Z anglického originálu The Mist in the Mirror

přeložila Vlasta Hesounová

© 1992 by Susan Hill

Translation © Vlasta Hesounová, 2004

ISBN 80-7021-685-9

PŘEDMLUVA

k rukopisu Sira Jamese Monmoutha

Londýn, knihovna mého klubu, koncem odpoledne v pozdním listopadu, kdy se zlatavé dny babího léta, které s námi prodlévalo až do října, zdají být navždy ty tam, a ještě je příliš brzy na to, abychom pociťovali veselí blížících se Vánoc.

Venku na ulicích byl vzduch syrový a slabé mrholení klouzavě ulpívalo na chodníku, záblo mě do obličeje a vlhly mi v něm rukávy pláště.

Avšak já jsem si svou procházku úzkými ulicemi a uličkami v okolí tržiště Covent Garden vychutnával, proplétal jsem se mezi Stánky a kárami a tu a tam jsem oknem nahlédl do kryté tržnice, zevnitř osvětlené jako zářivá jeskyně s poklady, a rychle jsem se blížil k Pall Mailu.

A nyní jsem stál ve dveřích oné půvabné místnosti a po několik vteřin jsem se tiše kochal tou vlídnou, pokojnou scénou.

Lampy v knihovně byly rozsvícené a ve velkém kamenném krbu praskal hřejivý oheň. Bylo slyšet nevtíravé cinknutí porcelánu, zaleskla se stříbrná konvice a poklop na koláčky, ve vzduchu tkvěla domácká směsice vůní vařící vody, topinek a trochu i jemného tabáku.

Pošmourné počasí zahnalo dovnitř o trochu více návštěvníků, než bylo v tuto denní dobu obvyklé, ale žádného svého známého jsem tam neviděl. Nebylo mi proti mysli v poklidu si vypít konvičku čaje, prolétnout první vydání večerníku a spokojit se se svou vlastní společností. Avšak okamžitě jsem zareagoval na pokývnutí pána usazeného o samotě kousek přes místnost v jednom hlubokém výklenku mezi čtenářskými stolky, protože na mě jeho postava vždycky působila melancholicky a pocítil jsem bodnutí špatného svědomí, když jsem ho tam viděl sedět tak opuštěného.

„Sire Jamesi…“ Zabořil jsem se do hlubokého koženého mahagonového křesla. Těžké závěsy za námi byly dosud roztažené a okny bylo vidět pouliční osvětlení obklopené svatozáří jemné mlhy.

„Nanicovatý konec mizerného dne.“

Sir James Monmouth přikývl. Byl to zdrženlivý, dosud pohledný člověk, jakoby pečlivě uzavřený sám do sebe. Právník? Státní úředník? Neměl jsem nejmenší ponětí, ale vždycky se choval k mladším členům klubu přátelsky takovým skromným a nevtíravým způsobem, a jakkoli málo jsem ho znal, měl jsem ho v oblibě.

„Ale navzdory tomu,“ řekl jsem rozjařené, když mi přinesli čaj a vedle hromádky topinek s máslem jsem si všiml nádobky se sardelovou pastou, „jsem si udělal pěknou procházku. Přiznám se vám, že londýnské ulice miluju za každého počasí.“

„Á, londýnské ulice,“ řekl sir James zamyšleně. „To ano. Po ulicích se dá prochodit kolik hodin.“ Zabořil se ještě hlouběji do křesla a poposedl dozadu, takže měl obličej ve stínu.

„Jistěže je to pěkné, pokud na člověka na konci odpoledne čeká podobné útočiště jako je toto – kde je světlo, oheň v krbu, příjemná společnost… čaj a topinky.“

„Ano,“ přisvědčil po chvíli, „opravdu útočiště. Jsem moc rád, že jsem ho našel.“

„Vy ale tady jste skoro pořád, sire Jamesi.“

„Ano. Ano, skoro pořád. A vroucně si přeji, aby tomu tak bylo i nadále, protože pro mne to teď znamená domov, přátele i rodinu.“

Cosi v tónu, jímž to pronesl, mě zasáhlo, až jsem pocítil neklid, a možná až příliš srdečně jsem ho pobízel, aby si také vzal výtečnou topinku. Ale zdvořilým gestem odmítl, a v té chvíli vstoupilo pár mých přátel, kteří zamířili přes místnost k nám, a předchozí nálada byla ta tam.

„Právě jsme slyšeli od Sidehama,“ – Sideham byl starší vrátný – „o nějakém duchovi, který se prý zjevuje v křídle pro hosty!“

„To jsem tedy nevěděl, že tady něco takového máme,“ řekl jsem. „Nějaký bezhlavý strážník?“

Ffoulkes vyprskl smíchy. Okamžitě se k nám otočilo několik hlav a ozvalo se dokonce pohoršené pomlaskávání; ihned jsme se umravnili a zklidnili a knihovna se opět ponořila do obvyklého ticha.

Ale když jsme pak po večeři seděli v kuřárně se skleničkou a dýmkou, duchové znovu přišli na přetřes a rozumovali jsme nad různými teoriemi a názory na přízraky, posmrtný život a záhrobí. Někdo vyprávěl příběh klubového strašidla – a usoudili jsme, že je krotký a nikterak pozoruhodný. A ačkoli jsme se vzájemně trochu popichovali a snažili se dostat do té správné nálady, nikdo z nás nedokázal přijít s žádnou povedenou a poutavou, originální historkou.

„Spousta výtečných historek o strašidlech už vyšla tiskem,“ řekl nakonec Ffoulkes, „a tak bychom měli nechat jejich vyprávěni na profesionálech.“

Společnost jsme rozpustili těsně před půlnocí, a když jsem si to namířil přes halu do šatny, otočil jsem se, protože jsem za sebou zaslechl kroky.

„Asi si berete drožku, viďte?“ promluvil na mne sir James Monmouth jaksi váhavě, až ostýchavě.

„Kdepak. Mám to domů jen půl míle. Půjdu pěšky.“

„Tedy – nevadilo by vám, kdybych vám dělal kousek cesty společnost?“

„Ani v nejmenším. Asi se před spaním také potřebujete trochu nadýchnout vzduchu, zrovna jako já.“

Na to nic neřekl, jenom zamířil ke vchodu a čekal na mne vedle dveří. Rychle jsem si oblékl plášť a vyšli jsme společně.

Venku byla dosud tatáž lezavá mlha, která pronikala do hrdla a jejíž dech páchl směsicí městského kouře a londýnské řeky.

Na rohu slabě žhnula pícka na kaštany, i když prodavačka svou živnost už před hodinou, ne-li dříve, zabalila a odešla.

Nikde nikdo. Nad námi se tyčily jen vysoké, štukované budovy s prázdnýma očima.

Nějakou chvíli jsme kráčeli mlčky, ale byl jsem si jistý, že sir James se mnou nejde jen proto, aby si trochu protáhl nohy po celovečerním sezení v klubu. V jeho mlčení bylo znát jisté napětí.

Došli jsme k dalšímu nároží, kde pod lampou čekala osamělá drožka.

Můj společník se zastavil.

„Já už se vrátím.“

„Tedy vám popřeji dobrou noc, sire Jamesi.“

„Počkejte…“ Zaváhal. Obličej s velkým nosem byl vyzáblý a pod řídkými vlasy vypadal jako umrlčí lebka. Uvědomil jsem si, že sir James je mnohem starší, než jsem si dosud myslel.

„Chtě nechtě jsem po večeři… tam v kuřárně vyslechl váš rozhovor.“

„Ale to bylo jenom jalové tlachání. Jsou to všichni takoví dobráci.“

„Mně se však zdálo, že vy sám – to berete vážněji.“

„Přiznávám, že tohle téma mě vždycky dosti zajímalo.“

„Tedy – věříte?“

„Jestli věřím? No, to zrovna…“ Jenom jsem odmítavě mávl rukou. Nechtělo se mi znovu v tu pozdní chvíli a na tiché ulici otvírat toto téma.

„Já mám… jeden příběh. Ve svém vlastnictví… třeba byste si ho někdy chtěl přečíst.“

„Skutečný příběh? Nebo vymyšlený? Vy jste spisovatel, sire Jamesi?“

„Ne, to ne. Je to jenom záznam jistých – událostí.“

Náhle záměrně zlehčil tón. „Alespoň si tím budete moci ukrátit dlouhou chvíli, pokud ji někdy budete mít.“

V té chvíli se ozvaly z druhého konce ulice něčí kroky. Sir James se prudce obrátil a zadíval se do přítmí. Potom mě najednou chytil za ruku. „Prosím vás,“ řekl potichu a naléhavě, „přečtěte si to!“

Londýnské věžní hodiny začaly odbíjet celou.

Než jsem se zase dostal do klubu, uběhlo několik dní. Služební povinnosti mě zavedly na sever a odtud jsem zamířil rovnou domů do Norfolku, kde jsem se hřál u vlastního krbu, obklopen svou milující a šťastnou rodinou. Mladý Giles měl nové štěně labradora, které nás pořád bavilo svými kousky, a Ann trpělivě vodila po dvoře a přes výběh shetlandského poníka, na němž seděla Eliza, sotva tříletá. Jeden den jsem si navzdory ohavnému počasí báječně zastřílel a vrátil jsem se domů se slušným úlovkem a celý zablácený, ale náramně spokojený.

