se vydával za pacienta a proslídil Stárly. Deset ku jedné, že se jim s ním nepodaří udělat rozhovor, na to bude moc opatrný, když se však k němu dostanou blíž a najdou jeho špinavé prádlo, bude druhý den rozvěšené po celém hrabství.“ „Napadá tě někdo, koho by to mohlo zajímat?“

„Jasně,“ Cat zaslechla v bratrové hlase smích, „vím o někom naprosto dokonalém. Píšeš si?“

Rachel Carrová dorazila do kanceláře už v osm ráno. Dávno zjistila, že jako ranní ptáče má reportér šanci dostat se ke všemu, co se během noci stalo, a nikdy nenechala své kolegy, aby ji předběhli. Na poloprázdných silnicích si také užila hodně zábavy s mazdou. Deset minut po osmé provoz zhoustl a všichni ti, kdo mířili do města, a matky odvážející děti do škol jí už nedovolovali si s její drahou hračkou hrát. Když tedy zavolala Cat Deerbonová, zvedla sluchátko právě Rachel a za pár vteřin už cítila, jak se jí tělem rozlévá adrenalin.

Kolem desáté již měla povolení od šéfredaktora, obvolala několik lidí, kteří by mohli o šamanském chirurgovi něco vědět, a osobně se k němu objednala. Když se dozvěděla, že má plně obsazeno na šest týdnů dopředu, začala si stěžovat na bolesti a utrpení a nezapomněla se zmínit o kamarádce, která jí tvrdila, že s ní šamanský chirurg udělal hotové zázraky, a prohlašovala, že je její jedinou nadějí.

„Vydržte na lince, prosím.“

Recepční se znovu ozvala za dvacet vteřin a sdělila Ráchel, že by ji mohla objednat na pozdní páteční odpoledne.

„Doktor Groatman ponechává vždy několik okének volných pro lidi trpící velkými bolestmi.“

Ráchel jí procítěně poděkovala.

„Možná vám budeme muset naúčtovat určitou částku za zvýšené administrativní náklady.“

„Nevadí, zaplatím cokoli, na penězích nezáleží. Mockrát vám děkuji.“

Zavěsila sluchátko, připojila se k internetu a do vyhledávače zadala Doktor+Charles+Groatman+šamanský+chirurg.

Stránka, kterou takto našla, byla zastaralá. Dr. Charles Groatman, alias Brian Urchmont, na ní nabízel své služby na klinice v Brightonu. Kromě fotografie se na ní nacházely děkovné dopisy, ocenění a doporučení od vděčných pacientů a údaje o ordinačních hodinách. Když zavolala na uvedené telefonní číslo, automat jí oznámil, že neexistuje. Ráchel chvíli přemýšlela a pak si vzpomněla na Duggieho Hottena, který byl v době, kdy začínala, starším reportérem a odešel pracovat do Brightonských listů.

Spojili ji okamžitě.

„Ráchel Carrová. Samozřejmě si vzpomínám. Co teď děláš?“

„Šéfreportérku v Laífertonu.“ Doufala, že nikdo neposlouchá.

„Výborně.“

„Nehodlám tu zůstat navždycky.“

„Takže další stanice Daily Mail?“

„Uvidíme.“

„Co pro tebe můžu udělat?“

Začala mu vysvětlovat, co potřebuje, vzápětí ji však přerušil.

„Bože, sám na šamanském chirurgovi dělám. Máme na něho hromadu věcí, jenže ze všeho vyjde čistý jako lilie. Takže teď se ti nastěhoval do revíru. Hodně štěstí.“

„Chci si ho proklepnout. Můžeš mi něco poslat?“

„Jistě. Je to parchant, Ráchel. Kryj si záda. Má na novináře čuch a hned vykřikuje o nactiutrhání. Také si na obranu bere spousty lidí, vděčné pacienty, kterým zachránil život, dovedeš si to nejspíš představit. Máme tu od nich hory dopisů.“

„Jak to dopadlo?“

„Vzdali jsme to. Moc citlivé. Kromě toho nedělá nic nezákonného. Je velmi, velmi opatrný.“

„Výborně, Duggie. Jsem tvůj dlužník.“

„Až budeš v Daily Mail můžeš se o mně zmínit. Tím to smažeš.“

Sandy Marshová nebyla v práci pouze v den, kdy se Debbie ztratila. Od té doby chodila časně a odcházela co nejpozději, protože se nechtěla zdržovat v bytě a také kvůli tomu, že práce po většinu času odváděla její myšlenky od Debbie.

I tentokrát vešla do velké otevřené kanceláře krátce po osmé a čekala, že tam nejméně další půl hodinu bude sama. Jenže už tu byl Jason Webster a do vázy na Sandyině stole vkládal narcisy. Všichni na ni byli hodní, Jason snad nejvíce, a kancelář se proměnila v domov plný dobrých vztahů. Někteří si vzali část její práce, jiní jí nosili kávu, pokaždé ji zvali, ať s nimi jde na oběd, i k nim domů, takže pokud nechtěla, nemusela strávit sama doma jediný večer.

„Jsou krásné, Jasone. Připomínají jaro.“

„Snad ti pomohou se smát.“

Sandy odložila tašku a kabát a objala ho. Narcisy v jinak fádní a sterilní kanceláři zářily jako drahokamy.

„Kávu?“

Sandy zapnula svůj počítač a podívala se na novou složku, kterou jí včera na stole nechal šéf oddělení. Stále více lidí v dluzích, stále více firem požadujících odklad platby, stále další a další výmluvy. Sandy pracovala v té oblasti poskytování úvěrů, kde se scházeli zoufalci, kteří ignorovali všechna varování, a nejenom že nespláceli, ale nedokázali ani řádně komunikovat nebo svou situaci vysvětlit. „Poslední štace“ vytiskl už dávno někdo křiklavou fialovou barvou a přišpendlil nad Sandyin stůl.

Svou práci měla ráda. Byla pečlivá a ráda pracovala s čísly, která přitom nebyla úplně odtržená od lidí, a také se jí líbilo, že může čas od času někoho zachránit, než se zřítí do propasti úpadkového soudu.

„Dal jsem do ní i cukr.“ Jason položil na stůl tác. Přinesl dvě kávy a dvě koblihy.

„Ne, Jasone...“

„Úplně se ztrácíš, Sandy. Vůbec se mi to nelíbí.“

Pravdou bylo, že od Debbiina zmizení zhubla nejméně o tři kila. Jason se posadil na kraj jejího stolu. „Zatím žádné zprávy?“

Sandy zavrtěla hlavou. Už přestala volat na policejní stanici. Pokaždé na ni sice byli milí, tvrdili, že se samozřejmě ozvou, až... všechno skončí... sledují spoustu stop. Jinak řečeno: nic.

„Tak mě napadlo,“ pokračoval Jason, „že pátrali na Kopci, ne?“ „Celý ho prolezli.“

„Co ale hledali? Přece Debbie neznali, ale ty ano. Třeba přehlédli něco, čeho by sis ty všimla.“

„Například?“

„To je ten problém.“

„Neřekla bych, že jim něco mohlo uniknout, Jasone. Bylo jich tam hodně. I když předpokládám...,“ polkla a rychle pokračovala, „že hledali kousky oblečení, krev... nebo tak něco.“

„To je dobré, neznervózňuj se.“

„Musím. Promiň, nechtěla jsem na tebe vyštěknout.“

„Ne, nic se neděje. Neblázni. Pořád si ale říkám, jestli by nestálo za to, kdybychom se tam spolu zašli porozhlédnout.“

„Snad bych se cítila, jako že něco dělám. Moc toho stejně dělat nemůžu, snad jen dokola procházet to, co říkala, co dělala, a snažit se najít nějakou stopu. Jenže kvůli tomu pak celé noci nespím. Sama bych se tam jít neodvážila, ale máš pravdu. Možná bych tam něco vycítila. Zní to hloupě.“

„Ne, nezní.“

„V noci jsem přemýšlela. Začínám se na ni zlobit, chápeš? Jestli odešla a nedala to nikomu vědět, ať už k tomu měla jakýkoli důvod, třeba deprese nebo co já vím, pak jsem na ni naštvaná. Vím, že je to špatné, ale nemůžu si pomoct. Pak mi ale došlo, že Debbie taková není, nemá to v povaze. Je velmi ohleduplná, pozorná. Nikdy, nikdy by nás něčemu takovému nevystavila. Zavolala by mně nebo tátovi, poslala by textovku. Jsme nejlepší kamarádky od školky, od pěti let.

2 6 8

Znám Debbie. Prostě vím, že se jí něco stalo. Jenže to vypadá, že už nikdo nic nedělá. Policie nemluví o tom, že by rozšířila pátrání nebo dala výzvu do celostátních médií, a ani mi nechtějí říct proč. Skutečně už toho mám dost. Celou dobu se vztekám. Když nejsem naštvaná na ni, tak mám zlost pro změnu na ně.“

„A jen si tím ubližuješ. Tak co? Vyrazíme tam?“

„Není Kopec pořád ještě uzavřený?“

„Ne, všechny ty pásky jsou pryč. Ráno jsem jel kolem.“

„Což znamená, že to vzdali.“

„Možná. Ale my ne.“

„Co ale můžeme dělat?“

Jason vstal. „Nevím, holka. Jen jsem si myslel, že by ti to pomohlo.“ „Ne. Nemůžu tam jít. Jen by mě to ještě víc vyděsilo. Stejně díky.“ „To nic.“

Sebral svou kávu a zbytek koblihy a odešel ke svému stolu.

Sandy klikla na první případ a pustila se do práce. Měla jí hodně, což pomáhalo, a když jí tři děvčata navrhla, aby s nimi zašla na oběd do nedalekého bistra, s radostí se k nim přidala.

Ten večer, poprvé od Debbiina odchodu, zůstala Sandy doma sama. Nějakou dobu se jí dařilo této situaci vyhýbat, jenže nepatřila k těm, kdo před problémy utíkají. Navíc změnila názor a rozhodla se, že o víkendu na Kopec přece jen s Jasonem zajde. Teď byla připravena postavit se prázdnému bytu.

Jakmile vešla dovnitř, pustila rádio a našla stanici přehrávající staré hity, na které právě Blondie zpívali The Tide is High. Odnesla rádio do koupelny, kde si do vany nalila jakousi tekutinu jménem Intensity, takže se na hladině udělala vysoká vrstva pěny, která přetekla až na podlahu. Exoticky voněla a Sandy se do ní ponořila. V rádiu právě Wings hráli Mull ofKintyre.

Vidíš, není to tak strašné. Vedeš si dobře.

Po koupeli strávila půlhodinu manikúrou a pedikúrou, hrála si s různými laky na nehty, nanesla si na obličej pleťovou masku a později omlazující krém zakoupený během přestávky na oběd společně se dvěma topy, které měla v tašce položené na posteli, aby si je později vyzkoušela. Uvařila si těstoviny s omáčkou z čerstvých rajčat a žampionů, posypala je parmezánem a vypila k nim půl druhé sklenice bílého vína ze skříňky, kde stálo už od Vánoc.

Pak se v televizi dívala na dva seriály, vypsala několik šeků a otevřela novou knížku. Tohle měla udělat už dávno. Utíkat před něčím nikomu nesvědčí.

Krátce po desáté si šla s knížkou a šálkem čaje lehnout. Převlékla povlečení, takže bylo chladivé a voňavé.

Z knihy přečetla dvě stránky, když se rozplakala. Bez varování a ani ne v reakci na nějakou konkrétní myšlenku. Posadila se, sáhla po krabičce s kapesníky a plakala celých dvacet minut, po tvářích jí stékaly slzy strachu a hněvu, uvolňovaly napětí nashromážděné za poslední dva týdny a doprovázely je hluboké vzlyky. Debbie jí chyběla a neodvažovala se myslet na to, co se jí stalo nebo kde je, hrůzu však měla z toho, že Debbie již nežije.

Tu myšlenku v sobě potlačovala několik dnů. Tvářila se optimisticky a vesele, věřila v jakékoli vysvětlení, třebas i složité nebo takové, které se jí nebude líbit. A že až ho od Debbie uslyší, vše se dá do pořádku.

Teď si musela přiznat, že možná neexistuje jiné vysvětlení než to nejhorší. Když Jasonovi říkala, že Debbie by bez upozornění nezmizela, nelhala. Ať už její kamarádka odešla kamkoli, pokud se snažila spravit problémy, o nichž nikdy nehovořila, určitě by se ozvala. Jí nebo někomu jinému. Od dob, kdy si spolu hrály na pískovišti, si vždy říkaly vše důležité. Debbie je mrtvá. Někdo ji napadl a odvlekl. Někdo ji zabil. Někdo ji skrýval. Zatímco plakala, neustále si tato slova opakovala, a aby se nakonec uklidnila, musela si obličej opláchnout studenou vodou.

Vrátila se do postele, ležela, dál plakala, nechtělo se jí zhasnout světlo. To udělala až po několika hodinách plných přemýšlení a obav.

Na posteli ležel modrý kostým, dvojdílné šaty s hnědým a růžovým potiskem a světle fialová jednoduchá blůza s tvídovou sukní, stále se však nedokázala rozhodnout, co si na sebe vezme, a najednou si uvědomila, jak je to směšné. Skutečně směšné.

Vidíš, pomyslela si Iris Chaterová, stojíš tady a přemýšlíš, co bude nejlepší si obléct, jako by ses chystala na okázalou večeři, když přitom půjdeš... Nedokázala však na to slovo ani pomyslet. Připadalo jí to směšné. Jako by záleželo na tom, co si lidé berou na sebe, když jdou na skupinový večer s médiem. Jako by se ji někdo podle toho chystal soucfit nebo si toho vůbec všiml.

Modrý kostým a šaty vrátila zpět do šatníku a venku nechala blůzu a sukni.

Trvalo jí dlouho, než se rozhodla. Po první návštěvě u Sheily In-nisové tuto myšlenku odsunula stranou. Částečně proto, že se jí bála, hlavně však kvůli tomu, že stále ještě byla rozčarovaná, když se Har-ry neukázal, aby si s ní promluvil. Vše ostatní bylo příliš divné, aby se v tom vyznala, a návrh účastnit se skupinového sezení si také potřebovala dobře rozmyslet. Nakonec to byla zvědavost, co rozhodlo. Když už se s onou ženou seznámila a neměla strach zůstat s ní o samotě, poslouchat věci z vlastní dávno zapomenuté minulosti, dostávat vzkazy od lidí, na které už padesát let ani nepomyslela, bylo jí jasné, že nakonec na seanci půjde, a bylo jen otázkou času najít nejpříhodnější chvíli.

Cítila se lépe, protože dříve svítalo a dny se prodlužovaly, díky čemuž mohla začít pracovat na zahrádce. Nejhorší byly večery. Tehdy jí Harry chyběl nejvíc a připadalo jí, že se nedokáže na nic plně soustředit. Přes den chodila častěji ven, třeba jen na nákup, a jednou týdně ke kadeřníkovi. Dvakrát týdně si s Pauline zajely

autobusem do Bevhamu na oběd. Pauline vídala často, nebyla však na ní nadále závislá. Nakonec jí řekla i o návštěvě u média. Vždyť to byla právě Pauline, která s tímto nápadem přišla, a tajemství se vždy odhalí. Nestyděla se. Pauline to zaujalo a kvůli Harryho mlčení s ní soucítila.

Tak jako tak, o tom, že se chystá na skupinovou seanci, se jí s Pauline hovořit nechtělo. Možná jí to nakonec řekne, možná ne.

Většinu cesty pojede autobusem, pak se trochu projde, a kdyby seance skončila pozdě, může se domů vrátit taxíkem. Harry nikdy nebyl rád, když zůstávala sama po setmění venku, a když už nemohl řídit jejich auto, nutil ji jezdit taxíkem, takže číslo na dispečink měla neustále při sobě. Paní Innisové určitě nebude vadit, když si od ní zavolá. Měla přijít na sedmou. „Bude tam šest dalších lidí, paní Cha-terová, a zjistíte, že všichni jsou velmi přátelští a celé sezení velmi neformální a uvolněné.“

Dál se Iris zeptala, jak se cítí, zda je připravenější se smířit se ztrátou.

„Vadí mi jen to, že jsou dny, kdy mi připadá, že v domě není, protože celou dobu tady se mnou byl. Na začátku, kdykoliv jsem vešla dovnitř, pozdravila jsem ho, protože jsem věděla, že tu je.“

„Stále je s vámi, jenže teď chodíte častěji mezi lidi a méně času trávíte přemítáním o něm.“

„Stejně mi chybí. Pořád na něho hodně myslím.“

„Musíme se pohnout kupředu. Naši milovaní nechtějí, abychom žili minulostí. Nikdy však nejsou daleko.“

Cítila se pak lépe.

Když odcházela z domova, silný vítr se zklidnil, a přestože bylo chladno, šlo se jí dobře. Jak si naplánovala, autobus dorazil na místo s předstihem, takže měla čas se uklidnit.

Hlavou se jí honily příběhy, které jí vyprávěla matka, i o pohybujících se stolech a tabulkách, o děsivých věcech, které se děly za zataženými závěsy. Tehdy chodil na seance každý, byla to vlastně forma zábavy. Jako malá však nesnášela to potěšení v matčině hlase, když mluvila o těch, kdo „přišli skrz“, a jak vypadalo médium v transu, pokaždé „bledé jako stěna a podivné“ Snažila se spíše myslet na útulný pokoj v domě Sheily Innisové, na pohodlné křeslo, vázy s květinami a pěkné závěsy, na tlustého kocoura Otta.

Když zahnula do ulice, uslyšela za sebou kroky. Kolem prošel postarší muž, a jak ji míjel, pozdravil. „Dobrý večer.“

O pár minut později ho viděla vejít do branky domu Sheily Innisové. Sešli se u dveří.

„Takže stejný cíl. Myslím, že se ještě neznáme, že?“

„Ne, jsem tu poprvé... vlastně jednou jsem už u paní Innisové byla.“

„Ale na seanci zatím ne, že? Zjistíte, že je to velmi, velmi zajímavé. Já jsem Jim. Jim Williams.“

Ve chvíli, kdy Sheila Innisová otevřela, si potřásali rukama.

Tentokrát je zavedla do jiného pokoje, s dlouhým stolem a židlemi. Závěsy byly zatažené, lampy rozsvícené, takže když vešla dovnitř, připadala si Iris Chaterová bezpečně, takřka jako doma. Jim Williams si sundal kabát a posadil se na židli vedle ní. Bylo tu ještě pět dalších návštěvníků, čtyři ženy středního až staršího věku a mladík. Iris připadalo, že vypadá nešťastně, byl bledý, měl špatnou pleť, tmavé kruhy pod očima, a když ukázal ruce, zahlédla, jak má okousané nehty.

Dovnitř vešla Sheila Innisová. „Jsem ráda, že vás všechny vidím. Dobrý večer všem.“

Všichni cosi zamumlali, jen mladík se na židli shrbil, jako by doufal, že se stane neviditelným.

Sheila se posadila na své místo v čele stolu. Na sobě měla krémovou blůzu, náhrdelník z modrých korálů a světle modré sako. Pěkné, napadlo Iris a přemýšlela, jestli si nakonec přece jen neměla vzít kos-týmek.

„Dnes večer tu vítáme jen jednoho nového hosta, Iris, jestli vám nebude toto oslovení vadit. Na formality si nepotrpíme.“

Všichni se na ni podívali a usmáli se. Iris se cítila vítaná a jako by mezi ně patřila. Netušila, proč byla tak nervózní. Pouze mladík se díval stranou. Sheila ho nepředstavila jako novácka, takže tohle všechno musel znát. Iris přemýšlela, jaká tragédie ho mohla postihnout. Zemřela mu mladá žena? Něco, z čeho se ještě nevzpamatoval.

Světla se ztlumila, přestože nikdo nevstal, aby nastavil vypínač. Pod stolem muselo být nějaké šikovné zařízení. Jasněji svítila jen jedna lampa za Sheilou Innisovou, její tvář však nechávala ve stínu. Všichni znehybněli.

„Skloňme hlavy a požádejme o požehnaní našeho dnešního setkání. Pozvěme naše duchovní průvodce, aby se k nám připojili, a naše blízké na druhé straně, aby přišli blíž. Zároveň varujme všechny zlé, škodlivé a nebezpečné duchy, aby nás nechali na pokoji a hledali pokoj a mír v jiných světech.“

Připomínalo to modlitbu, o modlitbu však nešlo. Iris zavřela oči, sepjala ruce a představila si, že je v kostele. Viděla oltář a kříž. Pak se pokusila zahlédnout Harryho, jenže neúspěšně. Znovu rychle otevřela oči. Skloněné hlavy, ruce sepjaté na stole. Lampa zářící za médiem. Ticho v místnosti. Srdce se jí rychle rozbušilo. Podívala se na Sheilu Innisovou. Tvář měla nehybnou a bez výrazu, oči zavřené, hlavu lehce zakloněnou. Nikdo nepromluvil. Nikdo se nepohnul. Iris koutkem oka zahlédla koženou manžetu na sportovním saku Jima Williamse.

„Někdo tu se mnou je... Mladá žena, velmi krásná mladá žena. Na zápěstí má neobvyklý náramek... nevidím podrobnosti... pojďte blíž, drahá, ukažte mi ten náramek. Děkuji, teď ho zvedá. Je stříbrný a... má tvar hada... hlava a konec ocasu se jí na zápěstí kroutí k sobě, ale nejsou úplně spojené. Nic takového jsem v životě neviděla. Zná ho snad někdo z vás?“

„To je Carol. Moje Carol takový náramek měla, přivezla si ho z dovolené na Báli. Nedlouho předtím, než ji zabili. Ze své poslední dovolené. Říká něco? Vypadá v pořádku?“

„Můžete mluvit hlasitěji? Jste Carol? Teď přikyvuje, směje se a zvedá náramek. Teď něco kreslí do vzduchu... stále se směje... řekla bych, že si nás dobírá... paží naznačuje velké kruhy. Netuším, co mohou znamenat... říká, že jste... že jste ji vzala na pouť. Šla s Kerrym -“

„S Kennym... jejím bratrem Kennym, mým synem. Ano, je to pravda, šli jsme spolu na pouť a svezla se na ruském kole. Je to Carol!“

Iris se podívala na ženu naproti. Smála se a plakala současně. Ubrouskem, který jí někdo podal, si otírala oči, takže měla maškaru rozmazanou až na tváři.

Tvář Sheily Innisové se nezměnila a její hlas dostal podivnou bezvýraznou barvu, jako by mluvila ze spánku. Iris si pomyslela, jestli se za přítomnosti tolika lidí Harry ukáže. Býval stydlivý, neměl rád velké množství cizích osob. Možná se jí raději ani neozve.

Osoba vpravo ji nečekaně chytila za ruku, až leknutím povyskočila. Žena vytřeštěně zírala na Sheilu Innisovou, držela se však Iris. Dělo se něco, co by si Iris nikdy nedokázala představit, natož tomu uvěřit. Určitě by to neuměla vysvětlit a ani popsat. Kdysi o něčem podobném slyšela, považovala to však za žert. Když se teď na médium podívala, zjistila, že o žert nešlo.

Sheila Innisová už nebyla Sheilou Innisovou. Její tvář se před očima všech přítomných měnila. Místo bledé ženy středního věku, která vypadala, jako by spala, její obličej stárl, kolem úst se tvořily vrásky, nos se jakoby prodloužil, tváře propadly a brada vystoupila. Vypadala najednou jako velmi stará babice, mračící se a nepříjemná, se zlým pohledem temných očí. I Iris sevřela své sousedce ruku.

„Někdo se mě zbavil. Odstrčil mě. Byla jsem zamčená. Někdo nechtěl, abych viděla denní světlo. Bylas to ty? Byls to ty? Vím, který z vás to byl, a ty to víš taky, že? Nikdy tě nenapadlo, že se vrátím a obviním tě, myslels, že se mě můžeš zbavit. Sejde z očí, sejde z mysli, a po mé smrti sebereš mé peníze. Dobrá, peníze máš, a co svědomí? Není moc čisté, co? Promluvíš na mě? Víš, jak se jmenuju. Víš, kdo jsi, a já to vím také. Podívej se na mě, podívej, podívej...“

Kdosi se pohnul. Mladší muž měl sice skloněnou hlavu, ale tvář zežloutlou, zpocenou a zkřivenou. Ruce držel na stole a prsty měl pevně sepjaté. Nic neřekl.

Všichni se bez dechu a celí vyděšení soustředili na Sheilu Innisovou, která již nebyla Sheilou Innisovou.

Jenže to, co přišlo pak, bylo snad ještě horší a nastalo tak nečekaně, až se Iris zdálo, že omdlí, srdce se jí na okamžik zastavilo a nemohla popadnout dech.

Stará žena se z obličeje média vytrácela a na okamžik to vypadalo, že se znovu vracejí známé rysy Sheily Innisové. Jenže v tom z ní vyšlo několik ostrých zvuků připomínajících štěkot malého vzteklého psa, bránícího své území. Štěkot neustával, naopak sílil a stával se ještě zuřivějším. Iris by si nejraději rukama zakryla uši nebo utekla pryč. Znělo to, jako by se pes pokoušel odkudsi uniknout, ze štěkání se stalo kňučení, do něhož se postupně vkrádal strach, následovaný dalším přidušeným štěkotem.

Iris si uvědomila, že se něco děje s Jimem Williamsem po její druhé straně. Odstrčil židli, a když se na něho podívala, viděla, že je celý rudý a oči má vytřeštěné ve výrazu překvapeného zděšení. Položil si dlaň na krk. Štěkání nekončilo, ústa Sheily se otevírala a zavírala, škubala hlavou a vlasy jí padaly do očí.

Jim vstal. „Skippy,“ vydechl nevěřícně. „Skippy. Skippy. Kde jsi? Co se s ti stalo? Skippy...“

Nikdo nevěděl, co dělat. Jim stál, rukama se držel za krk a ramena se mu zvedala a klesala.

Najednou se rozsvítila světla. Sheila Innisová seděla s otevřenýma očima a vypadala, jako by se probudila z hlubokého spánku. Jim Williams se zhroutil na židli.

Za minutu se otevřely dveře a dovnitř vešel muž s knírem a v modré košili s kravatou. Nesl velký podnos se šálky a podšálky, položil ho na stůl a na všechny se usmál. Iris napadlo, že se chová, jako by byl na schůzi dámského spolku, a ne na seanci, která byla tak zlověstná a hrůzostrašná.

Lidé si začali brát šálky. Muž z místnosti odešel, aby se vzápětí znovu objevil s druhým tácem s konvicí čaje, mlékem, cukrem a sušenkami.

Sheila Innisová se na něho usmála. „Díky, drahý“, poděkovala mu.

Vše vypadalo normálně, jako by se nic nestalo. Jim Williams měl stále ještě brunátnou tvář a byl otřesený. Když se natáhl pro šálek, třásla se mu ruka.

„Jste v pořádku? Rozrušilo vás to, že?“

Podařilo se mu napít, pak šálek rychle odložil, protože se bál, že ho vylije. „Přišel jsem o psíka,“ vysvětloval chraplavě. „Jmenoval se Skippy. Znělo to jako on. Byl to Skippy.“

„Je hrozné přijít o mazlíčka. Lidé si to málokdy uvědomují. Kdo žádné zvíře neměl, nevěří, jak je to strašné. Ne tak, jako o blízkého člověka, ale nějakou dobu to hodně bolí.“

„Zaběhl se. Prostě se ztratil. Byla to moje vina, neměl jsem ho pouštět z vodítka. Phyllis to nikdy nedělala, za žádných okolností by ho nepustila, jenže mě připadalo, že to zbytečně přehání. A vidíte, měla pravdu, neměl jsem ho pouštět. Neztratil by se. A ten štěkot, to byl přesně on. Musí to něco znamenat.“

„Kde se vám ztratil?“

„Na Kopci. Prostě odběhl do křoví. Volal jsem a volal, chodil jsem tam skoro denně, dokud se tam neobjevila policie.“

„Kvůli té nebohé dívce?“

„A ještě jedné paní. Ztratila se tam ještě jedna, víte? Starší žena. Před Vánoci. Viděl jsem ji a řekl o tom policii. Řekl jsem jim i o Skip-pym, ale to je samozřejmě moc nezajímalo. No, těžko jim to mít za zlé, pes přece jen není člověk, chápu to. Jenže mi připadá, jako bych Phyllis zradil. Se Skippym mi důvěřovala, a vidíte. Zradil jsem ji.“

„Třeba se vrátí. Neztrácejte naději. Psi se zaběhnou, ztratí stopu domů, třeba ho někdo našel... Zkoušel jste útulek? Nebo byste si mohl dát inzerát do novin, myslel jste na to?“

Jim jen zavrtěl hlavou. „Možná bych to i udělal,“ prohlásil. „Ale ted už ne. Po tom, co jsem tu slyšel.“ Podíval se na Sheilu.

Stála s ostatními, držela v ruce šálek a povídala si. Jako by vše bylo normální, jako by se nic nestalo a její obličej se neproměnil v tvář té zlostné stařeny, jako by neštěkala. Kdyby nebylo Jima, mohlo by Iris připadat, že se zbláznila. Už se vzdala naděje, že uslyší Harryho. Do takovéhoto prostředí nepřijde.

„Zemřel mi manžel,“ řekla Jimovi. Netušila, proč se svěřila. Poplácal ji po ruce. „Těsně před Vánoci. Bylo to pro něho vysvobození,

byl hodně nemocný, jenže... je to strašně těžké, víte? Pořád hodně těžké.w

„Promluvil k vám? Dokáže zprostředkovat kontakt s mnoha lidmi, někdy i se čtyřmi pěti. Nevzdávejte se. Možná přijde, kdo ví?“ „Chodíte sem každý týden?“

„Většinou. No, přijde mi to zajímavé. Velmi zajímavé. A je tu společnost. Přečetl jsem hodně knih o spirituálním světě. Dost jsem to studoval.“ Jenže tě to nepřipravilo na okamžik, kdy uslyšíš štěkat Skippyho, pomyslela si. Zdálo se, že už je mu lépe. Čaj dopil, aniž by ho vylil, a tvářil se poměrně vesele. Představila si, jak sem jen ze zájmu a kvůli setkání s jinými lidmi chodí každý týden. Ona by raději proseděla celý měsíc sama doma.

„Jak se máte, paní Chaterová? Doufám, že od vašeho milovaného něco uslyšíme během druhé části večera. Jsem si jistá, že jich už bude čekat hodně. Tentokrát použiji desku. Mám s ní velmi dobré výsledky.“ Iris vstala. „Obávám se, že už budu muset jít. Musím se vrátit... kvůli sousedce. Není jí dobře. Slíbila jsem, že se dlouho nezdržím.“ Sheila Innisová položila Iris ruku na rameno. Jako by ji uklidňovala. Iris se jí dívala do tváře, pokoušela se v ní opět zahlédnout stařenu, jenže teď už ji vůbec nic nepřipomínalo.

„Nemějte strach, paní Chaterová. Občas jsou, zvlášť pro nováčky, věci poněkud divnější, snad až strašidelné. Samozřejmě nevím, co se děje, protože jsem v transu a nemám nad ničím z toho kontrolu. Jednotlivá sezení se velmi liší. Záleží na lidech.“

Ale Iris už měla kabelku přes rameno. V místnosti jí začínalo být horko a cítila jakýsi zápach, nepříjemně nasládlý.

„Omlouvám se.“

Jim vstal a odsunul svou židli. „Doufám, že znovu přijdete. Věřím, že se vám zdejší společnost líbila.“ Oči měl vodnaté a prosebné.

„A já doufám, že najdete svého pejska. Zkuste to s tím inzerátem.“ Lidé se bavili mezi sebou. Nikdo si nevšiml, že odešla. S výjimkou mladíka s okousanými nehty a špatnou pletí, který světlýma nepřítomnýma očima jen zíral do prázdna.

Předsíň byla prázdná. Po panu Innisovi nebylo ani vidu ani slechu.

Iris otevřela vchodové dveře, proklouzla jimi, potichu je za sebou zavřela a na chvíli se o ně opřela. Celá se třásla, stejně jako před chvílí Jim Williams, tentokrát to však měla na svědomí vlna úlevy. Vzduch byl čistý a chladný a voněl po živých plotech a výfukových plynech. Voní krásně, pomyslela si, nic tak krásného jsem v životě necítila.

Když vyšla na ulici, všimla si, že světla za zataženými závěsy velké místnosti opět pohasla.

Uvědomila si, že odešla v takovém spěchu, až zapomněla požádat o možnost zavolat si taxi. Protože však byl příjemný večer, nevadilo jí, že se projde. Prázdné taxíky takovýmito ulicemi nikdy neprojíždějí, možná však bude mít štěstí a objeví se minibus.

Rozhodla se jít rychle, jenže po několika desítkách metrů začala ztěžka dýchat a musela se zastavit. Když se znovu vydala na cestu, měla nohy nejisté a stále se jí špatně dýchalo. Posadila se na nízkou kamennou zídku před jedním z domů. Uvnitř se svítilo. Kdyby se jí neudělalo lépe, zazvoní a požádá, zda by jí nemohli zavolat taxi. Lidé obvykle v podobných situacích bývají vstřícní.

Ano. Přesně tohle by měla udělat. Vstala, vzápětí se však staly dvě věci. Najednou ji ovládl strach a nezvyklý pocit zlé předtuchy čehosi neblahého. Nebyl to obyčejný strach, ale smrtelná hrůza, naprostá jistota, že se jí přihodilo cosi opravdu ošklivého. Zároveň ji do kleští sevřela ostrá bolest na hrudi, která jí znemožnila dýchat. Druhý nával bolesti. Jestli se dokáže dostat ke dveřím toho domu, jestli ji uslyší... Iris bojovala s bolestí, pokoušela se vstát, prala se s návalem strachu, zkoušela křiknout, vzápětí však byla v bezpečí. Někdo přijížděl. Podařilo se jí vstát, dokonce i zvednout ruku a mávnout na auto. Vše bylo v pořádku. Vůz se blížil a zároveň zpomaloval. Cítila, jak ji objalo světlo reflektorů, teplé a bezpečné. Vzhlédla a uviděla, jak auto zastavilo u ní. Krásné světlo.

„Harry,“ dostala ze sebe. Nic víc.

Detektiv seržantka Freya Graffhamová strávila většinu dlouhého, chladného dne s Nathanem Coatesem a detektivem konstáblem Ga-rym Walshem. Buď se pohybovali kolem podchodu pod Bevhamskou silnicí vedoucího ke Střední škole sira Erika Andersona, jinak též laf-fertonské střední, nebo zajížděli do dvou místních luxusních čtvrtí.

Zbytek času proseděli v autě, dívali se, čekali a z papírových kelímků popíjeli kávu. Protidrogová operace běžela už čtvrtý týden a vědělo se, že dealeři využívají podchod k tomu, aby mohli své zboží nabízet středoškolákům. Přestože se srdce obchodu s drogami nacházelo v Bevhamu, hlavní přísun pocházel z Hartfield Estate v Laffertonu. V podchodu dopadli mnoho prodejců, byly to však jen malé ryby. Potřebovali se dostat k hlavním organizátorům a někdo v Bevhamu usoudil, že jeden či dva by mohli bydlet právě v Hartfieldu. Bylo to dost nepravděpodobné. Velké, staré domy ve Flimby a Woodford Po-ints i samostatně stojící domy na Milí Road patřily k místům, kde by mohli žít údajní bossové, jejichž děti chodily do soukromých škol, pro sebe měli třílitrové jaguáry a kabelky od Gucciho a dobročinné obědy pro manželky. Pádné důkazy však neexistovaly. Bez nich na bohaté občany Laffertonu a okolí nebude klepání na dveře a policejní průkazy zabírat.

Freye bylo chladno a narůstalo v ní znechucení z promarněného dne, během něhož se nic nestalo. Protidrogové operace patřily v tomto ohledu k nejhorším a následující den měl být stejně frustrující, protože bude muset projít další záznamy a pokusit se přijít na stopu zlodějům bílé techniky z nově postavených domů. Někdo vymyslel chytrý způsob, jenže zjistit, kdo to byl, tím, že stráví šest hodin u počítače, se jí ani trochu nelíbilo.

Děti už byly dávno pryč, ve školní budově se daly do práce uklízečky a podchod zůstal opuštěný. Během návštěv v domech se setká -

li s mnoha nafoukanými místními obyvateli a našli mrtvou kočku. Na většině udaných adres se jim nenamáhali ani otevřít.

„Fajn, končíme. Operace odjezd domů.“ Nathan zvedl palce ve vítězném gestu a celý šťastný nastartoval. Když se rozjeli, další vůz, zaparkovaný o kus dál, zablikal světlomety a zařadil se za ně.

„Na chvíli už jsem se bál, že budete chtít dělat přesčas, seržant-ko.“

„Bylo by to jen plýtvání policejními zdroji, konstáble.“

„Jo, jako celý den. Chystáte se dneska večer někam?“

„Připomínáš mi to děvče, co u kadeřnice myje vlasy.“ Freya nasadila fistulku: „Máte na víkend v plánu něco zvláštního? Takže na dovolenou pojedete někam, kde je hezky?“

„Dobrá, a chystáte?“

„Ne. Zítra jdu na zkoušku sboru.“

„Takže večer doma s kočkou a televizí. Měla byste, seržantko, víc žít... Pojďte se mnou a s Emmou v pátek do klubu.“

„Jasně, abych vám dělala křena.“

„Kdepak, to se zařídí. V Bevhamské všeobecné určitě je pár pěkných doktorů.“ Nathan se po ní nenápadně ohlédl. „Teda, jestli sama někoho nemáte.“

„To stačí, konstáble Coatesi.“

„Blonďáka, že?“

„Neštvi mě, Nathane.“

„Promiňte, asi jsem to přehnal.“

„Přehnal jsi to dost.“

„Jenže já vás mám rád, seržantko. Nechci, abyste trpěla samotou.“ „Já samotou netrpím.“

„Je taková báseň, ani nevím, kdo ji napsal, protože o poezii se moc nezajímám. Em ji ale zaslechla v rádiu. Je o tom, jak léčit lásku. Rozumíte?“

Nathan prudce zastavil, když na semaforu v centru naskočila červená.

„Pokračuj.“

Otočil se k ní a nehezká tvář mu ve světle pouličních lamp zářila veselím. Vyrovnáš se i s vraždou, pomyslela si Freya. Vždycky se se vším vyrovnáš.

„Víte, v té básni se říká, že jsou dvě cesty. Můžete trávit hodiny u telefonu, trápit se, čekat a doufat, počítat minuty...“ Zařadil rychlost a rozjel se rychleji než BMW ve vedlejším pruhu. „Jo!“

„Nebo?“

„Nebo se pokusíte ho lépe poznat.“

Freya se rozesmála. „Fajn. Výborně. A teď povídej o sobě, konstáble.“ „O mě? Žiju šťastně s Em. Na hromádce.“

„Přesně tak.“

„Cože?“

„Na hromádce. Proboha, jak dlouho?“

„Dva roky to budou.“

„Tak je čas, abys udělal správnou věc.“

„A co by to mělo být, seržantko?“

„Proč se nezachováš jako chlap? Ožeň se s ní, konstáble Coatesi. Požádej ji o ruku, klekni na koleno, za peníze z přesčasů kup snubní prsten. U Duckhama v Bevhamu jsem posledně viděla pár moc hezkých kousků.“

„Takže jste se o ně taky zajímala?“

„Myslím to vážně. Tvoje Emma je moc milá. Zaslouží si víc než jen žít na hromádce. Jestli tedy bude dostatečně bláznivá, aby řekla ano.“

„Jasně, jasně.“

„Copak ty se nechceš také usadit?“

„Já jsem spokojený.“

Freya zakroutila hlavou. „To je něco jiného.“ Myslela svá slova vážně. Vlastní omyl ji nepřipravil o víru v manželství, a krásná, příjemná a evidentně citlivá Emma byla přesně tím člověkem, kterého Nathan potřeboval.

Konstábl úhledně zaparkoval na místo před stanicí a všichni zamířili dovnitř.

Freya vešla do poloprázdné místnosti detektivů a rozhlédla se. Vládla tu obvyklá nálada konce pracovního dne, koše přetékaly zmačkanými papíry a prázdnými plastovými kelímky od kávy, stoly byly plné počítačových sestav, stejně tak židle. Její vlastní stůl se v ničem nélišil, takže strávila pět minut jeho uklízením a srovnáváním a tříděním dokumentů, aby až ráno přijde, nepůsobil tak depresivně.

Počítač měla ještě zapnutý a na okamžik se zamyslela, zda by neměla ještě hodinku procházet data o drogách, nebo se dokonce podívat na novinky, přestože jich bylo čím dál méně, v případu pohřešovaných žen.

Jenže byla unavená, vznětlivá a hladová a další hodina by pravděpodobně znamenala jen ztrátu času. Domů, řekla si v duchu, znovu si oblékla semišovou bundu a kolem krku si uvázala světlý šátek. Domů. Steak s houbami a rajčaty, dvě či tři skleničky červeného vína a půlhodinka strávená nad notami, aby se připravila na zítřejší zkoušku sboru.

Zhasla pár světel, popřála dobrou noc jedinému detektivovi, který ještě zůstával v práci a cosi vkládal do počítače, a vyšla na chodbu.

V kanceláři Simona Serraillera se ještě svítilo a dveře byly pootevřené. Freya zaváhala. Nedělej to, nedělej to. Nech to být. Když si toho všiml Nathan, kolika dalším mohlo něco dojít? Nedělej to, kde máš svou hrdost?