Vždycky mi přišlo dost zatěžko přeorientovat se z života ve Foldingay na svou téměř staromládeneckou existenci ve městě; celý večer nebo půl dne jsem si připadal nesvůj, jako bych seděl na dvou židlích a duchem jsem nebyl přítomen ani na jednom místě. Většinou jsem se vydal na pár hodin do klubu, abych si ulehčil návrat.

Když jsem toho pondělního večera před devátou prošel lítacími dveřmi, pozdravil mě Sideham.

„Pardon, pane, když dovolíte, mám tu pro vás balíček, který mi byl svěřen do úschovy.“

„Nějaký doporučený dopis?“ zeptal jsem se překvapeně. Kromě obvyklých oběžníků mi totiž do klubu nechodí skoro žádná pošta.

„Ne, pane, nechal ho tady pro vás sir James Monmouth.“

„Aha.“

V té chvíli jsem se jasně rozpomněl na náš rozhovor i na podivné Monmouthovo chování onoho večera – ačkoli jsem to mezitím úplně pustil z hlavy. Vybavila se mi prázdná, tichá ulice i jeho prudká změna nálady, ta panika, strach – nevím přesně, co to vlastně bylo – v jeho hlase i pohledu.

„Pročpak mi to asi nedá sám,“ řekl jsem, když mi Sideham podával balíček v hnědém papíru, pečlivě zalepený a převázaný provázkem.

„Sir James na pár dní odcestoval, pane.“

To mě překvapilo. Vždyť ten starý pán tady byl podle vlastních slov „skoro pořád“, usazen v tom či onom rohu. Ale možná pocítil, že potřebuje na čas změnit scénu. Dál jsem o tom nepřemýšlel, odložil jsem si kabát a balíček a šel jsem dovnitř a už jsem se těšil na whisky se sodou.

S nikým jsem nemluvil, a když jsem si prolistoval pár sportovních časopisů, začala mi těžknout víčka natolik, že jsem začal uvažovat o tom, že zamířím k tomu malému bytu kousek od Piccadilly, kde jsem byl v Londýně doma. Na odchodu jsem si vyzvedl i balíček od sira Jamese, aniž jsem měl v úmyslu ho ještě večer otvírat. Myslím, že jsem si tak neurčitě plánoval, že si ho příští pátek vezmu s sebou na venkov.

Ale procházka chladnou nocí pod nebem zářícím hvězdami mě opět úplně probrala, a jelikož jsem neměl nic jiného na práci a neměl jsem v úmyslu si lehnout jen proto, abych se kdovíjak dlouho převaloval v posteli, rozhodl jsem se, že se podívám alespoň na několik prvních stránek. Ukázalo se, že jsou to tři notesy kvartového formátu, vázané v hladké černé kůži. Byly popsány úhledným, elegantním rukopisem, a jakmile se s ním moje oči obeznámily, dokázal jsem ho číst jako tištěný text.

Usadil jsem se do křesla a kromě jediné lampy se stínidlem jsem pozhasínal všechna světla. Myslím, že jsem chtěl číst nanejvýš tak hodinu, protože jsem předpokládal, že na mne znovu přijde spaní, ale ten příběh, který se přede mnou začal odvíjet, mě natolik pohltil, že jsem rychle zapomněl na čas i na okolí.

Když se kolem závěsů na oknech začalo do pokoje prodírat pochmurné londýnské svítání, dosud jsem seděl v křesle; dočtený rukopis jsem upustil do klína a sám jsem upadl do přerývaného, nepokojného spánku, plného divokých snů.

Příběh sira Jamese Monmoutha

KAPITOLA PRVNÍ

Déšť, déšť po celý den, po celý večer, po celou noc, přívaly podzimního deště. Venku v otevřené krajině nad poli, vřesovišti a mokřady déšť nesený větrem sladce voní. Prší v Londýně, dešťová voda se valí žlaby a zurčí okapovými rourami. Světlo pouličních lamp je deštěm rozostřené. Strážníkovi v pláštěnce na obchůzce se déšť stříbrně blyští na ramenou. Kapky deště se odrážejí od střech a dlažby, měkce a tajuplně dopadají na lesy a temný vřes. Prší i na londýnskou řeku, šikmo prší na kůlny, doky a kotviště. Prší na předměstské zahrady zarostlé vavřínem a rododendrony. Prší od severu k jihu, od východu k západu, jako by dosud nikdy nepršelo a jako by nikdy nemělo přestat.

Déšť padá na ztichlé ulice a náměstí, prší do uliček i dvorů, na zahrady i hřbitovy a kamenné schody a do kdekterého zákoutí.

Déšť. Londýn. Podzim minul a zima začíná.

Ale pro mne to bylo příjemné a nesmírně zvláštní. Takový déšť jsem neznal z Afriky, z Indie ani Dálného východu, kde jsem do té doby žil, aspoň pokud má paměť sahala. Tam bylo po celé měsíce vedro a sucho, a pak je náhle vystřídal monzun. To se celé nebe sbíralo a pak prasklo jako vřed a vyvalily se z něj proudy deště a zaplavily zem, kterou proměnily v bláto, hnaly se jako žlutá řeka; byl to horký a bouřlivý déšť, který tkvěl ve vzduchu jako pot a pára. Déšť, bičující svět jako pomatenec, a když ustal, nechal po sobě jenom hromadu trosek.

Slýchával jsem od občasných návštěvníků z Anglie vyprávět o tom požehnaném, stejnoměrném a mírném dešti, a v takových okamžicích téměř k povrchu vědomí vyplula slabá vzpomínka podobná odlesku snu, než mi zase vyklouzla dřív, než jsem ji uchopil. A nyní jsem byl zde, sám uprostřed londýnského deště, na sklonku podzimu svého čtyřicátého léta.

Loď, na které jsem cestoval, připlula téhož dne. Moji spolucestující se tlačili u zábradlí, aby dobře viděli, jak se blížíme k přístavu a zahlédli co nejdřív obličeje svých blízkých, kteří jim přišli naproti. Avšak já jsem nikoho neznal, neměl jsem žádné přátele ani příbuzné, kteří by mě přišli přivítat, a tak jsem zůstal stát opodál, pociťoval jsem dílem zvědavost, dílem obavy, i náhlou náklonnost k lodi, která mi byla v uplynulých týdnech domovem. Neboť jiný domov jsem zatím neměl. Východ jsem nechal za sebou, i svůj dosavadní život. Ačkoliv jisté plány jsem měl, dokonce jsem si víceméně stanovil i určitý cíl, moje budoucnost i Anglie byly pro mne velkou neznámou.

Pak mocně zahoukala lodní siréna a z břehu jí odpověděla druhá. Klobouky vylétly do výše.

Tehdy jsem se otočil a pohlédl zpátky na dlouhou, temnou stuhu londýnské řeky, která vedla k moři, a v tom okamžiku jsem pocítil naprostou sklíčenost, připadal jsem si malodušný a opuštěný jako snad ještě nikdy předtím.

Můj dosavadní život by se dal vylíčit dosti stručně. Věděl jsem jenom to, že když mi bylo pět let, po smrti rodičů, na které se vůbec nepamatuji a o nichž nic nevím, poslali mě z Anglie do ciziny.

Pamatuji se na dobu, kdy jsem jako chlapec a později mladík žil v Africe s mužem, který byl mým poručníkem a kterému jsem také tak říkal. Řekl mi jenom, že je starý přítel rodiny mé maminky, nic víc, a až do své smrti – to mi bylo sedmnáct – se mnou nikdy nemluvil o mém narození, raném vychování, domově nebo dalších příbuzných. Jako by takové místo ani lidé v těch prvních letech mého života vůbec neexistovali, a pokud jsem nějaké mlhavé vzpomínky měl, určitě jsem se je naučil rychle zaplašit pro klid vlastní mysli – a tam také zůstaly pohřbeny.

Ani jsem nevěděl, jestli jsem byl šťastný nebo nešťastný, jaký jsem byl předtím. Jenom někdy ve snu nebo v těch podivných prchavých okamžicích polobdělosti se mi vybavil útržek nějaké nálady, nějakého vnitřního pocitu, představy nebo vidění – ani nevím, jak to vlastně nazvat – něčeho, co se muselo vztahovat k těm raným létům stráveným v Anglii, protože to nijak nesouviselo s mým současným životem ani okolním světem.

Můj poručník tehdy žil v horách severní Keni, a odtud také pocházejí moje první souvislé vzpomínky. Obývali jsme prostorný, vzdušný bungalov na jedné farmě, a já jsem navštěvoval školu ve městě, dvacet mil tamodtud. Vzdělání, kterého se mi tam dostalo, bylo sotva dostatečné, i když mám dojem, že se mi ve škole líbilo. Můj poručník měl dobrou, solidní středostavovskou knihovnu, k níž jsem měl volný přístup, a díky tomu jsem si zaplnil nejednu mezeru svého školního vzdělání.