Zaklepala na dveře.

„Dále.“

Byl bez saka, kravatu měl povolenou a vlasy rozcuchané. Na stole před ním se tyčila třiceticentimetrová hromada složek.

„Freya, bohudíky, mám důvod si udělat pauzu. Pojďte dál, prosím, pojďte dál.“

„Neříkejte, že tohle všechno se týká drog.“

„Jsou toho tuny. Nějaké úspěchy?“

Zavrtěla hlavou. „Ani být nemohly.“

„Vím, co si o tom všem myslíte. Po malých rybách nejdeme, jenže v tunelu k Andersonově škole se budou potloukat jen takové a jen malé ryby budou bydlet v Hartfieldu. Jenže tyhle malé ryby nás mohou dovést ke žralokům, a navíc jsme dostali stížnosti od veřejnosti, především od rodičů, na nabízení drog školním dětem. Tohle prostě musíme brát vážně. A jak víte, nebylo by dobré tam poslat auta s uniformovanými policisty, kteří by dealery v podstatě varovali. Překousněte to, Freyo. V poslední době to začíná být vážnější a pomalu se někam dostáváme. Polovina policistů v zemi teď pracuje právě na drogách.“ Na vteřinu se na ni podíval. „Proto jste ale nepřišla, že?“

Freya se zarazila. Co tím myslí? Co chce říct? Všiml si snad něčeho?

Šéfinspektor vstal a odstrčil křeslo. „Už toho mám dost. Jsem unavený. Vy také. Kolik kelímků kávy jste dnes vypila?“

Najednou to bylo jednoduché. „Dost na to, abych věděla, že ji celý týden nechci ani vidět.“ Chystala se odejít a myslela na steak, sklenku vína a Bachovy noty. Na jiné lidi doma čekají horší věci.

„Sendviče? Balíčky křupek? Sladké tyčinky?“

„Žiju z křupek.“

„Přesně tak. Oba si zasloužíme dobrou večeři. Znáte tu italskou restauraci na Brethern Lane?“

Freye se pod nohama otřásla podlaha.

„Když pojedeme mým autem, můžeme ho nechat u mě před domem a za pět minut jsme u Giovanniho pěšky. Vaše tu nechte a domů se vrátíte taxíkem. Oba si tak budeme moci dát víno.“ Simon už stál u dveří, kravatu upravenou a sako přehozené přes rameno. Rozhlédl se. „Nebo ne?“

Jsou chvíle, které si člověk zapamatuje nadosmrti. Obyčejné, neplánované, nádherné chvíle, nečekané věci. Pamatujete si každé slovo, gesto, barvu ubrusů v restauraci a vůni tekutého mýdla v šatně, takže když ji pak někdy znovu ucítíte, znovu se tam ocitnete, vzpomenete si na ten den, jací jste byli, co jste si mysleli, cítili. Takové chvíle jsou.

„Bože, promiňte... myslela jsem na něco jiného. Díky, zní to moc dobře.“

„Nízká hladina cukru. Člověk je z toho unavený a zmatený. Gio-vanniho fegato alla Veneziana to spraví. Pojďte.“

Se smíchem seběhli po betonovém schodišti a k jeho autu. Uchovej si tuhle chvíli, pomyslela si Freya krátce, zatímco se dívala na bezhvězdnou, bezměsíčnou oblohu. Bože, prosím, uchovej tuhle chvíli.

V autě si uvědomila, že vypadá jako po náročném pracovním dnu, a ne jako před večerem ve společnosti. Krémový šátek byl snad jediné, co na ní vypadalo honosněji. Vzápětí ji napadlo, že se mu musí skutečně líbit, když ji pozval i v tomto stavu.

Restaurace představovala zářící teplou oázu a patřila k těm malým starosvětským italským podnikům, které nehodlaly měnit svůj vzhled ani podléhat módním trendům 21. století.

„Mám to tu rád, protože to tady vypadá jako v šedesátých letech,“ vysvětloval Simon poté, co je vřele přivítal majitel a usadil je k pohodlnému stolku ve výklenku u okna. „Podívejte, svíčky tu skutečně mají v lahvích od Chianti opletených slámou.“

„Předpokládám, že tu někde mají i vozík se sladkostmi.“

„Jistě, a šlehačkou nešetří.“ Dostali jídelní lístky a speciality dne jim popsal číšník s italským přízvukem, o kterém lidé s oblibou žertují. „Rozdíl je v tom, že tu mají fantastická jídla. Třeba v krevetovém koktejlu najdete velké, slané, čerstvé krevety v té nejbáječnější domácí majonéze, telecí je nakrájené na tenko a játra se jen rozplývají na jazyku.“

„Nejlepší jídlo na uklidnění.“

Číšník přinesl láhev Chianti a rubínově rudé víno rozlil do velkých sklenic.

„Sklenička na povzbuzení.“ Simon zvedl svou sklenku a usmál se svým zničujícím, neobvyklým úsměvem. Restaurace sice byla plná, ale jako by tam nikdo jiný nebyl, ani v Laffertonu, ani na celém světě. Takhle vypadá štěstí, řekla si Freya. Tady a teď. Možná jsem až doteď nevěděla, co to skutečně znamená.

Pak si spolu povídali stejně jako tehdy večer u něho doma, zaplňovali místa, která posledně vynechali, zjišťovali víc o svých životech, mluvili o Šimonově nedávné návštěvě Itálie a přípravách na jeho další výstavu, dotkli se i pěveckého sboru, ale jen okrajově, protože Simon nezpíval a hudba ho příliš nezajímala, raději měl ticho, o kriketu, který hrál za družstvo laffertonské policie a také za matčinu vesnici. Znovu o jeho dětství, které se zřejmě stejně jako jí snažil vysvětlit i sám sobě, o tom, že pochází z trojčat a že ho jeho odlišnost spíš baví, než by mu dělala těžkou hlavu. Dostali se i k jejímu dětství, Metropolitní policii a nakonec i k manželství, o němž se posledně zmínila jen letmo. Bylo to podobné jako s jeho dětstvím, potřebovala ho vysvětlit i sama sobě, a když o něm teď hovořili, připadalo jí, že se jí to začíná dařit. Pak se dostali ke knihám a zjistili, že co se týče románů, mají podobný vkus. Také k jídlu - sice vařil, ale jak prohlásil, poměrně dobře znal i polotovary z Teska. K Merielině charitě. Nemluvili o práci. Jídlo v restauraci bylo přesně takové, jak sliboval. Starosvětské italské s tradicí ze šedesátých let, báječně připravené a naprosto čerstvé. Několik dlouhých okamžiků si prohlíželi vozík se zákusky, plný kousků tiramisu, jahodových dortíků se šlehačkou, čokoládových dortů zdobených šlehačkou, nakonec se však oba spokojili s kapucínem.

Restaurace se pomalu vyprazdňovala. Seděli dál a povídali si. Do oken najednou začaly narážet kapky deště.

Simon Serrailler zachytil její pohled a podíval se jí do očí. „Díky,“ prohlásil a znovu se usmál.

Freya v duchu slyšela slova Sharon Medcalfové. Bože, zlomil víc srdcí, než já měla teplých večeří. I Nathana, který se o ni podle výrazu tváře bál. Štěkáte na špatný strom, seržantko.

Podívala se přes stůl. Kdepak. Na ten nejsprávnější strom.

Simon si míchal kávu. „V Laffertonu se vám líbí, že?“

„Miluju ho. Měla jsem se sem přestěhovat už dávno. Mám štěstí, že jsem si tu rychle našla přátele, líbí se mi i lidé v práci. Jsem šťastná.“

„Je mi líto, že vám to kazím tou protidrogovou operací.“

Jen mávla rukou. Jenže právě v tom okamžiku zmateného štěstí si vzpomněla na jiné a na to, co jim dluží.

„Jen jednu věc, pane. Týká se to ale práce, takže jestli nechcete...“ „Nevadí. A jsem Simon.“

Cítila jak se červená. Soustřeď se, soustřeď. „Nelíbí se mi, že byl odložen případ těch pohřešovaných osob.“

Serrailler si povzdychl. „Chápu. Vím, kolik úsilí jste do něj vložila, jenže superintendantka si ho pozorně prošla a usoudila, že už to stačilo. Kdybych se s ní začal přít, neměl bych žádné argumenty. Výzvy veřejnosti k ničemu nevedly a nemáme ani důkazy, že se něco stalo. Bez nich tomu nemůžeme nadále věnovat prioritní pozornost. Sama to dobře víte. Odvedli jsme už tak spoustu práce.“

„I když předpokládáme, že ty ženy byly zavražděné?“

„Jenže nemáme důvod to předpokládat.“

„Něco se stalo. Dobrovolně neodešly. Prostě jsem si tím jistá. Ani ten cyklista a to už nemluvím o psovi Jima Williamse.“

„Toho psa bychom měli raději vynechat.“

„Něco se děje... Vím, že se něco děje.“ Spodní stranou vidličky na ubruse rozmáčkla kostku cukru. „No tak, vy se mnou přece souhlasíte, ne?“

Simon potřásl hlavou. „Nejspíš. Ať už nám však intuice říká cokoli, nemůžeme -“

„- plýtvat dalšími zdroji. Bože, jak já tohle slovo nenávidím.“ „Jaké? Zdroje?“

„Proč prostě neříkáme, co tím vlastně myslíme? Že jde o peníze? Všechno nakonec záleží na penězích. Lidské životy závisí na penězích.“

„Ne. Jediný důkaz, že některá z těch pohřešovaných osob utrpěla újmu, a vrhneme na to veškeré síly.“

„Tak to abych znovu všechno prošla.“

Číšník ostentativně sklepával drobky z vedlejšího stolu.

„Bože, jsme poslední. Kolik je hodin?“

Simon se zasmál. „Za deset minut půl jedné.“

Freya se natáhla pro kabelku, to už však Simon stál a mířil k němu Giovanni s účtem v ruce. Vše bylo vyřízeno rychle a hladce. Dělal to už mnohokrát. Mnohokrát tu byl. S kým? Kdy? S kolika...?

Nech toho. Nezáleží na tom. Jsi tady a ted je teď.

„Doprovodím vás na stanoviště taxi na náměstí.“

„Ne, není to přece daleko. Vždyť jste skoro doma.“

Vyšli na ulici a okamžitě za sebou zaslechli otočení klíče v zámku. „Asi jsme je trochu zneužili,“ odtušila Freya. „Podívejte, nic se mi nestane.“

„V tuhle noční dobu ne, a to ani v Laffertonu.“

„Sloužila jsem i v pěkně ošklivých čtvrtích Londýna.“ „Zapomeňte, že jste policistka. Myslete na sebe jako na mladou, atraktivní, a tudíž zranitelnou ženu.“

A je to tady. Tohle je začátek. Tohle je všechno.

Došli na prázdné náměstí. Na štaflu na jeho protějším konci čekala dvě taxi, obě prázdná, jak se k nim však blížili, objevil se jeden z řidičů.

„Jako by vyrostl ze země,“ zažertoval Simon. „Asi se před mrazem schovávají v dírách.“

Na otevřeném prostranství se do nich opřel chladný vítr. Freya si přitáhla šátek těsněji kolem krku.

A najednou bylo po všem, motor naskočil. Simon otevřel dveře taxi a zavřel je tak rychle, že slova díků zamumlala už za jízdy. Ohlédla se a viděla ho zvednout krátce ruku. Pak zamířil ke katedrále a svému bytu. Dopadla zpátky na zem, na zadní sedadlo taxi, kde byla cítit kůže načichlá kouřem z cigaret. Nepokusil se ji políbit na tvář, dotknout se jejího ramene, jen se znovu usmál, popřál dobrou noc a strčil ji do taxíku. Jenže lítost jí vydržela, jen dokud nevešla do svého domu a nerozsvítila. Stále tu bylo příjemně teplo. Posadila se na pohovku a znovu v duchu procházela každý okamžik večera, každé vyslovené slovo, každý pohled, který jí věnoval, sebemenší podrobnosti.

Když si šla lehnout, nedokázala usnout a začala znovu od začátku.

***

Ž 88

Teprve druhý den ráno si vzpomněla na večer, kdy stála v temné uličce před jeho domem a viděla ho přijíždět s drobnou ženou v trenčkotu i jak ji objímal kolem ramen a doprovázel k jejímu autu. U Giovanniho, uvědomila si. Byli u Giovanniho.

Celou cestu do práce urazila pěšky. Trvalo jí to čtyřicet minut a foukal tak mrazivý vítr, že když konečně vešla do kanceláře detektivů, necítila tváře. Detektiv konstábl Nathan Coates ji zahlédl a okamžitě k ní spěchal.

„Už jsem se bál, seržantko, že nepřijdete.“

„Co se děje?“

„Pohřešuje se starší žena. Sousedka ohlásila, že včera večer odešla v půl sedmé, pěšky. Do rána se nevrátila.“

Freya si sundala kabát a šátek a pověsila je přes opěradlo židle. „Pokračuj.“

„Sousedka má klíče. V noci tam zašla. Všechno vypadalo normálně, jen na posteli leželo nějaké oblečení, jako by si vybírala, co na sebe.“ „Kabát a kabelka jsou pryč?“

„Jo. Neprošmejdila snad jen poštovní schránku.“

„A ráno?“

„Ani stopa. Všechno tak, jak to viděla v noci. Žádná zpráva ani vzkaz.“

„Příbuzní?“

„Ne. Vdova. Bezdětná.“

„Věk?“

„Sedmdesát jedna.“

„Potřebuju kafe.“

V kantýně to jako obvykle po ránu vonělo pečenou slaninou a bylo tu hlučno. Freya koupila dvě kávy a zamířila ke stolku u okna. „Dobrá. Shodné body s ostatními pohřešovanými ženami?“ Nathan si do kelímku nasypal tři sáčky cukru. „Samotná žena. Žádný zjevný důvod k odjezdu. Žádná zpráva, ani vzkaz. Žádné stopy. Ještě je ale brzy, nemáme všechno prověřené.“

„Uniformovaní budou muset zajít na nádraží, autobusový terminál, do nemocnic a tak dále. Rozdíly?“

„Nepohybovala se blízko Kopce.“

„To je nejdůležitéjší.“

„Než šla ven, dobře se oblékla.“

„To svým způsobem i ti ostatní. Cyklista a Angela Randallová na sobě měli cyklistickou a běžeckou soupravu a dodržovali známou rutinu. Debbie Parkerová byla oblečená na procházku. Nikdo z nich nevyběhl ven v županu a natáčkách.“

„Co si o tom myslíte, seržantko?“

„Myslím, že se zajdeme podívat na tu sousedku. A pak se mi snad podaří přinutit šéfinspektora, aby to bral vážně a obnovil pátrání, dřív než se ztratí někdo další.“

Na druhém konci kantýny se skupinka uniformovaných policistů hlasitě rozesmála. Vždy se jí líbila družnost lidí na stanici, ráda pozorovala různé způsoby, jimiž jednotliví policisté po těžké směně upouštěli napětí. Vtípky, smích, plácání po zádech a hlasitá vzájemná podpora. Samozřejmě ne vždy každý s každým souhlasil a vznikaly i třenice, ne každý zapadl, někteří si vzájemně nedůvěřovali, jenže na místech, kde lidé pracovali pod tlakem střídaným dlouhými obdobími nudy, tomu jinak ani být nemohlo. Kdykoli se objevil obzvlášť zneklidňující případ, vražda, zneužívání dítěte, ošklivá nehoda, řady policistů se semkly, neshody šly stranou a všichni v nevyřčené shodě táhli za jeden provaz. Práce u policie by bez toho byla naprosto nesnesitelná a Freya byla ráda, že tomu tak bylo v Londýně i zde.

Dopila kávu a pečlivě srovnala Nathanovy sáčky od cukru.

„Ach jo, seržantko, jste horší než manželka. Pokaždé se ptám, jestli to bude právě takové?“

„Slyším dobře?“

Podívala se na Nathana, když vycházeli z kantýny. Poďobaný a ošklivý až hezký obličej měl rudý.

„Hej!“

„Ne, ne, tak to není. Nic jsem neřekl, počkejte... Jen jste mě přinutila přemýšlet. Nic víc.“

„Tak dlouho nepřemýšlej a konej.“

„Je to tím, jak jste říkala, abych Em neztratil... Víte, neumím si představit, jaké by to bez ní bylo. Kdyby ji přestalo bavit na mě čekat a odešla by. Jak jste říkala.“

U svého stolu Freya sebrala čistý prázdný plastový kelímek a vhodila do něj pár drobných. „Fajn. Tohle je počinek.“

„Cože?“

„Začínám ti šetřit na toustovač.“

Sebrala značkovač a velkými černými písmeny na kelímek napsala: NATHANŮV SVATEBNÍ DAR.

Značkovač jí sebral a nápis rychle setřel rukávem. „Nechte toho. Až bych sem příště vešel, všichni by si ze mě utahovali. Mějte pochopení, seržantko.“

„Fajn, jenže hodiny tikají, Nathane. Teď pojď.“

„Tyhle úzké uličky miluju,“ prohlásila Freya, když odbočili do Nelson Street a při pomalé jízdě hledali čísla domů. „Od chvíle, co byly ve viktoriánské době postavené pro dělníky, se moc nezměnily. V Londýně jich také je hodně, i když většinu z nich teď ovládli mladí, úspěšní lidé. Stařenky, které každé ráno drhly schody, už vymřely. Lidem vyhovují a vždycky vyhovovaly. Nic nepředstírají, mají vzadu pěkné zahrádky a také sousedy. Naprosto dokonalé.“

„Minula jste se povoláním, seržantko... číslo 39 je tamhle. Měla jste být realitní agentkou.“

Pauline Mossová je vyhlížela z okna, a než vůz zaparkoval, stála už ve dveřích. Měla na sobě pracovní zástěru a vypadala dost rozrušeně.

„Nevrátila se, neozvala, nic...“ vysvětlovala a odváděla je do zaplněného obýváku, kde z křesla vyhnala mourovatou kočku. „Tady, jen to utřu, než se posadíte, jinak byste byla celá od chlupů.“ Začala polštáře dřít hadříkem i dlaní ruky a výsledek řádně zkontrolovala. „Vydržela jsem do půl deváté a zavolala vám až pak. Není to normální. Celou noc jsem si o ni dělala starosti. Kam šla? Nikdy takhle neodcházela. Noc mimo domov už nestrávila celé roky, určitě ne potom, co Harry onemocněl, a to už musí být nejméně tři roky.“

„Pokud tomu rozumím, znáte paní Chaterovou dobře.“

„Velmi dobře. Jsme sousedky už třicet let. Když ještě byli její Harry a můj Clive naživu, přátelili jsme se všichni dohromady. Pak byl Harry dlouho nemocný, a když zemřel, musela jsem se o ni trochu postarat. Je statečná, skutečně statečná a ze všech sil se snaží žít jako dřív, jenže to není jednoduché. Není to, jako bychom měly společnou domácnost, nic takového. Každá máme svou vlastní, nebo jak se teď říká, vlastní prostor. To jsme vždy respektovaly. Jenže se v podstatě každý den navštěvujeme, dáme si kávu nebo čaj, nebo vyrazíme na nákupy, případně se ke mně zajde dívat na oblíbené pořady v televizi, nebo já k ní a hrajeme karty.“

„Kdy jste paní Chaterovou viděla naposledy?“

„Včera dopoledne. Dělala něco venku a já ji pozvala na šálek kávy. Také jsem měla napečeno. Dostala jsem dopis z radnice a chtěla jsem, aby si ho přečetla. Pak jsme mluvily o tom, že bychom si příští měsíc mohly udělat výlet. Vlakem, víte? Občas jsme tak jezdívali všichni čtyři, jenže co Harry onemocněl, už to samozřejmě nešlo, ale já se ji snažím přimět k tomu, aby některé věci dělala znovu. Trochu se uvolnila. Rozumíte? Když zemřel Clint, dělala pro mě totéž.“

„Vypadalo to, že se jí myšlenka na výlet líbí?“

„Ano, určitě, říkala, že je čas dívat se dopředu. Hodně jsme o tom mluvily, mám takovou brožurku. Líbil by se nám Chatsworth. Můžete tam strávit krásný den, mají tam nádherné zahrady a dá se tam i naobědvat. Není to ani moc daleko. Chystala jsem se udělat rezervaci, právě jsme vybraly datum.“

„Takže nic nenaznačovalo, že se chystá někam pryč jen sama?“

„To by neudělala ani za milion let. Kromě toho, přece nikam neodjedete, aniž byste o tom někomu řekla. Navíc večer, nebo ne? Samozřejmě že ne, ať jste kdokoli. A s sebou měla jen kabelku.“

„Pokud jsem to správně pochopila, nemá paní Chaterová žádné příbuzné.“

„Ne. Zůstali bezdětní. To je vždycky smutné. Harry měl sestru, ta ale zemřela, kdy to bylo? Ano, před pěti roky, a neřekla bych, že s její rodinou Iris udržuje styky. Bydlí někde ve Skotsku. Ano, v Aberdeenu. Ne, když Harry zemřel, zůstala sama. Já jsem na tom lépe, protože mí dva synové bydlí poměrně blízko.“

„Má nějaké další přátele?“

„No, samozřejmě, ale nikoho blízkého. Obě známe tady v okolí spousty lidí, i když už ne tolik jako dřív. Všechno se mění, nemyslíte? Chodívala do katedrály, pak s tím však přestala, protože jí vadilo, že musí odcházet dřív, aby se mohla postarat o Harryho.“

„Viděla jste ji odcházet?“

„Ne, právě jsem se koupala. Jen jsem slyšela, jak zabouchla dveře, a pak její kroky, když procházela kolem. Nic víc. Nepřišlo mi to důležité, jen že se nezmínila, že někam půjde. Ale, jak říkám, nekoukáme tu jeden druhému do talíře.“

„Takže nemáte tušení, kam mohla mít namířeno?“

Pauline tušení měla, nechtěla se však o něm zmínit. Šla Iris znovu za médiem? Byla přece tak zklamaná, když se Harry „neozval“. Zkoušela to snad znovu? No, byla to její věc, něco velmi soukromého, o čem naprosto zjevně nechtěla mluvit. Pauline proto nepřipadalo správné hovořit o tom bez Irisina svolení se dvěma cizími lidmi, i když se jednalo o policisty. Navíc měla dojem, že to tak jako tak není důležité. Přesto si v duchu poznamenala, že by se o tomto podezření mohla zmínit později, pokud se Iris nevrátí. Jenže ona se přece vrátí. Jak jinak?

„Jak na vás poslední dobou působila? Byla stále ještě v depresi z manželova úmrtí?“

Pauline se na mladého muže zle podívala. Měl obličej, který se nemohl líbit snad ani jeho vlastní matce. „Víte, neřekla bych, že je to ten nejvhodnější výraz,“ prohlásila odměřeně. „Dnes se neustále hovoří jen o depresích. Utrpěla bolestnou ztrátu, zemřel jí manžel, se kterým strávila jedenačtyřicet let života. V takovém případě nemáte deprese. Trápíte se žalem, je vám to líto, jenže to je přece normální, ne? Kdyby to tak nebylo, co byste to byl za člověka? Ale není to deprese, která by se musela léčit nějakými prášky.“

„Omlouvám se.“ Možná byl na první pohled ošklivý, dokázal se však krásné usmát. Pauline vstala.

„Nemám postavit na čaj?“

„Už jsem se bál, že se nezeptáte. Mohu vám pomoct?“

Freya se usmála a zůstala v obýváku. Nathan dokázal vyčarovat ptáky na stromech i hrnek čaje od dam, přičemž se mu vždy podařilo získat i některé „pozapomenuté“ informace.

Rozhlédla se po obýváku Pauline Mossové. Původní krb už bohužel vybourali a nahradilo ho elektrické topení. Kdysi tu musela být i vysouvací dřevěná okna, ale ted už zbyla jen hliníková obludnost s dvojitými skly.

Z kuchyně slyšela smích a cinkání porcelánu.

Konvici s čajem doplňovaly doma pečené koláčky a zázvorové sušenky, to vše na ohromném tácu, který přinesl křenící se Nathan. Freya jen zvedla oči ke stropu, Nathan na ni však spiklenecky mrkl. Takže z tlachání s paní Mossovou přece jen vzešlo cosi užitečného. Freya se rozhodla počkat, až bude nalitý čaj, koláčky namazané máslem a Nathan se začne cpát, jako by ráno nesnídal a do oběda bylo ještě daleko.

Sama si také vzala koláček a nezávazně se bavila o tom, jak se okolí i život v něm změnily proti době před třiceti roky, kdy se sem Pauline Mossová s manželem a dvěma malými syny přistěhovala, o sousedských vztazích a jejich úpadku, pracujících ženách a samotě těch, kdo zůstali, odešli do penze a už prostě nestačili.

„Máme štěstí, Iris a já,“ prohlásila Pauline Mossová. „Bydlíme ve stejných domech, ve stejné ulici, chodíme nakupovat do stejných obchodů a také máme jedna druhou. Víte, člověku pomáhá, když zůstane na všechno sám, že se nic kolem nemění. Můžete se na to spolehnout. Já i Iris. Je mi líto všech, kdo zůstali sami, neznají se s nikým z okolí, dostanou se do neznámého prostředí nebo je město přestěhuje. Tady k ničemu takovému, díkybohu, nedošlo, ale v Bevhamu vyštípali při těch přestavbách spoustu nájemníků. Hodně starých lidí to nejspíš zabilo.“ Bavila se bez zábran, co chvíli dolila Nathanovi čaj, nabídla další koláček nebo sušenku. Freya čekala.

Na okně bylo pověšené krmítko, kam přilétali drobní ptáci. Rychle poskakovali a pozornýma očkama se neustále rozhlíželi, aby vzápětí odletěli pryč. Zahrada byla upravená a na jejím konci z hromádky kamenů stékala voda do jezírka. Spokojený život, napadlo Freyu, starosvětský životní styl, jímž žije tolik lidí na různých místech téhle země. Domácí kuchyně, zahrádka, sousedé, nákupy, každodenní návraty, příležitostně možná bingo a jinak večery u televize nebo s knihou z knihovny. Pauline Mossová a Iris Chaterová žily podobně.

Střední Anglie, tradiční hodnoty. Nevysmívej se jim, za žádných okolností se jim nevysmívej. Odtud pocházíme, zde jsou naše kořeny a právě tohle musíme já a Nathan za každou cenu chránit a obdivovat.

Nathan sebral ze svého talířku několik drobků a spokojeně se na Pauline Mossovou podíval.

Freya počkala ještě několik vteřin. Nic. Mrkla na Nathana. Nedával na sobě nic znát.

„Moc jste nám pomohla, paní Mossová. Napadlo mě, jestli třeba nemáte klíče od domu paní Chaterové? Rádi bychom se tam rozhlédli.“

„Nemyslím, že byste se jí měli hrabat ve věcech.“

„Samozřejmě. Jenže tam může být něco, čeho jste si nevšimla a co by mohlo být důležité. Chtěli bychom paní Chaterovou najít co nejrychleji.“

Pauline vstala. „Musíte dělat svou práci. Pustím vás tam.“

„Děkuji.“

Freya pozorovala modrou sýkorku, která se polekala pohybu uvnitř a odletěla z krmítka. Nedokázala si představit, že by musela celý život prožít na hraně nervového zhroucení a nemohla si vychutnat jediné klidné jídlo. Vzpomínka na příjemnou večeři se Simonem sloužila jako záchranný člun v rozbouřených vodách všedních dnů.

Následovali Pauline Mossovou do čísla 39 na Nelson Street. Další prázdný dům patřící pohřešované ženě, další pokoje plné života někoho jiného, plné soukromí. Jenže tady bylo útulno a příjemně, což se o sterilním domě Angely Randallové na Barn Close říci nedalo. Pokoje Iris Chatterové byly plné nábytku, ozdob, obrázků, drobností, hodin, květin v nádobách, obyčejných lamp, dveřních zarážek, pletení, křížovek, koberců, map, ubrusů, fotografií, mís, váz i krabiček na všechno možné. Nic nebylo neuklizené, přesto zde panoval milý nepořádek.

Rozhlíželi se. Freya v předsíni hodnotila kabáty a šátky, v komoře pod schody našla boty, vysavač a kufry. Postel byla pečlivě ustlaná a překrytá vyšívaným saténovým přehozem, přes židli u toaletního stolku visela chlupatá fialová dečka. Na posteli leželo slušné oblečení.

Iris Chaterová měla domáckou povahu. Neodešla. Chtěla se vrátit. Ta zpráva vyzařovala z celého domu. Freya si tím byla jistá stejně jako skutečností, že tato pohřešovaná žena má cosi společného s ostatními případy. Dál pátrat v tomto útulném, přeplněném a pohodlném domku nemusela.

„Děkujeme, paní Mossová. Víc už vidět nepotřebujeme. Kdybyste si ještě na něco vzpomněla, prosím, zavolejte. Tady je číslo na stanici. Chtějte detektiva seržantku Graffhamovou nebo detektiva konstábla Coatese.“

Venku svítilo slunce. Pauline Mossová zavřela dveře čísla 39, ujistila se, že jsou pevně zamčené, a s klíčem v ruce se otočila k oběma detektivům. Oslovila však Nathana. „Nerada se na to ptám, ale nedokážu si pomoct. Celou dobu mi to vrtá v hlavě.“

Nathan jí položil dlaň na paži. „O co jde, paní?“

„Ta pohřešovaná dívka, kvůli které jste prohledávali Kopec...“

„Nic nenaznačuje, že by tam vaše sousedka chodila. Takže nemějte obavy.“ Tón Nathanova hlasu uklidňoval.

„Děkuji,“ podívala se na něho. Nathan ji ještě jednou poplácal po paži.

Freya zamířila k silnici. „Minul ses povoláním, detektive konstáble Coatesi. Byl by z tebe vynikající vikář. Se starými dámami to opravdu umíš.“

„Občas se to hodí. Pauline Mossová nám zatím neřekla všechno.“

„Zatím?“

„Určitě se s tím ale svěří. Zastavím se tu později.“

„Správně to načasuj. Nech ji nejdřív napéct čerstvé koláčky.“

Simon Serrailler jejich hlášení věnoval stejnou pozornost jako zprávám od ostatních detektivů. Právě to na něm bylo nejlepší. Nikdy se nechoval přezíravě, nikdy nikoho nenapomínal, a to ani v případě, kdy s názory druhého nesouhlasil. Zatímco mu Freya podávala hlášení, opíral se v křesle.

„Žádná zjevná spojitost, uvědomuju si to, jenže toho začíná být nějak moc.“

„Souhlasím. Paní Chaterová držela smutek, a to může někdy způsobit, ze se lidé ztratí. V žádném případě se však s vámi nepřu. Takže nejvyšší priorita, prosím. Pátrání dům od domu, nemocnice a nádraží, výzvy v rozhlase, informujte tisk.“

Nebyla to jeho chyba. Byl opatrný a metodický, nikam nespěchal a vše plánoval. Nikdy nejednal z náhlého popudu a právě teď si něco takového nemohl dovolit. Tak docházelo k chybám a kromě toho pohrdal těmi, kdo se nechali zaskočit situací nebo dovolili emocím, aby je ovládly, přestali rozumně uvažovat, těmi, kteří zabíjeli, protože byli vnitřně rozervaní a ovládaní svými pudy. Takoví lidé vraždili v opilosti nebo po požití drog. Zabíjeli své sousedy, protože jim došla trpělivost během hádky kvůli hluku, své manželky v návalu žárlivosti nebo třeba prostitutky v zápalu sexuální vášně. Všemi takovými pohrdal. Když o nich četl v novinách, přál si, aby je dopadli a potrestali, a pokud by k tomu sám mohl přispět, určitě by policii nabídl své služby.

Takže to nebyla jeho chyba, tím si byl naprosto jistý. Policie uzavřela Kopec a její lidé se tam neustále motali. Veřejnost tam nejprve vůbec nesměla a později se bála tam chodit. Mohl to někomu klást za vinu?

Jenže to pokazilo jeho plány. Měl vše důkladně propracované a vše probíhalo hladce, jenže najednou se jeho plán zhroutil a musel udělat to, o čem si přísahal, že nikdy neudělá: jednat bez přípravy, na základě pouhého impulzu.

Zřejmě byl úspěšný, nikoli však spokojený. Připadalo mu, že se ocitl na hraně a neustále musel o celé události přemýšlet. Hledal, kde se dopustil sebemenší chyby. Na nic nepřišel, přesto se však nedokázal uklidnit, nemohl spát, nepřipadal si jako pokaždé předtím, nebyl klidný a neovládal se. Nemohl být sám se sebou spokojený.

Zaprvé neměl vůbec v plánu vyrazit ten večer ven. Jenže vypisoval šeky, zanášel údaje do účetnictví, procházel daňové přiznání a v pokoji bylo dusno. Měl toho dost. Potřeboval na čerstvý vzduch. Sešel proto dolů ke schránce na dopisy a vzduch tam byl příjemný, vyčistil

mu hlavu a zklidnil ho. Bylo cítit něco nového, jaro. Vzrušilo ho to, takže když se vrátil domů, byl plný touhy dělat něco jiného, někam vyrazit a neklid jako by mu bublal v krvi.

Dodávka stála samozřejmě v podnikatelském parku. Zamkl dveře, nastartoval auto a pomalu, bezcílně projížděl ulicemi. Neměl nikam namířeno, nic nehledal. Ani nikoho.

Když ji uviděl, vše do sebe zapadlo. Okamžitě mu to bylo jasné.

Postarší žena.

Opírala se o zed, jako by nemohla dýchat. Kdokoli o ni mohl projevit starost a zastavit se, kterýkoli pozorný chodec. Když vystupoval z auta, začala padat na stranu, na chodník u zdi. Na ulici nikdo nebyl. Žádný chodec, žádné auto. Všechny domy měly zatažené závěsy.

Sklonil se nad ní. Zřejmě dostala mrtvici nebo infarkt. Poznal příznaky. Když ji zvedal, stále žila. Skoro nedýchala, měla popelavou barvu, ale žila.

Zvedl ji, otevřel zadní dveře auta a pozoroval, jak se zhroutila na bok na sedadlo.

Netušil, kdy přesně k tomu došlo. Jel co nejrychleji, než však dorazil na místo, byla po smrti. Pak musel jednat rychle, protože se kdykoli mohla objevit hlídka bezpečnostní služby. Hlídači však, jak dobře věděl, nechodili tak často, jak by měli. Většinu noci trávili v hlídkovém autě, pili čaj z termosek a na malé televizi sledovali porno. Možná jednou za noc projeli prázdnými uličkami podnikatelského parku, většinou však nevystupovali. Věděl to. Strávil týdny v temné kanceláři své buňky, kontroloval jejich pohyby a zaznamenával je na časové ose. Jenže nevěděl, jestli už dnes na objížďce byli, a navíc přijel vlastním vozem, který neznali. Co kdyby se tu objevili a v náhlém záchvatu povinnosti si zapsali jeho číslo?

Pracoval velmi rychle, což nesnášel. Pokaždé se přitom potil a pot nenáviděl.

Odnesl ženu k boční stěně buňky, odemkl a otevřel dveře. Nebylo jednoduché ji nepustit a přitom ještě rozsvěcet světla. Neodehrávalo se to jako obvykle. Takovou věc ještě nedělal.

Poté nicméně vše probíhalo jako vždy, rychle ji svlékl, uložil do pytle a nakonec do chladicího boxu. Police hladce vyjela a opět zajela. Zkontroloval ukazatele. Oblečení a kabelka skončily v obyčejném černém pytli na odpadky. Z kapes ani z kabelky si nic nevzal, dokonce se do nich ani nepodíval. Nikdy to nedělal. Nebyl přece zloděj. Popeláři přijedou ve čtvrtek a pytel budou mít venku připravený společně s několika dalšími. Čím obyčejnější věci, tím lépe. Moc dobře to věděl. Nechtěl k sobě přitahovat pozornost tím, že by se pytlů někde zbavoval, choval se tak jako všichni ostatní v podnikatelském parku a pytle s odpadky vynášel ve stanovený den.

Odešel z buňky a do auta nastoupil rozrušený a napjatý tak, jak to už dlouhé roky nezažil. Když odjížděl, srdce mu bušilo a ruce na volantu klouzaly. Nikoho však nezahlédl. Hlídači se neukázali. Vyjel na hlavní a zamířil domů.

Večer mu však dal pořádně zabrat. Celé hodiny nemohl usnout, potil se strachy, a když si naléval pití, třásly se mu ruce. Na druhý den zavolal, že má teplotu a kašel, a zůstal doma. Měl strach, že už nemůže sám sobě věřit, nemůže se dále spoléhat na své absolutní sebeovlá-dání, železnou vůli, odhodlání. Jednal impulzivně, bez varování nebo plánu. Možná bylo vše v pořádku a nikdo ho neviděl, třeba stálo štěstí na jeho straně. Jenže na štěstí nikdy nespoléhal. Považoval to za šílené. Vždy věřil jen sám sobě a nikdy se nezklamal. Až doteď.

Freya si cestou domů koupila večerník.

ZÁZRAČNÝ LÉČITEL, NEBO CHYTRÝ PODVODNÍK?

od Ráchel Carrové

„Je to zázrak. Víc vám říct nemůžu. Vrátil mi život.“

Poslouchala jsem, jak paní Glenda Wallerová z Orchard Park Close v Laffertonu pěje ódy na muže, o němž je přesvědčená, že ji vyléčil z potenciálně smrtelné nemoci, s níž si konzervativní lékaři nevěděli rady.

Paní Wallerové bude čtyřicet let a dlouhou dobu trpěla bolestmi žaludku. „Už jsem byla v agónii, záchvaty bolesti neustávaly. Nemohla jsem normálně chodit ani jíst, takže jsem ubývala na váze, když jsem však zašla za svým praktickým lékařem, označil to za problémy se špatným trávením. Bolesti se stupňovaly, proto jsem za ním vyrazila znovu. Poslal mě do nemocnice, nikdo tam však nedokázal zjistit, co mi je. Vše se dál zhoršovalo. Byly dny, kdy jsem nedokázala ani vstát a běžné činnosti jsem mohla vykonávat jen s vypětím všech sil. Mělo to vliv na mé manželství, rodinu, na všechno.“ Paní Wallerová je provdaná za řidiče dálkových nákladáků Roba a mají spolu dva syny. „Všichni na mě byli moc hodní, jenže začínali ztrácet trpělivost a já se dostávala do depresí. Byla jsem si jistá, že jde o něco vážného, proč ale žádný doktor nedokázal stanovit diagnózu?“

Když jsem s paní Wallerovou seděla nad šálkem čaje v jejím útulném rodinném domku, jen stěží bych věřila, že byla tak nemocná. Je veselá a přímo kypí zdravím. O jejím příběhu jsem se dozvěděla od někoho jiného, kdo mi prozradil, že ví o „ženě, kterou zachránil zázrak“. Protože něco takového

neslýcháte každý den, byla jsem přirozená nedůvěřivá. Všichni známe smutné příběhy nevyléčitelně nemocných lidí, kteří věřili, že je buď konzervativní léčba, nebo alternativní terapie vyléčila, aby brzy zjistili, že se jednalo jen o dočasnou remisi. Příběh Glendy Wallerové mě nicméně zaujal také proto, že léčitel, který tento zázrak údajně způsobil, je - mírně řečeno - zvláštní.

„Zajděte za ním sama,“ radila mi paní Wallerová. „Skeptik dokáže být každý. Bůh ví, že i já jsem nevěřila a bála se. Koneckonců, občas zaslechnete různé věci. Jakmile jsem se ale s panem Orfordem sešla, získala jsem pocit, že se se mnou stane něco zvláštního. A stalo.“

Se slovy Glendy Wallerové v hlavě jsem se tedy vypravila do vesnice na kopci zvané Stárly Tor, šest mil od Laffertonu. Měla jsem dohodnutou schůzku s mužem, jehož skutečné jméno zní Anthony Grford, který však o sobě zároveň tvrdí, že je doktor Groatman.

Stárly je hezká malá vesnice s příkrými uličkami vedoucími dolů na malé náměstí s několika obchody a kavárnami pro návštěvníky, jichž sem každoročně na sezení u alternativních terapeutů přicházejí stovky.

Léčivé kameny, vonné svíčky, korále, lapače snů a různé lektvary, které se tu nabízejí na prodej, mě nijak nenadchly a dojem na mě neudělaly ani nabídky různých terapeutů vyvěšené ve všech výlohách. Tradiční čínské léčitelství, léčení sny, regrese minulých životů, květinová terapie... Při pohledu na ně vypadá stará dobrá reflexologie nebo aromaterapie skoro konzervativně.

Pokud se toto vše jevilo jako lehce praštěné, jaký bude člověk, s nímž se mám sejít? Co se dozvím? Kdyby mi ho Glen-da Wallerová tolik nedoporučovala, možná bych rychle utekla zpátky do bezpečí domova.

Místo toho jsem však zamířila do jedné ostře stoupající uličky ve Stárly a zazvonila v místě, které ze všeho nejvíc

30Ž

pripomínalo zubní ordinaci. Ukázalo se, že presná tím prostory pana Orforda dříve byly.

Z prvního dojmu jsem usoudila, že hodná zubařů by si mohlo vzít příklad ze světlé a příjemné recepce s velkými okny s výhledem do půvabná upravené zahrádky, čerstvých květin, automatu na vodu a milé recepční, paní Esme Coxo-vé, která u pana Orforda pracuje od doby, kdy si na konci minulého roku zřídil ve Stárly ordinaci.