Avšak ačkoliv jsem v knihách hledal útěchu i společnost, v jádru jsem byl venkovský kluk, a pobýval jsem venku, jak jen to šlo, pobíhal jsem spíš jako divoch a vstřebával jsem do sebe všechny obrazy, zvuky i skvělost této nespoutané a nádherné země.

Po několika letech jsme se z Keni přestěhovali do Indie a odtud na Cejlon, kde jsem se měl vyučit obchodu čajem. Ale mně byla víc po chuti představa cestování do dalekých, romantických míst než vyhlídka na to, že bych se měl usadit a věnovat se nějakému povolání, a tajně jsem si začal plánovat nomádský způsob života, který bude plný objevů a dobrodružství. Čítal jsem hlavně o cestách a objevech muže, kterého jsem považoval za největšího mezi průkopníky cestovatelů. Jmenoval se Conrad Vane. Začal jsem se po večerech nořit do map, knih a nákresů a plánoval jsem do budoucna vlastní cesty.

Když mi bylo sedmnáct, můj poručník náhle a zcela nečekaně ochořel; jak tomu často v těchto zemích bývá, strašlivá horečka a zimnice zaútočily bez nejmenšího varování a nemocný se během čtyřiadvaceti hodin propadl z kypícího zdraví na samotný pokraj smrti.

Nedokázal jsem předstírat, že bych ho miloval z hloubi duše. Ale i když to byl rezervovaný, trochu zasmušilý člověk, po deset let mi byl téměř otcem. Vážil jsem si ho a měl jsem ho rád, ačkoli jsme si nebyli nijak zvlášť blízcí, a se svými nejtajnějšími plány jsem se mu nikdy nesvěřil.

Ale když jsem stál u jeho postele v tom tísnivém, parném vzduchu bungalovu a viděl jsem, jak jeho obličej nabývá strašné voskové barvy a leskne se potem, maso jako by se nějak scvrkávalo a zřetelněji vykreslilo lebku, jež se skrývala pod ním, byl jsem otřesen a zarmoucen. Pokoušel jsem se vyřknout nějaká láskyplná slova, ale nebyl jsem schopen dát dohromady větu, a když jsem se na něho podíval podruhé, upíral na mne už jen nevidoucí zrak. Byl mrtev.

Příštích dvacet let jsem byl na cestách, cestoval jsem po Indii a projel celou Afriku, pak jsem se ocitl v Barmě, Singapuru, Malajsku a nakonec v nejodlehlejších končinách Číny. Nejprve jsem jezdil po světě, aniž bych měl nějaký určitý cíl, ale brzy jsem si jako cíl vytkl, že půjdu po stopách Conrada Vanea. Na cestách jsem se i vzdělával; hovořil jsem s každým, s kým jsem se setkal, pronikal jsem do života místních lidí a stále jsem měl oči i uši otevřené. Také jsem toho přečetl co nejvíc o dějinách a literatuře, lidových báchorkách i legendách těch zemí a naučil jsem se několik jazyků natolik, abych se slušně dorozuměl. Byl jsem doma všude a nikde, byl jsem nomád a v tom nejvlastnějším slova smyslu stále sám.

Byl to zvláštní, vzrušující život, který mě uspokojoval. Ale skončil úplně náhle, když jsem se v Penangu nakazil nějakou nemocí, která mě notně oslabila, a během dlouhých, únavných týdnů jsem dospěl k poznání, že moje cestování z místa na místo musí skončit; byl jsem ve středním věku a viděl jsem už všechno, co jsem si naplánoval, a navíc se mi podařilo uskutečnit vlastně všechny cesty, které podnikl sám Vane. Opravdu jsem se nějakých dvacet let po jeho smrti pohyboval po jeho stopách tak pečlivě a důsledně, že jsem se s ním občas ztotožnil, téměř jsem se cítil, jako Vane.

V těch dvou desetiletích jsem se tu a tam setkával s lidmi z Anglie a pozorně jsem naslouchal, kdykoli o ní mluvili. Tu se ve mně probouzela touha se tam vrátit (z toho, co mi kdysi stručně vyprávěl můj poručník, jsem věděl, že jsem rodem Angličan a že jsem v Anglii strávil svá nejranější léta). Žádné určité plány jsem neměl, neměl jsem vůbec představu, kde bych se po příjezdu měl usadit. Měl jsem peníze, které pro mne opatroval můj poručník a které po jeho smrti přešly na mne. Kromě toho mi připadly další peníze a majetek, který patřil jemu, a v posledních letech jsem žil úsporně; měl jsem víc než dost, abych si mohl zaplatit cestu a ještě mi zbyly peníze, které vynášely skromný příjem. Nade vše jsem však toužil zjistit toho co nejvíc o mládí Conrada Vanea, co dělal, ještě než se vydal na cesty a začal o nich psát – protože on byl také Angličan v exilu – a představoval jsem si, že bych svůj obdiv k němu mohl vyjádřit napsáním knihy. Měl jsem pocit, že se jemu ani jeho významným činům nedostalo zasloužené pozornosti a teď že hrozí dokonce nebezpečí, že bude zcela zapomenut.

Proto jakmile jsem se pozdravil, prodal jsem většinu svého majetku, zbytek zabalil – za posledních dvacet let bylo toho cenného jen málo – a zamluvil jsem si lodní lístek.

A teď jsem tady byl, sám uprostřed londýnského deště, uprostřed ponurého a melancholického podvečera.

Svoje objemnější zavazadla jsem si nechal prozatím uskladnit v doku, sám jsem měl jen starý plátěný vak a v něm pár věcí najeden dva dny. Měl jsem v plánu si co nejdříve najít v Londýně nějaké bydlení, než se tam pořádně zorientuji a budu moci trochu určitěji hledět do budoucnosti. Na první dobu jsem od lodní společnosti dostal řádku adres zájezdních hostinců, v nichž bych se mohl ubytovat. Nejdříve se domnívali, že budu chtít bydlet v nějakých elegantnějších městských končinách, ale dal jsem najevo, že bych se cítil lépe v prostém, všedním hostinci v blízkosti řeky. Nepřivykl jsem módnímu nábytku ani prachovým peřinám. Poté, co se chvíli spolu radili, se úředníci shodli na několika jménech, ale důtklivě mě zrazovali od toho, abych si vybíral nějakou hospodu sám, jen tak cestou. Odmítl jsem veškeré nabídky, že se mnou pošlou nosiče, a se svým vakem přes rameno a listem papíru v ruce jsem vyšel ze skladiště, prošel nějakými velkými vraty, a najednou jsem se ocitl sám v bludišti úzkých uliček.

Bylo teprve časné odpoledne, ale světlo už pohasínalo a začal se snášet soumrak. Uličkami a průjezdy profukoval od řeky studený vítr. Domy vypadaly ponuře a jejich černé střechy se leskly deštěm, byly oprýskané a chudé a nevzhledné a v pravidelných rozestupech se mezi nimi objevovala překladiště. Vzduch byl plný houkání vlečných člunů a nářku sirén a neustále bylo slyšet, jak bouchají bedny na přístavní hrázi.

Venku bylo málo lidí, jenom tu a tam jsem zahlédl v pootevřených dveřích a tmavých průchodech osamělou postavu nebo hlouček rozedraných dětí. Snad jednou nebo dvakrát projela kolem drožka, ale velkou rychlostí, jako by se nechtěla v těchto končinách zbytečně zdržovat.

Ale ačkoliv bylo dosti nevlídno a chladno a k tomu ještě mokro, najednou jsem pociťoval nesmírnou rozjařenost a bezstarostnost. Už jsem v minulosti byl sám v mnohem pochmurnějších zastrčených uličkách, v některých městech na východě, a teď, po těch týdnech, kdy jsem byl na lodi, mi stačilo ke štěstí, když jsem se mohl volně procházet.

Párkrát jsem minul všelijaké pochybné putyky a jediný pohled dovnitř mi stačil, abych si uvědomil, že přesně před takovýmito místy mě úředníci lodní společnosti varovali, ale v tuto denní dobu tam bylo pijáků jen málo a v tom kalném osvětlení mé ony místnosti nelákaly ani trochu.

Potom jsem několikrát špatně zahnul a musel jsem se vrátit stejnou cestou, ale nakonec jsem došel k ulici Keypack Hythe a téměř náhodou ke dveřím hospody u Zkřížených klíčů. Do té doby déšť polevil a změnil se v drobné mrholení, a najednou se mraky protrhly a skulinou proniklo několik posledních, vodových slunečních paprsků, které nakrátko zaplály na úzkých oknech. Zastavil jsem se a položil vak na zem. Před sebou, pod malovaným vývěsním štítem, jsem měl bytelné dřevěné dveře se závorou, k nimž vedlo asi šest vyšlapaných schodů dolů pod úroveň ulice.

Otočil jsem se a rozhlédl se kolem. Východním směrem, kde byla obloha temná, se téměř ztrácela černá řádka skladišť. Západ, k němuž jsem stál zády, byl pruhovaný krvavě rudými mraky a zapadajícím sluncem. Měl jsem chuť objevovat, podnícen zvědavostí a vzrušením, které ve mně vždy probouzelo cizí prostředí, ale v jistém slova smyslu jsem si zároveň připadal jako doma, neboť navzdory tomu, že toto byl nový, chladnější vzduch, než jakému jsem přivykl, pro zkušeného cestovatele má každý přístav cosi povědomého – vzhled, pachy, ruch, ba i nepravidelně rozhozené ulice a překladiště, které jej obklopují a jemuž vděčí za svou existenci a živobytí. Jenom jsem byl zvyklý na hůře dýchatelný, parnější vzduch a na pachy Orientu.

Jak jsem tam tak stál a prohlížel si okolní domy, abych se zorientoval, můj zrak upoutal nějaký kradmý pohyb, a koutkem oka jsem zahlédl jakousi postavu. Mohl to být chlapec dvanácti třináctiletý, hubený, nad špinavou košilí bez límce bledý obličej. Sotva víc než vteřinu se na mne přímo zahleděl, pak rychle uhnul pohledem, jako by se styděl nebo se bál mi podívat do očí. Avšak vtom jsem spatřil, že slunce, které opět vzplálo na protějších oknech, v následující vteřině pohaslo, jako když se sfoukne svíčka, jak zapadlo za pruhované bouřkové mraky. Když jsem se znovu podíval na chlapce, byl ten tam; pomyslel jsem si, že zmizel v některém průchodu mezi domy, a úzká ulice potemněla.

KAPITOLA DRUHÁ

Obrátil jsem se a seběhl jsem po vyšlapaných kamenných schodech, a když jsem strčil do těžkých dubových dveří, které byly pootevřené, ocitl jsem se v hostinci u Zkřížených klíčů.

Než si moje oči zvykly na přítmí, prvních pár vteřin jsem neviděl nic. Chodba byla studená a tkvěl v ní vlhký podzemní pach smíšený s kouřem a pivními výpary, kterými byly tyto zdi za uplynulá desetiletí, ne-li staletí prosáklé – byl to totiž nepochybně velmi starý dům.

Stál jsem a nehýbal jsem se z místa, čekal jsem, že uslyším hlasy nebo že se někdo objeví. Ale nic se nedělo. Byla tam tma a ticho až na těžký tikot pendlovek, který se ozýval odněkud zevnitř.

A najednou se bez sebemenšího varování rozlehl strašlivý výkřik – jekot nebo vyvřísknutí, jako zlověstné zachechtání staré čarodějnice, nebo skřeky nějakého tvora ve smrtelném zápase. Ozvalo se to jednou a prořízlo ticho domu, a pak ještě dvakrát; strašlivý zvuk, až jsem sebou trhl – divoce jsem se rozhlédl kolem sebe a srdce se mi šíleně rozbušilo. Jako by se někde uvnitř mne začal zdvíhat veliký strach. Ten výkřik probudil hrůzy a nejasné, beztvaré vzpomínky, ačkoli jsem ten zvuk nerozpoznal, ani mi nic nepřipomínal.

A pak bylo zase ticho, jenom ve vzduchu dosud visela strašlivá vzpomínka.

Když jsem trochu přivykl příšeří chodby, uviděl jsem po své levici další pootevřené dveře. Prošel jsem jimi a po jediném schodu jsem sestoupil do malého, spoře osvětleného výčepu, kde byl dlouhý mahagonový nálevní pult a kolem něj několik lavic a stoliček. Okna byla malá a propouštěla jen trochu světla. Jinak byla místnost prázdná. Už jsem se natahoval po mosazném zvonečku, který stál na pultu, když při pohledu vzhůru můj zrak zavadil o zdroj toho děsivého křiku, který se houpal ve velké kulaté kleci z mosazného drátu. Na bidýlku v kleci na jedné noze hřadoval matně zelený, jakoby plesnivý papoušek s hrozitánským zobanem. Blýskl okem a upřeně, zlovolně se zadíval přímo na mne.

Krev mi ztuhla v žilách. Na cestách už jsem narazil na pěknou řádku podivnějších, exotičtějších, ba i ohavnějších a děsivějších ptáků – a rozumí se, že i zvířat. Na tom dokonale obyčejném papouškovi, kterého jsem teď docela dobře viděl, nebylo pranic hrozivého, A přece jsem se ho jakoby štítil, odvracel jsem oči a dokonce jsem nevědomky ucouvl. Naháněl mi strach. Při pouhém pohledu se ve mně cosi zvedlo jako vlna hrozné nevolnosti. A kdesi daleko, předaleko v mé mysli se skrývala jakási zasutá vzpomínka, asi z nejútlejšího dětství, kroužila kolem jako můra a ťukala na dveře vědomí. Co to jen bylo? Kde jsem už viděl takového papouška, kde jen jsem slyšel takový křik, a proč mě tak děsil? Nevěděl jsem, nedokázal jsem si to vybavit. Jen jsem tam stál, s rukou nad zvonkem strnule napřaženou, cítil jsem, jak mi pod límečkem teče pot, a vnímal jsem jenom černé, lesknoucí se oko a mírné pohupování bidýlka toho zlověstného ptáka.

Vysvobodil mě příchod muže, který se zjevil v nízkých dveřích vedoucích do prostorů za výčepem. Měl nos jako skobu, bradu jako holinku a na sobě zástěru z kulečníkového sukna. Ale byl vcelku zdvořilý a ochotně souhlasil, když jsem žádal ubytování a večeři na dva dny – i na déle, budu-li si přát.

„Ale vy se asi budete chtít odstěhovat,“ řekl, „a asi brzo.“

„Ještě jsem si neudělal žádné určité plány. Nejdříve se chci v Londýně trochu porozhlédnout. Pobýval jsem mnoho let v cizině.“

Jenom přikývl, protože jsem ho evidentně nezajímal já ani moje minulost, a potom mě zavedl zpátky do předsíně, odtud po dvojích schodech a chodbou kamsi do zadního traktu domu, aniž cestou cokoli prohodil kromě stručného upozornění, abych se neuhodil do hlavy.

Pokojík, do něhož mě zavedl, byl malý a tmavý a dobře ladil se zbytkem domu, ale byl čistý a celkem slušně zařízený postelí, dubovým stolem a židlí. Okno vedlo zřejmě do nějakého vnitřního dvora a nad ním, nad střechami a komínovými nástavci, nyní už sotva viditelnými, se od tenké popelavé čáry západu linuly poslední zbytky světla.

Vybalil jsem si něco šatstva a propriet, a najednou mě během několika okamžiků přepadl pocit takového vyčerpání, až se mi zatočila hlava, údy jsem měl jako z olova a celé bolavé, že jsem se musel oblečený natáhnout a okamžitě jsem upadl do spánku tak hlubokého, jako snad ještě nikdy předtím. Změna vzduchu, nové obrazy a zvuky, úleva, že jsem zdárně ukončil cestu a konečně dorazil k domovským břehům, a snad nejvíce ze všeho spousta emocí, které se ve mně v uplynulých hodinách svářily – to vše se spojilo a vysálo ze mne veškerou energii. Na více než čtyři hodiny jsem se ztratil sám sobě i světu a probudilo mě teprve zaklepání, které mě nejdříve pozvedlo z černých hlubších vrstev spánku do vyšších pater, kde v zelenavém soumraku proplouvají podivné tvary a postavy, potrhané kousky snů, a odtud už zprudka na povrch.

V místnosti byla úplná tma a několik vteřin jsem ještě zůstal ležet, celý zmatený; nevěděl jsem, kde se nacházím, jaký je den nebo kolik je hodin, a hlavu jsem měl těžkou, jako kdybych byl omámený.

Klepání se ozvalo znovu, to už jsem si uvědomil, kde jsem, a vstal jsem a otevřel dveře.

V úzké chodbičce přede dveřmi stála mladá žena a v mihotavém světle jsem za ní uviděl ještě jednu postavu. Ustoupil jsem, abych je oba pustil dovnitř. Avšak když služebná vešla do pokoje s umývadlem a se džbánem horké vody a jakoby schválně pomalu je stavěla na stolek, podíval jsem se za ni a tu jsem viděl, že jsem se musel zmýlit, protože v chodbičce nebyl nikdo.

„Jestli budete chtít večeřet, musíte dolů. Na pokojích jídlo nepodáváme.“

Měla baculatý telecí obličej, naprosto bezvýrazný až na jakýsi povlak únavy a otrávenosti. Mluvila pomalu. Ale když se na odchodu obrátila ke dveřím, v prázdném pohledu probleskl jakýsi náznak zájmu nebo zvědavosti, což mě přimělo, že jsem se jí zeptal, jestli mají toho večera nějaké další hosty.