„Vídám sem přicházet vystrašené, napjaté a často, samozřejmě, těžce nemocné lidi,“ řekla mi. „A pak je vidím odcházet s nová nabytou jistotou, vzpřímené a se světlem v očích. Slýchám o věcech, které pan Orford dokázal, o léčbách, o zázracích. Ano, jsem si jistá, že někdy to jinak ani vyjádřit nelze. Musím přiznat, že je pro mě velkou ctí pracovat pro tak neobvyklého muže.“

Podobná slova by se však dala očekávat, nebo ne? Proto jsem se posadila, listovala jedním z časopisů s lesklou obálkou a na doktora počkala.

„Ne,“ prohlásil, když jsme si potřásli rukama. „Takhle mi neříkejte. Nejsem lékař.“

Anthony Orford je obyčejný, kultivovaný a příjemně vyhlížející muž středních let. Na sobě měl tvídové sako. Nic, čeho by se člověk měl bát. Odvedl mě do ordinace, která měla zastíněná okna, bylo v ní šero a veškeré vybavení sestávalo z lehátka, výlevky s kohoutkem a velkého kýble. Při pohledu na kbelík jsem se lekla.

„Nemusíme se tu zdržovat,“ prohlásil. „Jen jsem si říkal, že byste ráda viděla, kde pracuji. Naprosto obyčejné místo. Vidíte?“

„Jako u zubaře, jen bez vybavení.“ Vypadalo to, že se myšlenek na zubaře nedokážu zbavit.

Zpátky v recepci nám paní Coxová přinesla čaj. Chtěla jsem se vrátit k tématu.

„Doktor Groatman...“

„Pozoruhodný člověk, skutečně pozoruhodný. Diagnostik, klinický lékař, chirurg..."

„Jenže mrtvý," upozornila jsem.

Vypadalo to, že jeho vřelý úsměv poprvé trochu ochladl.

„Nic takového jako smrt neexistuje, slečno Carrová. Ne v tom smyslu, který máte na mysli."

Zajímalo mě, o jakém smyslu tedy mluví.

„Doktor Groatman žil a pracoval v devatenáctém století v Limestone. Teď léčí mým prostřednictvím, z druhé strany. Vede mě, učí mě, mým prostřednictvím operuje."

„Když říkáte, že operuje..."

„Psychicky, samozřejmě."

Zeptala jsem se, co přesně má na mysli, vypadalo to však, že se vyhýbá přímé odpovědi. Když jsem na něho zatlačila, chladný úsměv úplně zmrzl.

Právě v tom okamžiku jsem se začala cítit divně. Nic se mi nestalo, nikdo neřekl nic, proč bych se měla chvět, a přesto jsem tam seděla s oním spořádaně vyhlížejícím mužem a celá se třásla.

„Lidé ke mně přicházejí s bolestí a strachem. Byli už u mnoha lékařů, kteří jim buď řekli, že jim nic není, nebo že je jejich choroba nevyléčitelná. Dokonce smrtelná. Doktor Groatman mým prostřednictvím zjišťuje, o jakou nemoc se jedná, a léčí ji. Obvykle operativně, jindy ne. Léčí ji metafyzicky, například odstraní tumor nebo polyp, rozpustí žlučové kameny, zbaví zánětu nebo sterilizuje hluboko uloženou infekci. Výsledky jsou vynikající."

„A vám připadá, že s tím nemáte nic společného?"

„Nemám s tím vůbec co do činění. Jak jsem řekl, funguji jen jako kanál.“

„Dobře placený kanál."

I ticho v místnosti najednou mrazilo. Divné. Věděla jsem však, že si šamanský chirurg účtuje poplatky. Paní Wallerová mi řekla,

že mu zaplatila 150 liber. Dobře vynaložené peníze, ujišťovala mě. Řekla bych, že za úlevu po měsících bolesti to stálo. „Jestliže nejste lékař...“

„To v žádném případě nejsem.“ Pan Ořfořd dbal na to, abych si uvědomila, co říká.

„Jak tedy můžete opeřovat?“

„Já neopemji.“

„Jenže...“

Povzdychl si a já se začínala cítit jako velmi nechápavé dítě. „Openjje doktor Gřoatman. Metafyzicky.“

„Chcete říct, že lidi rozřezává?“

„Svým způsobem.“

„Metafyzicky?“

„Ano.“

Stále jsme se pohybovali v začarovaném kruhu.

„Kde jste, pane Orforde, působil, než jste přišel do Laf-fertonu?“

„V Brightonu."

„Překvapuje mě, že se někdo dokáže odstěhovat z Brightonu. Já bych to určitě neudělala.“ Doufala jsem, že začne o Brightonu mluvit. Chtěla jsem, aby mi pan Ořfořd řekl, jaké nemoci tam léčil. Nebo spíš doktor Gřoatman. Koneckonců, copak by na všechny nové pacienty neudělalo dojem, či je alespoň nezbavilo obav, kdyby se doslechli o dalších příbězích s dobrým koncem? Zdálo se však, že se mu do vyprávění ani trochu nechce.

Ještě několik minut jsme si povídali, jenže bavit se s Antho-nym Orfordem je jako mluvit do mlžného oparu. Čím přímější otázky jsem kladla, tím mlhavější byly jeho odpovědi, přestože se neustále choval uctivě.

Vstal a podal mi ruku. Zjevně jsem vyčerpala jeho pohostinnost. Ve dveřích jsem ho ještě jednou požádala, aby mi vysvětlil, jak vlastně doktor Gřoatman léčí.

„Budete-lí někdy nemocná - a já přirozeně pevně doufám, že se to nestane - a váš praktický lékař vám nedokáže pomoci, objednejte se. Pak to zjistíte na vlastní kůži."

Když jsem se loučila, úsměv se znovu vrátil, teploměr však dál ukazoval mráz.

Stárly jsem opustila zmatená.

Kdo tedy je Anthony Orford? Kdo byl doktor Groatman? A má některý z „nich" licenci na praxi, kterou „společně" vykonávají? Zjevně ano. Neexistují totiž žádné předpisy, jimiž by se alternativní terapeuti museli řídit. Lékařskou praxi smějí vykonávat výhradně lidé s úplnou kvalifikací. Pan Orford si však dával záležet, abych pochopila, že se za lékaře neprohlašuje.

Vše mi připadalo velmi znepokojivé.

Vrátila jsem se proto za Glendou Wallerovou a požádala ji, aby mi přesně popsala, co se s ní během konzultací u pana Orforda / doktora Groatmana dělo. Dočkala jsem se překvapení. Muž, kterého mi popsala jako „doktora", totiž určitě nebyl ten, s nímž jsem se ono odpoledne setkala. Když Anthonyho Orforda ovládne doktor Groatman, jeho zjev se změní. Zmenší se, na zádech se mu objeví hrb, v obličeji vrásky a vlasy mu zřídnou. Ani hlas, který mi Glenda Wallerová popsala, nepatřil Anthonymu Orfordovi.

„Nosí bílý plášť," tvrdila, „a v kabince se převléknete do nemocniční noční košile. Vše je uspořádané a má také tác s nástroji. Skutečně jako zubař. Nejprve vám přejíždí rukama nad tělem, ale nedotýká se vás, chápete? Pak zjistí, co vám je a kde nemoc sídlí. Nakonec vezme jeden z těch nástrojů."

Co se paní Wallerové dělo dál, zní skutečně neuvěřitelně. Šamanský chirurg provede na pacientovi jakousi incizi a rychle odstraní nemocnou tkáň, infekci nebo něco jiného, o čem prohlašuje, že je příčinou problémů. Rovněž se mi svěřila, že viděla, že jí z těla vyndal „cosi krvavého... jakousi tkáň s gázou" a odhodil „to" do kyblíku pod lehátkem.

Zajímalo mě, jak se cítila. Jrochu se mi motala hlava,“ odpověděla, „a byla jsem zesláblá. Jenže jsem neměla strach a ani jsem si nedělala starosti, což bych byla nejspíš měla. Nemyslíte?“

Samozřejmě. I já se bála, a to jsem vše jen vyslechla.

„Já mu ale věřila. Prostě jsem nějak věděla, co dělá a že všechno bude v pořádku. A také je, nebo ne?“

Nezbývalo mi než s Glendou Wallerovou souhlasit. Vypadala spokojeně. Ať byla nemocná s čímkoli, nemoc zmizela. Nemá bolesti a necítí deprese. Bylo by nefér o ní pochybovat.

Nicméně ohledně šamanské chirurgie zůstává řada otázek, které by měly být zodpovězeny. Nemá-li terapeut co skrývat, proč nechtěl na většinu otázek pravdivě a úplně odpovídat? Co se skutečně odehrává během operace a na .operačním stole' tohoto muže? Nebo snad těchto mužů? To vědí jen oni a nic nám neřeknou.

Zázrak, nebo podvod? Porota ještě nerozhodla.

Článek zabíral celý prostředek Echa Laffertonu a doprovázely ho fotografie Stárly Tor a doniu s ordinací šamanského chirurga. V boxu s jejím jménem se skvěla i fotografie Ráchel Carrové. Namyšlená, pomyslela si Freya. Nafoukaná a arogantní.

Když se Freya vykoupala, umyla si a vyfoukala vlasy, vybrala oblečení, aby se vzápětí rozhodla jinak, a i to nakonec odmítla ve prospěch černých hedvábných kalhot, černého saténového saka a šokující růžové, dlouhé hedvábné košile.

V poslední době začínala znovu věřit svým instinktům, a právě ty jí napovídaly, že na večeři u své matky se ukáže i Simon Serrailler.

Když ji však Meriel uvedla do salonu, kde již se sklenkami v rukách postávali skoro všichni hosté, nebyl Simon prvním, koho si všimla. Poznala štíhlou ženu, s níž Simon přijel ke svému domu tehdy v noci, kdy se Freya schovávala venku ve stínu.

Žaludek se jí obrátil jako při prudkém klesání. Simon tu určitě je také, jen ve vedlejší místnosti, ale každou chvíli se vrátí k téhle ženě v dlouhé béžové halence přes tmavší šedou sukni. Napadlo ji, jestli by snad neměla ihned odejít, vymluvit se na náhlou nevolnost, což by v podstatě byla pravda, a vytratit se, než se Simon objeví.

Meriel ji vzala za paži. „Myslím, Freyo, že s Cat se ještě neznáte.“ Žena se usmála. Měla vřelý, přátelský úsměv. Freya ji nenáviděla. Vnímala, jak jí druhá žena nabízí ruku k pozdravu.

„Ahoj. Už jsem o vás hodně slyšela.“

Freya ze sebe nedostala ani slovo, jen se usmála a potřásla ženě rukou. Ta se rozesmála. „Ne, nebojte. Nic špatného, jen samé dobré.“ „Promiňte?“ Konečně se zmohla na slovo. Znělo jí divně, jako v cizím jazyce.

„Simon o vás hodně mluví.“

Uvědomila si, že musí vypadat uvolněně asi jako ryba v kádi.

Teď se žena dotkla jejího ramene. „Pracujete spolu, nebo ne?“ Freya si vzpomněla, jak se přikyvuje, a pak sejí snad zázrakem podařilo otevřít ústa. Jako leklá ryba, pomyslela si. „Jak to víte?“

„Bože, tahle rodina je hrozná. Máma nás ani pořádně nepředstavila. Jsem Cat Deerbonová. Deerbonová, za svobodna Serraillerová. Simon je můj bratr.“

Místnost se přestala otáčet.

Cat Freyu seznámila se svým manželem, s mohutným Chiropraktikern a s vysokou a velmi krásnou ženou v dlouhých potištěných sametových šatech. Skupinka se právě bavila o článku v dnešních večerních novinách.

„Myslíte ten o šamanském chirurgovi?“

„Ano. Znamená to, že se o něho zajímá policie?“

„Ne, ne. Alespoň oficiálně ne. Jen mě to také zaujalo.“

Když odešli ke stolu, bylo zřejmé, že již jsou všichni. Simon se neukázal. Freya si připadala jako malé dítě, hořce zklamané z toho, že nedostalo očekávaný dárek, nebo puberťačka zničená pokáráním od obdivovaného učitele. Ale rychle se vzpamatovala. Dnešek si nesmíš nechat zkazit, pomyslela si a nabrala si z kameninové mísy porci blyštivé ryby obložené hřebenatkami. Užij si společnost, která zde je, a nežehrej, že tu někdo není. Dnes si můžeš udělat nové přátele. Cat, napadlo ji, když se na ni podívala přes stůl. Ano, Cat určitě, a nejenom proto, že je Šimonova sestra, i když vypadá úplně jinak. Cat, protože je vřelá a příjemná, inteligentní a chytrá, tedy typ člověka, které měla Freya velmi v oblibě. Prozatím se však rozhodla věnovat oběma svým sousedům. Posadili ji po pravici hostitele, jenže Richard Serrailler právě obcházel stůl a naléval víno. Proto se otočila doprava.

„Myslím, že nás ještě nepředstavili/' prohlásila.

Jejímu sousedovi bylo něco po padesátce, na sobě měl bezvadně ušitý šedý oblek. Všimla si, že má překvapivě elegantní ruce s upravenými nehty. Chirurg, usoudila, a skutečný, ne šamanský.

„ Aidan Sharpe. Těší mě. Pochopil jsem, že s Meriel zpíváte ve sboru sv. Michaela."

„Ano. Vzala mě pod ochranná křídla..."

„Meriel dokáže lidi zaujmout a zapojit do svých aktivit. Oslní je bohatostí svého světa, a než se vzpamatují, starají se o Stánek na bazaru pro hospic."

„Již jsem o tom něco slyšela."

Freya dojedla. Její společník si porci nakrájel na tenké úhledné plátky, které pak opatrně nabíral na vidličku. Chirurg, zaručeně.

„Jste lékařka?" zeptal se.

Nastala ta pravá chvíle. Freyu vždy zajímaly reakce lidí, když jim řekla, co dělá. Napadlo ji, jestli je na tom Simon stejně. Někteří byli překvapení, jiní se lekli, další si okamžitě začali hlasitě stěžovat na nárůst kriminality, nedostatek strážníků ve svém okolí nebo na zbytečnou přísnost dopravní policie. Byli i takoví, které zajímaly interní informace takřka o všem, co mělo co do činění s policií, a s kriminálkou zvlášť.

Podívala se tedy Aidanovi Sharpemu přímo do očí a řekla: „Ne, jsem seržantka u kriminálky."

Oči se mu téměř neznatelně rozšířily, jinak se však jeho výraz ani v nejmenším nezměnil Vypadá dobře, a bez bradky by to bylo ještě lepší, pomyslela si Freya.

„Mohu hádat, čím se živíte vy?“

Usmál se. „To se mi vždy líbilo.“

„Prosím?“

„Pamatujete se na... Samozřejmě, nemůžete se pamatovat, jste příliš mladá, kdysi běžel v televizi pořad nazvaný Hádej, kdo jsem? Skupina soutěžících tam kladla otázky lidem s nezvyklým povoláním. Myslím, že dokonce směli odpovídat jen ano, nebo ne. Skupina se pokoušela dopracovat k tomu, aby zjistila zaměstnání onoho člověka. Na začátku dotazovaný zahrál nějakou pantomimu, to ale byla veškerá nápověda.“

„Dobrá. Zahrajte tu svou.“

„Bože, myslím, že to nesvedu.“

„Určitě ano.“

„Jak byste to udělala vy? Naznačila byste nasazování pout?“

Stůl obcházela dívka v bílé zástěře a sklízela talíře. Meriel přinesla velkou mísu s dušenou zeleninou a postavila ji na servírovací stolek.

Freya se rozhlédla po tvářích lidí kolem. Ve světle svíček si spolu povídali a smáli se. Hezké, pomyslela si, příjemná společnost, dobré jídlo. Jasně. Jen kdyby tu byl ještě Simon... Znovu se podívala na svého souseda. „Pusťte se do toho.“

Chvíli tiše seděl, pak opatrně přiložil palec k ukazováčku a udělal jimi jediný opatrný, jemný pohyb vpřed. Freya ho pozorovala. Vůbec nic jí to neříkalo a přiznala se.

„Vlastně jsem vás měla za chirurga. Jestli jím ale skutečně jste, pak vůbec nechápu, co jste to dělal.“

Znovu se usmál.

„Jste chirurg?“

„Ne.“

„Sakra.“

A v podobném duchu jejich rozhovor pokračoval dál. Prostě si povídali, bavili se a Freya se uvolnila. Po nějaké době, když jim na talíře naložili kachnu v husté meruňkové omáčce, to vzdala. „Fajn, nechám se poddat.“

„Určitě?“

„Nejspíš si pak nakopu, že jsem to neuhodla.“

„Řekl bych, že nejspíš ne.“

„Zkuste to.“

Aidan Sharpe se na ni spiklenecky podíval. „Jsem akupunkturis-ta.“

Oba se rozesmáli, Freya s náznakem překvapení, Sharpe spokojeně. „Nikdo to nikdy neuhodl. Nikdy.“

„Z té pantomimy jsem moc nepoznala.“

„Ne. Víte, je skoro nemožné to nějak zahrát.“

„Dobrá, dobrá. V tom případě mi řekněte, co si myslíte o tom Or-fordovi, o šamanském chirurgovi. Zřejmě jste o něm již slyšel.“ Aidan odložil příbor. „Ach, slyšel jsem o něm už hodně,“ prohlásil, „a velmi mě to rozčiluje. Omluvte mě, nejspíš bych byl nucen použít nevhodné výrazy.“

Tím jejich rozhovor na chvíli skončil. Servírovala se zelenina a Freya se otočila, aby mísu podala Richardu Serraillerovi.

„Děkuji, seržantko.“ Výrazný sarkasmus se nedal přeslechnout. Rychle se odvrátil, aby mísu podal dál, a pak zvedl vidličku a nůž. „Nejsem ve službě,“ odtušila vesele. „Freya stačí.“

Jen cosi zabručel.

Richard Serrailler byl stejně pohledný jako jeho syn, měl stejný nos a obočí, stejné vlasy, jen už prošedivělé. Jenže ve tváři měl usazený permanentní úšklebek a oči chladné.

„Pracuji se Simonem,“ pokračovala.

„Byl bych raději, kdyby tomu tak nebylo. Nejspíš se vám zmínil.“ Freya se rozhodla hrát si na hluchou a slepou a podívala se na něho s překvapením ve tváři. „Vy mi můj výběr neschvalujete? Ale proč? Zřejmě jste o mně slyšel něco nepravdivého.“

„S vámi to nemá nic společného.“

„Teď jsem doopravdy zmatená. Můžete mi to vysvětlit, doktore Serraillere?“

Nenabídl jí, aby ho oslovovala křestním jménem, jen odsekl: „Můj syn měl být lékařem. Určitě by byl vynikající.“

„Jako šéfinspektor je více než vynikající.“

„Podivný výběr.“

„Ne. Vybral si vzrušující, nebezpečnou a důležitou práci.“

„Máte o sobě vysoké mínění.“

Kdyby se nejednalo o Šimonova otce, nejspíš by se ho zeptala, zda se mu líbí být tak nepříjemný, a bylo by jí jedno, že je hostem u jeho stolu. Místo toho však pomalu snědla sousto kachny, a ozvala se až pak. „Kolik lékařů vlastně je ve vaší rodině?“

„Sedm žijících, z toho čtyři jsme již na penzi. Dvě generace dozadu.“ „V tom případě byste snad jednoho syna nemusel tolik litovat, ne?“

„O tom budu rozhodovat já.“

„Nenecháte ho, aby se rozhodoval sám?“

Jenže to už se Richard Serrailler ostentativně otočil ke svému sousedovi po levici, k chiropraktikovi Nicku Haydenovi. Freya dál jedla a nechala svou zlost vyhasnout. Přemýšlela, proč je Serrailler tak za-hořklý, tak nepřístupný a otevřeně nepříjemný.

„To je těžké,“ zaslechla říct Aidana potichu.

Ušklíbla se.

„Nemějte strach, má drahá, takový není jen na vás, ale na všechny. Nic si z toho nedělejte.“

„Díky.“

Usmál se a natáhl se, aby jí dolil vína. Freya však skleničku přikryla dlaní.

„Vodu?“

„Dojdu

Jenže to už stál a přinášel karafu z druhého konce stolu. Akupunk-turista sice nebyl na první pohled nijak atraktivní, a to i kdyby někoho takového hledala, nicméně po sporu se Serraillerem byly jeho způsoby a laskavost příjemné. Po večeři za ním přešla do pracovny, kde vytvořili skupinku s Nickem Haydenem a Cat Deerbonovou. Na dvou malých stolcích byly připravené konvice s kávou a šálky.

„Chtěla jsem se vás zeptat na toho šamanského chirurga,“ oslovila Freya trojici. „Částečně ze zvědavosti, protože jsem četla ten dnešní článek v novinách, ale také proto, že by to mohla být práce i pro policii.“

„Tak to byste si měla promluvit s Karin,“ vysvětlovala Cat a kývla na krásnou ženu sedící vedle Meriel Serraillerové u okna. „Ta u něho totiž byla.“

„Cože?“ Aidan se zatvářil zděšeně.

„Zeptejte se jí. Vypadá to však jen na extrémně dokonalý kouzelnický trik, takový, po kterém stačíte jen zamrkat. Myslím, že kromě podvádění lidí ten člověk nic zlého nedělá.“

„To snad stačí, ne? Důvěřivých a zranitelných lidí. Zase jsou tu hadí olejíčky.“

„Naprosto souhlasím.“

Cat se podívala na Freyu. „Má to něco společného s mou pohřešovanou pacientkou?“

„Kterou?“ zeptala se Freya nerozhodně.

Večírek skončil deset minut před jednou hodinou.

„Freyo, tady je číslo ke mně domů.“ Cat se s ní přišla rozloučit k autu. „Měly bychom se sejít. Nemám moc času, práce a rodina, občas se to ale podaří a navíc jsou tu neděle. Co kdybyste někdy zašla na oběd?“

Freya si navštívenku vzala s potěšením. Bylo to něco dalšího, někdo další, kdo ji dovede blíž k Simonovi, část jeho rodiny.

Po příjezdové cestě se dostala na ulici. Meriel Serraillerová ji na rozloučenou políbila na obě tváře a vřele ji objala. Richard Ser-

railler si s ní jen potřásl rukou a mlčel,

* * *

Na záznamníku měla zprávu od Nathana.

„Brej večír, seržantko. Zpráva od šéfinspektora. Porada k případu pohřešovaných žen. Vysoká priorita. Přesně v devět. Zdravím."

„Dobré ráno, všechny vás tu vítám. Přejdu rovnou k věci. Jak víte, máme v Laffertonu nahlášena pohřešování tří žen.

Rád bych vám připomněl, že do zmizení Angely Randallové se během posledních šesti let v Laffertonu pohřešovaly přesně čtyři ženy, z nichž o jedné se zjistilo, že spáchala sebevraždu, jedna byla nalezena mrtvá z přirozených příčin, jedna se nakonec ozvala svým příbuzným, poté co odjela z vlastního rozhodnutí, a čtvrtá, postarší dáma s demencí byla nalezena, jak se toulá po městě, a vrácena do nemocnice. Když tedy během několika týdnů zmizí tři ženy beze stopy, musíme to považovat za vysoce podezřelé.

Dobrá. Rád bych věděl, jak daleko jsme se dostali. Existují nějaké styčné body? Měly tyto ženy něco společného?“

„No, snad to, že se jedná o ženy,“ ozvala se Freya. „Jenže se liší věkem. Jedné je dvacet, druhé třiapadesát a třetí jedenasedmdesát.“

„Dvě z nich spojuje Kopec.“

„Dvě žily o samotě.“

Serrailler přikývl. „Angela Randallová je svobodná a zdá se, že nemá blízké příbuzné. Paní Iris Chaterová je vdova a žije sama. Děti nemá.“

„Jasně, ale Debbie Parkerová má otce a nevlastní matku. Vím, že tu nežijí, ale neodpovídá to vzoru,“ přidal se Nathan Coates.

„Čím víc o tom přemýšlím, tím jistější mi připadá, že kromě pohlaví nemají nic společného,“ přiznala Freya.

„A co ten pes?“

Šéfinspektor se na okamžik zatvářil nechápavě.

„Pes Jima Williamse, pane,“ připomněla mu Freya.

„Aha, ano, toho muže, co viděl Angelu Randallovou jako poslední. Zaběhl se mu pes. Myslím, že to nemá žádnou souvislost. Psi se ztrácejí neustále.“

„Zmizel beze stopy právě na Kopci. Stejně jako Angela Randallová a pravděpodobně i Debbie Parkerová.“

„Možná. Dobrá, ještě něco? Cokoli?“

„Angela Randallová,“ pokračovala Freya zamyšleně. „Našla jsem v šatníku v jejím domě drahé manžetové knoflíčky zabalené jako dárek. Když jsem to prověřovala ve zlatnictví Duckham v Bevha-mu, zjistila jsem, že u tohoto klenotníka během posledních přibližně osmi měsíců nakoupila větší počet drahých dárků. Hodinky, sponu do kravaty, stříbrný nůž na dopisy, vše pro muže. Od její zaměstna-vatelky v pečovatelském domě přitom víme, že neměla žádný vážný vztah, a podle jejích sousedů ani žádné návštěvy. Pro koho tedy ty drahé dárky byly? Na lístečku bylo napsáno: ,Pro Tebe, se vší láskou, ode mneť.“

„Existuje-li v životě Angely Randallové nějaký muž, je to právě jen u ní. Debbie Parkerová žádného přítele neměla a paní Chaterové manžel zemřel teprve před Vánoci.

Necháme odvysílat další výzvu v rádiu a uspořádáme další tiskovou konferenci. Nechám uniformovanou policii projít celý střed Lafferto-nu, pěkně dům od domu. Už jsme prověřili ulice, v nichž všechny ty tři ženy bydlely, a oblast kolem Kopce, chci to však rozšířit. Do řeky pošleme potápěče a prohlédneme všechny prázdné pozemky, každé hřiště, prostě všechno. Úplně všechno. Nechci, aby někdo v Laflferto-nu nevěděl, že se ty tři ženy pohřešují.“

„Celonárodní tisk, pane?“

„Ano. Promluvím se superintendantkou. Ale dnes večer to bude v celostátním tisku, televizi i rozhlase. Naneštěstí se tohle všechno odehrává v době, kdy nabírá na obrátkách i naše operace proti drogám. Získali jsme vynikající informace a na jejich základě budeme během několika příštích dnů jednat. Máme málo lidí. Velím protidrogové operaci, chci ale být informován o všem, naprosto o všem, co se týká těchto žen. Freyo, chci, abyste prozatím převzala velení. Všichni budou podléhat vám. Musíme ty ženy najít, a zatím nemáme sebemenší stopu. Nikdo je neviděl, nezůstaly stopy, nenašli

jsme těla, nemáme je ani mrtvé, ani živé. Což už samo o sobě je velmi nezvyklé.“

„Mimo záznam, pane, co si o tom myslíte vy?“ zeptal se Nathan. Simon Serrailler se zamračil a okamžik přemýšlel. Pak řekl potichu: „Mám obavy z nejhoršího, a je to, Nathane, skutečně jen můj osobní názor, rozumíš? Nemáme důkazy a nechci, aby se to dostalo

c<

ven.

„Ano, pane.“

„Domnívám se, že pátráme po třech ženách, které unesl velmi chytrý únosce, někdo či skupina osob, kdo ví, jak to udělat, aby nezůstaly žádné stopy.“

„Tedy vraždy.“

Místnost nepříjemně ztichla.

„Nic nemohu vyloučit,“ dodal Serrailler potichu.

Páska

Trvalo šest měsíců, než jsem sehrál odvahu, abych ti oznámil, že už nestuduji medicínu. Předstírat jsem uměl dokonale, jenže pak přirozeně nastala otázka peněz, protože jsi mi platila výdaje. Napsal jsem ti a lhal. Nechtěl jsem tě vidět, už nikdy jsem tě nechtěl vidět, věděl jsem však, že ti musím podat nějaké vysvětlení, a pokud si vzpomínáš, tvrdil jsem, že ve studiích nemůžu na radu lékařů pokračovat kvůli svému zdraví. Celý život jsem měl lehké astma, teď se však natolik zhoršilo, že hrozilo kdykoli propuknout v plné síle, a vážný záchvat by mi mohl poškodit srdce.

Poté jsi skoro dva roky netušila, kde jsem. Prostě jsem ti zmizel ze života jako někdo, kdo se potopí do moře a vynoří se o tisíce mil dál. Nevěděl jsem, co si myslíš, jestli se mě nesnažíš najít, jestli jsi mě nehledala na fakultě. O tebe jsem strach neměl.

Několik let jsem se pokoušel najít pro sebe budoucnost. Po celou tu dobu jsem se prostě živil různě, tak abych přežil, především úředničinou, a pokaždé jen na krátkodobý úvazek. Zaregistroval jsem se u agentury a práce bylo vždy dost. Byl jsem pečlivý, spolehlivý, pilný, metodický, prostě jsem měl všechny kvality, které rhí zaměstnavatelé vyžadovali. Nedělal jsem problémy, nemarniljsem čas, neroznášel klepy, v podstatě jsem se s nikým nestýkal. Jenže po celou tu dobu, jako skrytá síla v podzemí, se má mysl zabývala budoucností, vytvářela nápady, plány, schémata. Nemohl jsem být lékařem, nikdy jsem se však nevzdal možnosti pracovat v některé oblasti lékařské péče, a protože jsem měl rád těla, často jsem si pohrával s myšlenkou, že se prostě nechám zaměstnat jako pomocník v márnici či asistent v patologické laboratoři některé nemocnice, nejspíš v zahraničí.

Jenže bych nikdy nemohl hrát druhé housle, nedokázal bych stát stranou a nepodílet se na práci, nikdy bych se nesklonil před nějakým „kvalifikovaným“ patologem, ani neotročil týden za týdnem, kdy by si mne nikdo nevšiml a nepochválil mě, protože bych stejně jako oni věděl, že jejich práci umím. Asi bych vybuchl frustrací.

Několik měsíců jsem se zabýval plánem návratu na medicínu, možná za pomoci padělaných doporučení, lhaní o svém skutečném věku, odjezdu za hranice, jenže podvody mi tehdy byly výrazně proti srsti. Jediná osoba, kterou jsem kdy podvedl a jíž jsem lhal, jsi byla ty. Nechtěl jsem se chovat jako nějaký obyčejný lump, a kdyby mě odhalili, hanba by byla taková, že bych ji neunesl. Ponížení jsem už zažil dost Má nenávist k těm, kteří mě zavrhli, házeli na mě špínu a přinutili mě, abych se cítil malý, nijak neutuchala. Čistá, hořká nenávist, spíš podobná kyselině než jedu.

Jakoukoli jinou kariéru v oblasti lékařství, o které jsem uvažoval, dokonce natolik, že jsem se zabýval podrobnostmi v některé referenční knihovně, jsem odmítl, protože byla podřadná, znamenala druhou volbu a nízký status. Nemohl bych se stát pečovatelem, ani pracovat u sanitky. Možná bych se mohl stát zubařem, ale i to jsem zamítl, protože se to příliš podobalo lékařství a nakonec bych se mohl znovu stát obětí. Chci, abys věděla všechno. Nikomu to neublíží, protože už nemůžeš reagovat jako obvykle, nemůžeš se ušklíbat, jak jsi to často dělávala. Chtělas na mě být pyšná a také budeš. Ted. Ted už pro mě neznamenáš hrozbu a ani by sis to nepřála. Ke všemu jsem se musel dopracovat sám, nést za sebe odpovědnost a skládat účty sám sobě. Na tohle jsem čekal celé své dětství a mládí.

Nemocnice a patologická laboratoř mi nesmírně chyběly. Snil jsem o tom, jak provádím jednu pitvu za druhou, činím překvapivá zjištění, řeším problémy a objevuji tajemství mrtvých těl. Když jsem pracoval v té či oné kanceláři, v duchu jsem se procházel po chodbách nemocnice, oblékal si zelený plášť a čapku a vybíral nástroje. Žil jsem ve dvou světech, a přesto jsem nikdy nezanedbával práci, kterou jsem měl udělat, dokázal jsem své zaměstnavatele bez potíží uspokojit, a přitom žít druhým životem.

Po určité době jsem však začínal pociťovat znechucení. Musel jsem něco udělat, přijmout nějaké rozhodnutí, objevit pro svůj život správný směr:

Nakonec k tomu došlo náhodou. Dostal jsem dočasnou práci na vedení společnosti pronajímající prodejní automaty. Kanceláře byly poměrně daleko od pokoje, který jsem měl pronajatý, a v oblasti, kterou jsem neznal. Jezdil jsem vlakem a poté chodil deset minut pěšky, nezáživnou procházkou, jejíž trasu jsem však mohl každý den měnit. Chodil jsem zkratkami nebo naopak delšími cestami různými obytnými čtvrtěmi Byly si vzájemně dost podobné, domy tam byly velké, různých stylů a z různých období, a mně se líbilo přemýšlet o jejich majitelích, odhadovat, jaká práce je tak dobře placená, ze si mohou dovolit takové takřka zámky či paláce. Na jednom z domů visela mosazná cedulka zubaře. Občas, když jsem procházel kolem, lidé odtud odjížděli ve velkých, pohodlných, drahých vozech odpovídajících úrovni jejich domů.

Nezáviděl jsem jim, i když by se mi líbilo bydlet na nějakém méně přecpaném a zchátralém místě než v obývací ložnici, s níž jsem se musel spokojit.

Vždy jsem však věřil, že je to jen dočasný domov, stejně jako byla dočasná má tehdejší zaměstnání, a že můj skutečný život a osud čekají, až je objevím. Nikdy jsem si nezoufal a nikdy mi to nevadilo. Tenkrát bys na mě byla pyšná, hrdá na skutečnost, že jsem se pěkně oblékal, staral se o své šatstvo, dbal o své tělo a nikdy neztrácel důvěru v sebe sama.

To ráno si pamatuji naprosto jasně. Lidé si vždy pamatují dny, kdy se jim zjeví osud. Nikdy nezapomenu na dekorace okolo jednoho z rámů s fotografií v místnosti, v níž mě děkan lékařské fakulty vyloučil ze studií. Když zavřu oči, stále vidím tenký, vyřezávaný vzor z falešného zlata.

Není proto nijak překvapující, že si pamatuji vše ze dne, kdy jsem šel po Spencer Avenue, jedné ze dvou dlouhých, stromy lemovaných ulic, které tvořily klikatou cestu do mé kanceláře. Domy měly většinou štíty napodobující tudorovský styl, nebo byly skutečně z edwardiánského období, s živými ploty především z forsytií, které v tomto vlhkém, příjemném jarním ránu žlutě kvetly. Spencer Avenue by se ti líbila. Byl to ten typ ulice, v jaké bys moc ráda žila, jenže jsi neměla sebemenší naději toho dosáhnout. Když jsem byl chlapec a ještě jsem tě měl rád, mluvil s tebou a svěřoval se ti, chodívali jsme na procházky a já ukazoval na domy, které bych pro nás mohl koupit, až se stanu slavným lékařem. Ty bys vybírala barvu závěsů a keře, které bys pěstovala vpředu na zahrádce.

Měl jsem dost času. Vždy jsem si nechával dost času. Nesnášel jsem nedochvilnost, u sebe i u ostatních. Nemusel jsem nikam spěchat.

Stalo se to asi ve dvou třetinách délky ulice, na pravé straně, tedy u chodníku, po němž jsem šel Dům byl impozantní, i když nijak krásný. Měl černobílé trámoví a vitrážová okna, díky nimž vypadal podmrače-ně. Byl však velký, příjezdovou cestu měl pečlivě vyštěrkovanou a vpravo od domu kvetl velký keř šeříku. Mou pozornost upoutala cedulka na bráně. Další zubař? Nebo snad odborný specialista, gynekolog s drahou soukromou praxí? Psychiatr? Oční chirurg?

Překvapilo mě, když jsem si přečetl, co bylo vyryto pod jménem John F. L. Shinner.

Nikdy jsem o tom neuvažoval/ dokonce jsem o tom ani moc nevěděl, tehdy nás bylo skutečně jen několik. Přesto jsem na tabulku zíral jako na zjevení. Jméno ani adresu jsem si nemusel zapisovat, již jsem je měl vryté do paměti.

Rychlým krokem jsem zamířil pryč. Ne proto, že bych měl zpoždění, ale protože jsem byl rozrušený. Viděl jsem, jak se přede mnou otevírá nový život. Začnu se učit a cvičit. Nakonec budu mít cedulku se svým jménem na podobném domě v ulici se stromořadím. Bude to podobné jako praktikovat lékařství a zodpovídat se budu jen sám sobě. Poprvé mi dělalo problémy soustředit se na práci, a jakmile udeřila jedna hodina po poledni, zašel jsem k telefonní budce před hlavní poštou, zjistil si číslo a zavolal jsem, abych si dohodl schůzku. Vysvětlil jsem, že nepotřebuji léčbu, že bych však rád projednal možnost vyučit se této profesi. Recepční mě po chvíli spojila.

„Moc rád se s vámi seznámím. Snad vám dokážu být nápomocný. Kdy přesně jste se začal o tento obor zajímat?“

„Tři a půl roku jsem studoval medicínu, jenže jsem nesložil několikzkou-šek a vzápětí jsem poměrně vážně onemocněl. Už je to nějaký čas a jsem naprosto v pořádku, ale ani tehdy se mi nelíbil způsob výuky. Začal jsem se proto zabývat možnostmi alternativní léčby nemocných.“ Zjistil jsem, že naprosto věřím všemu, co říkám.

„Hovořil jste i s jinými terapeuty?“

„Zajímal jsem se o homeopatii.“

„A?“

„Farmacie mě nikdy nepřitahovala. Chemická léčba a homeopatie jsou si dost podobné. Nevím, jak to vysvětlit, ale homeopatie mi připadá příliš intelektuální

Pan John F. L. Shinner se krátce zasmál. „Naše výuka je velmi náročná, skoro stejně jako u konzervativního lékařství. Přesto bych náš obor za intelektuální neoznačil Základem je celkové posouzení pacienta, léčba a péče. Zabýváme se lidmi, ne pouze symptomy."

„Pouhé symptomy mě nezajímají

„Pak tedy přijďte. Budu-li vám schopen pomoci, udělám to."

Tu noc jsem nespal. Nakonec jsem se o půl třetí vydal na procházku úzkými, ponurými uličkami, které mohly být tisíce mil vzdálené od šeříků, forsytií a samostatně stojících domů na Spencer Avenue. Ty jsem však již považoval pro svou budoucnost za reálnější než čtvrt, kterou jsem se procházel. Ničeho jsem si nevšímal, cítil jsem jen spálený tuk ze stánku s hranolky a pach spálené nafty z nedaleké hlavní ulice. Měl jsem naprostou jistotu, že mě na Spencer Avenue a k mosazné tabulce se jménem Johna F. L. Shinnera zavedl sám osud. Ten pocit osudové události byl neobyčejný. Doposud jsem se s podobným nesetkal a s radostí jsem se jím nechal ovládnout.

Netuším, proč mě tato možná kariéra hned od začátku tolik zaujala, protože jsem v podstatě neměl ponětí, jak dlouho budu muset studovat, kolik mě to bude stát, kam mě zavede. Jenže nejistota v těchto otázkách byla bezvýznamná a časem se vše mělo vyjasnit. Vůbec jsem nepochyboval. Věděl jsem však, že ti nic neřeknu, že se ti neozvu, dokud nedosáhnu vrcholu.

Nikdy jsem ničeho nelitoval, ani na okamžik jsem nepochybovala neohlížel se zpátky. Věděl jsem, že dělám správnou věc.

A pokud jde o ty ostatní záležitosti, jsem přesvědčený, že se stále ukrývaly pod povrchem mé mysli. Má nová kariéra mě plně uspokojovala, byl jsem v ní dobrý, nicméně staré touhy nebyly poraženy. Zastavili mě, než jsem udělal to, co jsem udělat chtěl a musel, a určitě existuje jiný způsob, jak toho dosáhnout, ale to mohlo počkat. Nakonec jsem musel čekat dlouhé

roky, na tom však nezáleží. Uspěl jsem, nebo ne? Dokázal jsem všechno.

***

John Shinner se choval velmi vstřícně. Dohodl jsem se s ním, že za ním přijdu poté, co odejde jeho poslední pacient a mně skončí pracovní doba. Cestou jsem se skoro vznášel radostí.

Pan Shinner byl pomenší postavy, baculatý, a i když měl anglické jméno, zjevně pocházel z Orientu.

„Náš obor vznikl v Číně,“ vysvětloval Ukázal mi svou ordinaci. Okamžitě jsem ji převzal za svůj vzor, protože byla uspořádaná, sterilní a úhledná. Žádné zbytečné ozdoby ani obrázky, nic kromě toho, co potřeboval k práci. Stěny byly natřené béžovou barvou, kůže na vyšetřovacím lehátku a na jeho křesle černá. Místnost vyzařovala nádherný klid a harmonii, které jsem se vždy snažil dosáhnout. Moji pacienti mi potvrdili, že si to uvědomují a že to přispívá k úspěšnosti léčby.