Zastavila se. „My máme jenom dva pokoje. Moc lidí k nám nechodí.“

„Ano. Připadá mi to tu klidné.“

„To taky je. Výtržníci chodí jinam.“

„Myslíte námořníky?“

„My máme slušný dům.“

„Takže tu také bydlíte?“

„S tatínkem.“

Když zamířila do chodbičky, zeptal jsem se, aniž jsem přesně věděl proč: „A s tím chlapcem?“

Neboť najednou jsem si byl jistý, že jsem někoho za ní viděl, jak vcházela do pokoje, a že to byl nějaký chlapec, možná týž, kterého jsem zahlédl předtím na ulici, když jsem přicházel – i když jsem nedokázal říct, proč mě to tak zajímá.

„Tady není žádnej chlapec.“

„Napadlo mě, že máte třeba bratra – neboje to pikolík? Mám dojem, že jsem nějakého chlapce viděl na ulici.“

„Aha, na ulici.“ Řekla to skoro opovržlivě. „Tam je leckdo. Kluci a kdoví kdo ještě. Leckdo.“

Když odešla, přistoupil jsem k oknu. Déšť zatím ustal. Ale kromě matného světla z nějaké místnosti pode mnou, které jen taktak proráželo temnotou dvorku, nebylo vidět nic. Připadalo mi, jako by celý dům náležel do nějakého jiného času, hodně vzdáleného tomu, v němž jsem žil. Nyní jsem žil v městě z knih a příběhů, které jsem četl jako chlapec, v místě, které jsem si spíš vysnil, než abych je vnímal jako reálné, v místě, které se za uplynulá staletí změnilo jen nepatrně. Prozatím, než budu mít nějaký pevný záchytný bod, mi to vyhovovalo. Umínil jsem si, že ten přechod od vlastní minulosti a života velmi odlišného k tomu, co mi má snad budoucnost přinést, uskutečním postupně. Tady, v tomto tichém, tmavém hostinci u řeky, jsem zakusil zvláštní pocit, jako bych se ocitl v jakémsi bodu zapomnění, mimo reálný čas a prostor.

Moje komůrka byla malá a dusná, i když dosti pohodlná, ale nebylo tam nic, co by mě nějak upoutalo, ani lidé, s nimiž jsem se dosud setkal, si na mne nedělali nijaké nároky a dokonce se mi ani nějak výrazněji nevtiskli do vědomí. Ani v minulosti jsem si ještě nevytvořil žádné svazky, ani jsem nikde nezapustil kořeny. Od té doby, co před mnoha lety zemřel můj poručník, jsem za celý svůj dospělý život nenáležel žádnému člověku, nikam nepatřil – a o tom, co tomu předcházelo, jsem pochopitelně nevěděl nic.

Neměl jsem ani tušení, jestli se to někdy dozvím. Ale věděl jsem, že jsem u konce svého putování, uvědomoval jsem si nástup středního věku a také jsem si byl vědom toho, že se dříve či později musím usadit, připoutat se k nějakému místu, k určitým lidem, nemám-li jednou skončit jako opuštěný, podivínský a nešťastný stařec.

Umyl jsem se a pak jsem se vydal po spoře osvětlené chodbě a po schodech dolů do výčepu, kde jsem se posadil do rohu, dál od těch několika pijáků, kteří se tam začali trousit a klábosit, a dostal prostou, ale slušnou večeři. Byl bych se cítil dočista spokojený a klidný – ačkoli jsem byl po spánku ještě trochu otupělý a měl jsem těžkou hlavu – nebýt nepříjemně rozptylován upřeným zlovolným pohledem papouška, který seděl nahrbeně v mosazné kleci a upřeně se díval mým směrem; ani jednou neotočil hlavu, jen tu a tam přivřel víčka a na tu chvíli pohled zastřel, než zase začal na mě zírat.

Stále sám u stolu, dal jsem si jedinou skleničku pálenky a pak jsem se vrátil do pokoje. Můj odchod vzbudil stejně málo zájmu jako předtím má přítomnost.

Navzdory odpolednímu spánku jsem opět pocítil vyčerpání, a ačkoli jsem si s sebou vzal jeden z cestovních deníků Conrada Vanea, o jeho cestě k protinožcům, a měl jsem v úmyslu si jej znovu přečíst, písmenka mi brzy začala tancovat před očima, a proto jsem zhasl lampu a šel spát.

Ale tentokrát jsem se ve spánku nepropadl tak hluboko do úplného bezvědomí, a když jsem se probudil, věděl jsem přesně, kdo jsem a kde, a navíc jsem jaksi odhadl, že jsem spal asi jenom hodinu. A opravdu, když jsem rozsvítil, viděl jsem na hodinkách, že ještě není půlnoc. V tu chvíli jsem byl dokonale probuzený a pocítiv příliv nečekané energie, tolik jsem zatoužil po čerstvém vzduchu a troše pohybu, že jsem se oblékl a znovu sešel po schodech dolů.

Výčep byl prázdný a klec se strašidelným papouškem byla zakrytá hnědou šálou, ale majitel byl ještě vzhůru, umýval sklenice a odměřeně slíbil, že nechá hlavní vchod otevřený – až se vrátím, mám zavřít na závoru a zastrčit zástrčku.

Mám dojem, že jsem měl v úmyslu projít se tak na půl hodinky. Sel jsem opačným směrem stejnou cestou, kudy jsem sem předtím přišel, a zanedlouho, když jsem se propletl několika uličkami a průchody, jsem se octl u Temže.

Těžké dešťové mraky vítr během večera úplně odvál a trochu se ochladilo, takže obloha byla dokonale jasná a zářilo na ní spousta hvězd. Měsíci chyběla do úplňku jenom čtvrt, plul vysoko na obloze jako loď po vodě a vydával dostatečné množství bledého světla. Na chvilku jsem se zastavil, zavřel jsem oči a nadýchl se říčního pachu, nakyslého a vlhkého, štiplavou směs tlejícího dřeva, oleje a dehtu, slabý pach rybiny a s tím vším smíšenou, vzdálenou vůni otevřeného moře. Po černé vodě tajuplně propluly jeden dva čluny se svítilnou na zádi, a pak se vynořil další, proplul úplně blízko břehu; když mě míjel, slyšel jsem, jak vrže. Ale nezatoužil jsem se s nimi vrátit, ani jsem nepocítil nostalgii po těch zemích, které jsem zanechal za sebou. Rozhostil se ve mně zvláštní pocit, že sem patřím, že jsem konečně dorazil domů, a pach londýnské řeky mi byl příjemný, ba dokonce jaksi povědomý.

Nějaký čas jsem kráčel podél široké, tekoucí vody, a pak jsem se obrátil a zamířil do bludiště uliček, dvorů a průchodů i náměstíček, kudy jsem zamířil zpět do města. Cítil jsem zvláštní vzrušení, jakousi dychtivost, kterou jsem si pamatoval z mládí, kdykoli jsem poprvé přijel do nějaké neznámé země, touhu vidět, poznávat, objevovat.

V blízkosti řeky bylo ticho až na hedvábný zvuk proudící vody a její jemné šplouchání o břeh. Snad jsem tam ani nikoho nepotkal. Ale nyní, i když na první pohled ulice vypadaly opuštěné, postupně jsem si uvědomoval skrytý život na všech stranách, postavy choulící se na schodech a v průjezdech, vnímal jsem kroky i náhlé syčivé, šeptající hlasy. Jednou nebo dvakrát mě předjela drožka a jednou jsem kousek před sebou zahlédl policistu.

Pak jsem se opět vydal opačným směrem a ocitl jsem se vedle kostela; opodál stál další, jehož štíhlé věže a střechy se v měsíčním světle leskly jako rybí šupiny, a pod ním za zamčenou železnou bránou vrhaly dlouhé stíny náhrobky. Ale pro mne měl ten obrázek veliký půvab, vůbec mě neděsil, naopak, hleděl jsem na něj v úžasu a s obdivem, protože přesně o takovýchto místech jsem četl a snil – o starých, překrásných londýnských kostelích.

Procházel jsem mezi vysokými úzkými budovami se zavřenými okenicemi, v nichž za dne pracovali bankéři, právníci a obchodníci, a když jsem prošel ještě několika uličkami, narazil jsem na půvabná náměstíčka s parkem uprostřed, a zanedlouho jsem se zase octl v oblasti páchnoucí rozkladem, uprostřed dvorků, činžovních domů a zastaváren a špinavých krámků, a tady už jsem také viděl lidi, ale byli jako nějaká zvířátka pokradmu prchající lesním podrostem, zahalené postavy, které nezvedly zrak ani neukázaly tvář, ale co nejrychleji mizely z dohledu i doslechu.

Asi jsem měl pociťovat neklid nebo strach – bylo to všechno tak podivné, a byl jsem tam docela sám – ale žádné obavy jsem necítil, byl jsem jenom ve střehu, hlavu jsem měl jasnou a bystrou a všechno jsem si ostře uvědomoval. Zakusil jsem zvláštní pocit, že někoho sleduji nebo něco hledám, a že to už už najdu, snad za nejbližším rohem nebo za tím dalším. Kráčel jsem pravidelným a pevným krokem, nohy mě vůbec nebolely, a teprve když jsem vyšel na širší cestu, která zřejmě vedla od hustší zástavby, zastavil jsem se, abych se trochu rozhlédl. Přede mnou ve vzdálenosti asi sto yardů stál velký černý železniční most a za ním byl, jak se zdálo, otevřený, zvýšený terén.

Zabloudil jsem. Chodil jsem bezcílně sem a tam a od řeky a hostince u Zkřížených klíčů jsem se vzdálil kdovíkolik mil.

Stál jsem před vchodem do vznosného paláce zdobeného štukaturou, sbíral jsem myšlenky a uvažoval, co bych asi tak měl dělat, když tu mě vyrušil nějaký kradmý pohyb jeden nebo dva yardy za mými zády. Otočil jsem se a opět jsem uviděl postavičku toho chlapce. Tak on mě tedy sledoval, to je jisté; viděl jsem mu do tváře, jeho tmavé, ustrašené oči a tenký krček čouhající z košile bez límečku. Podíval se na mne, ale zároveň i přes mé rameno, jakoby někam do dálky.

Tak dobrá, říkal jsem si, když šel za mnou až sem, ať už měl pro to jakýkoli důvod, zase mě dovede zpátky, a pevně jsem vykročil k němu a napřáhl jsem ruku, aby mi neutekl. Ale v tom okamžiku s náramným rachotem přihřmotil k železničnímu mostu vlak, s oblakem kouře a šlehajícím plamenem, z komína vytryskl vzhůru chomáč jisker, v lokomotivě jsem zahlédl siluety předkloněných mužů, černé jako uhel. Byla to báječná, rozjařující podívaná a já jsem se otočil, abych si ji vychutnal s dětským údivem a úžasem. Lokomotiva mi připadala jako nějaký bájný netvor, který požírá temnotu, kudy se řítí.

Vlak přejel a ke mně se po něm v chladném vzduchu snesl jenom pach sazí a páry.

Otočil jsem se k chlapci. Avšak zase mi uklouzl, jako by se rozplynul v temnotě, a já jsem tam zůstal, abych se zorientoval a našel si cestu nazpátek sám; jenom jsem si v duchu ve svém rozhořčení umínil, že až ho chytím, dostane ode mne co proto.

Nakonec jsem asi po půl druhém hodinovém bloudění zastavil nějaký vůz, který jel na východ, směrem k řece, a svezl jsem se s ním, pak jsem dostal instrukce, kterými jsem se až na jednu dvě špatné odbočky víceméně řídil, až jsem se dostal k dokům a konečně i k ulici, která vedla k mému hostinci. Teď už mi byla zima a únava se vrátila; však jsem také zašel dál, než bylo rozumné, a poslední míli jsem kráčel věru těžkým krokem. Nyní už jsem nikoho neviděl, i měsíc se ukryl za novou hradbu mraků. Byla nejhlubší noc. Zapomněl jsem na chlapce, toho ubožáčka, veškerý zájem jsem soustředil na svou vlastní únavu, a jak jsem umdléval a cítil se vyčerpanější a vyčerpanější, uvědomil jsem si, jak je to zvláštní, že toužím spatřit ten ponurý, tmavý a nevlídný hostinec, jako by to byl můj domov. Když jsem konečně ucítil vůni řeky a zahlédl jsem tu tmavou uličku, o níž jsem věděl, že vede k mé ulici, srdce mi radostně poskočilo. Ale proč to? Copak to je „domov“? Neměl jsem žádný domov. Pokud se domovem rozumí rodinný krb, místo drahé srdci, kde se člověku dostane přivítání od těch, na nichž mu záleží. Nic z toho jsem neměl. Ale když jsem konečně sestupoval po schodech k zavřeným dveřím hostince, umínil jsem si, že jednou toto všechno mít budu, a že to bude tady v Anglii – i když možná ne přímo v Londýně. Protože po tom nočním putování jsem si byl jistý jako nikdy před tím, že doopravdy patřím jenom do Anglie, a navíc že tomu tak bylo odedávna.

Té noci se událo ještě něco.

Hostinec tonul ve tmě. Zavřel jsem dveře na závoru, zastrčil železnou zástrčku a pak jsem si poslepu hledal cestu chodbou a napřaženou rukou jsem šmátral po zábradlí schodiště, protože tam nebylo žádné okno, jímž by mohlo proniknout trochu měsíčního světla, ani tam pro mě nenechali žádnou lampu či svítilnu. Myslel jsem, že teď už cestu do horních pater i do svého pokoje znám, ale na druhém odpočívadle jsem asi špatně zahnul, protože najednou tam bylo hotové bludiště úzkých, vzájemně propojených chodbiček, a když jsem najednou před sebou nahmatal prázdnotu, ustoupil jsem o pár kroků, než jsem se opět vydal na cestu. Tápal jsem krok za krokem a rukou jsem jel po zdi vlevo. Měl jsem strach, abych nestiskl kliku nesprávných dveří a nevešel do cizího pokoje; zvažoval jsem, jestli bych neměl někoho zavolat, i když jsem moc dobře věděl, že ten nevlídný majitel by mi pěkně poděkoval, že jsem ho vyrušil.

A tu jsem na konci chodby zahlédl slabý, načervenalý odlesk, jakoby od dohasínajících žhavých uhlíků, i vydal jsem se tím směrem s nadějí, že si tam nějak uvědomím, kde vlastně jsem, nebo že alespoň poznám nějaký povědomý roh.

Jak jsem se přibližoval, světlo nesílilo, ale jako by bylo nějak zvláštně zastíněné nebo zastřené. Chodba nebyla delší než několik yardů, ale překonat tu vzdálenost mi trvalo celou věčnost; tak unavený a otupělý jsem byl.

A pak jsem se najednou přiblížil ke zdroji toho světla mnohem víc, a zároveň jsem klopýtl na jediném schodu, který mi stál v cestě. Jak jsem letěl, napřáhl jsem ruku, abych neupadl, čemuž se mi sice podařilo zabránit, ale přesto jsem notně zavrávoral a rukou jsem nemáchl do vzduchu, ani jsem se nedotkl zdi nebo dveří. Ke své hrůze jsem cítil, jak mi ruka prošla zástěnou nebo závěsem z korálků, které se kolem mě omotaly jako zašmodrchané přadeno, takže jsem je cítil nejen na rukou a na pažích, ale i kolem hlavy a na obličeji. Ve tmě to byl děsivý pocit, ale mělo přijít ještě něco horšího.

Když jsem zvedl hlavu, viděl jsem, že korálkový závěs skutečně zakrývá dveřní otvor, a že za malou vnitřní chodbičkou, u jejíhož vchodu jsem nyní stál, se rozkládá komůrka. Stěží jsem rozpoznával, co je v ní, a můj dojem byl jenom letmý a nejasný, jak jsem byl ještě rozrušený a otřesený z toho, že jsem málem upadl. Uviděl jsem kulatý stolek a u něj, trochu vzadu, stálo křeslo a v něm seděla nějaká stařena. Ten nejasný svit vycházel z jediné lampy postavené na stolku a zakryté kusem jakési načervenalé látky. Žena měla kolem čela uvázaný šátek jako cikánka a byla zahalená do splývavých šálů v tmavých barvách. Nic víc jsem tím krátkým pohledem nezaznamenal, když tu vzhlédla a podívala se přímo na mne, ačkoliv nevím, kolik toho mohla v tom šeru vidět. Avšak já jsem viděl ji. Viděl jsem černé díry jejích očí s pichlavým zábleskem uprostřed, snědou, mastnotou se lesknoucí pokožku; viděl jsem ruce složené přes sebe, staré a kostnaté, připomínající pařáty; na prstu se zablyštěl prsten, snad s kamenem, snad s emailem.

Popis toho výjevu mi zabral několik minut, a kdykoli si znovu vybavím tu scénu, vyrazí na mně pot, a přece jsem ji tam za tím korálkovým závěsem v načervenalém světle pozoroval sotva několik vteřin, ale ty vteřiny si kdykoli mohu prostřednictvím představivosti vyvolat před vnitřním zrakem, vryly se mi navždy do paměti a vyvolaly ve mně hlubokou, děsivou odezvu.

Nevím, zda jsem vykřikl, vím jenom, že jsem se otočil téměř v témž okamžiku, kdy jsem se dotkl korálkového závěsu a spatřil tu stařenu, pozpátku jsem se dal na ústup, opět klopýtl a vymotával ruce z těch šňůr, které se kolem mne protivně ovíjely – dosud slyším jejich měkké, tlumené chrastěni, jak na sebe při mém útěku narážely. Ale na svém úprku jsem znovu upadl, tentokrát jsem vrazil do nějakého kusu nábytku přiraženého ke zdi a pořádně jsem si o něj natloukl, a nakonec jsem i v tom rámusu a vlastním proklínání zaslechl energický hlas a zahlédl světlo ve dveřích, které se otevřely na druhém konci chodby.

Majitel mě zavedl do mého pokoje, od nějž jsem byl vzdálen jen pár kroků; byl špatně naložený, což jsem mu ani nemohl zazlívat, ale v té chvíli jsem si příliš neuvědomoval jeho nevlídné poznámky a výtky, tak jsem byl zachvácen vlastním strachem a ztrátou schopnosti vnímat čas a prostor.