„Ohledně alternativních terapií existuje jen málo předpisů,“ vysvětloval pan Shinner. „Praxi si může založit každý, i bez vzdělání a kvalifikace. Mohl by se takto někdo stát zubařem nebo ortopedem ? Samozřejmě že ne, jenže se s tím stejně nic nedělá a veřejnost je vystavována riziku. Naše disciplína je starověká a ověřená. Budete studovat, abyste získal akreditaci našeho národního institutu. Budete studovat tvrdě a nikdy se nepřestanete učit, i když celé roky povedete vlastní praxi. Já se učím každý den. Přesto jsme lékaři podceňováni, je s námi zacházeno s pohrdáním a stáváme se terčem posměšků. Kdyby byli svědky našich operací, odstraňování orgánů, císařských řezů na pacientkách, které jsou plně při vědomí, baví se s lékaři a smějí se, zcela bez bolesti a nepohodlí, změnili by názor. Naši kritici nás označují za lháře. Většina naší práce samozřejmě není tak dramatická. Pomáháme, dáváme naději, někdy se nám podaří nemocného úplně vyléčit, uklidňujeme chronické symptomy či neléčitelné nemoci. Ovlivňujeme tělo, mysl a ducha, dotýkáme se nejhlubších oblastí psychiky i povrchu těla.“

Otočil se v křesle a dlouze si mě prohlížel klidnýma a hlubokýma očima.

„Proč si myslíte, že tento obor je vaší budoucností?“

„Jsem o tom vnitřně přesvědčen.“

„Doufáte, že zbohatnete?“

Zasmál jsem se. „Nečekám, že se stanu milionářem.“

„Neodpověděl jste na mou otázku.“

„Nejsem tu proto, že očekávám bohatství. Jenže pocházím z chudých poměrů a přiznávám, že to považuji za nepříjemný zážitek.“

Nic víc neřekl, jen vstal a přešel ke svému stolu, kde na papír napsal několik jmen a adres.

„Napište si o informace, zjistěte, co jen půjde. Všichni tito lidé vám mohou poradit Odvolejte se na mne. Jestli uspějete, buďte připraven na odmítání a nepřátelství. Dokážete se s ním vyrovnat?“

„Ano,“ odpověděl jsem přesvědčeně. Nikdy jsem netoužil po tom, aby si o mě ostatní mysleli jen to nejlepší.

Nakonec mi půjčil tři knihy. ,Až si je důkladně přečtete a zamyslíte se nad jejich obsahem, budete mít jasno. Tak, či onak.“

Poděkoval jsem mu a vstal Toužil jsem se vrátit co nejrychleji domů a pustit se do čtení, otevřít první dveře ke své budoucnosti. Už tehdy jsem však měl jistotu.

„Seržantko?“

„Ahoj, Nathane. Tak cos z ní dostal?“

„Čokoládový dort, pro který stojí za to umřít.“

„A dál?“

„Stará pani chodila za médiem. Snažila se spojit se svým Harrym.“

„Proč nám to sousedka neřekla už prve?“

„Prý to považovala za cosi jako zradu, myslela si, že by paní Cha-terová nechtěla, aby o tom věděl každý Tom, John nebo Harry. Tedy Harry o tom vlastně vědět měl, jestli mi rozumíte, jenže -“

„Přestaň s těmi hloupými vtípky.“

„Promiňte. Každopádně říkala, tedy paní Mossová, jenže ji mám oslovovat Pauline -“

„Ach jo.“

„Říkala, že to bylo tak trochu tajemství. Podle všeho to byla ona, kdo zjistil jméno té vyvolávačky duchů, takže ho dala paní Chaterové, ta tam jednou zašla a víckrát o tom s ní nemluvila. Myslím, že Pauline se ji skutečně snažila chránit, aby se té chudince nikdo neposmíval.“ „Zjistil jsi jméno?“

„Samozřejmě.“

„Hodný kluk. Mimochodem, šéfinspektor chce provést rekonstrukci. Debbie Parkerová půjde brzy ráno ulicí a po cestě na úpatí Kopce.“

„Kdy to bude?“

„Ve čtvrtek ráno. Teď hledají vhodnou figurantku.“

„A co vy?“

„Já se chystám ke klenotníkovi do Bevhamu. Chtěla bych, abys zajel do Stárly a znovu vyslechl našeho přítele Davu. Dej mu pořádně zabrat.“

„Počkejte, seržantko, a co oběd?“

„Oběd nepotřebuješ. Měl jsi přece čokoládový dort.“

„Seržantko! Mějte slitování.“

„Fajn, můžeš si tam v kavárně dát pampeliškový čaj.“

Nathan si odfrkl a zavěsil.

Klenotník byl uctivý, chladný a odhodlaný pomoci, nic nového jí však neřekl.

„Potřebovala bych, abyste si velmi důkladně vzpomněl na návštěvy slečny Randallové u vás. Vzpomenete si na rozhovory, které jste spolu vedli, když si vybírala dárky a kupovala je? Vzpomínáte si na něco, co řekla? Na cokoli, co by nám mohlo napovědět, kdo měl být příjemcem?“

„Nebo příjemci?“

„Vím, že lidé takovéhle věci obvykle nenakupují ve spěchu jako mýdlo, ale rádi si o nich promluví. Kdybych sem přišla a chtěla koupit něco výjimečného, řekněme třeba dárek k narozeninám, nespěchala bych a pokusila bych se poradit s prodavačem. Je to součást, řekněme, rituálu. Především když jde o drahé věci, které se nepořizují každý den. Nejspíš bych se zmínila, že tenhle zlatý řetízek je dárek ke křtinám synovce, nebo bych se zajímala, jestli byste mi právě tyhle manžetové knoflíčky doporučil k bratrovým čtyřicátinám.“

„Lidé to dělají, máte pravdu.“

„Často?“

„Poměrně často, ano.“

„Ale Angela Randallová ne? Nikdy? Ani jednou? Nepřipadá vám to divné?“

„Slečna Randallová mě prostě požádala, abych jí ukázal určitý druh věcí v určitém cenovém rozpětí. Nikdy se se mnou nebavila o tom, proč je kupuje.“

„Ani komu?“

„Ne.“

„A vy jste se jí nezeptal?“

Zatvářil se poděšeně. „Určitě ne. Nerozhodne-li se klient sám o tom hovořit, nic nám do toho není.“

„Měl jste někdy pocit, že se jedná o dárky pro milence?“

„Ne. Nebyla ten typ.“

„A jaký typ tedy byla?“

Na chvíli se zamyslel. „Zdrženlivá. Příjemná, ale... Ano, zdrženlivá je asi to nejlepší slovo. Určitě neměla ráda prázdné tlachání.“

„Myslíte, že by se mohla svěřit třeba svému kadeřníkovi, obchodníkovi?“

„Ne. A my, samozřejmě, nejsme kadeřníci.“

Což podle tebe znamená, že na pomyslném žebříčku představují kadeřníci nějakou nižší formu života, pomyslela si Freya na odchodu a přešla ulici směrem ke své oblíbené kavárně.

Právě končila polední špička, takže našla stolek u okna, objednala si ciabattu se sýrem a salátem a velké kapucino a otevřela svůj poznámkový blok. Vždy jí pomáhalo, když se mohla půl hodiny po výslechu soustředit a zaznamenat si, co ji napadalo. Jenže tentokrát se žádný nápad nedostavil. Návštěva u klenotníka byla jen ztrátou času. Rozhodla se zajít znovu do Angelina sterilního domu. Celé pátrání však nikam nevedlo, jen do husté mlhy. Mlha. Angelu Ran-dallovou naposledy viděli, jak do ní vbíhá. Velmi příhodné. Alespoň někdo ji nicméně viděl. Debbie Parkerové nebo paní Iris Chaterové si nevšiml nikdo.

Zakousla se do ciabatty a dressing jí stekl po bradě a rukách. Když si ho začala utírat ubrouskem, všimla si, že z druhé strany výlohy někdo stojí a snaží se upoutat její pozornost. Sestra Simona Serraillera.

Jakékoliv vyrušení z nikam nevedoucího kruhu myšlenek vítala, Cat Deerbonovu však viděla doopravdy ráda. Raději by potkala snad už jen jejího bratra.

„Není to typické? Člověka vždycky někdo zahlédne, když se pocáká omáčkou. Tyhle věci se snad ani slušně jíst nedají.“

„Jako banánky s čokoládou.“

„Přidejte se. Dáte si kávu? Nebo taky ciabattu?“

Cat Deerbonová se posadila a na podlahu odložila pár velkých nákupních tašek.

„Nakupuji pro děti. Příšerné. Vesty, ponožky, pyžama, spodky... Asi si dám velké espreso a... sendvič ne. Co tu mají?“ Podívala se do jídelního lístku. „Možná koláč s rozinkami. Moc ráda vás zase vidím. Nejste ve službě?“

„Ach, ano, právě jsem někoho vyslýchala. Jíst ve službě ale smíme. Co vy?“

„Půl dne volna. A děti vypadají jako ze sirotčince. Ze všeho vyrostly. Musela jsem s tím něco udělat.“

Freya si ji pečlivěji prohlédla. Když věděla, že ona a Simon jsou sourozenci, rozeznávala podobu, oči, ústa, Simon však vypadal starší a určitě by do nich dvou nikdo neřekl, že pocházejí z trojčat.

Cat se zakousla do teplého koláčku a po bradě jí steklo rozpuštěné máslo. Rozesmály se.

Tak tohle je Šimonova sestra, pomyslela si, jeho krev. Není to jen žena, která se mi líbí a mohla by se stát mou dobrou kamarádkou, ale také někdo, kdo ho zná možná nejlépe ze všech. Chtěla se jí na něho zeptat, chtěla se o něm dozvědět co nejvíce, co mu chutná, jaký byl jako dítě, o vztazích s otcem, kam jezdí na dovolené, s kým se přátelí... na ženy, které se do něho podle Sharon zamilovaly a skončily se zlomeným srdcem.

Nevěděla ovšem, jak začít. Cat nicméně zavedla hovor rovnou ke Stárly. „Víte, lidé se lékaři stávají z různých důvodů, které nemusí být vždycky dobré, řekla bych ale, že většinou jsou čestné. Prostě si nedokážu představit, co může někoho lákat na takovéhle extrémní alternativě. Co to může být za člověka, tenhle šamanský chirurg? Je šílený, nebo jen zlý?“

„Stejné otázky si klademe u pachatelů některých trestných činů. U pedofilů, vrahů. Jsou šílení? A co je šílenství? Na tohle asi umíte odpovědět lépe než já.“

Cat zavrtěla hlavou. „Jen v těch nejjasnějších a nejzřetelnějších případech, a těch moc není. Skutečné, trvalé a potvrzené šílenství,

kdy se člověk dostává mimo normální lidskou realitu, je velmi vzácné.“

„Takže zlý. Jen nevím, zda je skutečně jen špatný, nebo se v něčem mýlí.“

„Možná za tím zpočátku stála nějaká pokřivená touha činit dobro, léčit. Jenže se obrátila špatným směrem, nebo se všechno zvrtlo někde cestou.“

„Nejspíš touží i po moci. Lidé jsou mu vděční a prohlašují o něm, že činí zázraky.“

„Někdy mě napadá, jestli celá medicína není tak trochu cestou k moci. Vím o poměrně dost specialistech, kteří si v ní libují.“

„Víte, nejvíc ze všeho mě zaráží, že tenhle člověk, ale i spousta jiných, skutečně dosahuje úspěchů. Lidé prohlašují, že jsou vyléčení.“ „Většina nemocí, které neohrožují na životě, se časem zlepší sama a také nelze podceňovat sílu placeba. Moc ráda bych si promluvila s někým, kdo o sobě tvrdí, že ho šamanský chirurg nebo léčivé kameny vyléčili z rakoviny nebo roztroušené sklerózy. Chtěla bych s nimi během následujících deseti let mluvit každého půl roku a ověřit si, jestli jejich tvrzení dál platí. Jenže nebude. Samozřejmě.“

„Neublížit... Copak tohle není první zásada?“

„Ano, já jsem ale vystudovaná lékařka.“

Servírka přišla odnést nádobí ze stolu.

„Ještě kávu?“

„Měla bych už jít.“

„Já také.“

„Tak to si ještě jednu dáme. Ještě se totiž potřebuji na něco zeptat. Byl na vás tuhle večer otec hodně zlý?“

Freya se ušklíbla. „Tak nějak.“

Cat okamžitě zbrunátněla. „Bože, strašně mě rozčiluje. Chová se tak, aby zničil všechno, co máma dělá, aby lidem zkazil radost a večer.“

„Zdá se být zahořklý.“

„Také je.“

„Zažil snad nějaká zklamání?“

„Ne. Tedy to, že Simon nešel na medicínu, byla rána. Jako by nebylo dost doktorů Serraillerů. Také jen nerad odcházel do penze. Byl kvůli tomu naštvaný, deprimovaný, vzteklý. Matka naopak přijala nevyhnutelné a se životem se vyrovnala.“

„A jak!“

„Dokonale. Otec se pár let zmítal sebelítostí a pak začal být hrubý. Je mi líto, jak se k vám choval, a omlouvám se.“

„Už jsem zažila i horší. Zapomeňte na to. Spíš mě to překvapilo.“ Servírka jim donesla kávu a Cat ji několikrát zamíchala, než se na Freyu podívala a pokračovala: „A pak je tu, samozřejmě, Marta. Zmínil se o ní Simon?“

„Ne, ale...“

„Jasně. Asi o ní s lidmi z práce nemluví. Je to pro něho těžké.“ „Sešla jsem se se Simonem i mimo práci.“

„Opravdu?“ Cat se na ni překvapeně podívala.

„Byli jsme na večeři.“

„Aha.“

Freya toužila říct Cat o večeru v Šimonově bytě, o večeři v italské restauraci, o svých pocitech. Rozhovor by tak získal na důvěrnosti. Místo toho však Cat pokračovala: „Marta je naše mladší sestra. Narodila se deset let po nás. Víte, že jsme vlastně trojčata? Máme ještě bratra Iva, žije v Austrálii.“

„Ano, Simon mi o něm vyprávěl.“

„Marta je vážně postižená, mentálně i fyzicky. Od narození. Všechny překvapilo, že nezemřela ještě v dětství. Žije v domově v Chanvy Wood. Otce to hodné sebralo a jen málokdy o ní mluví. Myslím, že za celý život jsem s ním o Martě mluvila snad dvakrát třikrát. Jestli se kvůli něčemu stal ještě zahořklejším, pak kvůli Martě.“

„Pro Meriel to musí být těžké.“

„Velmi. Jenže ona už zažila hodně zlého a vždy se tomu dokázala postavit. Občas spolu nevycházíme právě nejlépe, umí mě pořádně štvát, ale obdivuji ji víc, než jsem schopná vyjádřit.“

„Klade váš otec Martin stav někomu za vinu?“

„Netuším. Možná sobě, kdesi v hloubi duše. Samozřejmě je to hloupost, čistě záležitost vadných chromozomů, a v rodině jsme nikdy nic podobného neměli. Jenže když se vám přihodí něco takového, je těžké uvažovat racionálně. Vím to, někteří mí pacienti zažili totéž.“

„Nechápu, proč se mi o ní Simon nezmínil.“

„Simon v sobě má hodně z našeho otce, naštěstí však z jeho kladnější stránky. Nerad se baví o svých pocitech, ukrývá je v sobě. Nikdo se k nim nedostane.“

„Nikdo?“

Cat se na ni dlouze zadívala. „Nikdo. Nic mi do toho není, Freyo, ale... nezkoušejte to. Mám svého bratra nesmírně ráda, ale snad kromě matky jsem jediná žena na světě, která ho doopravdy zná.“ Dopila kávu a sehnula se pro tašky. „Musím vyrazit domů s nátěl-níky a spodkami.“ Začala vyndávat peněženku, Freya ji však zarazila. „Ne, dneska platí kriminálka. Pomáhala jste policii při pátrání. Vlastně je to pravda. Potřebovala jsem s vámi mluvit o té věci ve Stárly.“ „Nechcete k nám zajít na návštěvu? Snesete chaotický nedělní oběd?“

*Moc ráda.“

„Zavolám.“ Cat se najednou sklonila a tváří se lehce dotkla Freyi-ny. „Jsem opravdu ráda, že jsem se podívala do výlohy.“

Freya sledovala, jak s taškami v rukách prochází dveřmi, a nehledě na varování před Simonem, kterého se jí dostalo už od Sharon Med-calfové, se cítila dobře. Cat se jí líbila. Dokonce si myslela, že přes opatrné upozornění byla i ona Cat sympatická a dokázala by si ji vedle svého bratra představit. Prosím, pomyslela si, zatímco uklízela blok, prosím.

V půl šesté ráno vyrazil do podnikatelského parku, aby se podíval na skutečnou Debbie a ozřejmil si, jaká je a jaká byla. Když projížděl kolem Kopce, už tam byli. V celých skupinkách. Policejní mikrobusy, reportéři, televizní štáby, jejich rojení připomínalo natáčení filmu. Bylo sice časně, ale lidé o plánované rekonstrukci věděli a přišli se podívat. Především ženy a také několik puberťáků cestou na školní autobus.

Byl rozhodnutý držet se zpátky. Moc dobře věděl, co o lidech jako on tvrdí všichni psychologové a odborníci na profily: „Vždy se tak či onak vracejí na místo činu. Nedokážou se tomu vyhnout. Probíhá--li pátrání, nabízejí třeba pomoc, je-li vydána výzva veřejnosti, mohou přicházet s překvapivými informacemi, dojde-li na rekonstrukci, motají se kolem a pozorují.“

Nic takového neměl zapotřebí. To, k čemu došlo na Kopci, představovalo jen nedůležitou, nicméně nutnou předehru. Záleželo na tom, co dělal ve svém zařízení. Nezajímal ho lov, dopadení, vražda. Velmi dobře si uvědomoval, proč kdysi dávno v temných uličkách Edinbur-ghu zaměstnávali lovce těl. Kdyby měl možnost najmout si někoho, kdo by mu potřebná těla přinesl, udělal by to.

Dnes ho však ke Kopci přitáhla touha ověřit si, jak se s případy vypořádává policie, jakých chyb se vyšetřovatelé dopustili, co všechno si špatně vyložili. Rekonstrukce pravděpodobně nic nového nepřinese. I kdyby se sem nahrnuly davy, nebude to k ničemu, protože tehdy tu žádní lidé nebyli. Ani živáčka. On jediný věděl, jak se události seběhly.

Váhal. Ve skupině uniformovaných policistů u jedné z dodávek zahlédl mladou ženu, s níž se sešel na večírku, Freyu Graffhamovou. Kdyby ho zahlédla, mohla by s ním prohodit pár slov, a měl by tedy mít dobrý důvod, proč je tady. Popošel tak, aby na něho neviděla,

a přemýšlel. Řešení ho napadlo rychle a jednoduše jako ostatně pokaždé. Věděl, co jí řekne, a dokonce se na to začínal těšit. Jenže scéna už byla připravená, herci čekali, opona se měla každou vteřinou zvednout. Zamířil po cestě kousek nalevo, aby měl dobrý výhled.

Okamžitě si všiml, že na to jdou špatně. Dívka nebyla dostatečně obtloustlá a měla zbytečně husté vlasy. Flísová bunda však byla správná, dokonce i těžké akné. Mluvila s další mladou ženou, která držela hlavu skloněnou. Při řeči obě gestikulovaly rukama. Spolubydlící.

Někdo požádal o ticho. Nastal okamžik naprosté nehybnosti. Pak se dívka pohnula, kamery začaly vrčet, televizní štáb couval před ní a muž s mikrofonem ji doprovázel.

Oblečení bylo takřka shodné a dívka měla i tentýž způsob chůze. Skoro. Vše pozoroval. Teď přecházela ulici a mířila k mýtině na úpatí Kopce. Nejraději by na ni křikl, co má dělat, že se má pohybovat rychleji, změnit výraz obličeje a dívat se nahoru na Kopec, ne před sebe. Ať už dívka byla kdokoli, kamera ji viditelně znervózňovala a kráčela příliš váhavě.

Všichni dění bedlivě pozorovali a někteří, včetně Freyi Grafřha-mové, dívku z několika metrů následovali. Vypadalo to, že si ho Freya nevšimla, vlastně si tím byl poměrně jistý. A bylo to tak lepší. Vymyšlený příběh se mu bude více hodit později.

Dívka už stoupala na Kopec a ostatní se drželi zpátky. Počasí sice nebylo přesné, když ji však sledoval, jak sama pokračuje k místu, kde se potkali, uvědomil si, že v něm narůstá vzrušení. Věděl, co se stane, ten obraz mu probíhal hlavou jako film, který již viděl a který měl dokonalý konec. Na několik vteřin se vydala špatným směrem a chtěl na ni křiknout, vzápětí se však znovu otočila a všechno se dalo do pořádku. Jako by to věděla, jako by byla skutečná Debbie, a ne figurantka. Pocítil vlnu síly. Plnila jeho nevyřčené příkazy podobně jako rádiem řízená letadélka, s nimiž si o nedělních dopoledních na Kopci hrávali chlapci. Každý krok odpovídal jeho přáním. Musel se držet, aby se k ní nerozběhl. Už se dostala takřka na místo. Ubohá, otylá, špatně oblečená a poďobaná dívka. Copak mohou na světě žít

dvě takové? Dvě sice nepotřeboval, kdyby tu však byl sám, stejně by ji odvlekl.

Došla o několik metrů dál. Zadržoval dech, dokud ho nerozbolelo na prsou. Kdosi hlasitě křikl. Žena. Freya Graffhamová.

„Dobrá, Caroline, dobrá, můžeš se zastavit.“

Vzápětí se k ní Freya rozběhla a za ní celá skupinka. Všechno zničili během pár vteřin, na několika posledních krocích. Film se přetrhl.

Sledoval, jak Graffhamová vzala dívku kolem ramen. Neslyšel, co jí říká. Dívka ho dostala až na hranu propasti a policistka ho vrátila zpátky.

Nejraději by ji zabil.

Když Cat Deerbonová projížděla cestou do ordinace po silnici na úpatí Kopce, byl opět pustý. Záměrně si však tuto cestu vybrala, aby se pokusila vzpomenout si na cokoli užitečného ohledně Debbie Parkerové. Připadala jí zajímavá. Ná jednu stranu trpěla silnými depresemi, hyzdilo ji akné a měla nadváhu, přesto se však nikdy nestalo, že by se po jejím odchodu z ordinace cítila vyčerpaná a rozmrzelá, což byl případ mnoha dalších pacientů trpících špatnou náladou. Většinou spolu žertovaly, Debbie měla trefné a chytré poznámky. Pod zkormouceným povrchem se skrýval důvtip a vřelost. Kde teď může být? Utekla s nějakou skupinkou „světských“, cestuje ve starém autobuse a přestala se mýt? Míří za guruem do Indie? Nic z toho se nezdálo pravděpodobné.

Zmizení paní Chaterové bylo ještě neuvěřitelnější. Cat vzpomínala na hodiny, které spolu proseděly v přetopeném pokoji u lůžka jejího umírajícího manžela. Ne, ani ona nepatřila k lidem, kteří by odjeli a nezanechali zprávu. Měla pevnou vůli a byla odhodlaná nepromar-nit roky, které jí zbývaly. Nebyla typ, který by utíkal. Cat byla přesvědčená, že totéž nejspíš platí i pro Debbie.

Zajela na parkoviště u ordinace, vypnula motor a ještě chvilku zůstala sedět. Pod žaludkem cítila dutou, tupou bolest, která ji znervózňovala. Mrtvé, pomyslela si. Obě jsou mrtvé. Jak to můžu vědět? Proč jsem si tak jistá? Freya .Graffhamová ji požádala, aby jí dala vědět, pokud by ji ohledně dvou pohřešovaných žen něco napadlo. A teď k tomu skutečně došlo. Pomohlo by to však policejnímu vyšetřování? Kdepak. Jsou to jen matné pocity. Nestojí ani za zavolání.

Přesto by si však ráda s Freyou znovu popovídala. Líbila se jí a náhodné setkání při obědě bylo příjemné. Zároveň si ze všech sil přála, aby se nezapletla se Simonem. Náznaky, které Freya dávala najevo, však pochopila. Bůhví, že v minulosti už takových bylo dost a dost. Nikoho nepřekvapovalo, že se Simon ženám líbí. I on je měl rád, užíval si jejich společnost, bral je ven, hovořil s nimi, a co bylo ještě důležitější, naslouchal jim. Nakonec však pokaždé zpanikařil. Navíc tu pravděpodobně stále ještě byla Diana.

Cat jako jediná z celé rodiny - a pravděpodobně jediná vůbec - věděla o Dianě Masonové. Simon se s ní seznámil před pěti šesti roky ve Florencii, kam jako každoročně vyrazil kreslit. Dali se spolu do řeči a zjistili, že jejich hotely jsou ve stejné ulici. Tím mohlo vše skončit, ale z jakéhosi důvodu k tomu nedošlo. Po návratu do Anglie jí Simon zavolal.

Diana Masonová žila v Londýně, před dvaceti roky ovdověla a v žádném případě se nechtěla znovu vdát. Místo toho se rozhodla budovat kariéru, na kterou dříve vůbec nemyslela, a za peníze, které jí po sobě zanechal manžel, koupila svou první malou restauraci v Hampsteadu. Ted, po mnoha letech, vlastnila řetězec devíti restaurací pojmenovaných Mason v Londýně a na chytře vybraných místech v Bathu, Winchesteru, Cambridgi a Brightonu. Šlo o útulné hospůdky s výbornou kuchyní, otevřené od deseti do deseti hodin, podávala se v nich nejlepší káva, zmrzliny a saláty v americkém stylu, byly přívětivé k dětem, rodinám a studentům, vládla v nich dokonalá atmosféra. Vybavila je tím nejlepším nábytkem a také obsluha představovala špičku v oboru. Diana osobně vybírala a navrhovala sebemenší detaily a teďsi byla vědoma, že našla vítěznou kombinaci a držela se jí. Tvrdě pracovala, neustále přejížděla mezi jednotlivými restauracemi, kontrolovala každou drobnost, hovořila s personálem a také v každé pobočce něco pojedla. Výsledkem bylo, že vydělávala spousty peněz. Mnoho větších řetězců jí nabízelo odkup, pokaždé je však odmítla s tím, že až ji tato práce přestane bavit, možná se jí vzdá, jenže zatím si ji užívá. Vztah mezi Dianou a Simonem byl neobvyklý a oběma vyhovoval. Cat již dávno poznala, že do sebe nejsou zamilovaní, a právě proto to mezi nimi fungovalo. Těšili se jeden na druhého, byli rádi spolu, vídali se několikrát ročně o víkendech a jednou či dvakrát spolu vyrazili na dovolenou. Oba však zůstávali nezávislí, protože se - z různých důvodů - vyhýbali trvalým závazkům. Oba měli rádi svou práci a svůj vlastní prostor, vlastní přátele, vlastní životy.

Kromě toho byla Diana o deset let starší.

Simon o ní skoro nikdy nemluvil, dokonce ani s Cat, která občas přemýšlela, jestli by některému z nich vadilo, kdyby se ten druhý vážně zamiloval do někoho jiného. Nejspíš ani moc ne.

O ženy jako Freya Graťfhamová však měla obavy. Simon byl buď nevnímavý, nebo se rozhodl ignorovat všechna zlomená srdce, která za sebou zanechával. Svým způsobem byl lhostejný až hrubý, a Freya si zasluhovala někoho lepšího. Jenže jak ji na to upozornit, jak toto téma vůbec nanést. Cat nevěděla a rozhodla se to odložit na později. Kromě toho si uvědomovala, že pokud se Freya do jejího bratra skutečně zamilovala, pak už nejspíš překročila hranici, kdy by byla ochotná zamyslet se nad jakýmkoli varováním.

Asi o hodinu později si Cat umývala ruce, poté co se musela postarat o dítě se zánětem středního ucha. Copak mu máma nemůže dát na ucho alespoň papírový kapesníček? Nechápavě kroutila hlavou. Zazvonil telefon.

„Vezmete hovor od Aidana Sharpeho? Říká, že klidně zavolá později.“

„Ne, vezmu to. Udělám si přestávku.“

„Čaj?“

„Čtete mi myšlenky. Díky.“

Vnější linka se s cvaknutím přepojila. „Aidane? Dobrý den.“

„Cat, drahá, nevolám nevhod? Říkal jsem, že klidně zavolám znovu jindy.“

Nad jeho starosvětskou mluvou a vybranými způsoby se bezděčně pousmála. Chris vždycky tvrdil, že chování Aidana Sharpeho se dokonale hodí k jeho motýlku.

„V pořádku. Přestávku jsem stejně potřebovala.“

„Ošklivý den?“

„Plný práce. A co vy?“ •

„Jako obvykle. Jenže mi odpadl jeden pacient a mám něco, co bych vám skutečně potřeboval říct. Myslel jsem na to celé dopoledne. Netuším, jestli o tom víte, ale policie dnes prováděla rekonstrukci posledních známých pohybů oné pohřešované dívky.“

„Debbie Parkerové, ano. Jela jsem kolem. Nevšimla jsem si vás.“ „Ach, já také jen projížděl. Abych pravdu řekl, v první chvíli jsem netušil, co se vlastně děje. Napadlo mě, že tam zřejmě natáčejí nějaký film, pak jsem však zahlédl policejní dodávky. Jenže, chápejte, právě proto si dělám starosti a cítím se velmi nepříjemně. Mělo mě to napadnout dřív a měl jsem něco udělat, jenže jsem prostě nic neudělal.“

„O co jde?“

„Cat, ta dívka u mne byla. Léčil jsem ji.“

„Dobrý Bože, nic mi neřekla.“

„Ona byla vaší pacientkou?“

„Ach, jistě. Dokonce jsem ji v poslední době vídala častěji.“

Na druhé straně linky bylo nejprve ticho následované tichým zvukem, který mohl znamenat povzdech nebo jen nádech.

„Aidane, o co přesně jde? Říkáte, že jste ji léčil?“

„Ano. Jen jednou. Doporučil jsem jí další návštěvy, už se však neukázala. Abych pravdu řekl, pravděpodobně nemá ráda jehly. Jenže to její akné bylo skutečně vážné a občas býváme v jeho léčbě úspěšní. Přesto jsem si říkal, že by potřebovala ještě oxytetracyclin.“

„Předepsala jsem jí ho. Nakonec kvůli tomu zašla i za mnou. Nejspíš se měla zastavit dřív, jenže Debbie spoléhala spíš na alternativní terapie. Začala jezdit za nějakým terapeutem do Stárly.“

Aidan zabručel. „Za kterým? Proboha, právě o takovéhle mladé dívky jako Debbie si člověk dělá největší starosti.“

„Za éterickým mužem v modrém plášti, který si říká Dava. Dal jí nějakou potenciálně nebezpečnou mastičku na pleť a bylinné tablety. Vyvinula se jí z toho těžká alergická reakce. Musela jsem ji jet ošetřit v noci.“

„Právě o takových věcech jste posledně hovořila, že?“

„Ano. Jenže, Aidane, stejně nechápu, proč si právě teď děláte kvůli Debbie starosti. Co to má s vámi společného?“

„No, nejspíš jsem to měl ohlásit na policii, ne? Je to informace.“ „Neřekla bych, že to nějak souvisí s jejím zmizením. Vy ano?“ „Abych pravdu řekl, tak ne. Jenže chtěli slyšet všechno... Prostě jsem na to zapomněl a teď jsem z toho zděšený. Vypadá to, že začínám být k ničemu.“

Cat se zasmála. „To byste neměl. Mám tu pár pacientů s úpornými artritickými bolestmi, na které byste se měl podívat. Vždy jste dokázal pomoci.“

„Má drahá, jste velmi laskavá. Nedokážu slovy vyjádřit, co pro mě vaše důvěra v tomto ohledu znamená.“

„O nic nejde. A s Debbie Parkerovou si nedělejte starosti.“ „Obávám se, že to nedokážu. Mám z toho velmi nepříjemný pocit.“

„Jen tak mezi námi, já také.“

„Opravdu si myslím, že bych měl na policii zajít.“

„Jestli se vám pak uleví, klidně tam zajděte. Možná byste měl, Aidane.“

Cat zavěsila. Aidan Sharpe se choval jako stará dáma, měla ho však ráda a vážila si ho. Bylo pro něho typické, že si dělal starosti, protože zapomněl, že Debbie Parkerovou léčil. Když stiskla tlačítko, aby povolala dalšího pacienta, napadlo ji, proč se vlastně dal na akupunkturu.

Prostě se to k němu nehodilo. Jednoho dne ho musí požádat, aby jí vyprávěl svůj příběh.

Otevřely se dveře a v nich se objevila mladá žena ve vysokém stupni těhotenství, za ruku táhla batole a na druhé nesla roční děcko. Tady jsou vidět výsledky mé práce na klinice plánovaného rodičovství, pomyslela si Cat odevzdaně.

„Dobrý den, Tracey. Posaďte se.“ Na unaveně vyhlížející dívku se usmála. „Už to nebude dlouho trvat. Jak se cítíte?“

Tracey se posadila, nějak se jí podařilo dítě držet na klíně a přitáhnout si nohou batole. Pak se rozplakala. Dopolední ordinační hodiny pokračovaly.

Policista u přijímací přepážky se právě chystal zvednout telefon, když Freya Graffhamová vešla dveřmi do haly a zůstala stát.

„Pane Sharpe? Dobrý den. Mohu pro vás něco udělat?“

„Říkejte mi Aidane, prosím.“

„Nebyla jsem si jistá, jestli nejde o služební záležitost.“

• i,Má drahá, přestože vás velmi rád vidím, obávám se, že tentokrát se jedná o služební záležitost. Jde o onu pohřešovanou dívku, o Deb-bie Parkerovou.“

„Dobrá, půjdeme raději jinam.“

Následoval ji do malé výslechové místnosti.

„Posaďte se. Omlouvám se za zařízení. Mohu vám přinést kávu?“ „Myslíte šálek jedu?“

„Pokud jde o kávu tady na stanici, pak s vámi musím souhlasit.“ „Někdy mi připomeňte, ať vám popíšu, jaké hrozné věci káva provádí s vaším organismem po stránce fyzické i mentální.“

Posadila se. Byla hezčí, než si ji pamatoval, měla pronikavý pohled a lesknoucí se vlasy. Samozřejmě udělal dobře, že sem zašel osobně, místo aby jen zatelefonoval. Dokonce i načasování se mu podařilo, když dorazil v okamžiku, kdy se chystala k odchodu. Seděl a s potěšením si ji přes stůl prohlížel. Vyposlechne si ho a na to, co jí řekne, nezapomene, když už kvůli ničemu jinému,

tak proto, že se již znají a že má dobré vychování. Aidan Sharpe se usmál.

„Zpátky k Debbie Parkerové. Dnes časně ráno jsme provedli rekonstrukci jejího posledního známého pohybu.“

„Skutečně? Jejího posledního pohybu? Takže víte, kde ji naposledy spatřili?“

Freya se lehce ušklíbla. „Ne tak docela. Jsme si naprosto jistí, že vyrazila na procházku a také tím, že to bylo v oblasti Kopce. Během posledních týdnů tam chodívala často a z toho, co víme, bylo pravděpodobné, že se jednalo o časné ráno. Doufali jsme, že ji třeba někdo viděl. Víte, když na to jdete správně, dokážou si lidé vzpomínky vybavit i po překvapivě dlouhé době.“

„A máte hodně ohlasů?“

Freya pokrčila rameny. „Sem tam něco. Vždycky se ozývá spousta šílenců, samozřejmě. Lidí, kteří by byli ochotní dosvědčit, že se měsíc zbarvil dočervena, kdybychom vyhlásili, že se nám mají ozvat.“ Vypadala kouzelně, uvolněně a přátelsky, byla však velmi chytrá, nic neprozradila a jen vypouštěla kouřovou clonu. Ani na okamžik ho neobalamutila. Rekonstrukce nevedla k žádným ohlasům od lidí, které by policii k něčemu byly. Jenže tak to přece bývá u většiny případů.

„V téhle chvíli pátrání velím, takže pokud si myslíte, že máte něco, co by nám mohlo pomoci, narazil jste na tu nejpovolanější.“

Opřel se na nepohodlné židli a povzdychl si. „Nevím, prostě nevím. Jenže si kvůli tomu dělám starosti. Bude vám to asi znít nepřesvědčivě, ale skutečně jsem nepřišel dřív jen kvůli tomu, že jsem prostě zapomněl. Není pro to omluva. Zapomněl jsem.“

„Na co jste zapomněl?“

„Že u mne Debbie Parkerová byla.“

„Jako pacientka?“

„Ano. Přišla jen jednou. Trpěla velmi silným akné, ošklivá věc... Příšerná pleť. A navíc měla deprese, částečně i kvůli svému vzhledu. Také měla silnou nadváhu. Ale o tom nejspíš víte, že?“

Freya přikývla.

„Akupunktura má prokazatelný vliv na stav pleti. Je to jedna z oblastí, kde dosahujeme dlouhodobých úspěchů.“

„Chcete říct, že ne všechny nemoci na vaši léčbu reagují?“ „Samozřejmě. Máme svá silná místa... Stejně jako Nick Haydn. Asi si ho také pamatujete z večírku u Meriel, ne?“

„Ten chiropraktik, ano. Neměla jsem ale možnost s ním pořádně mluvit.“

„Jeho obor má vynikající výsledky v některých oblastech, ale je naprosto nevhodný k léčbě jiných. Někoho s akné byste k němu neposlala.“

„Kdy u vás Debbie Parkerová byla?“

„Díval jsem se do databáze. V říjnu. Prošla zahajovací konzultací, která je poměrně dlouhá, a jednou léčebnou procedurou. Doporučil jsem jí, aby zašla ještě na další tři, jenže už se neukázala.“

„Ozvala se vám, aby vysvětlila, co ji k tomu vedlo?“

„Ne. A vlastně mě to ani nepřekvapilo.“

„Proč?“

„Připadala mi neklidná. Nervózní.“ Vzpomněl si na výraz v Deb-biině otylém neatraktivním obličeji. „Někteří lidé nesnášejí jehly. Bolest nezpůsobují, ale prostě z nich mají strach. Nedokážou se uvolnit. Debbie byla dost nešťastná.“

„Natolik nešťastná, alespoň podle vašeho názoru, že by si sáhla na život?“

Chvíli mlčel. „To je vždy velmi těžké posoudit.“

„Jde mi jen o váš názor. Mohlo by to však být důležité.“

„V tom případě se domnívám, že ano. Řekl bych, že patřila k tomu typu žen.“

Podíval se Freye Grafíhamové do očí, nic z nich však nevyčetl. Věří mu? Nedokázal to posoudit a rozčilovalo ho to.

„Zmínila se o myšlence na sebevraždu?“

„Ach ne. Nic takového. Pokud si vzpomínám, říkala cosi o tom, že se občas cítí být na dně, jenže to se stává mnoha mým pacientům.“

„Takže jste se nedomníval, že by akutně hrozilo, že spáchá sebevraždu?“

Znovu si povzdychl a zavrtěl hlavou. „Teď už snad chápete, proč se cítím tak provinile, že?“

„Nemáme sebemenší důvod se domnívat, že si Debbie vzala život. Dokonce ani důkazy o tom, že by byla mrtvá.“

„Jen mimo záznam. Neřekla byste, že je to nejpravděpodobnější vysvětlení?“ Řekni, pomyslel si, řekni mi, co si myslíš, jaký bude oficiální policejní verdikt. Řekni.

Jenže Freya Grafřhamová jen skoro neznatelně zavrtěla hlavou. „Jsem vám vděčná, že jste se zastavil. Nikdy není pozdě. Získali jsme další kousek do skládačky. Díky. A netrapte se, že jste si nevzpomněl dřív.“ Výkonná. Odtažitá. Profesionální. Určitě ale není nedostupná, pomyslel si. Určitě ne.

Společné vyšli ze stanice a po schodišti.

„Asi si nevzpomenete, jestli u vás byla i některá z těch dalších dvou pohřešovaných žen, nebo ano?“

Obvyklý policejní trik. Nechat si jednu otázku na konec a pak ji položit jen jakoby mimochodem, v podstatě jako by nestála za řeč. Nepřekvapila ho, nezaváhal, nezakolísal.

„Četl jsem jen o jedné další ženě. Na jméno si ale nevzpomínám.“ „Angela Randallová.“

Chvíli stál a přemýšlel. Pak jen zavrtěl hlavou. „Podívám se, samozřejmě, ale myslím, že ne. Říkala jste, že kromě Debbie pohřešujete ještě dvě ženy? Kolik žen se může během jednoho roku ztratit v tak malém městě, jako je Lafferton? Natožpak během několika týdnů?“ „Moc ne. V rádiu a v televizi jsme o nich zveřejnili výzvu.“ „Obávám se, že mi to uniklo.“

„Tu třetí nikdo neviděl jen pár dnů.“

„Ach, v tom případě.

„Ano?“

Pozoruje mě. Dívá se na mě a snaží se něco zjistit. „Jak dlouho trvá, než zpanikaříte?“ zeptal se s úsměvem.

Ten však neopětovala. „Nepanikaříme. Podle okolností bereme všechny případy velmi vážně.“

„A o co jde v tomto případě?“

„Liší se od zbývajících dvou.“

Ano. Byl jiný. Neplánovaný. Šlo o omyl.

„Pochybuji, že mezi svými pacienty najdu někoho dalšího, kdo by se pohřešoval, přesto mi ale řekněte jméno.“

„Chaterová. Paní Iris Chaterová.“

„Věk?“

„Jedenasedmdesát.“

„Projdu důkladně své záznamy. Jak daleko dozadu bych je měl zkontrolovat?“

„To záleží na vás. Zkuste nejdřív jen pár let. Ukládáte si snad záznamy déle?“

Stiskl tlačítko dálkového odemykání a směrovky jeho vozu se rozblikaly. Došel ke dveřím řidiče, otevřel je a až pak se k ní s úsměvem obrátil.