Teprve za hodnou chvíli, kdy jsem seděl sám na posteli, jsem se vzpamatoval a trochu se uklidnil. Hrozně jsem byl předtím vyděšený – ovšemže ne tmou nebo tím, že jsem zabloudil, to bylo naprosto vedlejší – ale tím, co jsem viděl, tu starou čarodějnici zachumlanou v cikánských šátcích a šálech, jak sedí v temné místnosti u stolku s lampou. Ale ať jsem si namáhal mozek jak chtěl, nedokázal jsem ve skutečnosti pochopit, proč by něco takového mělo vyděsit dospělého muže, který sám a sám procestoval ty nejodlehlejší končiny a téměř denně se setkával s podívanou tisíckrát hroznější a podivnější. Srdce se mi prudce rozbušilo a ještě stále jsem měl zrychlený tep, v ústech jsem měl sucho, mozek jako v ohni a hlava mi praskala nepřirozenou bdělostí ve stavu nervozity a strachu. Ale proč? Musel jsem dojít k závěru, že jsem se ani tak nepolekal toho, co jsem spatřil, jako spíše vzpomínky, kterou to vyvolalo, vzpomínky na něco, co mě před dávnými časy vyděsilo. Na nic jsem se nedokázal upamatovat, ač jsem si lámal hlavu skoro celou noc; usnul jsem totiž až k ránu. Věděl jsem jen to, že kdykoli se mi před vnitřním zrakem zjeví ta stařena, okamžitě se odvracím, zoufale toužím pryč a snažím se vyhnout pohledu na její obličej a postavu, uhnout pohledu jejích očí a ze všeho nejvíce se snažím, abych nemusel dovnitř toho setmělého pokoje za korálkovým závěsem.

KAPITOLA TŘETÍ

Následující týden jsem trávil procházkami po Londýně, a jak dny ubíhaly, vzpomínka na ten strašlivý pohled na stařenu jako ze zlého snu se z mé mysli postupně vytrácela, nervy se mi zase zklidnily, protože se už nic rušivého ani nevítaného nepřihodilo, a navíc bylo v tom týdnu neobyčejně pěkné počasí, vzduch byl chladný a svěží a obloha byla jasná zrána i zvečera.

Za ten týden jsem velkoměsto poznával asi jako člověk, který v něm nežije příliš dlouho; zcela jsem se do něj pohroužil. Chodil jsem podél Temže i na kopce Hampsteadu, pochodoval jsem na jih a na východ po širokých cestách vedoucích na venkov, prochodil jsem řadu náměstí s půvabnými, moderními domy a každou chvíli jsem se ztratil v bludišti nahloučených, začouzených řadových domků, které se tísnily kolem Eustonského nádraží, nádraží sv. Pankráce, Marylebonského i Viktoriina. Zašel jsem mezi právníky do stinných dvorů a starobylých hospod, postál jsem ve Fleet Street ohlušen rámusem tiskařských strojů, loudal jsem se s davem nahoru na Ludgate Hill, přes park a zase zpátky po Piccadilly. Prohlížel jsem si věže a paláce, sochy i pomníky, naučil jsem se rozpoznávat vyvolávání pouličních obchodníků, květinářek, kamelotů i povozníků. Brzy ráno jsem procházel poloprázdnými ulicemi mezi mlékařskými vozíky a úředníky spěchajícími do práce, a znovu jsem se tam vracel pozdě večer, nevynechal jsem jasně osvětlené hlavní třídy ani potemnělé vedlejší ulice. Pil jsem z poháru Londýna plnými doušky a byl jsem jím zcela opilý.

Několik týdnů před tím, než jsem se vydal do Anglie, jsem napsal dva dopisy, jeden majiteli antikvariátu a soukromému vydavateli několika životopisných a cestopisných monografií, o němž jsem měl důvod se domnívat, že bude něco vědět o cestách Conrada Vanea; druhý dopis byl určen řediteli soukromé školy, do niž Vane kdysi chodíval, a která byla asi dvacet mil od Londýna proti proudu řeky.

V pátek onoho týdne jsem se vydal do kanceláře lodní společnosti vyjednat, aby mi zavazadla ještě ponechali v úschově, protože jsem se dosud nerozhodl, v které části Londýna bych chtěl nakonec bydlet, a tam jsem také našel odpověď od obou mužů. Oba mi psali, abych se jim ozval, jakmile do Anglie dorazím.

To jsem nyní udělal a domluvil jsem si schůzku s reverendem Archibaldem Votablem, ředitelem z Altonu, v klubu Athenaeum na Pall Mailu, ale ještě předtím návštěvu pana Theodora Beamishe v jeho knihkupectví a kanceláři v Holbornu.

Najít obchod mi dalo dost práce. Stál uprostřed řady vysokých a úzkých cihlových domů na východní straně Krabí brány, což je tmavá pasáž dlážděná kočičími hlavami poblíž Kancléřské uličky. Na žádné mapě jsem to jméno nenašel a ani chodci, kterých jsem se ptal na cestu, o ní zřejmě nikdy neslyšeli. Nakonec jsem na dům narazil čirou náhodou, jak jsem přecházel z jedné strany na druhou, a málem už jsem z pasáže vyšel ven, protože byla velmi krátká a nebyla tam žádná tabule, když tu jsem zahlédl v jednom okně, o němž jsem původně předpokládal, že patří k soukromému bytu, knihy narovnané od podlahy ke stropu. Dům byl vklíněn mezi ušmudlaný obchod s kuřáckými potřebami a dřevěná vrata vedoucí do povoznického dvora. Teprve když jsem se obrátil, abych si to místo prohlédl pečlivěji, spatřil jsem na tabulce vedle dveří stěží čitelná písmena Theodor Beamish, knihkupec.

Ačkoli venku na ulicích bylo slunečné zimní odpoledne, tady do pasáže a zvláště dovnitř krámku žádný jas nezabloudil a z nebeské modři bylo nad domy vidět jenom útržky jako střípky mozaiky.

Ke dveřím se šlo po třech kamenných schodech a dveře se otvíraly rovnou do přízemního krámku, který se táhl dozadu. Mezi policemi a sloupci knih se jedva dalo projít bokem – většinou to byly knihy životopisné, cestopisné a historické, a mnohé se týkaly Dálného východu. Chvilku jsem tam otálel, snažil jsem se zorientovat a také jsem čekal, až moje oči přivyknou šeru – kromě té trochy světla, které si razilo cestu vysokým oknem, tam žádné osvětlení nebylo – ale nikdo se neobjevil.

I vydal jsem se nakonec po krátkém strmém schodišti do prvního patra, rovněž zaplněného knihami, avšak zde byly okenice zpola zavřené, a proto jsem se ani nepokoušel knihy prohlížet. K této místnosti přiléhala maličká kancelář s obrovským psacím stolem zavaleným písemnostmi a s horami krabic a novin.

Když jsem vešel do přízemního krámku, nade dveřmi se chraptivě rozezněl zvonec, moje kroky na holé dřevěné podlaze duněly a jistě bylo také slyšet, když jsem šel po schodech nahoru, ale stále se neobjevoval nikdo, aby mě přivítal nebo se zeptal, jaké mám přání; jak se zdálo, v celé budově si mé přítomnosti zřejmě nikdo nebyl vědom nebo ho vůbec nezajímala.

Těkal jsem pohledem po policích, tu a tam jsem vzal do ruky nějaký svazek, až jsem narazil na knihu, která pojednávala o té části Číny, kterou jsem před několika lety procestoval, stejnou trasou, jakou šel přede mnou Conrad Vane, a kde jsem našel mnoho dokladů o jeho přítomnosti. Dychtivě jsem svazek otevřel, ale jak jsem jím začal listovat, začal jsem mít podivný, nepříjemný pocit. Nejprve se mi zdálo, jako by mne někdo pozoroval, a ten dojem byl tak silný, že jsem dvakrát odtrhl zrak od stránek a prudce jsem se ohlédl přes rameno po místnosti a potom k oknu. Ale nikdo tam nebyl, byl jsem zcela sám a v místnosti bylo naprosté ticho, nepočítám-li šustění obracených listů. Avšak ten pocit mě neopouštěl a k němu se ještě připojilo mravenčení strachu, jako by mne nějaký šestý smysl varoval před hrozícím nebezpečím. Ale jaké nebezpečí by mi tu mohlo hrozit? Ten pocit, že mne někdo pozoruje, byl čím dál neodbytnější, jako by mne přímo nutil, abych mu věnoval pozornost, ale i když jsem se opět rozhlédl, dokonce prošel po místnosti a podíval se do každého koutu, nikoho jsem nespatřil.