„Žádné záznamy jsem nikdy nezničil. Ověřím to a zavolám vám. Můžete mi dát číslo?“

„Kdybych nebyla na stanici, vždy mi předají vzkaz.“

Stála na prvním schodu a pozorovala, jak odjíždí. Když zahýbal na hlavní, Aidan Sharpe jí zamával.

„Můžeš mi proklepnout člověka jménem Aidan Sharpe?“ „Vydržte, seržantko... Jen si vezmu tužku.“

„S - h - a - r - p - e... je to akupunkturista. V Laffertonu žije několik let, ale nevím, kde bydlel předtím. Podívej se do celostátního registru, ověř jeho kvalifikaci. Pravděpodobně nic nenajdeš, nejspíš nebude mít žádný záznam, ale projdi to.“

„Co mám hledat?“

„Nevím. Cokoli. Pravděpodobně nic.“

„Tak to vám děkuju. Jak moc to spěchá, seržantko? Já jen že šéf-inspektor vyšiluje, máme čtyřiadvacet hodin na to, abychom našli všechny dealery a uživatele v okruhu padesáti mil, prohledali všechny garáže a sklady, sebrali každého, kdo o deset minut prešvihne parkovací automat. Netuším, kdo mu tak šlape na paty.“

„Bevham. Nemají to pod kontrolou, vědí to a snaží se to napravit. Udělej si pro mě pět minut.“

„A co je na tomhle Sharpovi divného?“

„Nosí motýlka.“

„Aha.“

Freye zazvonil telefon.

„Seržantko? Mrknul jsem se na toho vašeho chlápka s motýlkem.“

„Zjistil jsi něco?“

„Kdepak. Je plně kvalifikovaný, má příslušná doporučení a tak.“ „Kde se učil?“

„V Londýně a v Číně. Nenosí taky copánek?“

Páska

Mám strach. Vždycky jsi vedela, co dělat, když jsem se bál Nechala jsi svítit lampičku, potichu jsi na mě mluvila, zůstávala jsi u mě. Jenže teď tě potřebuju víc než tehdy, a ty neslyšíš, neodpovídáš, zmizela jsi a to je od tebe kruté.

Zvonění telefonu proniklo do divného snu Cat Deerbonové o světlém poníkovi. Bylo půl čtvrté. Automaticky zvedla sluchátko dřív, než si uvědomila, že nemá službu.

„Cat? Tady je Karin. Podívej, je mi líto, že tě budím.

Cat se posadila. Chris se zavrtěl, cosi zamumlal a dál spal.

„V pořádku, nedělej si starosti. Jen vydrž pár vteřin, zavěsím tenhle telefon a zvednu jiný.“

Vyklouzla z postele a potichu sešla do kuchyně. Kocour ležel na pohovce a Cat se usadila vedle něho.

„Fajn, jsem tady. Co se děje?“

Na druhém konci linky bylo ticho. Cat čekala. Instinkt jí napovídal, že Karin bude lépe reagovat, když ji nezačne bombardovat otázkami.

Myčka nádobí tiše hučela v poslední fázi cyklu a v kuchyni bylo příjemně útulno.

„Mám strach. Jsem dlouho vzhůru. Musela jsem ti zavolat.“

„Je dobře, žes to udělala. Mike je doma?“

„Ne, odjel do New Yorku. Jenže o tomhle s ním stejně nemůžu mluvit.“

„Dobrá.“

„Vím, že dělám správně, pořád to vím. Tou druhou cestou se vydat nemůžu.“

„Nechceš se jen ujistit, vid? Protože jestli ano, tak na to zapomeň. Je to jedno.“

„Nejde o jistotu.“

„Něco se stalo?“

„Ne... vlastně ani ne.“

„Beru to jako ano.“

„Ošklivě mě bolela záda. Ale ne z námahy.“

„Kde?

„Uprostřed a trochu níž. Ne mezi lopatkami.“

„Trvale?“

„Chvíli ano, chvíli ne.“

„Většinou ale ano, že?“

„Už pár dní.“

„Mám k tobě zajet?“

„Ježíši, to ne. Jen mám strach, Cat. Předtím jsem se nebála. Všechno jsem měla pod kontrolou.“

„Myslíš, že to s tím souvisí?“

„Nevím. Jenže dneska se to všechno... smrt... hroby... hlína v puse... kyslíková maska... umírání... bolest. Hrozné bolesti, se kterými se nedá nic dělat.“

„Za půl hodiny jsem u tebe.“

„Ne, poslouchej -“

„A budu potřebovat dvojitou kávu.“

Cat zavěsila.

Z výběhu přiběhl šedý poník a jako duch ji pozoroval přes ohradu. „Zdálo se mi o tobě,“ oznámila mu, nasedla a nechala auto popojet z kopce. Teprve pak nastartovala a zahnula na temnou silnici.

Karin jí přišla otevřít. Měla na sobě dlouhý bílý župan a vlasy svázané. Dokonce i takhle brzy po ránu není neupravená nebo rozcuchaná, pomyslela si Cat. Jenže zhubla, hodně a rychle, a v obličeji měla nový výraz. Cosi v očích. Také jí výrazně vystouply lícní kosti.

Cat ji políbila na tváře a dlouze ji objala. Připadala jí drobnější. „Jsi svátá,“ prohlásila Karin.

„Kdepak, jen doktorka.“

„A kamarádka.“

„To především.“

„Opravdu chceš dvojité espreso?“

„Co třeba čaj?“

„To bude zaručeně lepší.“ Karin nalila vodu do konvice. „Ani jsem se nezeptala, jestli držíš pohotovost. Tak špatně jsem na tom byla.“

„To je jedno.“

„Dostává mě to. Doteď mi to tak nepřipadalo.“

„To se stává.“

„Nevěděla jsem, co mám dělat. Nikdy jsem se tolik nebála. Až doteď jsem se nemusela podívat smrti do tváře. Nevadilo mi, jak bude vypadat.“

„A kromě toho strachu, jak se ti vede?“

„Bylo to dobré, než přišly ty bolesti zad. Jsou nepříjemné. O co myslíš, že jde?“

„Jestli chceš, můžu tě prohlédnout. Nevím. Říkáš, že nebyly takové, jako když pracuješ na zahradě, nedělala jsi tam ale něco? Víš, jak to chodí. První teplejší dny, všichni vyběhnou ven, začnou okopávat a sázet a my pak máme plno práce.“

„Na zahradě jsem nic nedělala.“

Postavila před ně dva hrnky. Cat si všimla, že si i Karin udělala černý indický čaj, a ne jako obvykle svůj bylinkový.

„Ještě něco?“

„Vlastně ne.“

„Tak co?“

Karin pokrčila rameny. „Jsem unavená. To nic není.“ Její vždy nádherná pleť začínala průsvitnět.

„Půjdeš na rezonanci?“

„Ach, Cat, k čemu by to bylo? Obě přece víme, o co jde, co se se mnou děje. Musíme to ještě dokazovat? Raději bych víc nevěděla.“

„Tohle ti není podobné.“

„Teď už ano.“

Zvedla šálek, usrkla čaj, znovu ho postavila a očima zalitýma slzami se přes stůl podívala na Cat. „Co bude dál?“ zeptala se.

„V žádném případě ti nelžu, když říkám, že nevím. Potřebuju se o něco opřít, Karin.“

„Zkušený odhad?“

„Ne.“

„Fajn, tak to udělám za tebe. Metastázy. Nejspíš v páteři. Také kašlu. Takže i na plících. Ale do nemocnice nepůjdu a k onkologovi také ne. Až budu potřebovat doktora, obrátím se na tebe, jestli ti to nebude vadit. Dál budu chodit ke své léčitelce. Skutečně mi to pomáhá.“

„Vím.“

„Také jsem zpřísnila dietu.“

„Co teď jíš?“

„Čerstvé, organické věci.“

„Co přesně?“

„Zeleninu, nějaké ovoce. Vodu. Také mi doporučují kofeinové výplachy.“

„Absolutní, kategorické ne, Karin. Mohla by sis hodně ublížit. Poslechni, ani tak mi nedělá starosti, co jíš, jako to, co nejíš. Potřebuješ dobrou výživu. Čerstvé ovoce a zelenina jsou samozřejmě v pořádku, ale potřebuješ i mléko, vejce, kousek sýra, spoustu ryb, také droždí kvůli vitamínu B, celozrnné věci, nejlépe ovesné. A pár sklenek červeného vína každý večer.“

„Právě jsi v jedné větě vyjmenovala nejméně deset toxických látek.“

Cat si odfrkla a nalila si druhý šálek čaje.

„Co můžeš udělat s těmi zády? A s celkovou apatií? Budu s nimi muset žít, nebo se to zlepší?“ Karin sledovala Cat rozšířenýma očima plnýma strachu.

„Záleží na mnoha věcech. Kdyby sis nechala udělat rezonancí, byla bych ráda, protože by mi to pomohlo stanovit léčbu. No, parace-tamol by měl každopádně zabrat. Také bych ti ráda předepsala nějaké slabé antidepresivum. Jedno z těch novějších ze skupiny SSRI. Jenže ta budou zřejmě také plná toxinů. Říká se, že náladu zlepšuje třeba aromaterapie, v tom se ale nevyznám. Je to prý příjemné a milé.“

„Vím, chodím tam každý týden. Sice fajn, ale nevím, jestli to k něčemu je.“

„Až zjistíme, co máš se zády, pošlu tě k Aidanu Sharpemu. Je opatrný a plně mu důvěřuju. Ani by na tebe nesáhl, kdyby nevěděl, že je všechno bezpečné. Na záda by to mohlo pomoct.“

„Dobrá.“

„Ale i on bude chtít, abys zašla na rezonanci.“

„Dobrá,“ přitakala pojednou unavená a poražená Karin. Seděla a dívala se do prázdného šálku.

„Myslím, že bys měla začít s těmi antidepresivy. Zabírají rychle, takže už za týden se budeš cítit lépe. Jestli jsi pořád odhodlaná držet se své cesty, nebo té mé, je to jedno, ale musíš zůstat nad věcí. Nejdřív ti zlepšíme náladu a tvoje vůle bojovat se vrátí. Souhlasíš?“

Karin chvíli mlčela. „Znovu tím vším projdu.“

„Dobrá. Zastav se u mě dnes ráno. Zapíšu tě na půl devátou, než začnou ordinační hodiny. Prohlédnu tě a předepíšu ti ty prášky, abys mohla hned začít. Také tě objednám v Bevhamské všeobecné na magnetickou rezonanci. Na dobu, kdy tam budu moct zajít s tebou. Je to trochu strašidelné. Mezitím si zajdeš koupit nějaké vonné svíčky a pak vyrazíme na oběd, abych do tebe dostala nějaké pořádné jídlo. Netvař se tak. Budou naše domácí vajíčka a ta jsou organická. Prostě se do toho pustíme. A příště to nenechávej zajít tak daleko. Zavolej mně, zavolej Chrisovi, komukoli z nás. Už tu neseď a netrap se, zvlášť když Mike není doma. Problémy mají tendenci se zvětšovat.“

„Bože, to ano.“

„A na zlé sny také existuje trik. Zapisuj si z nich to nejdůležitější. Nech si u postele papír a tužku. Ráno ten papír vem, zapal ho, dívej se, jak hoří, a nakonec rozmačkej kousky popela. Tak se jich zbavíš a už té nebudou otravovat. Starý, dobrý lékařský trik.“

Cat si kolem krku uvázala šátek a sebral klíčky od auta. „Uvidíme se ráno.“

Když se vrátila, byl Chris vzhůru. „Je Karin v pořádku?“

„Ne.“

„Co se děje?“

„Je vystrašená.“

„Jsi hodná holka.“

Cat zabořila obličej do jeho teplých zad. „Měla ten pohled,“ zašeptala. Chris chápavě zamručel.

Za týden zavezla Karin do Bevhamu.

Po časně ranní návštěvě se cosi stalo. Karin ztratila svou nezlomnou víru ve způsob léčby, který si zvolila, a dvakrát Cat zatelefonovala. Jednou, aby se zeptala na rezonanci, a podruhé, aby souhlasila s odběry krve, jejichž výsledky by jim měly říct víc o jejím stavu.

„Stejně ale nechápu, co může někdo zjistit z toho, že se podívá na trochu mé krve.“

„Budou hledat nádorové markéry.“

Výsledky byly znepokojivé a krevní testy navíc ukázaly, že je Karin chudokrevná.

„Což je příčina té tvé. únavy v poslední době. To vyřešíme.“

Není jednoduché rozhodnout, kolik toho pacientovi říct a do jakých podrobností zajít. Když Karin poprvé přišla do ordinace, dala přednost vlastnímu plánu léčby, brala každý den tak, jak přicházel, a o svůj fyzický stav se příliš nezajímala. Dokud se cítila dobře, bylo vše v pořádku a neměla důvod měnit názor.

Teď se však dobře necítila.

„Chci vědět všechno. Chci vědět, s čím se musím potýkat. Nemůžeš nepřítele porazit, když nemáš ponětí, jak je silný.“

„Dobrá, zkusím ti pomoct, i když jsou tyhle věci vždycky jen relativní. Znát výsledky rezonance a krevních testů je jedna věc, dělat jakékoli prognózy věc druhá.“

Cestou po obchvatu do Bevhamu Karin nečekaně vyhrkla: „Věříš na duchy?“

Cat se zasmála. „Ne. Ne. Myslím, že ne.“

„Ale věříš přece...“

„Jestli myslíš v Boha, pak ano. Už jsem toho viděla příliš, abych se chovala jinak. A navíc bych bez toho nemohla dělat svou práci.“ „Proč tedy na duchy ne?“

„Nevím... Asi mi přijde, že jsou zbyteční. A většina vidin duchů se dá racionálně vysvětlit.“

„Takže si nemyslíš, že se vrátíme zpátky?“

„Určitě ne jako duchové v tom obvyklém slova smyslu. A ty?“ Karin neodpověděla, za chvíli se však znovu ozvala. „A co ta místa s nepříjemnou atmosférou? Lidé je obvykle označují za prokletá, ale stejně existují taková, která zaručeně obklopuje zlo.“

„Ano,“ přitakala Cat potichu. „Na ta věřím. Nevím proč, ale něco na tom je. Jednou jsme vyrazili na dovolenou do Francie, tehdy jsme ještě byli bezdětní. Krásný dům, skutečně okouzlující, a navíc to byl velmi příjemný večer. Hledali jsme pokoj, kde bychom mohli přespat a někdo nás poslal právě tam, protože v hotelu bylo plno. Jak jsme ale vešli dovnitř, okamžitě mě ovládl nepřekonatelný strach... Bylo tam zlo, přímo mě to udeřilo do tváře. Nic se nestalo, nic nebylo poznat, ale nedokázala jsem tam zůstat. Nemohla jsem se dočkat, až odtamtud vypadneme.“

„Zjistila jsi nějaký důvod?“

Cat jen zavrtěla hlavou.

„Stejné zkušenosti mám s lidmi. Vzpomínám si na jednu servírku v Londýně. Pracovala v obyčejném malém bistru, je to asi dvacet let. Začalo to, když si přišla zapsat naši objednávku, a postupně se to zhoršovalo. Byla to čarodějnice. Pořád věřím, že se kolem ní vznášelo zlo. Kamarádka, se kterou jsem tam šla, to cítila také. Bylo to ale skutečné? Nevypadala nijak nezvykle, ale nechtěla jsem ji mít nablízku.“

„Neměla jsi zase další zlé sny?“

„Trochu, ale ne tak silné. Tvůj postup si s nimi ví rady.“

„Výborně. Kdyby se ale vrátily, mluv o nich. Nedrž to v sobě.“ „Pořád mám strach.“

„Co tvoje léčitelka?“

„Mluvila jsem s ní včera. U ní doma všechno vypadá jinak. Nikdy jsem nebyla na místě, které by takhle působilo. Vejdeš do zahrady, a než se vůbec dostaneš dovnitř, máš neuvěřitelný pocit, že to místo léčí. Panuje tam ovzduší klidu a dobroty. Když jsem tam, hltám ho plnými doušky. Nej raději bych tam zůstala a obklopila se jím. Nic mi tam nemůže ublížit. Taková místa... dobro... zlo... ráda bych je pochopila.“

„Ano.“

„Cat, má to něco společného s tím, že umírám?“

„Nevím,“ povzdychla si Cat. Odbočily ke vchodu do nemocnice, odkud právě vyjížděla sanitka. „Prostě nevím.“

Ruka, v níž držel skalpel, ztuhla. Hrudní dutina ženy ležící na pitevním stole již byla otevřená. Pracoval dlouho do noci a srovnával její srdce a poškozené koronární tepny s mladým a zdravým srdcem dívky. Plně ho to pohltilo a zaujalo.

Nečekaný zvuk auta venku ho zaskočil. Dojelo k jeho buňce, odbočilo a zastavilo nedaleko. Poté, co se zavřely dveře řidiče, nastalo opět ticho. Bylo již po půlnoci a touto dobou sem nikdo nechodil. Ochranka hlídala hlavní ulici podnikatelského parku a čas od času dojela až k odbočce do jeho uličky, zvuk její dodávky však znal. Hlídka navíc vždy hlučně vycouvala, aniž by dojela až na konec. Čekal. Světlo z jeho buňky nebylo na hlavní ulici vidět. Dal si hodně záležet, aby se o tom ujistil. Jenže tedho auto vyrušilo a ztratil soustředění.

Rozčíleně se podíval do otevřeného hrudníku. Mohl ji bez zašívání vrátit do chladicího boxu, protože svou práci ještě zdaleka nedokončil, nebo ji nahrubo zašít a příště začít nanovo. Takto ho ještě nic nevyrušilo. Bylo to něco nového a sebemenší změny ho znervózňovaly.

Čekal, zvenčí se však žádné další zvuky neozvaly. Nakonec hrudní koš zašil a vše uvedl poměrně v klidu a bez paniky do původního stavu.

Svlékl a pověsil svůj plášť, vydrhl si ruce, zkontroloval stroje, zhasl světla a budovu zamkl. Venku byla zima a na nebi intenzivně zářily hvězdy.

Opatrně popošel po cestě. Bílá dodávka byla dobře vidět a zpod vrat jedné z garáží pronikalo světlo. Pokud věděl, jednalo se jen o sklad bez kancelářských prostor. Nikdy dřív tu nikoho nespatřil.

Zapamatoval si poznávací značku dodávky, která byla špinavá a od bláta, a po chvíli čekání ve stínu se vrátil ke svému vozu. Nastartoval a pomalu projel kolem dodávky. Zaparkoval o blok dál a vrátil se pěšky. Nic. Nikdo. Nikdo ho neslyšel, nikoho nezajímal.

Rychle z podnikatelského parku odjel a světla rozsvítil až na hlavní silnici. Kolem jezdilo jen velmi málo aut. Zpátky doma si nalil whisky s vodou a rozsvítil lampu u křesla. Poznámky si napíše až zítra. Teď se potřeboval zamyslet nad seržantkou Freyou Graffhamovou.

Počasí přeskočilo rovnou do teplého jara. Do kanceláře detektivů svítilo velkými okny slunce a v místnosti bylo najednou horko. Detektiv seržant Coates seděl za svým stolem, před sebou měl monitor počítače a nepřítomně zíral. Freya ho chvilku pozorovala, pak vstala a postavila se přímo před něho. Žádné reakce se nedočkala.

„Země Nathanovi... jsi na příjmu?“

Sice zaostřil pohled, ale stále nereagoval.

„Nathane!“

„Co? Jejda, seržantko, málem jste mi přivodila infarkt.“

„Klidně, jen se vrať zpátky na zem. Mimochodem, kde jsi byl?“ Nathan se na židli otočil, aby viděl na okno, a před světlem přivřel oči. „Nelíbilo by se vám sedět u některého z těch bazénů, co mají u luxusních domů na Flixton Road? Hezká knížka, studené pití.“ „Takové horko ještě není.“ Podívala se dolů na střechy aut, od nichž se ostře odrážely paprsky. Magnólie v zahradách naproti byly v plném květu.

„Přemýšlel jsem, seržantko, o tom, co jste tuhle říkala.“

„O čem?“

„O mně a o Em.“

„Výborně.“

„Odjela... Do Carlisle, aby strávila týden s prarodiči. Nesnáším, když zůstanu doma sám. Nechápu, jak můžete žít sama.“

„Prozatím mi to vyhovuje.“

„Chyběla mi už po půl hodině. Nemám jí to za zlé, má je moc ráda a babička na tom poslední dobou není dobře.“

„Ale stejně se ti po ní stýská.“

„Jo. Takže jsem se zamyslel. Možná to, co jste říkala, nebyl špatný nápad.“

„O svatbě?“

„Jo. Začíná se mi to pomalu zamlouvat.“

„Tak to udělej. Nehloupni a konej.“

„Nejspíš bych mohl. Jaký prsten bych jí měl podle vás dát?“

„Nevím. Asi by ses jí měl nejdřív zeptat, a až řekne ano, vezmi ji, aby si vybrala sama.“

„Jasně, dobře, ať koupím cokoli, určitě to nebude ono. Myslíte, že bude vědět?“

„Pravděpodobně by tě tam zavedla i poslepu. No a zatím tu máme práci.“

Nathan zasténal. „Tyhle chvíle nesnáším. Všechno stojí. Drogová operace zapadla do písku, o pohřešovaných ženách nejsou žádné zprávy. Každou chvíli mě pošlou chytat zloděje do obchodů.“

„Ano, slyšela jsem, že uniformovaní požádali o detektiva do obchodního centra.“

„Bloumat tam a čekat, až si nějaký puberťák strčí za košili porno časopis. To se radši vrátím k databázi.“

Freya se vrátila ke svému stolu. Nathan měl pravdu. O protidrogové operaci toho moc nevěděla, snad jen, že čekají na povel k zahájení razie, jakmile získají dostatek informací. Budova však byla plná nervózních policistů, kteří většinu času proseděli v kantýně a pili hodně čaje. I její vlastní pocit marnosti pomalu dosahoval vrcholu. Pátrání po pohřešovaných ženách se po rekonstrukci časně ranní procházky Debbie Parkerové nepohnulo ani o píď a rekce veřejnosti byla takřka mizivá. Nathan nic nevypátral ani v souvislosti se seznamem od klenotníka, ani ve Stárly, ani u média, k němuž chodila Iris Chaterová. Paní Innesová mu dokázala říct jen tolik, že paní Chaterová odešla ze seance v jejím domě kolem deváté hodiny večer. Ostatní zůstali uvnitř. Iris Chaterová se domů nevrátila a nikdo ji již pravděpodobně nespatřil. Podobně jako Angela Ran-dallová a Debbie Parkerová se jakoby vypařila. Freye bylo zároveň jasné, že další výzvy již lidi tolik neosloví a nebude trvat dlouho, než jí přidělí jiný případ.

Jako by četl její myšlenky, zvedl Nathan oči od monitoru počítače. „Čekají nás ty lednice, seržantko. Jen počkejte.“

Freya zasténala. Objevil se příval krádeží lednic, myček nádobí a praček vždy den poté, co byly doručeny do prázdných domů, do nichž se měli nastěhovat nájemníci. Zdálo se pravděpodobné, že se jedná o práci organizované skupiny, v níž závozci zboží dávají tipy zlodějům, prozatím však policie zůstávala neustále o krok pozadu. Sice možná existovaly ještě nudnější případy, Freya si však žádný nevybavovala.

U okna létala nahoru a dolů moucha. Dolů, bzzz a znovu dolů, bzzz. Napadlo ji, že by se mohla zajít podívat na lidi ze znuděného protidrogového týmu v kantýně.

Bzzz.

Zazvonění telefonu u lokte ji polekalo.

„Detektiv seržantka Grafíhamová.“

„Freyo? Dobré odpoledne. Jsem rád, že mě přepojili přímo na vás.“ Afektovaný a kultivovaný hlas nebylo těžké poznat.

„ Aidane... jak se máte?“

„Není to počasí venku nádherné? Nezlepšuje lidem náladu?“ „Přesně tak. Celá kriminálka přemýšlí, jak se dostat někam ven.“ „Obávám se, že útěk na sluníčko vám nabídnout nemohu, říkal jsem si však, že bychom spolu mohli večer zajít na skleničku. Nevím, kdy vám končí služba, ale já mám na později ještě jednoho pacienta. Měl bych to nicméně zvládnout do půl sedmé.“

Zaváhala. Šlo o společenské pozvání a jediné důvody, kvůli nimž by se chtěla s Aidanem Sharpem sejít, byly ryze profesionální. Neměla zájem se s ním sbližovat. Na druhou stranu, má snad na tento večer jiný program? Navíc neexistoval důvod, proč by si nemohla projednou dovolit spojit práci s oddechem.

„To by bylo velmi milé. Děkuji. Kde byste se chtěl sejít?“

„V hotelu Ross je nový a velmi příjemný bar.“

„Embassy? Slyšela jsem o něm, ale ještě jsem tam nebyla.“

„Výborně. Můžeme se tam sejít ve tři čtvrtě na sedm?“

Když zavěsila, Nathan ji se zájmem pozoroval. Freya jen zakroutila hlavou.

„Kdepak. Jde svým způsobem o práci.“

„Jasně, jo.“

„Přesně tak. Byl to pan Motýlek, Nathane.“

„To se máte. Prý je to tam pěkné.“

„Také mi to říkali.“

„Dejte si na něj jeden z těch koktejlů s paraplíčkem.“

„Fajn. Teď si zajdu na čaj.“

„Už jsem si říkal, že vás to snad nenapadne.“

Nathan vyskočil na stůl a seskočil na druhé straně.

„Něco vám řeknu, seržantko. Vezmu tam Em a požádám ji o ruku.“

„Počkej, než to tam prověřím.“

„Jo. Až se k tomu odhodlám, musí to být něco! Víte, jak to myslím?“

Nathanova opičí tvář zářila vzrušením. Freya pocítila nečekané bodnutí... čeho? Závisti? Osamocenosti? Pocitu, že jí něco chybí? „Em má kliku,“ prohlásila.

Nathan běžel napřed a schody bral po dvou.

Čekárna byla prázdná, časopisy uložené v úhledných hromádkách a počítač recepční zakrytý. Karin se posadila. Vládlo zde naprosté ticho, ale z nějakého důvodu jí místnost, nehledě na příjemné až nezajímavé akvarely, připadala spíše bez života než uklidňující.

Byla napjatá a to její bolesti zad ještě zhoršovalo.

Byly zde i elektrické hodiny, okna se zdvojenými skly a koberec tak hustý, že v místnosti panovalo až nepřirozené ticho.

Protože byla Catina pacientka a protože se znali ze společnosti, poskytl jí Aidan Sharpe termín hned na konci prvního dne, za což mu byla vděčná. Jenže teď cítila Karin neklid. Proplouvala samotná po nepříjemné cestě, přehlížela skutečnost, nutila se do pozitivního myšlení, odmítala si přiznat existenci temných stínů, natož se do nich podívat. Začínalo ji to zmáhat.

Do čekárny přestalo svítit slunce. Karin napadlo, že by se měla zvednout a odejít. Ach, proboha.

„Paní McCaffertyová, omlouvám se, že jsem vás nechal čekat.“

Vstala. „Říkejte mi Karin,“ prohlásila, přestože na večírku u Ser-raillerových v podstatě neměli příležitost si spolu promluvit.

„Pojďte, prosím, dál.“

Všechny ordinace, které zatím v rámci hledání alternativních terapií navštívila, byly přívětivé, útulné a neformální, řada jich připomínala „obyčejné“ pokoje v normálních domech, jako například útulný obývací pokoj plný květin, v němž pracovala její léčitelka. Líbilo se jí to. Nemocnice a ordinace lékařů byly chladné, odtažité, holé. Místnost s magnetickou rezonancí, ordinace onkologa, čekárna na ozařování. Ze všech by byla nejraději utekla.

Ordinace Aidana Sharpeho ji uváděla do rozpaků. Přestože na ní nebylo nic obzvlášť výjimečného, včetně mdlých pastelových odstínů, necítila se zde uvolněně.

Zůstala nejistě stát.

Měl na sobě bílý plášť upnutý až ke krku.

„Cat mi poskytla vaše snímky. Pokud jsem správně pochopil, trpíte jakýmisi bolestmi zad, že?“

„Ano.“ Ne, chtělo se Karin vykřiknout. Hrdlo měla stažené.

„Bolesti se projevují neustále, nebo po většinu času?“

V ruce držel složku a díval se na list papíru, který z ní vyndal. Pravděpodobně na výsledky jejího snímkování.

„Moc si od nich neodpočinu. Ale podle toho, co dělám, mění intenzitu.“

„Jsou silnější, když sedíte, stojíte, nebo ležíte? Zhoršují se, když se pohybujete, nebo v klidu?“

„Když se pohybuji, obvykle se mi uleví.“

„Rozumím. Dobrá. Jděte prosím za zástěnu, svlékněte se do spodního prádla a oblékněte si košili, která tam visí.“

Zdálo se, že v místnosti je ticho, když si však Karin lehla na vysoké lehátko, uslyšela takřka nezřetelné hučení, jako by byla podlaha nabitá elektřinou.

Aidan Sharpe seděl na vysoké stoličce vedle ní a vzal ji za ruku, aby jí zkontroloval tep. Karin k němu vzhlédla. Nedíval se na ni, ale do ní. Měl neobvyklé oči, chladné, drobné jako dva malé kamínky, a víčka přivřená.

Odkudsi od žaludku se jí přes hrudník až do krku šířil podivný pocit. Byl to strach, byla to nevolnost, byl to dojem, že se ocitla v pasti. Vzpomněla si na rozhovor, který s Cat vedly v autě. Nejraději by se zvedla, seskočila z lůžka na podlahu a utekla, rozrazila dveře a dostala se do bezpečí a na čerstvý vzduch na ulici.

Nevolnost ji dusila jako knedlík v krku.

Naprosto soustředěně studoval její obličej. Takřka nemrkal. „Máte velmi nepravidelný tep.“

Jazyk měla oteklý a v ústech jím nemohla hýbat. Neznatelně pohnula hlavou. Zářivky v podhledech na stropě svítily modrobíle a lehce pulzovaly.

Zaslechla zvuk tření kovu o kov. Aidan Sharpe jí pustil zápěstí a sáhl po tácu pečlivě uspořádaných drobných jehel. Jednu vybral, otočil se a znovu se na Karin zadíval. Oči měl stále divné, přivřené, a přesto pronikavé, bez výrazu. Voněl lehce po dezinfekci a trochu po pánském mýdle, Karin však přesto vnímala jen zápach smrti. Začala se jí motat hlava.

„Uvolněte se, prosím.“

Jehla se dotkla jejího čela a zády jí projela žhavá bolest.

„Výborně.“

Další jehla, tentokrát vedle levé nosní dírky, a opět tatáž bolest, jen o kousek níž.

Ježíši, pomoz mi, pomyslela si Karin.

Uvědomila si, že v domě nikdo další není. Recepční odešla domů už před časem. Byla poslední pacientka. Vnímala zbytek domu Aida-na Sharpeho, prázdného a tichého za stěnami ordinace.

Pokračoval dalšími, pečlivě rozmístěnými jehlami. Po chvíli se začínala cítit ospale a hlava sejí točila, jako by dostala hypnotika. Bolest v zádech zmizela, nohy jí však ztěžkly a znecitlivěly.

Aidan Sharpe ji během práce dál sledoval, nicméně nepromluvil.

Připadalo jí, že je jehlami připíchnutá k lehátku, bála se však udělat sebemenší pohyb, protože měla strach, že se jí potrhá kůže. Bylo jí horko a měla velkou žízeň.

Zvedla oči. Jeho oči se staly dalšími jehlami pronikajícími jí do lebky. Ztratila veškerý pojem o čase. Mohly uplynout hodiny, nebo jen pouhá chvilka.

Napadlo ji, jestli vůbec někdo ví, kde je. Schůzku si dohodla po telefonu a byla přitom sama doma. Neuvědomovala si ani, že by si ji někam zapsala. Nikdo další nevolal, Mike byl pryč a večer ji nikde nečekali. Proč takhle přemýšlím? Ze všech sil se snažila nepoddávat se slabosti, ale bojovat a znovu nabýt plné vědomí a sebekontrolu. Aidan Sharpe byl velmi klidný.

„Možná se vám bude trochu motat hlava.“ Hlas měl vlídný.

Karin se pokusila promluvit.

„Nehýbejte se, prosím.“

Cosi v jeho hlase ji varovalo, aby ho poslechla. Cosi chladného bez jakýchkoli pocitů, přesto však nekonečně silného.

Při každém nádechu jí připadalo, že jí praská hrudník, plíce ji z rychlého dýchání bolely, hlava se jí motala, v rukách a nohách ztrácela cit, s výjimkou prstů, které ji brněly, jako by je měla plné drobných jehliček. Uvědomila si, že se k ní Aidan Sharpe sklání. Rozeznávala divoký vzor drobných žlutých teček na modrém motýlku. Ten vzor ji mátl.

„Nesnažte se posadit.“

Rukama jí stiskl paže a tlačil na ni, aby se nemohla pohnout. Chabě se bránila.

Žlutomodrý vzor jí tancoval až v mozku. Byl tím posledním, co si uvědomovala, než se propadla do temnoty.

Freya uvažovala, jestli by neměla zaskočit domů a převléknout se, protože si nebyla jistá, jestli se její oblečení do práce bude hodit i do baru Embassy. Jakmile však těsně před tři čtvrtě na sedm vešla dovnitř, ulevilo se jí. Podnik byl stylový a moderní, což znamenalo, že sem bylo možné přijít v čemkoli, bundou a džínsy počínaje a diamanty posetými černými šaty nebo obleky konče. Vládl zde stejný ruch jako v kavárně Metro, kde narazila na Cat Deerbonovou. Obě místa jí svým způsobem připomínala atmosféru Londýna, přitom však zůstávala pevně zakotvená v LaíFertonu.

Bar Embassy nebyl vyveden v chrómu a neonech, jak očekávala, ale ve světlém ohýbaném dřevu a jasně růžovém tvídu. Byl zároveň atraktivní i útulný. Vypadal jako podniky v Barceloně, kam s Donem chodívali během víkendů, které tam strávili. Také zde bylo plno, mladí lidé na cestě z práce se tu mísili s páry, které si vyrazily večer ven, a bylo tu i několik starších lidí, kteří spíš fandili golfu nebo bridži. Nikdo tu nevypadal nepatřičně, všichni se zdáli být uvolnění.

Aidan Sharpe ještě nedorazil. Freye se po chvíli podařilo najít v rohu stolek pro dva a objednala si nealkoholicky koktejl pojmenovaný Slunce a Měsíc. Přinesli jí ho v baňaté sklenici s ledem, brčky, paraplíčky a jahodami na párátku. Byl příjemně ovocný i jemně nahořklý zároveň.

Opřela se v pohodlném ohýbaném křesílku a najednou ji ovládla silná touha po Simonovi. Chtěla s ním sedět právě tady, smát se, povídat si, užívat si a pak společně zajít někam na večeři. Od jejich posledního setkání mimo policejní stanici již uplynulo hodně času. Byl plně ponořený do práce na protidrogové operaci, a když se právě neúčastnil porad, trávil čas v terénu. Freya několikrát procházela kolem jeho dveří a pokaždé váhala. Nejraději by bez důvodu vešla dovnitř a prohodila s ním pár slov. Mnohokrát už zvedala telefon a začala vytáčet jeho číslo domů, pokaždé však sluchátko zavěsila. Chtěla ho

někam pozvat, a přitom jí bylo jasné, že právě to udělat nesmí. Zoufale toužila zachovat se správně. Čekala tedy, držela se zpátky, mlčela a teď se právě chystala strávit hodinu se škrobeným alternativním terapeutem po padesátce, který nosí motýlka.

Ať už přišel z kteréhokoli směru, nevšimla si ho, takže ji polekal, když se najednou zhmotnil vedle ní a v gestu, které se jí ani trochu nelíbilo, jí políbil ruku.

„Omlouvám se. Mé poslední pacientce se udělalo nevolno a musel jsem ji odvézt domů. Líbí se vám tady? Přijde mi to poměrně zajímavé.“

Freya by dokázala k baru Embassy použít různé přívlastky, nicméně „zajímavé“ by k nim nepatřil. V duchu se vsadila, že si objedná vodku a tonik. Vyhrála.

„Předpokládám, že máte hodně práce. Akupunktura je teď dost v módě.“

„Ach, má drahá, doufám, že ne. Co je dnes módní, na to se zítra zapomene.“

„Jako tohle místo.“

„Kdepak, má drahá, spíš bych řekl, že Embassy tu vydrží a má profese také.“

Dorazilo pití. Servírka v pirátsky vyrobených džínách, těžkých botách a bílé blůze se na ně chladně usmála a hbitě se věnovala vedlejšímu stolu. Aidan Sharpe se předklonil, aby dosáhl na svou skleničku. Když to udělal, povytáhl se mu rukáv saka. Freye se sevřel žaludek. Na zápěstí měl zlaté hodinky s římskými číslicemi a samostatným temně modrým ciferníkem, na němž se zobrazovaly fáze Měsíce.

Uvědomila si, že už si jich podvědomě všimla na večírku u Serrail-lerových, nedošla jí však jejich důležitost.

Podívala se Aidanovi Sharpemu přímo do nezvyklých, intenzivně a bez výrazu ji sledujících očí.

Pár, který se zvedal od vedlejšího stolku, převrhl židli a ta padla na Freyu. Ve vzájemných omluvách a zmatku se onen okamžik rozplynul, nicméně si byla jistá, že si jejího pohledu na hodinky všiml a také si uvědomil, že jí ve zlomku vteřiny mnohé došlo.

„Jako bychom byli v Londýně,“ prohlásila. „Lafferton se bezpochyby vzmáhá.“ Opřela se a rozhlédla kolem sebe, dávala najevo klid a rychle přemýšlela. Klenotník tvrdil, že hodinky s fázemi Měsíce jsou v poslední době k sehnání jen těžko. Sice těžko, nemožné to však nebylo. Navíc ty, které koupila Angela Randallová, nebyly žádný unikát. Freya se postupem let naučila, že shoda náhod hraje v životě větší roli než cokoli jiného a zřejmě právě o to nyní šlo. O shodu náhod. Musela se však zabývat i jiným vysvětlením a také se naučila řídit se svými instinkty, přestože podle nich ne pokaždé jednala. I to se jí vyplácelo. Od večírku u Serraillerových jí instinkty o Aidanovi Sharpem nenapovídaly nic dobrého.

Otočila se zpátky k němu. Seděl naprosto vzpřímeně, velmi klidně, držel svou skleničku a díval se na ni s úsměvem na rtech, nikoli však ve tváři a už vůbec ne v očích. Ruce měl bledé, prsty dlouhé a štíhlé, nehty pečlivě zastřižené a nezvykle světlé.

„Proč jste se přistěhovala do Laffertonu?“ Jeho hlas se změnil. Teď zněl pobaveně.

„Z osobních důvodů... a také jsem měla plné zuby Londýna. Práce u Metropolitní policie je těžká a občas i zničující.“

„Jenže jste tu nejspíš venkovský klid nenašla, že?“

„Také jsem ho nehledala. A máte pravdu, Lafferton má obvyklé problémy. Frustrovanou mládež, drobnou kriminalitu, drogy. Ale celková atmosféra pro mě po Londýnu znamená úlevu.“

„Vypadá to, že jste se rozhodla nenudit se tu.“

„Myslíte po společenské stránce?“

Znovu onen náznak úsměvu.

„Našla jsem si několik přátel i možnost se pobavit.“

„Řekl bych, že ceny domů pro vás byly příjemným překvapením, že?“ „Bože, ano. Svůj dům tady jsem koupila o hodně laciněji, než za kolik jsem prodala ten v Ealingu. Je příjemné mít pro změnu peníze v bance.“ „V Ealingu? Dobrotivý Bože. Když jsem se učil, bydlel jsem tam také. Znáte Woodfield Road?“

„Ano.“

„Nejspíš jste koupila dům někde mimo Lafferton, že? Všude kolem jsou nádherné vesničky.“

„Ne, ve Starém městě. Chtěla jsem být uprostřed dění.“

„Nic lepšího jste ani udělat nemohla. Ty uličky kolem katedrály jsou dokonalé. Na Apoštolech?“

„Na Sanctuary Street.“

„Jedna z nejkrásnějších. Lafferton se poučil z chyb, kterých se dopustili jinde. Než se všichni pustili do přistavování a výměny oken, vyhlásila radnice stavební uzávěru. Investovala jste dobře. Zůstanete?“ „Ve Starém městě?“

„V Laffertonu.“

Freya nezávazně pokrčila rameny. Po celou dobu, kdy spolu společensky konverzovali, z ní Aidan Sharpe nespouštěl pohled.

„Mohu vám ještě objednat pití? Jak se ta zdobná věc jmenovala?“ „Ne, díky. Obávám se, že už budu muset jít.“

„Skutečně?“

V    tónu jeho hlasu se nevyznala. Pochyby?

„Spousta papírování.“

„O kolik víc pacientů bych se mohl postarat, o kolik víc zločinů byste mohla vyřešit, kdyby nebylo papírování.“ Sebral účet a davem se protáhli k pokladně. Zatímco platil, Freya se odvrátila a přes skupinu hlav uviděla Simona Serraillera. Byl vyšší než ostatní a také hezčí. Takřka určitě si jí nevšiml.

Aidan Sharpe ji vzal za loket a vedl ke dveřím. Měl pevný stisk. „Mnohokrát děkuji. Konečně vím, jaké to v Embassy je.“ „Zábavné?“

V    jeho hlase však nebyla ani stopa pobavení.

„Velmi zábavné.“

Stiskla tlačítko odemykání auta a rychle nasedla. Začínala být tma, ale světla před barem jasně svítila a přitahovala lidi jako můry.

Ve zpětném zrcátku viděla Aidana Sharpeho nehybně stát vedle svého tmavomodrého BMW. Díval se na ni pohledem, který na sobě cítila ještě dlouho poté, co odjela.

Vrátila se domů, rozsvítila všechna světla a zatáhla závěsy. V obýváku bylo teplo. Poštu a kabelku odložila na stolek a nalila si sklenici vína. Na záznamníku měla tři vzkazy. První byl od Cat, která ji zvala na nedělní oběd, druhý od Sharon Medcalfové, která chtěla vědět, zda hraje tenis. Zapsala si čísla a klikla na poslední vzkaz.

„Freyo, tady je Simon Serrailler. Šest dvacet. Napadlo mě, že bychom si mohli zajít na skleničku, ale nejste tam. Necháme to tedy na jindy.“

Sakra, sakra, sakra, sakra. Byl tam. Marnila čas v nepříjemné společnosti chlápka s motýlkem, když mohla - a také chtěla - být v Em-bassy se Simonem.

Sakra. Znovu si zprávu poslechla, jen aby slyšela jeho hlas, a když zbývající dvě vymazala, uložila ji.

Sakra.

V domě bylo naprosté ticho. Znovu se napila vína a prošla nezajímavou poštu. Za chvilku si připraví salát.

„Sakra.“ Tentokrát už ono slovo pronesla v tichém domě nahlas.

Před Karin se míhaly temně zelené a šedé listy. Pokoušela se jimi proplést, jenže se jí lepily k obličeji a na ruce a stahovaly ji zpátky. Nepříjemně páchly po síře a voda, která po nich stékala, byla kalná.

Najednou byla volná. Posadila se.

Její ložnici osvětlovala lampa na komodě a po lepivé temnotě snu ji měkké světlo na okamžik zmátlo. Karin se předklonila. Na nočním stolku našla sklenici a džbánek a nalila si vodu. Byla stále ještě chladná a udivilo ji, jak je to možné. Nevzpomínala si, že by ji tam byla dala. Když se napila, ulevila nejenom vyschlým ústům a hrdlu, ale vyčistila si také myšlenky. Pak si vzpomněla, že vůbec neležela tady, ale na vyšetřovacím lůžku v ordinaci Aidana Sharpeho, bylo jí zle a cítila se dezorientovaná. Držel ji za paže a pozorně ji sledoval. Vše ostatní zůstávalo rozmazané. Musel ji odvézt domů a pomoci jí, nebo ji dokonce odnést sem nahoru. Byla úplně oblečená a ležela pod přehozem. Závěsy byly zatažené a lampa rozsvícená. Pravděpodobně jí připravil také vodu.

Chvíli zůstala v klidu a pokoušela se vyčistit si hlavu. Bylo jí sice divně, ale závrať už nepociťovala.

Dalším pocitem byla zlost. Přišla na akupunkturu v dobré víře jako pacientka a léčba jí pravděpodobně způsobila slabost a mdloby. Mohla však být v nebezpečí a určitě ji neměl napůl v bezvědomí odvézt domů, uložit do postele a nechat samotnou. Teď si uvědomila, že se podivně choval po celou dobu. Cítila se u něho nejistě a v ohrožení, chtěla odejít a zachvátila ji panika. Nic z toho jí nevysvětlil a zdálo se, že ho její reakce nijak nezajímala.

Vypila další sklenici vody, opatrně vstala a odešla do koupelny. Byla unavená, už ale ne nejistá, a když si umyla ruce a obličej a svázala si na temeni vlasy, vrátila se do ložnice, vytočila číslo a zavolala Cat, která okamžitě zvedla sluchátko.

„Máš minutku? Něco se stalo.“

„Jistě, peču ale jehněčí, takže držím sluchátko jen ramenem. Co se děje?“

Karin se nadechla a opatrně a co nejklidněji začala vyprávět. Cat jako vždy pozorně poslouchala, nepřerušovala ji a vstřebávala vše, co jí říkala.

„Takže jsem doma, v pořádku, ale naštvaná. Nevím, jestli nereagujú přehnaně.“

„Ne. Co dál?“

„Pořád jsem trochu mimo.“

„Tohle by se stávat nemělo. Nerozumím tomu, na Aidana se bylo vždy možné naprosto spolehnout.“

„Takže mi nevěříš.“

„Samozřejmě ti věřím. Jen jsem zaskočená. Přijela bych, ale jsem tu sama s dětmi a navíc mám dnes auto v servisu. Chris se vrátí až hodně pozdě.“

„Ne, to je v pořádku. Nemusíš sem jezdit. Jen jsem ti to potřebovala říct.“

„Nechceš přijet sem? Rádi tě uvidíme a můžeš tu zůstat.“

„Spíš ne. Necítím se na řízení auta.“

„Ne, zřejmě ne. Akupunktura to může způsobit. Mimochodem, je to úplně normální. S tou slabostí a motáním hlavy si nedělej starosti.“

Karin se rozhlédla po ložnici. Nechtěla tu zůstat sama, určitě ne dnes večer a ani v noci.

„Mohla bych si vzít taxík. Kdyby ti to nevadilo.

„Řekla bych Chrisovi, aby tě vyzvedl, jenže netuším, jak dlouho se zdrží. Je v Bevhamské všeobecné.“

„Jestli ti nevadí, že přijedu, tak tu ve vesnici máme taxi.“

„Přijeď, jak jen se ti to bude hodit. Musím už běžet, začíná se mi připalovat cibule.“

Taxík vysadil Karin u dveří Deerbonových v devět. Věci na noc naházela do tašky, zamkla dům a utekla. Cat ji uložila na pohovku, podepřela jí nohy a změřila tlak.

„V pořádku. Trochu nižší, ale to souvisí s léčbou. Doporučuju mátový čaj. Alkohol bys dneska pít neměla.“

„Mátový čaj je tvoje oblíbená léčba.“

„Zabírá.“

„Připadám ti hysterická?“

„Ne a zajímá mě to. Není ti to podobné. Sešla ses s naším šaman-ským chirurgem a byla jsi v pohodě.“

„Jak dobře ho znáš?“

„Aidana? Nijak zvlášť. Občas k němu posílám pacienty. Pomohl mi s artritidou, byl u nás na večeři a máme takovou neformální skupinku, kam chodí... a co říká, dává smysl. Je to opravdu jen profesionální známý.“

„Připadá ti nebezpečný?“

Cat se na ni ostře podívala. „Ani ne. Trochu upjatý. Řekla bych, že v sobě něco potlačuje. Není ženatý, pokud vím, ničím nevybočuje a o sobě také moc nemluví. Cos myslela tím nebezpečný?“

Karin pokrčila rameny. „Nech to být. Nemá cenu se tím zabývat. Jen mě pořádně naštval.“

„Také bych řekla. Zřejmě šlo o lehčí nával paniky, a když k něčemu takovému dojde, může člověk ztratit veškerý pojem o realitě a pro-porcích. To je na panice nejhorší. Normální věci vypadají hrozivě, obyčejní lidé nebezpečně.“

„Mluvíš o tom, jako by to bylo úplně normální.“

„Přesně tak. Nijak to ale nepodceňujú. Můžu ti na pár dní předepsat menší dávky oxazepamu. Ber ho na noc a neřiď auto. Neutlumí tě, ale zklidní. Prostě ses dostala do fáze, v jaké jsi ještě nikdy nebyla. Souvisí to se vším ostatním.“

Karin upíjela čaj, poslouchala Catin uklidňující lékařsky výklad a ano, bylo toho na ni moc, ano, vše se přitom, jak zjišťovala, co se děje v jejím těle, vymykalo zpod kontroly, možná poprvé. Cítila se zde nekonečně lépe, klidnější a více sama sebou.

Jenže v ní nadále zůstávala zlost z toho, co se stalo. Ta a pocit neklidu, když si vzpomněla na Aidana Sharpeho.

„Co mám dělat?“

Cat potřásla hlavou. „Nic. Zítra Aidanovi zavolám. Jsi má pacientka a tohle nebylo v plánu. Jsem si jistá, že než tě nechal doma, zkontroloval, že jsi v pořádku, fakt ale je, že si na nic nevzpomínáš, což znamená, že jsi byla v ohrožení. Měl mi dát vědět.“

„Díky. Nemyslíš, že bych měla...“

Cat vstala. „Myslím, že by sis měla dát koupel. V mé koupelně, která je relativně civilizovaná, protože tam děti nesmějí. Můžeš si do vany nalít báječnou pěnu, kterou mi loni dala máma k narozeninám. Pak půjdeš s příjemnou knížkou do ložnice pro hosty, vezmeš si prášek a do postele dáš termofor.“

Kombinace toho všeho a skutečnost, že byla v domě, který vždy považovala za nejšťastnější, jaký zná, poslala Karin do hlubokého, uzdravujícího a bezesného spánku, který jí vydržel až do osmé hodiny následujícího rána. Vše nepříjemné, co vnímala v souvislosti s návštěvou u Aidana Sharpeho, se rozplynulo, takže si teď najednou připadala skoro hloupě. Cítila se slabá, což podle Cat byla normální reakce na léčbu. Také byla lehce dezorientovaná a v důsledku toho zpanikařila. Vidění, zvuky, události, které by jí jinak připadaly normální, se pokřivily. Nic víc. Aidan Sharpe ji odvezl domů a dohlédl na to, aby se bezpečně dostala do postele. Na nic z toho si sice nevzpomínala, to však neznamenalo, že byla v bezvědomí. Spíše ve stavu lehkého šoku. Trpěla rakovinou, prožila kvůli tomu týden plný stresu, a nemohla se proto divit, že zareagovala tak silně. Nejspíš měl Cat zavolat, jenže už bylo dost pozdě, takže na ni dohlédl a nemusel se bát, když ji nechával samotnou. Byl spolehlivý, měl dobrou pověst a Cat o něm nepochybovala.

Karin ležela na zádech a sebrala knížku, kterou předešlého večera stěží rozečetla. Závěsy příjemného pokoje pro hosty prosvítalo slunce a dole slyšela smích Sama a Hannah. Život jí připadal příjemný. Toužila po životě a nic si nepřála víc než takovýto obyčejný, ničím nevybočující a zázračný život. Znovu se v ní začala probouzet odvaha a optimismus.

„Kde jsi?“

„Zdravíčko, seržantko. Jako obvykle, jen tak posedávám.“

„Nic se ještě neobjevilo?“

„Kdepak. Řekl bych, že nás někdo prozradil.“

„Kdo je tam s tebou?“

„Dave Green, ale právě si musel odskočit. Dal bych si hrnek čaje, jenže tady v Meadow View si luxus kaváren asi nemůžou dovolit.“ „Místo nich tam mají dealery.“

„Ani nikoho takovýho jsem tu zatím neviděl. Co děláte vy?“ „Uklízím. Je tu pusto jako v márnici.“

„Všichni jsou v terénu. Uniformovaná policie má provést razii v podnikatelském parku. Zkusím, jestli bych nemohl s nimi. Tady nám jen zbytečně odumírají mozkové buňky.“

„Cože vám odumírá?“

„Ha, ha. Vypadá to, že večer s panem Motýlkem jste přežila.“

„Až ti Emma řekne ano, oba vás do Embassy vezmu. Je to něco úplně jiného.“

„Je to na vás.“

„Co, už se vyjádřila?“

„Ještě se nevrátila, ale je to předem jasné, nemyslíte?“

„Nathane, poslechni, ještě k pánovi s motýlkem. Nosí hodinky s fázemi Měsíce.“

„Výborně. Angela Randallová. Mohla by to být jen shoda náhod.“ „Mohla.“

„Ještě něco?“

„Ne, nic konkrétního.“

„Jo, jasně, tohle je problém všech těch pohřešovaných žen, co? Musím běžet, seržantko. Něco se děje. Hlavu vzhůru.“

Spojení se přerušilo.

Freya sešla dolů do kantýny. Seděli tu čtyři policisté v uniformách a snídali, jinak zde však bylo úplně prázdno. Koupila si kávu a banán a odnesla si je ke stolku u okna.

Aidan Sharpe přišel na stanici z ničeho nic, aby oznámil, že Deb-bie Parkerová byla jeho pacientka, a tvrdil, že na to zapomněl. Proč? A jestliže hodinky skutečně dostal od Angely Randallové, odkud ji znal? Jako svou pacientku? Pokud ano, proč to neřekl? Proč mu její jméno nic neříkalo?

Pošle Nathana, aby ho vyslechl. Pokud Sharpe něco skrývá, Nathan na to přijde. Má dobré instinkty a uvažuje podobně jako ona. Právě proto se jim spolu tak dobře pracuje. Jenže zatímco odhazovala slupku od banánu do koše, musela si přiznat, že se stále jen chytají stébla.

Skoro nespal a v šest už byl na cestě do podnikatelského parku. Ráno se na sebe podíval do zrcadla a poprvé ve své tváři spatřil obavy a nejistotu. Dovolil, aby se staly věci, které se stát neměly, byl neopatrný a nedbalý. Cítil takřka nepřekonatelnou touhu zabít Karin McCaffertyovou. Nikdy se mu nic podobného nestalo, nečekaně a náhodně, a teď se zděsil, jak silné ono pokušení bylo. Zároveň si uvědomoval, že se choval iracionálně a neměl sebemenší motiv. Karin McCaffertyovou nepotřeboval, přestože její stav mohl být svým způsobem zajímavý. Četl sice její zprávu, mohl by však být první, kdo by na vlastní oči viděl rozsah jejího onemocnění, první, kdo by jen nehádal, ale věděl.

Netušil ovšem, kolik lidí vědělo, že k němu šla, nic neplánoval ani důkladně neověřoval. Jeden neplánovaný únos stačil. Nepatřil k lidem, kteří riskují, a nechtěl se takovým stát. Tím směrem se nacházelo nebezpečí, šílenství a odhalení. Riziko je jen pro hlupáky.

Karin McCaffertyová nepříznivě zareagovala na léčbu a zpanikařila. Občas se to stávalo. Odvezl ji napůl v bezvědomí domů, vyndal jí z kabelky klíče, pomohl jí nahoru do postele a zůstal u ní patnáct minut, aby se ujistil, že jí nic nehrozí a že může odejít. Znamenalo to další riziko, protože spěchal na schůzku s Freyou Graffhamovou.

Když si ve vzpomínce vybavil policistku v baru Embassy, elegantní mezi elegantními lidmi, pousmál se. Byl si jistý, že ho shledala zajímavým a že ji přitahuje. Udělal správný, chytrý krok a po několika chybách znovu ve vlastních očích stoupl v ceně. Dalších chyb se již nedopustí.

Projel po příjezdové cestě a odbočil do podnikatelského parku. První ulička byla prázdná, ale ve druhé, mířící k postranní cestě vedoucí k jeho buňce, uviděl čtyři policejní vozy a tři další neoznačené, společně s bílou policejní dodávkou, která měla otevřené

zadní dveře. Právě z ní vystupovali psovodi se psy a shromažďovali se na chodníku.

Ostře odbočil vlevo a zamířil k silnici na jihu. Když se dostal k výjezdu, zahnula dovnitř s hvízdajícími pneumatikami další dvě hlídková auta.

Skutečnost, že zde probíhá jakási razie, by ho neměla znepokojovat. O jeho buňku se policisté nejspíš zajímat nebudou, potřeboval však zjistit, co se skutečně děje, a v tomto okamžiku netušil, jak to udělat. Seděl na odpočívadle a důkladně přemýšlel, nenechal se ovládnout panikou, držel své pocity na uzdě, jako by venčil psa.

Mohl se vrátit do podnikatelského parku a jednoduše se některého z policistů zeptat. Mohl zatelefonovat na policejní stanici. Pochyboval však, že by se mu v obou těchto případech dostalo odpovědi. Mohl by také zavolat Freye Graťfhamové, tím by však jen vyvolal zbytečné otázky.

Nedalo se dělat nic. Jsi-li na pochybách, nic nepodnikej. Tímto heslem se často řídil a nikdy ho nezklamalo. On ani jeho buňka policisty nezajímali. Proč také? Co o něm mohli vědět? Nastartoval a vyjel na hlavní.

Doma si připravil toust a do misky s celozrnnými cereáliemi si nakrájel jablko. Naplnil kávovar a z rohožky sebral noviny. Cítil se poměrně klidný, připravený na den plný klientů a na nadcházející večer.

Během několika dalších hodin se mu však myšlenky nekontrolovatelně vracely k obrázku Karin McCaffertyové na vyšetřovacím lehátku, na němž teď leželi jiní pacienti, a ke psům a jejich psovodům vyskakujícím z policejní dodávky jen sto metrů od buňky, v níž pracoval na svém díle.

V jednu hodinu po poledni byla kancelář detektivů napůl prázdná. O dalších deset minut později se otevřely dveře a dovnitř vtrhl zhruba tucet lidí včetně detektiva konstábla Coatese, který se tvářil vzpurné.

„Fakt, seržantko. Asi se dám k psovodům.“ Zhroutil se na židli a jednu nohu přehodil přes područku. „Je to paráda. Celé dopoledne si užívali a čmuchali po podnikatelském parku, a my dělali co?“ „Seděli v autě na Meadow Field.“

„Přesně. Zase všechno odvolali.“

„Našli v podnikatelském parku něco?“

„Neslyšel jsem. Jeden říká, že ano, další si není jistý, prostě jako obvykle. Z těchhle chlápků toho moc nedostanete.“

„Neumím si tě představit na konci vodítka.“

„Jo, všechno jsou to silný chlapi. A psi taky. Máte pro mě něco, seržantko? Trochu akce by se mi hodilo. Mám už po krk sezení v autě s Davem Greenem. Baví se jen o boltonských Wandererech a kampani za skutečný ležák.“

„Běž najít konstábla Hardyho, Nathane. Chci, abyste zajeli vyslechnout Aidana Sharpeho.“

Nathan Coates zaparkoval před domem a ordinací Aidana Sharpeho na Yellow Wood Drive a chvíli zůstal sedět v autě. Rozhlížel se a přemýšlel, kolik by takový dům mohl stát. Tuto část Laffertonu moc neznal a líbila se mu ještě méně. Samostatně stojící domy s příjezdovými cestami a magnoliemi, kovanými vraty a rádoby tudorov-skými štíty ho nenaplňovaly závistí. Spíš nechápal, jak může někdo toužit v nich žít. Připadaly mu příliš izolované, bez sousedství a blízkých vztahů. Lidé tu jezdili drahými auty a své děti posílali do škol v panamácích. Vzájemně se nescházeli, snad až na několik slavností před Vánoci.

Jestli se s Emmou vezmou, líbil by se mu venkovský domek s malým pozemkem v některé z vesnic kolem Laffertonu, a pokud by na něj neměli dost peněz, spokojil by se i s některým z těch pěkných domků se třemi ložnicemi v nové výstavbě u St. Michaels Gate. Nikdy by se však nechtěl odříznout v takovémto domě, ať už by měl sebevětší okna, nejširší příjezdovku a stálo by před ním tmavomodré BMW jako před sídlem Aidana Sharpeho.

Když kolem vozu s detektivem konstáblem Willem Hardym procházeli, nahlédl dovnitř. Světlé kožené sedačky, nejmodernější CD přehrávač a nic víc. Žádné mapy, náhradní boty, otevřené obálky, bunda do nepohody. Jako by vůz teprve ráno vyjel z prodejny. Podíval se na konstábla Hardyho, který jen pokrčil rameny.

Nathan zazvonil na zvonek ordinace a otevřel vchodové dveře. Recepce. Ordinace. Byt.

Recepce byla dokonale příjemná stejně jako recepční s upravenými vlasy, módními oválnými brýlemi a profesionálním úsměvem.

„Mohu pro vás něco udělat?“

Nathan jí ukázal svůj služební průkaz. „Detektiv konstábl Coates, kriminální policie Lafferton. Rád bych si promluvil s panem Shar-pem.“

Sice vypadala překvapeně, klid však neztratila.

„Pan Sharpe má právě uvnitř pacienta. Obávám se, že ho nemohu rušit.“

„Nevadí. Počkáme.“

„Ano, samozřejmě. Prosím, posaďte se. Jakmile to bude možné, ohlásím vás. Mohu vám přinést šálek čaje nebo kávy? Sklenici minerálky?“

Nathan a Will zavrtěli hlavami. „Ne, díky.“

Posadili se a prohlíželi si časopisy. Vogue, Tatier, Venkovský život a Diváky všechny čerstvé. V tomto oboru léčby se zaručeně pohybovaly velké peníze. Nathan si vzpomněl na obyčejnou čekárnu před ordinací praktického lékaře nebo na poliklinice... několik výtisků Dívky nebo Readers Digest starých tři roky, ošoupané židle a zápach

starých lidí a dětí s plnými plínkami. Tady voněly květiny, leštěnka a slabě dezinfekce.

„Kolik pacientů sem denně přijde?“

Přes monitor počítače se na něho podívala. „Pan Sharpe má ordinaci plně vytíženou.“

„Jasně. Kolik?“

„Čtyři nové případy denně, ty zaberou čtyři hodiny. A čtyři půlhodinová sezení se stálými pacienty.“

„A chodí sem všichni?“

„Prosím?“

„Muži, ženy, děti, mladí, staří... vždyť víte.“

„Pan Sharpe jen vzácně léčí děti. Jinak bych řekla, že k nám chodí reprezentativní výběr. Ano.“

„Bolí to? Nemám rád, když ze mě všude trčí jehly.“

Trpělivě se usmála. „To je častý omyl lidí, kteří o akupunktuře nic nevědí. Představují si, že z nich uděláme...“

„Jehelníček?“

„Víceméně. Ve skutečnosti záleží na každém případu. Někdy stačí dvě tři jehly, možná o pár víc. Každý případ je jedinečný, každému pacientovi se dostává specifické léčby.“

Nathanovi připadalo, že mu při odchodu dá i letáček. „Přijde mi, že k vám určitě chodí více žen než mužů.“

„Myslíte?“

„Jo. Připadá mi to spíš jako ženská záležitost, co říkáte?“

„Jak jste na to přišel?“

„Takže k vám chodí i muži?“

„Zajisté.“

Otevřely se dveře a z nich vyšla žena středního věku. Hezké šaty, upravené vlasy, drahá kabelka a boty, zřejmě prototyp zdejší pacientky.

„Prosím, paní Savageová, posaďte se. Hned vám připravím účet.“ Podívala se na Nathana. „Promluvím s panem Sharpem.“ Za cvakání vysokých podpatků odešla.

Nathan se na ženu usmál. „Nebolelo to?“

Bez úsměvu se na něho podívala. „Ne.“

„Mně se tohle nikdy nelíbilo. Ale když myslíte, že vám to pomáhá...“

Předklonila se a zvedla lesklý výtisk Života na venkově.

Nathan by se býval nejraději ušklíbl podobně, jako se tvářil ještě coby chlapec na chodce procházející kolem školního hřiště, nakonec však jen pozvedl obočí ke konstáblovi, který se usmál a podíval stranou.

Vysoké podpatky se s klapáním vrátily. „Pan Sharpe prosí, zda byste mohli přijít v půl šesté. To by již měl mít po dnešních ordinačních hodinách. Teď musí zvládnout dva telefonáty a poté má dalšího pacienta. Odpoledne mu však bude potěšením se s vámi sejít.“

Když se Nathan a detektiv konstábl Hardy vrátili, našli dveře pootevřené, recepci opuštěnou, počítač zakrytý a časopisy srovnané. Nathan čekal. Žádný zvonek nenašel.

„Detektiv konstábl Coates?“

Jako by se potichu zhmotnil nebo prošel zdí. Dnes měl červeného motýlka s tenkým modrým proužkem.

„Omlouvám se, že jste museli přijít znovu, měl jsem však hodně práce. A toto je?“

„Detektiv konstábl Hardy.“

Aidan Sharpe přikývl. „Prosím, pojďte dál.“

Nathan předpokládal, že Sharpeho vyslechne v čekárně, místo toho však prošli dveřmi označenými Byt a krátkou chodbou do domu.

„Mohu vám nabídnout šálek čaje?“

„Ne, díky.“

„Čím vám mohu pomoci? Zřejmě jde o tu nebohou dívku, Debbie Parkerovou. Máte o ní nějaké zprávy?“

„Obávám se, že ne, pane. Sledujeme však několik stop.“

„Ach ano. Stop.“

Pokoj působil skličujícím dojmem. Masivní komoda, šatník, stůl a knihovny z těžkého tmavého dubu, pohovka a křesla z hnědé kůže.

Krb byl také tmavý a složitě vyřezávaný Na stěnách visely portréty v mohutných pozlacených rámech. Staří muži v parukách a tlouštík na koni. Také se zde skvěla vycpaná ryba.

Aidan Sharpe se posadil do křesla naproti Nathanovi a složil ruce tak, že se o sebe opíraly prsty. Tiše ho pozoroval. Zaskoč ho, rozhodl se Nathan. Žádné ohledy, žádný šarm, jdi rovnou k věci.

„Vlastníte hodinky ukazující fáze Měsíce?“

Ani nemrkl. Nespouštěl oči z Nathanova obličeje a prsty zůstaly nehybné.

„Vlastním.“

„A máte je teď na ruce, pane?“

„Mám.“

„Rád bych se na ně podíval, prosím.“

„Mohu se zeptat proč?“

„Sundejte je, pane Sharpe.“

Drobný úsměv, jako když ještěrka šlehne jazykem. Vzápětí byl pryč. „Rád bych věděl, proč to po mně požadujete.“

„Odkud jste ty hodinky získal?“

„Jestli myslíte, kde byly zakoupeny, pak nemám tušení.“

„Jak je to možné?“

„Dostal jsem je darem.“

„Od koho, pane?“

„Do toho vám nic není.“

„Vyšetřujeme zmizení tří žen.“

Sharpe nijak nezareagoval.

„Jednou z nich je slečna Angela Randallová. Byla vaší pacientkou?“ „Mám hodně pacientů. Musel bych se podívat.“

„Přišel jste nám oznámit, že Debbie Parkerová byla vaše pacientka.“ Ticho. Oči se dál nehnuté dívaly.

„Takže byste věděl, kdyby i Angela Randallová patřila k vaším pacientům, nebo ne?“

„Jak jsem řekl, musel bych se podívat.“

„Uděláte to?“

„Zítra. Požádám sekretářku. Pokud zjistí, že se zde tato... slečna Angela Randallová léčila, spojím se se seržantkou Graffliamovou.“ „Dala vám ty hodinky, pane, slečna Randallová?“

Mrkl. V očích se na okamžik objevil vztek.

„Pane Sharpe?“

„Proč se ptáte?“

„Již jsem řekl, že vyšetřujeme zmizení Angely Randallové. Znal jste ji?“

„Nevzpomínám si na ni.“

„Mohu se podívat na vaše hodinky?“

Usmál se, povytáhl manžetu košile, hodinky stáhl ze zápěstí a podal mu je. Byly hezké, tenké jako oplatka. Na tmavě modrém emailu zářil zlatý měsíc a několik hvězd. Ukazoval první čtvrť.

Nathan mu je vrátil. „Děkuji.“

„To je vše?“

„Prozatím ano. Zítra ale prověřte své záznamy, jak jste slíbil. Ano?“

„Samozřejmě.“

Cestou ke dveřím se Aidan Sharpe zeptal: „Dnes brzy ráno se zřejmě dělo něco důležitého... Náhodou jsem projížděl kolem podnikatelského parku a byla tam spousta policistů. Auta, dodávky, psovodi. Co se tam stalo?“

„Omlouvám se pane, ale mé oddělení s tím nemělo nic společného.“

„Předpokládám, že zátah na drogy, ne?“

„Pravděpodobně, pane Sharpe. Díky za pomoc.“

Nathan se podíval z auta. Aidan Sharpe tam dál stál a pozoroval ho.

Zastavil za nejbližším rohem a vytáhl svůj mobil. „Seržantko?“ „Co říkal?“

„Nic moc. Zeptal jsem se ho, jestli znal Randallovou, chtěl jsem vědět, jestli mu dala ty hodinky, ale nikam jsme se nedostali. Prý si nepamatuje, jestli byla jeho pacientka. Prohlásil, že jestli její jméno najde ve svých záznamech, zavolá vám.a

„Mně?“

„Přesně tak. Seržantce Graffhamové. Přece se nebude bavit s nějakými konstábly. Je divný, že? Byla jste u něho v domě?“

„Ne.“

„Je to tam jako na těch zámcích, kam jezdí školní výlety. Samý masivní tmavý nábytek a tak. Faktické starožitnosti, rozumíte? Nahání to strach.“

„Takže to je všechno?“

„Ještě něco. Už když jsme byli na odchodu, zeptal se, co se ráno dělo v podnikatelském parku. Tvrdil, že jel kolem a viděl všechny ty dodávky, psovody a tak. Prý jestli šlo o zátah na drogy. Co tam ale dělal v půl šesté nebo v šest ráno? Všechno tam skončilo v osm. A ještě něco. Bylo to na vzdálenějším konci. Jestli jen projížděl kolem, nemohl ze silnice nic vidět.“

Chris Deerbon držel pohotovost a zvedl telefon. Cat klečela na podlaze své pracovny a třídila hromadu lékařských časopisů. Většinu z nich neměla čas si přečíst. Vlevo ukládala ty, které si nechá, protože v nich byly články, které by neměla ignorovat, vpravo pak zbytek. Rozčilovalo ji, že hromádka vlevo roste výrazně rychleji. Všechno bylo důležité, všechny informace jí připadaly významné.

„Můžeš převzít případ?“ otevřel Chris dveře, které však blokovala hromada časopisů.

„Kdo jeto?“

„Hysterická ženská.“

„Ty máš službu, ne já.“

„Nechce se mnou mluvit a tvrdí, že co se stalo, může říct jen tobě.“

„Kdo to je?“

„Paní Marion Keithová. Moje pacientka,“ přiznal Chris, „ale trvá na tobě.“

„Je kvůli něčemu naštvaná? Jestli potřebuje urgentně doktora, musí vzít zavděk tím, který právě slouží, bez ohledu na pohlaví.“

„Mám jí to vyřídit?“

„Sakra. Tak jo. Dobrá.“

Cat zabrala za dveře a časopisy jimi odsunula až ke stěně. Chris jí podal přenosný telefon a zmizel na schodech.

„Cat Deerbonová.“

Byla naštvaná. Připravovala si, co řekne. Až s paní Keithovou skončí, bude litovat, že se nespokojila s Chrisem.

Uslyšela několik prvních nesouvislých slov a zmlkla. Za pět minut seděla na schodišti a potichu ženu uklidňovala.

„Přijedu, paní Keithová... samozřejmě vás chápu. Samozřejmě. Je tam s vámi někdo? Dobrá, zkuste zachovat klid. Bude mi trvat asi čtvrt hodiny, než se k vám dostanu.“

Žena byla rozčílením bez sebe a mluvila nesouvisle, nicméně Cat se podařilo zjistit vše, co potřebovala. Vyběhla nahoru.

„Musím jet. Je v hrozném stavu.“

„Vím. Skoro jsem jí nerozuměl.“

Cat se rychle převlékla ze starých tepláků, které měla na sobě při úklidu v domě. „Byla za šamanským chirurgem a ten ji napadl. Máme ho, Chrisi.“

„Jak to myslíš, že ji napadl? Znásilnil ji?“

„Nějaké sexuální násilí, ale nedostala jsem z ní podrobnosti.“ „Raději bys měla zavolat na policii, aby tam na tebe čekali. Budeš potřebovat svědky. A jestli skutečně šlo o napadení, budou o tom chtít vědět.“

„Správně.“ Zapnula zip u džínsů a sáhla po telefonu, jenže Simon měl jen zapnutý záznamník. Vytočila proto číslo na policejní stanici.

„Šéfinspektora Serraillera, prosím... doktorka Deerbonová... ano, dobrá.“ Obrátila se k Chrisovi. „Je na výjezdu, ale pokusí se ho sehnat... Ano? Díky. Počkám.“

„Serrailler.“

„Simone, to jsem já. Poslouchej, právě vyrážím do čísla 17 v Bury Park. Volala mi hysterická Chrisova pacientka. Byla za tím chlápkem v Stárly, který si říká šamanský chirurg, a tvrdí, že ji napadl.“

„Dobrá. Dám vědět na stanici, aby tam poslali hlídku.“

„Mohla by přijet Freya Grafíhamová?“

„Ne, tohle není záležitost kriminálky. Chci tam někoho v uniformě. Jsem v terénu na operaci, Cat, ale zajistím to.“

„Díky.“

Chris s ní došel k autu a cestou ji o Marion Keithové informoval. „Padesátnice, vdova, dvě provdané dcery. V anamnéze má gastritídu, dráždivý tračník, udělal jsem všechny testy, a nic se neukázalo, ale nejspíš tomu nevěří. Třeba si myslela, že ten chlápek něco najde a vyndá to.“

Políbil Cat na rozloučenou a zavřel za ní dveře vozu.

***

Když zaparkovala před přízemním domkem v Bury Park, policejní hlídkový vůz již na ni čekal.

„Dobrý večer, paní doktorko.“

„Ahoj, Miku.“

Cat mnohé z laffertonských policistů znala ne díky Simonovi, ale protože zároveň sloužila jako policejní lékařka. Když se s konstáblem Mikem Majorem setkala vloni v létě naposledy, bylo to v bytě, jehož postarší obyvatel tam ležel přes měsíc mrtvý. V takovýchto situacích se museli jeden na druhého spolehnout nejenom pokud šlo o práci, ale občas se i vzájemně psychicky podpořit. Tehdy to nebyla Cat, kdo musel byt rychle opustit a vyběhnout na čerstvý vzduch.

„Uvnitř jste nebyli, že? Nejdřív s ní musím promluvit.“

„Ne, raději jsme počkali.“

„Víte, o co jde?“

„Ano. Minulý týden jsem o tom magorovi četl v Echu“

„Doufejme, že toho na něj získáme dost.“

Marion Keithová byla zabalená v županu a přikrývce a choulila se v koutku pohovky. Měla hezké rysy obličeje, ale tvář ztrhanou, našedlou a v očích šok.

Cat odložila svou kabelku a přisedla k ní. „Dobrý den, paní Keithová. Všechno už je v pořádku.“

Marion Keithová se rozplakala.

„Jen plačte, nic si z toho nedělejte,“ vzala ji Cat za ruku. „Chci, abyste mi řekla co nejpřesněji, k čemu došlo. Nespěchejte. Jestli to bude nutné, prohlédnu vás, může se však jednat o zločin, a proto jsem přizvala také policii. Čekají venku a zůstanou v autě, dokud nebudete natolik v pořádku, abyste si s nimi mohla promluvit. Pokud bude zřejmé, že jste byla skutečně napadena, budou chtít od vás vše slyšet i oni. V pořádku?“

Žena po chvíli přikývla.

„Dobrá. Povídejte.“

Marion Keithová začala mluvit. Nejprve přerývaně a chvílemi i nesouvisle. Od smrti svého manžela trpěla bolestmi břicha. Jak už

Cat vysvětlil Chris, vyšetření neukázala žádné abnormality, nicméně všechny léky, které postupně dostávala, jí ulevily jen dočasně a problémy se pokaždé vrátily. Pracovala na částečný úvazek jako sekretářka v advokátní kanceláři a jedna kolegyně jí řekla o šamanském chirurgovi.

„Tvrdila, že vyléčil spoustu lidí. Také mi říkala, že se svým způsobem specializuje na to, čím trpím. Přesvědčila mě, abych k němu zašla. Byla jsem zoufalá, zkusila bych cokoli. Váš manžel je dobrý lékař, vím to, ale nic z toho, co mi předepsal, mi dlouhodobě nepomáhalo, a já chtěla s těmi bolestmi a ostatními nepříjemnostmi skoncovat. V poslední době mi nemoc ničila život. Neměla jsem co ztratit a začínala jsem se bát, že v nemocnici třeba něco přehlédli. Člověk slýchá různé věci. Měla jsem kamarádku, která zemřela na rakovinu střev, a vím, jak hrozné to je.“

„Chápu. Někdy je to těžké, a když se symptomy nelepší, lidé si začínají dělat obavy. Nikdo vám to nemá za zlé, paní Keithová.“

Pokračovala tím, že neměla strach, že na „doktora Groatmana“ slyšela spoustu chvály, a když si uvědomila, že spolu zůstali v ordinaci sami, nepřipadalo jí to nijak alarmující. Ruce vznášející se nad jejím tělem, hledající a mačkající, drobné říznutí a cosi spadlo do kbelíku pod lehátkem. Všechno jí to připadalo nezvyklé, ale nebylo na tom nic „špatného“ Zdálo se, že doktor věděl, o čem mluví. „Byl tak sebejistý,“ prohlásila. Vysvětlil jí, že v sobě měla „špatnou tkáň“, že musel odstranit část zasaženou sepsí, že trpí vážným zánětem žaludku a že i střeva má zanícená a „pokroucená“. Dokáže ji prý vyléčit během jediné seance. Až z jeho ordinace odejde, stanou se bolesti a nepohodlí minulostí.

Všechno to vypadalo podivně a neuvěřitelně, a když pronášel nějaké modlitby, dál pevně věřila v ducha jakéhosi lékaře, který pracoval jeho prostřednictvím. Nic jí nepřipadalo podezřelé.

Cat mlčela, jen se divila důvěřivosti jinak opatrných a inteligentních lidí a představovala si, jak by se asi coby lékařka zachovala ona, kdyby se s ní pokoušel udělat jen polovinu toho, co mu jiní dovolovali.

„Pak prohlásil, že objevil ještě něco. Mé žaludeční problémy prý mají hlubší zdroj, než se domníval. Údajně se nachází v mých ženských orgánech a právě ty mají na svědomí mé nejhorší potíže. Tvrdil, že potřebuje zjistit víc, a že jestli se uvolním, může mě vyléčit, že ví, v čem problém vězí. Vůbec jsem nemyslela. Prostě jsem nepřemýšlela. Mělo mi to dojít/4 „Co se dělo dál?⁴⁴

„Něco si pro sebe mumlal... v jakémsi cizím jazyce. Najednou měl hlubší hlas a mluvil hrdelně. Bylo to strašidelné. Zíral na mě. Jenže spíš jakoby přímo do mě. Oči se mu změnily. Neumím to popsat. Prostě se změnily.“

„Požádal vás, abyste se svlékla?“

„Jen sukni a blůzu, a navíc mi dal něco jako nemocniční noční košili, takže se všechno zdálo být v pořádku. Jenže pak chtěl, abych si sundala také punčocháče a kalhotky.“

„Poslechla jste ho?“

„Zní to hloupě, zní to, jako bych byla důvěřivá husa, že? Jenže v jeho očích a hlasu něco bylo. Měla jsem strach. Jako by mě těma očima...“

„Hypnotizoval?“

„Chtěla jsem říct uhranul, ale nejspíš mě hypnotizoval. Ano. Teď to chápu. Udělala jsem, co mi řekl, protože jsem se bála mu odporovat. Cítila jsem, že nade mnou má moc.“

Přiměl ji, aby si znovu lehla, a tentokrát nejprve ucítila, jak jí do pochvy proniká jakýsi chladný nástroj a následně i prsty. Vyzval ji, aby se otočila a začal jí mačkat záda a oblast ledvin. Také jí vsunul prsty do konečníku. Trvalo dlouho, než Cat vypověděla všechno, co se jí stalo, a potřebovala k tomu hodně pobízení. Cat se snažila nevkládat jí slova do úst, žena však pociťovala tolik hanby a rozrušení, že nedokázala ani lékařce říct, co všechno s ní šamanský chirurg dělal.

„Marion, vím, jak těžké to pro vás celé je, ale pochopte, že musíme mít naprostou jistotu.“

„Vím.“ Spíš jen šeptala.

„Znásilnil vás? Měl s vámi úplný pohlavní styk?“

Následovalo dlouhé ticho. Cat čekala a dál ji držela za ruku. Pani Keithová si několikrát olízla suché rty a rukou si přetřela oči. Na Cat se nepodívala.

„Možná,“ řekla nakonec. „Nejsem si jistá. Možná to udělal.“

„Jak to, že si nemůžete být jistá?“

„Nevím. Cítila jsem se divně. Bála jsem se.“

„Je to důležité. To přece víte.“

„Ano.“

„Jestli vás znásilnil, mohou ho zatknout, a i to, co jste mi až dosud řekla, je bezpochyby trestný čin. Kdybychom však prokázali, že vás znásilnil, čelil by vážnějšímu obvinění. Na tom, co řeknete, záleží, jestli se mu z toho podaří vyklouznout.“

„Co chcete? Nevzpomínám si.“ Znovu se rozplakala.

„Potřebuji, abyste teď dovolila policii si s vámi promluvit. Protože existuje možnost, že jste byla znásilněna, odvezou vás na stanici, kde vás prohlédne policejní lékař.“

„Ne.“

„Marion...“

„Nemůžu. Řekla jsem to vám. Výslovně jsem nechtěla nikoho jiného.“

„Prohlédne vás lékařka a bude u toho sestra. Jestli vám to pomůže, pojedu s vámi.“

„Ne.“

„Dáte tedy alespoň policii prohlášení? Řekněte jim, co jste řekla mně.“

„Nemůžete to udělat vy?“

„Obávám se, že ne. Potřebují vaše svědectví.“

„Ne. O policii jsem nežádala, chtěla jsem mluvit s vámi. Řekla jsem vám o všem, co mi udělal. Nemůžu to opakovat.“

Cat se domů dostala až hodně po druhé hodině. Nakonec paní Keithovou přesvědčila, aby podala svědectví a odjela na policejní stanici, a připadalo jí, že potí krev. Zároveň cítila vinu z toho, že přesvědčila ženu v šoku, aby potlačila své pocity, a o tom, co považovala za intimní záležitost, hovořila v neosobním prostředí s naprosto cizími lidmi. Proč musí Marion Keithová tím vším procházet, přestože ji už tak dost traumatizovalo, co se jí stalo?

Když rozsvítila lampičku, Chris se probudil. Naštěstí se žádný další pacient neozval, nebo se mu podařilo vyhnat svého náhradníka. Doby, kdy bylo možné Sama s Hannah nechat o samotě, byly nenávratně pryč.

„Tak co?“

Cat se posadila na kraj postele. Cítila naprosté vyčerpání, adrenalin ji nicméně dál udržoval bdělou. Marion Keithové jí bylo líto, zároveň však cítila uspokojení.

„Máme ho,“ oznámila mu potichu. „Má to spočítané. Odešla jsem, právě když volali policejní lékařku, aby provedla vyšetření. Marion Keithová prožila hroznou věc, ale všechno zlé bude k něčemu dobré. Tenhle doktor Groatman, nebo jak se vlastně jmenuje, je pěkný parchant.“

„Marion Keithová... bude v pořádku?“ Chris stále ještě napůl spal.

„Marion Keithová,“ odtušila Cat, „je hrdinka.“

O několik hodin později právě chystala Samovi věci na tělocvik a Hannah krabičku se svačinou, když zazvonil telefon.

„Cat Deerbonová.“

„Dobré ráno, paní doktorko. Tady je seržant Winder z laffertonské policejní stanice.“

„Dobré ráno, seržante. Nějaký problém?“

„Doktorka Maskrayová mě požádala, abych vám hned ráno zavolal.“

„Aha, takže jde o to napadení paní Keithové?“

„Ano, jenže žádné nebylo.“

„Promiňte?“

„Žádné napadení. Doktorka Maskrayová nenašla žádné důkazy a paní Keithová stáhla obvinění.“

„Ach bože.“

„Odvezli jsme ji domů. Necítila se dobře. Mohli bychom ji obvinit z maření policejní práce, ale doktorka to nedoporučila.“

„Dobrá, seržante. Díky, že jste mi dal vědět.“

Zůstala stát s kelímkem banánového dětského jogurtu v jedné a s telefonním sluchátkem ve druhé ruce. Chris nahoře křičel na děti, ať se přestanou hádat a začnou se oblékat.

„Sakra,“ zaklela Cat. „Podělaná práce.“

V rozčílení zamířila k šatníku a kelímek s banánovým jogurtem položila na základnu telefonu místo sluchátka.

Angella Randallová. Protivná káča. Od začátku s ní byly jen potíže. Nepříjemné telefonáty. Dopisy. Přání. Dvakrát se najednou v noci objevila na schodech jeho domu, koňský obličej plný sebelítosti, toužila po pozvání, toužila po něm. Odpuzovala ho. Nakonec ji odmítl dál léčit, stejně totiž neměla žádné choroby ani fyzické obtíže, s nimiž by se mohl vypořádat. Její problémy spočívaly v citové dezorientaci v důsledku menopauzy. Když mu přišly první dva dárky, vrátil je zpátky. Jenže mu je poslala znovu a po nich další, vždy anonymně, vždy se směšnými vzkazy. Po nějaké době se rozhodl je ignorovat. Objevovaly se však dál, drahé, nevhodné dárky, které ji musely stát hodně peněz. Bylo mu to úplně jedno.

Jenže právě teď mu znovu dělala potíže. Pomyslel na ni, jak leží v buňce, vychrtlá a žalostná, soucit s ní však neměl.

Freya Grafřhamová si jeho hodinek všimla, jak však o nich vůbec mohla vědět? Angela Randallová musela být natolik hloupá, že něco nechala ležet u sebe doma, účtenku, jeho jméno nebo adresu. Něco, co Graffhamovou nastražilo.

Byl unavený. Jeho kroky a plány určovaly vnější události a cizí lidé, přestože si vždy dával velký pozor, aby se nic takového nestalo. Cítil nervozitu. Špatně spal. To, že se po podnikatelském parku pohybovala policie, mu na klidu nepřidalo.

Namazal si chléb máslem a rozřízl plastový obal kolem uzené makrely. Domníval se, že ví, jak se vypořádat s pocitem úzkosti, že se tomu naučil už před roky, jenže narůstající tlak v těle i na duchu ho zradil.

Když míchal salát, povzdychl si. Dostal se do vleku událostí a nezbývalo mu dost času. Bylo mu jasné, co musí udělat.

Posadil se a otáčel ladicím knoflíkem rádia tak dlouho, dokud nenašel hudbu Philipa Glasse. Posléze se při ní pustil do jídla a do metodického přemýšlení.

***

V katedrále bylo plno. Freya se uprostřed lavic altů při poslechu hudby cítila radostně. Zpěv ji vždy pozvedal na novou úroveň potěšení a naplnění. Shledávala opojné uspokojení v nalézání tónů a melodií coby součást chóru a z perspektivy účinkujícího získávala skladba pokaždé novou dimenzi. Pouhý poslech se tomu nemohl vyrovnat. Akustika v katedrále nebyla jednoduchá a tišší sekce měly tendenci se vytrácet jako jemné proužky kouře ze svíček nahoru ke klenbě stropu, nicméně skutečnost, že zde bylo plno, trochu pomáhala a crescenda zněla úžasně. Když alty vstaly, všimla si Cat Deerbonové a napadlo ji, jestli nepřišel i Simon, jenže většina diváků jí splývala ve stíny.

Jako pokaždé, i tentokrát při zpěvu a poslechu zapomněla na všechno ostatní. Stávalo se jim to všem. Výkon při koncertu je unášel ještě dlouho poté, co bylo po všem, co vyšli z katedrály do ticha, které však jakoby i nadále zůstávalo plné hudby, i po přípitku, sendvičích a vzájemných gratulacích. Hudba je doprovázela na ulici, do aut a nesla se s nimi až domů.

Freya dnes přišla pěšky a na rohu své ulice se rozloučila s půltuctem dalších členů sboru. Byla klidná, vlahá noc plná hvězd a vůně čerstvě posekané trávy. Cítila se unavená, ještě se však nechystala jít spát. Měla v plánu dát si koupel, uvařit čaj, podívat se na film a postupně spokojeně usnout.

Jako vždy zkontrolovala své auto. Měla ho zaparkované pod lampou jen pár metrů od vchodu. Zapsala se do pořadníku na některou z garáží ve Starém městě, jenže se zdálo, že se ještě několik let žádná neuvolní. Ulice byla jako obvykle tichá a v podstatě nemusela mít strach, že by jí auto někdo odcizil nebo poškodil. Cítit se v bezpečí doma i v autě bylo cosi, na co si po letech v Londýně stále ještě úplně nezvykla.

Když za sebou zavřela dveře a obklopila ji příjemná atmosféra domova, napadlo ji, zda se jí vůbec někdy dokáže znovu vzdát, zda bude chtít sdílet svůj prostor, svou radost, spánek i bdění a každodenní činnosti s někým, koho bude hodně milovat. Byl by Simon,

stejně spokojený ve svém bytě jako ona tady, ochotný vzdát se své nezávislosti?

Prozatím Freye v jejím klidném domově nic nechybělo, byla plná pohody díky hudbě, kterou pomáhala vytvářet, stále ještě všude kolem v duchu slyšela hlasy i nástroje. Zamířila do kuchyně a tiše si pobrukovala.

Nejprve si nebyla jistá, jestli zvuk od vchodových dveří slyšela, nebo se jí jen zdál. Zastavila se. Tiché zaklepání se ozvalo znovu.

Bylo krátce po půl dvanácté a ve všech okolních domech již bylo zhasnuto. Pak si vzpomněla na vzkaz na záznamníku od Simona. Z kabelky vyndala hřeben, několikrát jím projela krátké vlasy, aby se pak s tlukoucím srdcem vydala otevřít dveře.

Než měla čas uvědomit si, co se děje, protlačil se Aidan Sharpe dovnitř a jediným pohybem za sebou zavřel a zamkl dveře. Klíče si dal do kapsy.

„Chci s vámi mluvit,“ prohlásil.

Freya se instinktivně otočila směrem do obýváku a rychle doběhla ke stolku, na němž měla položený mobil. Obvykle ho nosila v kabelce nebo kapse bundy, dnes ho však kvůli koncertu nechala doma.

„Nechceme, aby nás někdo rušil.“ To už jí stál po boku a rukou v rukavici po přístroji rychle hrábl.

„Vraťte mi ho, prosím.“

„Posaďte se, slečno Graífhamová. Tady nejste na laffertonské policejní stanici, a dokonce teď ani nemáte službu jako strážce zákona.“

„Dejte

Z levé kapsy saka vytáhl injekční stříkačku. Freya si všimla, že je plná jakési čiré tekutiny. Polkla a v ústech jí najednou vyschlo.

„Řekl jsem, abyste se posadila.“

Hlas měl naprosto klidný a čišela z něho jistota šílence, kterou již tolikrát rozpoznala u nebezpečných lidí. Moc dobře si uvědomovala, že mu prozatím musí vyhovět a udělat, co po ní chce. Aidan Sharpe přešel přes pokoj, zhasl lustr a nechal svítit jen dvě lampy. Ani na zlomek vteřiny z ní nespustil oči. Pak se posadil do křesla naproti ní a pohodlně se opřel. Na rtech měl náznak úsměvu a dál ji bedlivě pozoroval. Freya rychle přemýšlela, jak se s ním vypořádat, co mu říct, jak změnit jeho náladu a nezapomněla ani na možnosti útěku. Jedny dveře z pokoje vedly do chodby, druhé do kuchyně, kudy bylo možné projít na cestičku mezi jejím a sousedním domem. Na konci tohoto průchodu byla dřevěná vrátka zavřená zevnitř.

„Chci s vámi mluvit,“ zopakoval Aidan Sharpe.

„O Angele Randallové? Nebo o Debbie? Co takhle o obou?“

„Mlčte.“

Byl to úplně jiný člověk než ten, který s ní seděl v baru Embas-sy. Jiný, a přitom stále rozeznatelný. Jako mnoho dalších psychopatů, s nimiž měla co do činění. Měla tyto příznaky rozpoznat, jenže popravdě řečeno, podvědomě je zřejmě vycítila.

„Angela Randallová byla hloupá děvka. Velmi únavná, hloupá děvka.“

„Řekl jste, že byla. Znamená to -?“

„Řekl jsem, abyste mlčela.“

Musela zachovat klid a nepoddávat se strachu. Ani náznakem nesměla prozradit, co má v plánu.

„Nesnáším ženy, ale tu pitomou děvku jsem nenáviděl ze všech nejvíc. Neměla v sobě kouska cti. Ležela mi u nohou jako háravá čub-ka, posílala mi vzkazy plné oplzlostí, lepila se na mě a žebrala. Copak neměla alespoň trochu hrdosti? Dostával jsem od ní přání, dárky. Tohle...“ Povytáhl manžetu rukávu a ukázal hodinky. „Ano, samozřejmě, a spoustu dalších krámů. Utrácela peníze, nejspíš se kvůli tomu i zadlužila, a pak ty její patetické dopisy. Ponižovala se. Nesnášel jsem ji. Většinu věcí od ní jsem prodal, protože jsem je nechtěl mít blízko sebe, hodinky jsem si ale nechal. Jako chlapec jsem znal někoho, kdo měl podobné. Příbuzného, na kterého jsem byl pyšný. Od té doby jsem takové u nikoho neviděl.“

Hlas se mu opět změnil. Mluvil klidně, jako by ji chtěl ukolébat, jako by se snažil navodit atmosféru rozhovoru dvou přátel.

„Víte, je typické, že právě ona vás na všechno upozornila. Jako obvykle, byla to její chyba. Nikdo jiný by nic takového neudělal.“

Na okamžik zmlkl, seděl s nohou přes nohu, s rukama spojenýma za hlavou, a dál se na ni díval. Freya počítala, kolika kroky by se dostala do kuchyně a k zadnímu vchodu, jak těžké by bylo proběhnout uličkou mezi domy.

„Svou práci mám rád a uspokojuje mě. Jsem v ní dobrý. Spousta lidí mi může být vděčná. Naše přítelkyně, doktorka Deerbono-vá, vám o tom určitě řekla. Musel jsem hodně obětovat, abych se ji naučil. Bydlel jsem v pokojíku o velikosti mé současné koupelny a dlouho se uskrovňoval, abych se dostal tam, kde jsem. Nikdy to však nestačilo. Asi jsem s tím ani nepočítal, vezmete-li v úvahu, jak málo chybělo, abych se stal lékařem. Byl jsem však nespravedlivě obviněn a zrazen. Měl jsem vše připravené a oni to zničili. Později mi došlo, že je nepotřebuji. Nakonec jsem to byl já, kdo se smál naposled. Studoval jsem lidské tělo, jeho sebemenší podrobnosti i rozdíly. Fáze života i smrti. Dozvěděl jsem se víc než kdokoli na světě, protože jsem měl dostatek času a dokázal jsem vytvořit vlastní výzkumné pracoviště.“

Znovu se odmlčel, tentokrát na několik minut. Nehýbal se a jen se na ni přes pokoj díval.

Strach, který Freya cítila, se lišil od všeho, co až dosud poznala. Stála již před rozzuřenými, ozbrojenými násilníky v nebezpečných a vypjatých situacích, přičemž strach představoval přirozenou reakci, nikdy však nebyl natolik všeobjímající, pokaždé si zachovala alespoň kousek jistoty ve své dovednosti a odhodlání, v žilách jí proudil adrenalin, zostřoval jí smysly a pomáhal se vyrovnat se situací. Teď však v sobě žádný ostrůvek klidu a jistoty nenacházela. Aidan Sharpe byl šílený tím nejvíce nebezpečným způsobem, ovládaným, tichým a racionálním šílenstvím. Jeho násilí nebylo prudkou reakcí na zjištěné nebezpečí. S takovou by se dokázala vypořádat. Jenže teď se ocitla tváří v tvář usmívajícímu se namyšlenému psychopatovi, který vládl vší silou a umem osoby, která se považuje za všemocnou a nedotknutelnou. Když seděla proti němu, zatímco držel malou injekční stříkačku s potenciálně smrtelným obsahem, pozdě v noci se uvelebil v jejím křesle, aniž by se mohla spolehnout na sebemenší pomoc, a poslouchala jeho monotónní vychloubačný hlas, začínala chápat, jak se cítí kterákoli pronásledovaná a do kouta zahnaná bytost.

„Nechtěla byste se dozvědět víc? Navnadil jsem vás, že?“

„Máte-li potřebu mi to říct, poslužte si.“

Aidan Sharpe se skoro upřímně rozesmál. „Ach, má drahá Freyo, jak okouzlující. Hned se pozná dobře vycvičená seržantka, která prošla školením v psychologii. Zabav ho, získej si ho tím, že ho budeš pozorně poslouchat. Bude cítit potřebu se vyzpovídat, tak ho nech. Ukolébá ho to a přestane se hlídat. Ujišťuji vás, že se nepotřebuji vyzpovídat. Moje práce se mi líbí a budu si jí užívat ještě mnoho let. Doznání nemám v plánu. Víte, znám se. Znám svou vlastní psychiku o hodně lépe než kdokoli jiný. Nedávno se v Austrálii pohřešovala jakási mladá žena déle než pět let. Četla jste o tom? Rodina jí uspořádala pohřeb a jakéhosi mladíka obvinili z její smrti. Zničehonic se objevila. Ukrývala se nedaleko domova. Jak tedy můžete vědět, že se i ty tři ženy znovu neukážou?“

„Nejspíš se mi chystáte říct, proč se to nestane.“

„Opravdu? Jak moc vás to zajímá? Jak moc jste zvědavá?“ „Hodně.“

„K ničemu vám to samozřejmě nebude.“

Freya cítila, jak se jí sevřely útroby. Lekla se, že začne zvracet. „Určitě chápete, jak to myslím.“

Stěny pokoje byly najednou velmi blízko a připadalo jí, že v něm začíná docházet vzduch. Klidně mohli být někde ve sklepě nebo v podzemí a mít vzduch jen na krátkou chvilku. Jak se pokoušela normálně dýchat, začalo ji bolet na prsou. Vydrž. Zůstaň v klidu a přemýšlej, přemýšlej. Musíš se odtud dostat a existují jen dva východy.

Klíč od hlavního vchodu má v kapse, takže utéct můžeš jen přes kuchyň. Nech ho mluvit. Ať říká cokoli a ať se tváří jakkoli, nervy musí mít napjaté k prasknutí a rozrušením mu určitě stoupá i tlak. Chce ti o těch ženách říct. Nech ho. Udržuj jeho pozornost a přemýšlej. Pěkně jedno po druhém. Až se pohneš, musí to být rychlé a bez varování. Ze sedu proběhneš obývákem do kuchyně, zadními dveřmi ven a celou dobu budeš co nejhlasitěji ječet: „Policie! Policie! Policie!“ Nevadí, když to nikdo neuslyší, jeho by to mělo odradit. Mysli. Mysli. Jsou zadní dveře zamčené? Ano. Je klíč v zámku? Ježíši, nedokázala si vzpomenout. Kdyby nebyl, leží na poličce, což znamená další pohyb. Bude mít dost času? Cestou se podívej na dveře, sáhni po klíči, odemkni... ne, budeš ho mít za zády a bude se tě zoufale snažit zastavit a díky panice a také proto, že nebude mít co ztratit, bude vládnout ohromnou silou.

Mysli, mysli. Jestli se dostaneš až k zadním dveřím v kuchyni a bude se držet za tebou, rychle se po něm ožeň, protože ho zastihneš nepřipraveného a získáš převahu. Možná ho i srazíš. Není ani velký ani těžký. Bude-li to nutné, udeř ho ze strany do krku, vyraz mu dech a znehybni ho. Nebude to jednoduché. Jen tak se nevzdá. Budeš muset bojovat.

Nehybně seděla, dívala se na něho a pokoušela se nemyslet na to, jak se jí zrychluje dech. Je zkušený pozorovatel. Všimne si toho. Sledoval ji tak pozorně, jako dosud nikdo.

„Řeknete mi o tom?“ zeptala se.

„Myslím, že bych se něčeho napil. Nedáme si spolu skleničku?“

Nepokoušej se utéct, až budeš vyndávat skleničky a láhev ze skříňky. Sleduje tě a čeká, že tento okamžik využiješ. Nic nedělej.

Postavila láhev se skleničkami na stolek mezi nimi.

„Jestli chcete vodu, budu pro ni muset do kuchyně.“

„Chci vodu.“

Zaváhala a nakonec vstala. On také. V těsném závěsu ji doprovodil do kuchyně a díval se, jak bere džbánek a napouští ho z kohoutku studenou vodou. Na dveře vedoucí do průchodu se ani nepodívala, prostě se otočila a vrátila do obýváku. Za sebou cítila jeho teplo i pach.

„Děkuji,“ přikývl, když mu do pití přilila vodu. „Prosím, přidejte se.“

Freya zavrtěla hlavou.

„Nedáte si třeba něco jiného? Nerad pijú sám.“

Nalila si tedy sklenici vody.

Aidan Sharpe se usmál. „Tak to má být. Vyhovte mu, nerozčilujte ho. Jenže, má drahá, já nejsem ani v nejmenším rozčílený.“ Usrkl whisky a přes skleničku se na ni podíval.

Voda jí přišla vhod.

„Řekněte mi,“ oslovil ji tak příjemným a rozumným hlasem, až sebou škubla, protože to najednou vypadalo, jako by si stále ještě povídali v baru Embassy, „Jaké jsou podle vás motivy sériových vrahů? Hodně a dlouho jsem o tom přemýšlel.“

Otevřela ústa. Jazyk se jí lepil na patro.

„Nejspíš jste na několik během služby u metropolitní narazila, nebo ne?“

„Je... je jich méně, než si lidé představují. Ale ano.“

„A?“

Věděla, jak odpovědět, přesto však to nedokázala vyslovit nahlas. Ne tady, ve svém obývacím pokoji a naproti tomuto muži. Připadalo jí neuvěřitelné, že by spolu mohli vést rozumnou, inteligentní debatu o motivech vrahů.

„Například Dennis Nielsen byl šílenec, jenže zabíjel kvůli svému společníkovi. Westové představovali ztělesněné zlo. Byli zlí, ale ne šílení. Ti, kdo vraždí děti, jsou odpadem lidství, satanističtí pedofilové. Napadlo vás ale někdy, že by některé motivy mohly být veskrze dobré? Pochopitelné?“

Znovu se napila vody a zakroutila hlavou. Promluvit nedokázala.

„Já v rámci své práce zabíjím.“ Díval se na ni a odmlčel se.

Nereaguj, nepohni ani svalem, nedávej nic najevo.

„Přínos bude ohromný. Studie lidského těla v mnoha fázích jeho vývoje nakonec povede k rozšíření znalostí o průběhu stárnutí, nemocí, různých způsobů umírání a také smrti. Ničeho takového se zatím nepodařilo dosáhnout. Zabíjím, abych v práci mohl pokračovat. Ti, které zabíjím, umírají pro dobro celého lidstva, a jak jste sama měla možnost zjistit, nezůstává po nich skoro nikdo, kdo by pro ně truchlil. Jsem nesmírně opatrný. Angela Randallová nikomu nechybí.

Jako mrtvá má mnohem větší cenu, než kdy měla za svého života. A vděčí za to mně.u

Hrůza už ji plně ovládla. Pracoval jí už jen mozek a pokoušel se nezapomenout na plán útěku. Nedávej nic najevo, čekej, čekej a pak vyraz, rychle, rychle, co nejrychleji.

Aidan Sharpe znovu usrkl whisky. „Samozřejmě existují skuteční šílenci,“ pokračoval, „kteří vraždí bez motivu a v podstatě si ani neuvědomují, co dělají. Prostě opakují jednoduchý vzor, jako když děti hrají některé hry. Mají-li přece jen nějaký důvod, pak je obvykle po-kroucený, zmatený, produkt šílenství. Schizofrenici slyší hlasy, které jim přikazují zabíjet. Zaslouží si řádnou léčbu, nemyslíte?“

Přemýšlela, jaký mohl mít motiv, když jí prozradil, že je vrah. Pýchu? Chvástavost? Škodolibou radost? Podívala se na něho. Vypadal tak usedle, upraveně. Její matka by ho nejspíš označila za puntičkáře. V jednom se však nezmýlil. Chtěla vědět. Než uteče, musí ho přimět, aby jí prozradil, co a jak s pohřešovanými ženami udělal, a jestli tu byly i další oběti, o nichž zatím nikdo nevěděl.

Znovu se napila vody.

„Jsou v naprostém bezpečí, víte?“ prohlásil a neznatelně se pousmál. „Velmi dobře o ně pečuji.“

V tom okamžiku v jeho očích poznala nejenom, že je šílenec, ale i rozsah a intenzitu jeho šílenství.

„Plánuji. Dávám si dobrý pozor. Někdy musím čekat celé měsíce. Na chudáka Debbie Parkerovou jsem také dlouho čekal.“

„Co Iris Chaterová?“ Slyšela vlastní, divný a rozplizlý hlas, který jí do uší doléhal jakoby z porouchaného reproduktoru.

Aidan Sharpe naklonil hlavu. „Máte pravdu,“ přitakal, jako by toho skutečně litoval, „v tom máte samozřejmě pravdu. To jsem neplánoval. Jednal jsem proti svým instinktům. Bylo to hloupé, mýlil jsem se. Jenže jsem ji nezabil. Zemřela na infarkt a já si jen ponechal její tělo. Riskoval jsem a ukázalo se, že se mi to vyplatilo. Klidně to ale mohlo dopadnout jinak.“

„Chcete říct... že toho litujete?“

„Ach ne, kdepak. Lituji, že jsem se neudržel. Kdyby to ale nebyla paní Chaterová, musel by to odnést někdo jí podobný. Postarší žena byla v čele seznamu. Přesně do této fáze jsem ve své práci pokročil. Jak bych toho mohl litovat?“

Freya se cítila jako omráčená strachy a dojmem, že se snad sama začíná propadat do klaustrofobního, přesto však podivným způsobem pochopitelného světa šílence před sebou. Jak by toho mohl litovat? Jak mohl být tak neopatrný a využít příležitost, která se naskytla? Co kdyby se něco zvrtlo? Myslel na následky své celoživotní práce, na hloupost... copak s ním nelze než souhlasit?

„Neustále mlčíte, Freyo? To se vám vůbec nepodobá. Očekával jsem příval otázek, nebo přinejmenším zájem, ale ne mlčení. Copak vás nic z toho, co jsem řekl, nezaujalo? Jako byste byla duchem jinde.“

Jenže ona otázky měla, jako netopýři ve tmě jí poletovaly hlavou, plácaly křídly a mátly ji. Chtěla je pustit ven, vyjádřit je slovy, jen aby je uklidnila, nedokázala však otevřít ústa. Ze všech sil se držela myšlenky na to, co musí udělat, jak to musí udělat a kdy.

„Mohl bych si dát ještě trochu vaší vynikající whisky?“

Aidan Sharpe se předklonil a natáhl ruku.

Freye se v hlavě rozsvítilo světlo. Teď, uvědomila si. Teď.

„Jo!“ vykřikl Nathan. „Jóóó!“ a vyskočil na jídelní stůl.

„Slez dolů, pitomečku.“ Emma se však smála.

„Kdepak, vytáhnu tě sem a budeme tancovat. Chci tancovat, Emmo. Kam si můžeme vyrazit zatancovat?“

„Slez. A takhle pozdě v noci už se nikde netancuje.“

„Já ale tancovat chci...“ Začal napodobovat kroky stepu a mával přitom rukama ve vzduchu.

Emma mu řekla své ano. Věděl, že to udělá, a zároveň se bál, že ho odmítne; byl si jistý, že si ho chce také vzít, a zároveň se obával, že ho shodí ze schodů. Měl bych počkat, přemýšlel, neměl bych se ptát teď, když je unavená po dlouhé cestě, měl bych počkat na víkend. Nebo na ten další. Nebo snad až do dovolené.

Jen odložila cestovní tašku a zamířila rovnou do sprchy. Když o deset minut později vyšla s vlhkými vlasy svázanými vzadu na hlavě a ve staré teplákové soupravě, otočil se v kuchyni od dřezu, kde si myl ruce a řekl: „Emmo, opravdu bych se s tebou chtěl oženit. Vezmeš si mě?“

„Ano,“ přitakala Emma a z lednice vyndala láhev perlivé vody.

„Cože?“

Podívala se na něho. „Mohl bys mi to otevřít? Nikdy se mi to nepovede. Řekla jsem ano.“

Došlo k tomu před pár hodinami a Nathana stále ještě neopouštělo vzrušení, překvapení a radost. Stál na stole a rozpažil. „Král,“ vykřikl. „Jasně!“

„Slez dolů!“

Plavně seskočil na podlahu.

„Nathane, mlč už. Pod námi spí lidé.“

„Jak můžou spát?“

„Protože si chodí lehnout v deset a teď už je po půlnoci.“

„Jo, pravda.“

„Taky jsem utahaná.“

„Ale kdepak, nejsi, budeš si mě přece brát. To nemůžeme nechat jen tak.“

„No, nechtěla jsem to nechat jen tak, chci si tě vzít, ale ne dnes.“ „Pojďme někam ven. Někoho vzbudit.“

„Neblázni.“

„Copak nemáš nějaké kamarádky, které nejsou ve službě?“

„Ne. Buď spí, nebo pracují. Stejně jako tví kámoši.“

„Jasně, můžeme vyrazit dolů na stanici. Nebo nahoru do nemocnice.“ „Asi by z nás neměli velkou radost. Můžeme jim to říct až ráno.“ „Tak se půjdem jen někam napít.“

„Kam?“

„Něco najdeme.“

„Určitě žádný slušný podnik.“

„Hej, už vím. Máme tu láhev šampaňského, kterou jsi vyhrála v tombole.“

„Je pozdě ji otevírat. Pokaždé máš po šampaňském pěknou kocovinu.“ „To se nestane, když si dáme jen trošku, protože se o ni podělíme.“ „S kým?“

„Řeknu ti s kým. Víš, kdo mě dotlačil, abych tě požádal o ruku?“ „Chceš říct, že to nebyl tvůj nápad?“

„Ale jo, byl, jen jsem se nemohl rozhoupat.“

„Všimla jsem si.“

„Abych pravdu řekl, nevěděl jsem jak do toho. A taky víš, jak se u všeho stydím.“

„Prosím?“

„Ale ano, ve skutečnosti jsem velmi stydlivý. Zamyslet se mě přinutila seržantka Graffhamová. Nevzpomínám si už, jak na to přišla řeč. Myslím, že to mělo něco společného s těmi pohřešovanými ženami. Jenže ona mi pak už nedala pokoj, pořád mi opakovala, jak moc se pro mě hodíš, jaký budu výborný manžel a tak. Vlastně jí hodně dlužíš, Emmo.“

„Nezapomenu jí poděkovat.“

„Můžeš to udělat hned, jdeme k ní. Budeme tancovat u ní před domem a tu láhev vezmeme s sebou. Pojď.“

„Nathane, neblázni. Nemůžeš jen tak vrazit své seržantce do domu a vzbudit ji.“

„Kdepak, určitě ještě nespí. Pokaždé chodí spát až ve dvě ráno. Říkala mi to. A navíc dneska zpívala na koncertě v katedrále, takže se určitě ráda napije.“

„Spíš toho bude mít dost.“

„Kdepak. Pojď, budu ti tlačit kolo.“

„Nepotrebujú, abys mě tlačil. Jsi $i jistý, Nathane? Já nevím...“

To už ji však Nathan popadl za ruku, do druhé vzal láhev šampaňského a vytáhl ji ven ze dveří.

Ulice byly prázdné a klidné. Kola na suchém asfaltu hladce svištěla.

„Jako když jsem byla dítě a dělala něco zakázaného, třeba chodila ven, když si máma s tátou mysleli, že jsem v posteli.“

„Nikdy jsi mi o tom neřekla.“

„Je hodně věcí, o kterých jsem ti neřekla. Proč bych měla?“ „Protože jsem policajt. A z tebe teď bude panička policajta. To je velká odpovědnost.“

Zahýbali na rozích úzkých uliček, nikoho cestou nepotkávali, museli se vyhnout jen kočce, která přebíhala přes ulici. Smáli se.

„Víš co, vezmeme to delší cestou po silnici kolem Kopce, co?“ „Proč?“

„Je to tam fakt strašidelný. Rád tě straším k smrti.“

„To bys toho musel mít v rukávu víc než jen Kopec a temnou noc, Nathane Coatesi.“

„Ne, když ti řeknu, co se tam stalo. Ne, kdybych ti řekl „Fajn, dáme závod.“

Emma vyrazila vpřed a ujela mu, takže musel pořádně šlápnout do pedálů, aby ji dohnal.

***

Freya se dostala do kuchyně, stihla odemknout dveře a rozběhla se úzkým průchodem. Podařilo se jí ho zastihnout naprosto nepřipraveného.

Dostihl ji až v okamžiku, kdy už měla ruku na petlici dvířek vedoucích na ulici. Ucítila bolest uprostřed zad, kam ji udeřil pěstí, vyrazil jí dech, a pak znovu, když jí zkroutil zápěstí, aby dveře nemohla otevřít. Nevypadal jako žádný silák, nicméně sílu měl.

Freya začala křičet. Ječela, dokud jí ústa a krk nesevřel předloktím a zároveň ji nezačal postrkovat zpátky do kuchyně a do obýváku. Zakopla, upadla a udeřila se o podlahu do obličeje.

Vzpomínej, vzpomínej, co musíš udělat. Nedovol mu, aby tě překvapil, podraz mu nohy, překul se a prudce ho kopni...

Jak ji zvedal zpátky na nohy, málem jí vykloubil rameno. Zahlédla jeho obličej, úplně bílý se dvěma nachovými skvrnami na lícních kostech, i oči, které ji s šíleným výrazem sledovaly, injekční stříkačku zvednutou do výšky. Částečně čekala, že se bude smát, jenže to se nestalo, v jeho rysech se místo toho zračila naprostá soustředěnost. Freya proti němu vykopla a zároveň zvedla koleno, aby se ho pokusila zasáhnout do slabin, jenže ji pevně držel za ruku a tak silně jí paži kroutil za záda, až cítila, jak jí praskla kost. Udělalo se jí špatně.

Nedovol, nedovol mu, nedovol...

Zlomek vteřiny bolesti tak ostré, že už ani bolest nepřipomínala, spíš jako by se jí do mozku zarývalo ostré světlo.

Ne...

A dál už nic.

Nakonec se na Kopci nezastavili, projeli kolem, předháněli se a jejich smích doléhal až k Wernovým kamenům a mezi stromy, kde rozháněl duchy.

„Hej, hej, hej...“ vykřikl Nathan a sundal obě nohy z pedálů.

I na rohu Freyiny ulice jela Emma stále před ním.

„Tak vidíš, říkal jsem to, svítí se tam,M dobíral si ji.

Ujeli posledních pár metrů podél zaparkovaných aut a kolem všech již temných domů k tomu, v němž se ještě svítilo. Nathan seskočil z kola a opřel ho o zídku.

„Co uděláme? Zazpíváme? Pojďme jí zazpívat.“

„Mlč, vzbudíš celou ulici. Prostě jen zaklepeš na dveře, a když neotevře

„Určitě otevře.“ Nathan otevřel branku a se smíchem a lahví šampaňského v ruce táhl Emmu za sebou.

V domě Freyi Graífhamové panovalo naprosté ticho. Cítil obvyklý příval síly a adrenalin ho vynášel na vrchol vzrušení. Jak se však již v minulosti mnohokrát přesvědčil, energie z něho vyprchala tak rychle, že se musel posadit a pomalu, zhluboka dýchat. Ruce se mu třásly. Byl natolik zkušený, že si nedal další alkohol, jen si do skleničky dolil zbytek vody ze džbánku a rychle ji vypil.

Ležela na podlaze, metr od něho, jednu nohu divně zkroucenou dozadu, tváří dolů na koberci. Zpod těla začínala vytékat krev a tvořila hustou louži. Nelíbilo se mu, že krvácí. Teď ještě ne. Krvi se vyhýbal a teď byl kvůli své neopatrnosti sám na sebe rozčílený.

Vše se odehrálo velmi rychle a musel zasáhnout v okamžiku, kdy ještě nebyl připravený. Byla to její chyba. Jenže o ni si teď starosti nedělal. Obavy měl především o vlastní bezpečí. Kromě několika okamžiků v průchodu se to stalo velmi rychle, nikdo nepřišel a v okolních domech se nikde nerozsvítilo.

Nesklonil se k ní a nedotkl se jí. Byl si jistý, že to není nutné. Za chvíli, až se sám rozhodne, tedy až se uklidní, dojde k předním dveřím a tichou, temnou uličkou ke svému autu zaparkovanému na jejím konci. Věděl, že nastane několik nebezpečných okamžiků, až ji bude vynášet z domu a nakládat na zadní sedadlo, jenže lidé spali, už nejméně hodinu ulicí neprojelo ani jedno auto a na to, aby se někdo vracel pěšky z hospody nebo z kina bylo již příliš pozdě.

Pak zvenčí zaslechl hluk. Nejprve nechápal, co se děje. Žádné auto neslyšel. Hlasy. Hlasy a potlačovaný smích. Čekal a dokonce zadržel i dech. Opilci, kteří náhodně buší na dveře? Děti?

Následovalo krátké ticho. Domníval se, že hlasy jen přešly kolem. Počká deset patnáct minut, možná i víc. Musí si být jistý, musí to být bezpečné.

Někdo zaklepal. Nejprve lehce, poté hlasitěji a po chvíli se zvedla záklopka škvíry na poštu a do předsíně zazněl šepot.

„Seržantko? Hej... seržantko... tady Nathan.“

Protivný prťavý konstábl s nepříjemným obličejem. Srdce se mu rozbušilo. Potřeboval přemýšlet, plánovat, zachovat klid, jenže přemýšlet nedokázal, na plánování neměl čas a určitě nebyl klidný.

Rychle se rozhlédl po pokoji a pak přešel ke dveřím vedoucím z kuchyně do průchodu. Stále ještě byly odemčené, takže se bezhlučně otevřely. Zpředu opět zaslechl hlasy. Váhal. Jestliže by dvířky prošel na ulici, slyšeli by ho a viděli. Vrátil se zpátky a rozhlédl se. Od sousedního domu ho odděloval plot. Zahrada byla temná, ale pro něho představovala jen. prostředek k útěku, a i kdyby se z ní nedokázal dostat, mohl by se v jejích stínech alespoň na chvíli ukrýt.

Sklouzl stranou, zůstal stát, čekal. Znovu se pohnul. Pod nohama cítil trávu. Šlo o poměrně dlouhou zahradu s křovím a kůlnou na konci. Teď již se trochu rozkoukal. Plot na jedné straně byl nižší, přelézt však přes něj nemohl, protože hrozilo, že praskne nebo bude přinejmenším hlasitě vrzat.

Pokračoval. Pak, až úplně na konci zahrady, na to ve tmě narazil. Nízká zídka s jakýmsi stromem rostoucím těsně u ní. Z ulice znovu uslyšel hlasy a klepání.

Aidan Sharpe položil jednu nohu na zídku. Nezřítila se a nic se neozvalo. Po vteřině se za pomoci větve lehce přitáhl a seskočil do hlíny na konci sousední zahrady.

Šlo to lehce. Neuvěřitelně lehce, až se musel ve tmě usmát. Podaří se mu zmizet. Dokázal si zachovat chladnou hlavu a teď jednoduše prošel po dlouhém pruhu trávníku a mezi domy se protáhl na ulici.

I tam byla tma. V žádném z domů se nesvítilo. Nic. Stáhl si rukavice a ujistil se, že je má pevně uložené v kapse.

Samozřejmě si nemohl vyzvednout auto, proto šel dvě a půl míle ke svému domu pěšky. Beze spěchu a vyrovnaně kráčel nočními ulicemi Lafřertonu. Litoval jen toho, že i když byla smrt Freyi Grafřha-mové nutná, nepřinese žádný užitek. Je to škoda, pomyslel si, když na ni cestou vzpomínal. Zabil ji, aby ji umlčel, kdyby ho však nikdo nevyrušil, nezůstal by jen u toho. Bývala by se mu ještě mohla hodit.

Místnost byla přeplněná. Detektivové i uniformovaní policisté se mačkali jeden na druhého. Sice se ozývaly hlasy a rozhovory, nicméně nic nepřipomínalo obvyklý ruch, skřípání židlí, žerty a smích. Ti, kteří přišli ráno, se zprávu teprve dozvídali, a ti, kdo měli noční službu, zde zůstali přesčas. Kolovala spousta dohadů, nicméně konkrétních informací bylo k dispozici málo.

Detektiv konstábl Dave Pearce si přitáhl židli k detektivu konstáb-lovi Justinovi Weekesovi. „Právě jsem se o tom dozvěděl. Uzavřeli půlku Starého města. Něco nového?“

Justin zavrtěl hlavou. „Vím jen, že ji našel Nathan se svou přítelkyní a odjeli s ní sanitkou do Bevhamské všeobecné. Od té doby nemám žádné zprávy.“

„Nějaké nápady?“

Dave naklonil hlavu. Místnost ztichla, protože dovnitř vešel šéf-inspektor Simon Serrailler. Následoval ho zjevně otřesený Nathan Coates, který proklouzl na židli u stěny.

„Všechny vás tu vítám. Většina z vás ví, o co jde, chci vám ale podat informace dřív, než se objeví dohady. Dnes v noci, přibližně v nula dvacet, přišel detektiv konstábl Nathan Coates do domu detektiva seržantky Graffhamové. Doprovázela ho zdravotnice Emma Steeleová. Večer se zasnoubili a chtěli se o tuto dobrou zprávu podělit. Přijeli k domu seržantky Graffhamové na kolech s tím, že pokud ještě nebude spát, tuto událost oslaví. Uvnitř se svítilo a vůz seržantky Graffhamové stál před domem. Když nikdo nepřicházel otevřít a nezvedal ani pevnou linku, ani mobil seržantky Graffhamové, který zevnitř slyšeli zvonit, rozbili dveře a našli ji ležet na podlaze v obývacím pokoji. Byla v bezvědomí a vážně zraněná. Nikde nebyly známky násilného vniknutí a nezdá se, že by něco bylo ukradeno. V domě nevznikly ani žádné

škody. Zadní vchod vedoucí do průchodu na boční straně domu byl odemčený.

Seržantka Graffhamová spolupracovala na operaci Orlovec a také na vyšetřování série krádeží bílého zboží. Rovněž vedla pátrání po třech pohřešovaných laffertonských ženách, Angele Randallové, Debbie Parkerové a Iris Chaterové. Doporučuji soustředit se právě na okolnosti tohoto...“

Dveře se potichu otevřely. Všichni se podívali na inšpektorku Jen-ny Leadbetterovou, která se k Serraillerovi naklonila.

„Omluvte mě na okamžik.“

Vyšel ven a zavřel dveře. Lidé se po sobě dívali, šoupali nohama, vrtěli se na židlích, nikdo však nepromluvil. Kdosi vstal a otevřel okno.

Šéfinspektor se vrátil. Podívali se na něho a okamžitě věděli. Jako by se mu kůže na obličeji napnula a u úst měl tik.

Odkašlal si a sklopil pohled.

Lidé snad ani nedýchali.

„Právě jsme obdrželi zprávu z nemocnice. Je mi líto... Freya Graffhamová svým zraněním před patnácti minutami podlehla. Nenabyla vědomí. Od tohoto okamžiku tedy vyšetřujeme případ vraždy. Během dneška svolám další poradu. Všem děkuji.“

Rychle z místnosti odešel a cestou kývl na Nathana Coatese, aby ho následoval.

Ve své kanceláři si šéfinspektor nalil kávu z vlastního kávovaru. Nathan dál držel v ruce polystyrénový kelímek studeného čaje, který si koupil před poradou v automatu a který svíral, jako by na něm záležel jeho život. Simon Serrailler se posadil do křesla, rychle vypil šálek kávy a přes stůl se podíval na konstábla. V obličeji byl stále ještě pobledlý a byl na něm poznat šok ze zprávy, kterou se dozvěděl.

Ani jednomu se nechtělo promluvit. Nathan bezmyšlenkovité míchal zbytek čaje v kelímku. Venku na chodbě procházeli lidé, ozývaly se hlasy a zněl obvyklý šum.

Nakonec se Simon předklonil. „Beru si to na starost, Nathane. Cítíš se na to, stát se členem týmu? Jestli ne, můžeš se zabývat čímkoli jiným, a nikdo ti to nebude mít za zlé.“

„To si pište, šéfe, že se cítím. Byla to moje seržantka, chci toho parchanta vlastnoručně uškrtit.“

„Dobrá, nesmíš ale dovolit, aby tvůj úsudek ovlivňoval vztek nebo žal. Vím, že je to těžké.“

„Dlužím jí to. Právě ona mě dokopala k tomu, abych Emmu požádal o ruku. Nepokaz to, říkala mi, nenech ji odejít, udělej to, požádej ji. Právě to jsme jí přijeli říct.“

„Vím.“

„Chci ho zatknout.“

„Sharpeho?“

„Přesně tak.“

„Nemáme dost důkazů, Nathane. Popravdě řečeno, nemáme zatím vůbec žádné.“

„Ty hodinky.“

„Mohly by to být ty, které koupila Angela Randallová.“

„Jsou to ony. Jsou.“

„Můžeme ho požádat, aby nám je dal, a klenotník nám řekne, jestli máme pravdu. Ale i kdyby nosil hodinky od Angely Randallové, neznamená to, že má něco společného s jejím zmizením nebo se zmizeními těch dalších žen, a už vůbec to neznamená, že v noci napadl seržantku Graffhamovou.“

„Zabil ji.“

„Ano.“

„Můžete ho sem nechat přivézt. Nechte mě s ním ve výslechové místnosti, jen -“

„Ne. Ještě se musí udělat hodně práce. Přesto si s ním zajdu promluvit.“

„Jestli tam vůbec bude, jestli už neutekl... Šla po něm, šéfe, a moc dobře to věděl. Věděl o tom, když jsem za ním včera byl. Je sice chytrý, ale ne tak moc, jak si myslí.“

„Ano. Chci si ho podat a pořádně prohlédnout jeho dům. Technici ted pátrají v domě seržantky Grafřhamové, a jestli tam po něm nebo někom jiném cokoli zůstalo, najdou to. Modleme se, aby se jim to podařilo a my ho mohli sebrat a mít něco v ruce. Ale jestli to Aidan Sharpe neudělal, musíme se rozhlédnout i jinde.“

„Udělal. Měl byste ho vidět. Jeho oči. Je to psychopat. Do čeho se mám pustit, šéfe?“

„Vrať se do domu seržantky, podívej se, jak pokročili, a pořádně je prožeň. Chci, aby všechno šlo co nejrychleji. Dej mi vědět. Já zajedu vyslechnout Aidana Sharpeho. Existuje něco, na co bych se měl při výslechu soustředit?“

Nathan se zamyslel. Šéfinspektor neponechá nic náhodě. Míchal vychladlý čaj. „Zmínil se o tom podnikatelském parku.“

Nathan se přes stůl podíval na Simona Serraillera, který si všiml, že má v očích slzy.

„Prostě jsme dorazili pozdě. Blbli jsme, jen pro zábavu jsme si zajeli cestou kolem Kopce... Kdyby ne, dostali bychom se tam včas.“

„To nemůžeš vědět.“

„Moc dobře to vím,“ vykřikl Nathan a rukávem si otřel oči. „Promiňte, šéfe, promiňte.“

„Nic se nestalo, Nathane. Dnes dopoledne se moc nehoň. Jsi v šoku.“ Vstal a krátce se podíval oknem do šedavého rána nad střechami domů. „Všichni jsme v šoku.“

Usnul okamžitě a bez problémů, nic se mu nezdálo, ani sebou nezmítal, nicméně těsně po páté se probudil, naráz byl vzhůru, na všechno si vzpomněl, ovládla ho panika a zalil ho pot, protože mu bylo jasné, že už vše vědí, nebo se to brzy dozvědí. V domě se choval neopatrně, utekl ve spěchu a její tělo nechal ležet na podlaze. Vůz měl zaparkovaný na ulici. Nebude trvat dlouho a najdou ho.

Vstal a postavil se k oknu. Nebudou to mít nijak těžké, nebudou muset příliš přemýšlet, nepotřebují ho vyslýchat ani tady, ani na stanici. Všechno jim sám naservíroval. Pohrdal jimi, teď však pohrdal i sám sebou za to, jak jim práci usnadnil. Cítil strach. Tento pocit neznal. Stále však dokázal rozumně uvažovat. Mozek ho nikdy nezklamal.

Věděl přesně, kam má jít a co má dělat.

O patnáct minut později již znovu kráčel ulicí, ale tentokrát nesl menší tašku přes rameno. Venku ještě nikdo nebyl. Dokud to šlo, vyhýbal se hlavní třídě, a když už nebylo zbytí, vládl na ní čilý provoz. Auta mířila na čtyřproudový obchvat do Bevhamu. Kráčející muž nikoho nezajímal.

Z podnikatelského parku měl obavy. Předchozího dne se tam policisté objevili velmi brzy ráno. Štěstí ho však neopustilo. Cesty byly prázdné. Žádná policie. Žádná auta. Nic. Nikdo se nerozhodl zajít sem tak časně. Na konci příjezdové cesty už viděl svou buňku a spadl mu kámen ze srdce. Měl co dělat, aby se k ní nerozeběhl.

Nikdo ho nesledoval, nikdo tu nebyl. Protáhl se podél stěny a odemkl visací zámky.

Uvnitř zůstal stát, celý se třásl a po těle mu stékal pot. Došel do přední kanceláře a zkontroloval, že jsou zatažené žaluzie. Uvnitř bylo dost světla, aby nemusel rozsvěcet zářivky.

Odložil tašku, otevřel zip a vyndal z ní jídlo, mléko, knihu, kartáček na zuby a jednorázové holítko. Měl tu přikrývku a polštář, takže se bude moci vyspat na koberci v kanceláři. Vydrží tu den dva a pak ve vhodném okamžiku za tmy odejde. Budou hlídat jeho dům. Protože nebude mít možnost se tam vrátit, vzal si s sebou peníze, karty i pas, prostě všechno, co mu pomůže s novým začátkem.

Nalil vodu do rychlovarné konvice a připravil si šálek na kávu a mléko. Napil se a pojedl chléb se sýrem a jablko z tašky. Všude kolem vládlo ticho. Zvedl roh žaluzie. Ulička před buňkou byla stále opuštěná.

Z kanceláře přešel do pracovny. Všechno tam zůstalo tak, jak to posledně nechal. Nikdo tu nebyl. Proč by také měl? Nakonec ho sem možná vystopují, ale prozatím tu našel útočiště a domov, místo, kde se cítil bezpečně a nejvíce sám sebou.

Odemkl dveře v zadní stěně. Za nimi tiše hučely stroje a jejich zvuk ho uklidňoval. Zkontroloval ukazatele. Vše bylo v pořádku. Jako obvykle.

Mohl začít. Bude muset tvrdě pracovat, to mu však nikdy nevadilo. Svlékl si bundu a pověsil ji, z poličky sebral čistý plášť a navlékl ruce do rukávů. Lehce se usmál a představil si, co se nejspíš děje ve světě venku.

O hodinu později stál uprostřed pracovny. Byli tu všichni, rozmístění na vozících kolem něho. Postál u každého z nich a jemně se jich dotýkal. Hovořil na ně. Potřeboval, aby věděli. Už nebyli jen věcmi, na nichž pracoval. Změnili se. Měli teď pro něho podstatně větší cenu.

„Debbie,“ oslovil tělo, a než přešel k dalšímu, dotkl se jejího ztuhlého, chladného obličeje. Nakonec si přitáhl stoličku a posadil se uprostřed těch, které miloval.

Vůz šéfinspektora Simona Serraillera odbočil na příjezdovou cestu k domu Aidana Sharpeho krátce po půl desáté. Než stačil

vystoupit, otevřely se dveře a rychlým krokem k němu zamířila žena středních let.

„Přivezl jste mi špatné zprávy?“

Serrailler jí ukázal svůj služební průkaz.

„Já to věděla, věděla jsem to... Prosím, řekněte mi, co se stalo?“ „Promiňte, vy jste...?“

„Julie Cooperová. Pracuji jako manažerka praxe pana Sharpeho. Prosím, co se stalo?“

„Můžeme jít, paní Cooperová, dovnitř?“

Zaváhala, nakonec se však otočila, nepřestávala mluvit s náznakem hysterie v hlase a zavedla ho do recepce.

„Prosím, tak už mi to řekněte.“

„Přijel jsem pana Aidana Sharpeho vyslechnout. Znamená to, že tu není?“

„Ne, samozřejmě, právě to jsem měla na mysli.“

„Nenesú žádné zprávy. Chci pana Sharpeho vyslechnout.“

„Když jsem přišla, bylo všechno jako obvykle. Jenže on pokaždé přichází první, tentokrát ale ne, takže jsem zašla do domu, a není ani tam. Nejspíš tu nebyl celou noc a nemá tu ani auto. Něco se muselo stát, protože nic takového nikdy neudělal.“

„Kdy jste ho naposledy viděla?“

„Včera odpoledne. Odcházela jsem jako obvykle v pět. To tu ještě byl.“

„Zmínil se, že má někam namířeno?“

„Ne, samozřejmě že ne. To bych si přece pamatovala, nemyslíte?“ „Choval se normálně? Nevšimla jste si na něm něčeho nezvyklého?“

„Ne. Vůbec ničeho. Ničeho... Doufám, že zjistíte, co se stalo a kde pan Sharpe je. Já

„Byl bych rád, kdybyste tu zůstala pro případ, že by se pan Sharpe vrátil. Nejspíš tu máte práci, že?“

„Musím dát vědět dnešním pacientům... Právě jsem se chystala s tím začít.“

„Výborně, tak pokračujte. Pro případ, že by se pan Sharpe vrátil, tu s vámi zůstane policista. Nemějte obavy.“

„Jak to myslíte?“

„Potřebujeme ho vyslechnout, paní Cooperová.“

Když Simon dorazil, týmy, které obracely naruby každý čtvereční centimetr Freyina domu, stále ještě pracovaly, obhlížely místo činu, pátraly po sebemenších podrobnostech, snímaly otisky prstů, pořizovaly fotodokumentaci. To, co patologové dělají s tělem, to dělaly policejní technici s domem. Pokaždé mu připadalo, že místo zdrženlivého postupu, kterému je učili, vše znásilňují.

Pomalu vešel do domu Freyi Graťřhamové a okamžitě se mu v duchu vybavila její tvář. Viděl její štíhlou postavu, vlasy, ostrý profil. Dům byl jako ona, přesně jako ona. Okamžitě to poznal. Pohodlný, klidný, upravený. Prohlédl si knihy a sborové noty odložené na stole. Týkaly se včerejšího koncertu, jehož se zúčastnila i jeho matka. Dům se mu na první pohled zalíbil, měl vřelou a přívětivou atmosféru, naprosto neformální, velmi osobitou.

„Dobrýtro, pane.“

Policista v bílé kombinéze k němu vzhlédl. Právě pinzetou sbíral drobky z koberce pod konferenčním stolkem a ukládal je do igelitového sáčku.

„Něco nového?“

„Spousta otisků. Ale nemusí být jeho. Nějaké tmavé vlasy na opěradle křesla, otisky bot na zahradě... Budete toho mít dost. Pokud samozřejmě bude s čím porovnávat.“

„Chci to co nejdříve, nejlépe včera.“

„To pokaždé.“

„Tentokrát je to jiné.“

„Vím, pane. Seržantku jsem osobně neznal, ale když je to někdo z nás, pokaždé je to špatné. Tušíte, o co mohlo jít?“

„Ano.“

Simon vyšel dveřmi z kuchyně a rozhlédl se po úzké zahrádce.

Tráva, keř šeříku, několik růží. Zeď, plot. Takže zahradničení jí nic neříkalo, chtěla jen mít svůj prostor.

Udělal několik kroků po trávníku. Dva muži v bílých kombinézách pracovali na všech čtyřech na konci zahrady. Nechal je. Prozatím se bude držet zpátky, nechá je dělat svou práci, usvědčit Sharpe-ho. A oni ho usvědčí, nemělo by to být nijak těžké. Dají vše do kupy. Pak bude moci odejít domů, zavřít za sebou dveře svého bytu a začít přemýšlet nad tím, co k Freye Grafřhamové cítil.

Kolem páté se začala scházet hlášení.

„Nathane?“

„Pane?w

„Sharpe nechal auto ve Freyině ulici. Daleko se nedostane, máme jeho popis. Zkus ještě jednou jeho dům. Nechal jsem tam pro případ, že by se náhodou vrátil, uniformovaného policistu.“

„Ten se nevrátí.“

„Pravděpodobně ne. Sežeň ale jeho fotku, ano? Nech ji i s popisem otisknout v novinách. Až to zařídíš, můžeš jít domů.“

„Ani náhodou. Zůstanu tu, dokud ho nedostaneme.“

„Neblázni, může to trvat celé dny.“

„Ale dneska určitě ne. Na tom trvám, šéfe.“

Když pokládal telefon, napadlo Simona, že kromě Nathana by ho nejspíš v tomto okamžiku nikdo nepřiměl k úsměvu.

Aidan Sharpe se evidentně nerad fotografoval. Obrátili jeho dům vzhůru nohama, což se Julii Cooperové ani trochu nelíbilo, žádnou jeho fotku však nenašli.

„Nemá tu vůbec žádné fotky,“ prohlásil Nathan během hledání. „Jeden by řekl, že ještě nevynalezli foťák.“

„Vzpomínám si, že jednou byla jeho fotografie v novinách,“ oznámila jim nečekaně recepční. „Už je to nějakou dobu, šlo o jakousi slavnostní večeři. Za moc ovšem nestála. Ale kdyby vám ho pomohla najít...“ Nikdo jí ještě neřekl, proč po jejím zaměstnavateli pátrají. „Doufám, že to nemá nic společného s těmi dalšími,“ zajíkala se, když se objevil Nathan. „S těmi pohřešovanými ženami. Co myslíte?“

Nathanovi jí bylo líto.

„V kterých novinách to bylo?“

„V Echu, ale jak říkám, už je to dost dávno.“

„Neřekl bych, že se nějak moc změnil.“

Nemýlil se. V redakci fotografii naskenovali a elektronickou poštou poslali na laffertonskou policejní stanici. Aidan Sharpe v obleku na ní držel sklenku a uprostřed skupinky pěti dalších mužů se tvářil povýšeně.

Simon Serrailler si prohlížel jeho obličej, malou bradku, pečlivě dozadu sčesané vlasy, černou vázanku, divné oči. Jen zřídka se cítil tak jako teď. Nemohl si to dovolit. Jeho prací bylo odhalovat, ne mstít, odsuzovat nebo trestat. Jenže při pohledu na samolibý úsměšek Aida-na Sharpeho se v něm všechna tato nutkání probouzela s neuvěřitelnou intenzitou.

Zvedl telefon a pozval k sobě Nathana.

„Nech pořídit kopii, přinuť je udělat to co nejlépe, vyretušovat ostatní a fotku vyčistit. Chci ji mít zítra ráno v novinách. Ráno pak co nejdřív vyraz do podnikatelského parku a podívej se, jestli tam něco neobjevíš.“

„Dobrá. Věřím, že se teď máme o co opřít.“ Nathan se podíval přímo na Simona. Jeho nehezký obličej vypadal ztrhané, oči měl zarudlé od nevyspáni a napětí. Potřeboval se chytit stébla, přesvědčit sám sebe, že se podílí na stíhání vraha Freyi Graířhamové. Kdyby mu Simon přikázal, že musí v zájmu pátrání jít bosý do Bevhamu a zpátky, Nathan by to udělal.

„Začni, jak časně budeš chtít, až ale zařídíš tu fotku, zajdi domů, najez se a koukej se vyspat. Jinak mi tu nebudeš k ničemu a přeřadím tě na jiný případ. Rozumíš?“

„Šéfe.“

Nathan sebral fotografii a odešel.

O půl hodiny později nasedl Simon do svého auta a odjel ze stanice. Na křižovatce však nezamířil na Cathedral Close a ke svému bytu, ale na venkov k sestře.

Seděl bez pohybu, jako by meditoval, a čekal až přes půlnoc, dokud nezaslechl, jak kolem prošli strážní na obchůzce. Pak uložil věci, které si s sebou přinesl, do tašky a tu vmáčkl do skříňky v přední kanceláři. Nezabrání jim v tom, aby ji našli, nehodlal však po sobě zanechat nepořádek. Uklidil i stolek s nástroji, postavil ho ke stěně a vytřel podlahu.

Pak se rozloučil. S každým z těl strávil několik okamžiků, dotýkal se jejich tváří, pokládal dlaně na jejich ruce a potichu k nim promlouval. Oslovoval je jmény, jako by jim žehnal. Děkoval jim i za ně.

Ještě předtím si ve složce přečetl podrobnosti o příčinách jednotlivých úmrtí.

Angela Randallová - vykrvácení následkem bodných ran Debbie Parkerová - uškrcení Tim Galloway - tupý úder do levého spánku Iris Chaterová - srdeční zástava

Jen o utopeném psovi se záznam nedochoval.

Až najdou jeho poznámky a docení a zveřejní objevy, jichž dosáhl, dojdou jejich oběti uznání a zároveň bude oslavována i jeho práce. Až pak ho lidé pochopí. Mají-li mu co odpouštět, odpustí mu to.

Chvíli váhal, než se rozhodl nechat je společně venku vystavené a nevrátit je zpátky do zadní místnosti. Nezůstanou tak dlouho. Nebude zapotřebí příliš chytrosti, aby se policie o buňce dozvěděla a našla je. Nedojdou úhony.

Rozhlédl se kolem, oblékl si bundu a vše, co potřeboval na cestu, uložil do jedné z kapes. Pak naposledy vyšel ven a zamkl za sebou dveře.

Byla chladná noc a měsíc právě dosáhl čtvrtě. Překvapilo ho, jak moc se mu líbí chodit pěšky. Kdyby to bylo nutné, dokázal by přejít

napříč Anglií. Počítal kroky, nehnal se, nešel rychle, užíval si vůně noci a pohledu na kukuřičně zlatý měsíc plující nízko nad ním na nebi.

Lafferton spal. Začínal ho v noci znát skoro stejně dobře jako za dne, i když ani zdaleka ne tak důvěrně jako během několika málo hodin před a po rozbřesku. Líbilo se mu, že má ulice sám pro sebe, rád se díval do tmavých oken, pozoroval pobíhající myši i kočku, která na něho ze zídky nepřátelsky zírala.

Cítil se být poměrně klidný. Nepřemýšlel, neohlížel se zpátky, nedovolil svým myšlenkám zabývat se ani vítězstvími, ani katastrofami. Byl si jistější než kdykoli dřív, protože se jim nepodařilo převzít iniciativu, jak se prve obával. Stále ještě zůstával svým pánem.

Dorazil na silnici u úpatí Kopce a v jedné chvíli se musel přitisknout k mohutnému kmeni stromu, protože kolem projíždělo auto se zapnutými dálkovými světly, kromě toho však v okolí vládl jen klid a ticho. Přesně tak, jak toto místo vždy znal.

Sešel na trávník a pomalu, rovnoměrně a s jasným cílem začal stoupat na Kopec.

Krátce po půl sedmé venčila na Kopci své dobrmany Netty Salmo-nová, mohutná a zavalitá žena, ve svém obvyklém kabátu ze skopovi-ce. Lehce mžilo a kolem stromů na vrdiolu se vznášela koruna z mlhy. Paní Salmonovou však počasí nezajímalo, jednoduše kráčela dál, rytmicky zapojovala svaly v lýtkách a stoupala po stezce za psy.

Jezdci na horských kolech se ještě neobjevili, nebyli tu ani žádní chodci a celé týdny už nepotkala ani drobného smutného mužíčka, který hledal svého jorkšíráka.

Nepatřila k ženám, které by se příliš zabývaly svými pocity, jestliže by se však měla sama o sobě vyjádřit, nejspíš by řekla, že je spokojená. Dokonale jí vyhovovala samota a s dobrmany se cítila ještě lépe. Zastavila na obvyklém místě, aby popadla dech, a zatímco zhluboka dýchala, psi se rozštěkali. Jenže tu nebylo nic, na co by měli štěkat. Kdyby honili králíka nebo veverku, zněl by jejich štěkot úplně jinak. Takhle štěkali na cizí lidi. A na cokoliv divného či znepokojivého.

Netty Salmonová zvedla hlavu. Psi doběhli na vrchol Kopce, stáli pod jedním ze stromů a vztekle a naléhavě štěkali. Trpěla krátkozrakostí, proto se musela vyšplhat výš, aby něco viděla. Nemělo smysl snažit se je okřikovat. Takovýto štěkot se utišit nedal.

Pak to spatřila. Cosi viselo z větve vysoko na stromě. Snažila se prohlédnout skrz jemný déšť. Někdo tam něco pověsil, jakousi postavu. Snad panáka. Netty Salmonová byla zmatená. Došla až ke štěkajícím psům, přímo pod dub, a znovu se podívala.

Ne. Nebyl to panák. Jen tak něco ji nemohlo rozházet. Když poznala tělo muže visící na oprátce, nezaječela. Jednoduše se otočila, zamířila dolů z Kopce a držela psy, dokud nezahlédla dvojici mladíků na horských kolech mířící jejím směrem. Rozpažila, aby je zastavila.

Po ulici v podnikatelském parku projela tři policejní auta včetně vozu šéfinspektora Simona Serraillera a odbočila do postranní uličky. Před zelenou buňkou na jejím úplném konci čekal Nathan Coates se dvěma muži.

„Nathane?“

„Brýtro, šéfe. Tohle je pan Connolly, místní manažer, a Terry Put-terby, strážný.“

„Výborně. Co tu máme?“

„Pan Connolly poznal člověka z fotografie v novinách, jenže tady si nechával říkat doktor Fentiman. Je to ale on.“

„Dobrá.“ Serrailler se podíval na manažera parku. „Máte klíče?“ „Mám, ale tyhle buňky byly pronajaté v dobré víře. Myslím, že bych -“ „Nikdo vám nic nevyčítá. Mám povolení k prohlídce.“

„Já jen

„Dobrá. Podívejte, netuším, jestli tam je, ale pokud ano, bude nebezpečný. Půjdu první a policisté v uniformách mě budou krýt. Nathane -“

„Jdu s vámi.“

Simon se rozhodl se s ním nehádat. „Jen buď opatrný. Nejspíš nebude ozbrojený, ale jestli ho zaženeme do kouta, nebude mít co

ztratit. Uslyší nás.“ Krátce se svým plánem seznámil ostatní a přikázal jim budovu obklíčit. „Můžete mi, prosím, dát ty klíče? Pak, pánové, zůstaňte tady.“

Serrailler otočil klíčem v zámku a rychle vešel dovnitř. Nathan se mu držel v patách. Uniformovaní policisté hlídali venku. Všude bylo ticho. Simon položil ruku na kliku dveří vedoucích do kanceláře a rychle je otevřel.

„Sharpe?“ Rozhlédl se kolem. „Nikdo tu není. Nevypadá to, že by mu podnikání s dovozem a vývozem nějak prosperovalo. Později sem pustíme vyšetřovací tým.“ Otevřel několik zásuvek. „Pořád nic.“

„Tady, pane.“ Nathan o krok ustoupil. Na poličce našel tašku.

„Vyndej to,“ vyzval ho Serrailler.

„Jestli utekl, pak si tu zapomněl věci na přespání.“

„Pokud to není náhradní sada, kterou si tu z nějakého důvodu uložil.“

„Kartáček na zuby je vlhký, pane.“

„Fajn, zatím to tu nech.“

„Počkejte...“ Nathan zvedl z poličky malý balíček. „Je to adresované doktorce Deerbonové, pane.“

Simon se rychle ohlédl. Hnědá obálka nebyla zalepená a Nathan vysypal její obsah. Na poličku dopadly tři magnetofonové pásky.

„Zabalíme je později společně s ostatními věcmi. Vzadu je velký sklad a ještě nějaká vnitřní místnost. Mohl by se tam někde schovávat. Boční vchod je hlídaný, nikam by se jím nedostal, ale dávej pozor.“

Vykročili vpřed.

„Sharpe?“

Ticho bylo tak naprosté, že by bylo slyšet i usedající prach.

Šéfinspektor zabušil na plechové dveře. „Sharpe?“

„Není tu,“ usoudil Nathan.

„Pravděpodobně ne, ale je chytrý jako liška. Jdeme.“

Vložil klíč do zámku a odemkl. Poté celou minutu počkal. Nathana cítil za sebou a jeho dech na svém krku.

„Jdeme dovnitř.“

Prudce dveře rozrazil a oba dva takřka zároveň vrthli do prostoru, který v prvním okamžiku považovali za prázdný.

„Ach bože.“ Simon Serrailler zasténal tak potichu, že mu Nathan Coates v prvním okamžiku nerozuměl, šéfinspektorův pohled do vzdálenějšího rohu místnosti mu však neunikl.

„Ježíši,“ vyjekl by nejspíš Nathan, kdyby dokázal otevřít ústa. Takto z něho vyšlo jen zoufalé zavytí.

Páska

Všechno jsem ti řekl Mluvil jsem s tebou. Skoncoval jsem se lhaním a mlčením. Teď, když se možná brzy znovu setkáme, je nejvyšší čas, abys poznala pravdu. Nemyslíš?

Nesnášel jsem, když jsem s tebou musel mluvit. Nesnášel jsem, když jsi mě nutila, abych ti o všem říkal, když ses mi pokoušela dostat pod kůži, snažila se žít můj život spolu se mnou.

Nakonec se mi ale zalíbilo nic neskrývat. Jsem rád, že mě konečně znáš, alespoň tolik, kolik jsem se ti rozhodl sám prozradit. Protože, koneckonců, jsem to já, kdo si může vybírat a má moc. I poslední slovo. Já.

Ne ty.

Já. Já. Já. Já. Já.

„Odpočinutí věčné dej zemřelým, Pane, a světlo věčné ať jim svítí.

Ať odpočívají v pokoji.“

Slova posledního verše, pronášená celou kongregací a sborem svátého Michaela, se vznášela ke klenbě katedrály. Rakev Freyi Grafíhamové ze světlého dubu spočívala na katafalku na schodech k oltáři. Cat zvedla oči ke klenbě se žebry a pozlacenými anděly, kteří jí teď připadali ještě příhodnější než obvykle. Nádherný chorál pronikal všude.

V katedrále bylo plno. Policisté z Freyina starého týmu u Metropolitní policie seděli společně s těmi z Laffertonu. Zlaté prýmky se blýskaly. Náčelníci a jejich zástupci, superintendantka. Šéfinspek-tor Simon Serrailler seděl na kraji lavice, odkud právě vstal a přešel k pulpitu, aby přednesl kázání ze Starého zákona. Nathan Coa-tes se svou snoubenkou měli místa v druhé řadě mezi kolegy, kteří s Freyou také pracovali. Na svém místě uprostřed altů seděla Meri-el Serraillerová a poslouchala známá slova ze staré Knihy modliteb a poprvé od Freyiny smrti cítila nejenom smutek, nejenom ztrátu nové přítelkyně, kterou si tolik oblíbila, ale i žal nad něčím větším, co nedokázala slovy vyjádřit. Vždy se snažila žít co nejlépe, dívat se dopředu, pracovat a nezdržovat se příliš dlouho přítomností. Jen tak dokázala vydržet dlouhé a hořké manželství se vzteklým a neustále naštvaným mužem, jenže Freyina smrt ji skutečně vykolejila. Ztráta času, ztráta života, pocit nedokončených věcí, potlačovaný vztek, to všechno dosáhlo v katedrále, kterou nade vše milovala, svého vrcholu a Meriel netušila, jak se s nimi vypořádat ani jak na ně reagovat. Myslela na Aidana Sharpeho, šíleného, nepříčetného, prokletého. Kým? Odkdy? A proč, proč, proč?

Když modlitba skončila, ozvalo se šoupání židlí. Nathan Coates vstal a přešel k pultíku. Tvář měl staženou úsilím a ve světle šedém obleku s černou kravatou vypadal spíš jako školák. Položil obě ruce na pultík a odkašlal si. Emma nervózně sepjala ruce. Nejprve říkal, že to nezvládne, že se bojí, aby se nerozplakal, protože od smrti své seržantky plakal často. Pak najednou změnil názor. „Sebral jsem se,“ ujistil ji. Přesto věděla, jak těžké to pro něho bude.

„Poučme se z evangelia svátého Lukáše, desáté kapitoly. Jeden člověk šel z Jeruzaléma do Jericha a padl do rukou lupičů...“

Zatímco předčítal podobenství o Samaritánovi, hlas mu sílil, takže na konci zněl chrámem čistě a pevně. Cestou zpátky na své místo se zastavil u rakve a sklonil hlavu.

„Pomodleme se.“

Emma vzala Nathana za ruku a držela ji, stále ještě se třesoucí, ve svých dlaních.

Karin McCaffertyová se cítila unavená. Málem zůstala doma a Mi-ke ji přemlouval, aby nikam nechodila. Mike, který se bál o ni i o sebe a tváří v tvář tomu, co se změnilo v rozsudek smrti, cítil bezmocnost. Nevěřil cestě, kterou si vybrala, a jejím důvodům nerozuměl. Teď neustále hledal výmluvy, aby se mohl vytratit a nemusel se dívat, jak slábne a její stav se zhoršuje.

Jenže mně není hůř, vysvětlovala mu v duchu, zatímco vstávali k poslední modlitbě. Vím to. Vím. Posledních několik týdnů se cítila chráněná, jako by ji obklopil kruh jakési mocné síly. Pomalu a postupně sílila a cítila se zdravější. Když teď stála uprostřed ostatních, kteří začali zpívat, ani trochu se nebála.

„Toho, kdo pozná pravou odvahu, nechtěž přijít blíž “

Napadlo ji, kdo písně vybíral a jestli snad Freya nenechala pro případ vlastního pohřbu nějaké pokyny. Možná to lidé, jejichž práce je

může přivést do velkého nebezpečí, dělávají a nechávají v některé zásuvce svého stolu na papíře načmáraná přání.

V    okamžiku, kdy se dozvěděla, co se stalo, Karin zavřela ve svém mozku dveře vedoucí ke vzpomínce, jak leží na lehátku a Aidan Sharpe se nad ní sklání. Zavřela je, zamkla, zajistila petlicí. Už nikdy se k těmto myšlenkám nevrátí. Mluvila o všem s Cat Deerbonovou i se svou léčitelkou a nakonec se rozhodla. Nedokázala by ho pochopit a ani soudit. Bude lepší, když tuto záležitost nechá být.

Sandy Marshové připadalo, že při zpěvu modlitby, stejné jakou zpívali i Debbie, omdlí. Seděla v katedrále až úplně vzadu. Doprovázel ji Jason, přestože to po něm nechtěla, ale teď, uprostřed toho všeho, kdy ji znovu zaplavily vzpomínky, mu byla vděčná za podporu a spoustu čistých kapesníků.

Od první noci, kdy Debbie nepřišla domů, se její život obrátil naruby a už nikdy se nevrátí do podoby, v jaké ho předtím znala. Vrah ji připravil nejen o nejlepší kamarádku a spolubydlící, ale ztratila i cosi dalšího, co nedokázala přesně určit, snad bezstarostnost a optimismus, prostě to, co s Debbie sdílely od dětství. Zmizelo to jednou provždy.

V    okamžiku, kdy se dozvěděla o Debbiině smrti, se rozhodla byt opustit. Nechtěla však odejít z Laffertonu ani z práce, potřebovala kolem sebe mít přátele a známé věci, přestože občas bylo těžké podívat se na Kopec, vidět autobus mířící do Stárly nebo na některá z obyčejných míst, kam s Debbie chodívaly nakupovat, na kávu nebo do knihovny.

Prozatím bydlela u jedné kolegyně z práce, jejíž manžel sloužil u námořnictva a trávil hodně času na lodích. Chtěla si najít jiný byt, mnohem těžší jí však připadalo objevit někoho, kdo by ho s ní sdílel, protože ze svého platu by nájemné sama neutáhla. S Debbie výborně vycházely, dobře se znaly, takže i v dobách, kdy její kamarádka trpěla depresemi, jim spolužití nečinilo potíže.

Stáli právě při další modlitbě. Jason se dotkl její paže. Milý Jason, hodný, laskavý a přátelský Jason. Bylo jí však jasné, že nechce zůstat jen kamarádem a jednoho dne mu bude muset říct, že ona víc neočekává. Měla ho ráda a byla mu vděčná. V práci s ním byla zábava. Jenže to nešlo. I kdyby byla na vážnou známost připravená, Jasona by si prostě nevybrala.

Za pulpitem stál Simon Serrailler. Měl před sebou položený list s poznámkami, ani jednou se však do něho nepodíval.

„Přišli jsme se rozloučit s Freyou Graffhamovou, dcerou, sestrou a tetou, kolegyní a kamarádkou, a vzdát jí čest. Vím, že toto je jeden z nejtěžších okamžiků, jimiž musejí mnozí z nás procházet. Freya sloužila na laffertonské kriminálce jen krátce, nicméně jen málo lidí tu po sobě zanechalo tak výraznou stopu a málokoho jsme si všichni dokázali tolik oblíbit.“

Cat nespouštěla oči z bratrova obličeje. Byl dobrý řečník, nepřed-váděl se, hovořil jasně, k věci a byl si naprosto jistý. Jako by Freyu znovu oživil, zachytil cosi z její energičnosti a smyslu pro humor, z její inteligence, lásky k práci, novému domovu, kolegům a přátelům. I ke zpěvu v této katedrále. Pohnutě hovořil o její smrti a smutných okolnostech, které ji doprovázely, litoval ztráty, ocenil odvahu svých kolegů a připomněl jim, že se ve svém povolání vystavují riziku každým dnem, požádal o podporu a modlitby za živé, přestože právě teď se modlí za mrtvou. Byl to projev plný citu a kongregace po něm zůstala zaražená a se slzami na krajíčku.

Následovalo požehnání. Cat se v myšlenkách najednou vrátila k Aidanovi Sharpemu. Jako by před ní stál, blazeovaný, zatvrzelý, usmívající se. Připadalo jí, že se právě podívala do tváře zlu.

Šest policistů včetně Simona a Nathana Coatese vykročilo vpřed a zvedlo Freyinu rakev na ramena.

Bože, ochraňuj nás, pomyslela si Cat a dívala se na světlé dřevo s jednoduchým věncem z bílých růží a frézií na víku, i na smutné tváře nosičů. Když procházeli kolem, sklonila hlavu. Dobrotivý Bože...

Všechny ostatní pohřby již absolvovala. Obřady za Debbie Parkerovou a Iris Chaterovou byly skromnější, proběhly jinde a v obou případech se jednalo o smutnou, ponurou událost plnou hněvu a vzteku, bez sebemenšího náznaku smíření. Ted, zatímco varhany hrály Bacha, jako by se smíření objevilo. Smrt byla ošklivá, trhala všechny na kusy, nicméně takováto pohřební mše vnášela paprsek světla, uklidňovala a dodávala sílu.

Kde bych byla a jak bych mohla dál žít, kdyby toho nebylo? Cat znovu sklonila hlavu.

Čestná policejní stráž lemovala cestu od katedrály, po níž odnášeli rakev k pohřebnímu vozu. Odlesky slunce na několik vteřin dopadly i na bílé květiny a světlé dřevo. Pak vůz vjel do stínu.

Lidé vycházející z katedrály se sdružovali do párů a skupinek, potichu spolu hovořili, čekali na své vozy nebo odcházeli. V úkrytu za jedním z mohutných pilířů u zadního vchodu Nathan Coates usedavě vzlykal Emmě v náručí.

Jim Williams odcházel sám a bez ohlížení. Nebyl si jistý, proč sem vlastně přišel, netušil, jestli je rád, nebo ne, že zde byl. Pár metrů za ním ho pozorovala Netty Salmonová a v jednom okamžiku ji napadlo, jestli by ho neměla doprovodit. Nakonec si to však rozmyslela.

Katedrála se postupně vylidnila. Vysocí důstojníci odešli jako první. Na laffertonské policejní stanici byla pro všechny, kdo budou mít zájem, vystavena kondolenční kniha na památku Freyi Graířhamové.

„Pane?“

Simon se ohlédl. „Nathane.“

„V tom, co jste řekl... bylo všechno.“

„Díky.“

„Stejně tomu ale nedokážu uvěřit. Nevěřím, že jsme před chvilkou nesli právě ji. Pořád se s tím nemůžu vyrovnat.“

„Ne.“

„Nathane...“ oslovila ho Emma jemně.

Nathan si otřel oči. „Jo, vím. Chtěl jsem jen říct, že se budeme brát. Původně jsme chtěli počkat a všechno důkladně připravit,

jenže... nemůžeme. Ve čtvrtek brzy dopoledne chceme zajít na radnici. Jen my, jeden z mých bratrů a Emmini rodiče. Jen...“

„Šel byste nám za svědka?“ dokončila Emma otázku za něho.

„Neskonale rád.“

„Děkuju. Moc děkuju. Uvidíme se na stanici.“

Odešli, aby se svezli s jedním z dalších detektivů.

Simon však svému řidiči řekl, aby na něho nečekal. Když posledních několik lidí odešlo a slyšel, jak zpěváci z kůru vycházejí postranním vchodem, otočil se a vrátil se do katedrály. Vzduch byl stále plný mše, tónů varhan, hlasů a modliteb. Bylo tu teplo a voněly květiny a kabáty. Na oltáři leželo několik proseb o modlitbu.

Pomalu procházel boční uličkou a díval se na místo před oltářem, na němž spočívala Freyina rakev. Freya. Nedokázal si ji vybavit a nevěděl, co si má myslet nebo cítit. To přijde. Patřil k lidem, kteří nechávají takovýmto věcem volný průběh.

Jeho názory na Aidana Sharpeho nebyly o nic jasnější a pravděpodobně se to nezmění. Cat tvrdila, že takovéto lidi snad dokáže pochopit jen Bůh. Simon o tom pochyboval.

Kostelník zhášel svíčky, další sbíral modlitební knížky a v úhledných sloupcích je odnášel pryč. Ozvalo se nečekané zavrzání a jeden basový tón varhan. Simon se podíval nahoru. Varhaník zavíral kryt kláves a zhasl světlo nad stojanem na noty.

Venku bylo ticho a slunce už velkými dveřmi na západní straně nebylo vidět.

Simon rychle vyšel ven a zamířil ke svému bytu. Na stanici se nevrátí. Ať si lidé říkají, co chtějí. Po zbytek dne nechtěl nikoho vidět.

Doma odhodil sako na pohovku, zašel do kuchyně a nalil si whisku s vodou. V bytě byl chládek a klid, pořádek a ticho.

Hodiny na katedrále odbily čtvrtou.

Po chvíli si všiml, že mu na záznamníku bliká světélko, předklonil se a zapnul ho. Hlas, který se ozval, byl zároveň vřelý i věcný.

„Tady Diana. Nějakou dobu už jsme spolu nemluvili. Chybíš mi. Zavoláš zpátky?“

Byla to jediná zpráva.

Simon se na vteřinu zamyslel a nakonec ji stisknutím tlačítka smazal.

Susan Hillová

DOBRÝ MOTIV PRO VRAŽDU

Z anglického originálu The Various Haunts ofMeny vydaného nakladatelstvím Vintage v roce 2005, přeložil Jiří Balek. Jazyková redakce Jana Grégrová Odpovědná redaktorka Ivana Mergerová Technický redaktor Pavel Kolín Obálka Radek Nahodil Sazba Miroslava Fránková Vydala Mladá fronta a.s. jako svou 6753. publikaci.

Tisk Europrint a. s., Praha 432 stran, první vydání, Praha 2008

ISBN 978-80-204-1667-4

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. - divize Knihy Mezi Vodami 1952/9, 143 00 Praha 4-Modřany e-mail: prodej@mf.cz, tel. 225 276 284 na internetu: www.mf.cz www.bookcafe.cz www.kniha.cz

B00I