V krámě bylo velmi chladno a ve vzduchu to bylo cítit zatuchlinou starých knih, ale nyní jsem ucítil ještě něco, velmi slabý, úplně odlišný a podivně nasládlý pach. Byl pronikavý, a přece sotva znatelný, takže když jsem se nadechl zhluboka ve snaze jej rozpoznat, ztratil se mi. Ale znal jsem jej, vázal se k nějakému místu, k nějaké situaci, v níž jsem se v minulosti ocitl. Po několik vteřin mi v hlavě vířila změť obrázků, zvuků, barev, jak jsem se snažil ten povědomý pach zařadit, a k tomu se přidružil zvláštní pocit nestability nebo mdlobné slabosti, ale všechno to bylo tak prchavé, že jsem z toho stěží dokázal něco uchopit, než to nadobro zmizelo a ta zvláštní vůně rovněž, jako by jí vůbec nebylo. Usoudil jsem, že se při obracení stránek uvolnilo nejmenší množství nějaké staré vůně, možná parfému, možná koření či vylisovaného okvětního plátku, která tam do té doby utkvívala a jejíž poslední stopu zachytily moje nozdry, než se rozplynula do okolního vzduchu.

Opatrně jsem vrátil knihu na polici a v téže chvíli jsem se rychle ohlédl. Na ulici před krámkem stál můj známý chlapec. Měl zase na sobě tu otrhanou košili bez límečku, ale tentokrát se mi zdálo, že je ještě hubenější a snad nešťastný, ne jenom ustaraný, ústa měl propadlá a obrovské oči s temnými kruhy se mu leskly jakoby v horečce. Nejvíce mě však zasáhl jeho výraz, který vyvolal okamžitou odezvu v mém nitru a také mě zamrazil a vyděsil; byl to výraz takového strachu, bídy a zoufalství a chlapec upíral přímo na mne pohled tak prosebný a úzkostný, že jsem se neovládl a vyrazil z krámu, abych ho chytil a pokusil se ho zachránit – ani jsem nevěděl, co dělám. Ale jak jsem prudce otevřel dveře a vrhl se dolů po schodech do uličky, málem mě porazil mohutný vytáhlý mládenec, který směřoval ke dveřím a s nímž jsem se střetl. V rukou nesl široký a mělký košík zakrytý utěrkou, zpod níž teple stoupala vábná vůně, a jak jsem vrávoral na místě a snažil se nabýt rovnováhu, pronesl káravě: „Vy jste jistě pan Monmouth, že, pane, a tohle je večeře pro vás a pro pana Beamishe. Málo chybělo a prostřel jste ji na ulici.“

Celý rozčilený a v náramných rozpacích jsem se omlouval a oprašoval, podržel jsem mu dveře, aby mohl s podnosem projít, a měl jsem sotva vteřinku na to, abych se rozhlédl po Krabí bráně. Chlapec byl ten tam.

Takže ten pocit, že mě někdo pozoruje, byl skutečný, a nejen to, chlapec mě dokonce patrně i sledoval přes celý Londýn, protože jak by na mě jinak tady v téhle obskurní, neoznačené uličce narazil?

Nebýt toho, že mladík s podnosem na mě čekal na horním schodě, byl bych se možná pokusil vyslídit, kde se chlapec schovává, protože teď už mě jenom neděsil tím, jak se náhle a potichu zjevoval, nýbrž jsem si dělal i starost o jeho blaho, vždyť vypadal tak nemocně a zanedbaně.

Ale nyní se už nedalo nic dělat. Obrátil jsem se a šel jsem za mladíkem do krámu a rovnou po schodech nahoru. Kancelář v prvním patře jsme minuli a vyšli po dalším rozvrzaném schodišti a já jsem se pevně přidržoval zábradlí, protože tam byla smolná tma. Nahoře byly zavřené dveře, jimiž jsme prošli do malé chodbičky, na jejímž konci byly druhé dveře. Mládenec do nich šťouchl ramenem.

„Dále.“

Myslel jsem, že vysoký hlas, který se ozval, patří ženě.

„Shove,“ řekl mladík a podržel mi otevřené dveře. Pochopil jsem, že se mi právě představil.

Obezřetně jsem vkročil dovnitř.

Byla to neobyčejná místnost, pokud jsem dokázal posoudit, zabírala celé horní patro domu a její okna shlížela na okolní střechy. Bylo tam málo světla, stěny byly obloženy knihami v kožených vazbách a na oknech byly závěsy z tmavozeleného plyše s širokými volány. Ze stejného materiálu byly i potahy na křesla a přehoz na stůl. Zeď na vzdálenějším konci zabíral ozdobný krb z černého mramoru, nad nímž viselo ohromné zrcadlo ve vyřezávaném zlaceném rámu, a teprve v něm jsem zahlédl svého hostitele. Obrátil jsem se.

Seděl v nízkém křesílku u okna s buclatýma ručkama založenýma přes obrovské klenuté břicho. Měl malá pichlavá očka, kulatou holou hlavu a byl velmi vybraně oblečen, snad jako právník, ve staromódním obleku se zlatými hodinkami s řetízkem přes vestu.

„Pan Beamish?“

„Ano, pane.“

Ano, byl to muž, ale s tak vysokým, pisklavým hlasem, že by se dal snadno považovat za ženu či za dítě.

Nevstal, ale pokynul mi, abych se posadil naproti němu.

„Shove hned půjde,“ řekl.

„Já jsem netušil, že mě zvete na večeři. Jsem vám nesmírně zavázán.“

„Dáme si paštičky.“

„Jehněčí.“ utrousil Shove přes rameno.

Prostřel a nyní postavil na stůl sklenice a džbán piva.

„Před nějakou chvílí jsem přišel do obchodu – dokonce jsem si dovolil jít do prvního patra, ale nikdo tam nebyl a zřejmě mě nikdo neslyšel.“

„Já jsem vás slyšel.“ Měřil si mě malýma očima. Měl studený pohled a výraz náramně spokojený, viděl jsem, že by ho potěšilo, kdyby mě vyvedl z míry. To jsem mu nemínil dopřát.

„Lidé často chodí sem tam. V krámu je obslouží Shove. Většinou vědí, co chtějí.“

„Jste obdivuhodně zásobený. Našel jsem tam mnoho věcí, které by mě zajímaly.“

„Cestoval jste, pane Monmouthe?“

„Věru že ano.“

„Já nikoli. Nechal jsem cestovat místo sebe jiné.“ Ukázal na knihy.

„Správně,“ zahučel Shove.

Pan Beamish se s námahou zvedl z křesla a jal se batolit k jídelnímu stolu – v duchu jsem si řekl, že je to asi nejdelší vzdálenost, jakou kdy urazil. Jak byl totiž tlustý, tak byl maličký, sotva víc než nějakých pět stop, a při chůzi se kolébal zepředu dozadu jako dětská hračka se závažíčkem. Celý jeho zjev měl nasvědčovat dobromyslné a veselé povaze, ale nebylo tomu tak. Jakmile jsem s ním usedal za stůl, cítil jsem, že je záhodno udržovat náležitý odstup. Hostitel neměl v sobě kouska vřelosti a humoru, leda snad jízlivého. Avšak projevil vůči neznámému člověku pohostinnost, já jsem měl hlad a byl jsem zvědavý jak na jeho osobu, tak jeho obchod, a především jsem ovšem dychtil, abych se od něho dozvěděl co nejvíce o předmětu svého zájmu, o Conradu Vaneovi.

K horkým jehněčím paštikám jsme měli hrášek, bramborovou kaši se šťávou a zapíjeli jsme pivem. Pan Beamish po celou dobu jídla vůbec nepromluvil, nýbrž si jenom zastrčil pod bradu bílý ubrousek a vrhl se na pokrmy s absolutním a vášnivým zaujetím.

Využil jsem pauz mezi jednotlivými sousty, abych se trochu porozhlédl kolem sebe – po pravdě řečeno, mohl jsem se rozhlížet zcela po libosti, neboť pan Beamish byl plně soustředěn pouze na jídlo. Kromě knih a těžkého nábytku jsem si všiml ještě několika zvláštních předmětů. Všechny byly mimořádně odpudivé. Na příborníku stál skleněný poklop, pod nímž však nebylo obvyklé aranžmá ze sušených květin nebo umělé ovoce, nýbrž zvláštní kus pařezu nebo starého naplaveného dřeva zdeformovaného, pokrouceného tvaru, z něhož rašily nevídané houbovité útvaiy zbarvené jako vybělené kosti nebo pergamen a vzájemně se prorůstaly. Potom tam visel štít z vypnuté malované kůže, na stojánku byla připevněná scvrklá hlavička, byly tam rozložené úlomky pórovité horniny podobné lávě a ve skleněných nádobách se v kalné kapalině vznášely nějaké předměty, které jsem nedokázal rozpoznat.

Na vzdálenějším konci místnosti stály dva pěkné globusy a před nimi pult na rozložené mapy.

Pan Beamish vysrkl poslední kapku piva a utřel si našpulenou růžovou pusinku.

„Co vás přivedlo k zájmu o Vanea?“ Upřeně si mě prohlížel.

Odpověděl jsem: „Před mnoha lety jsem v knihovně svého poručníka narazil na jednu knihu – žili jsme tehdy v Africe. Otevřel jsem ji čistě jen proto, že jsem chtěl něco číst, a už jsem se od ní nedokázal odtrhnout – otevřela přede mnou celý svět, různá místa, cesty a také se zmiňovala o některých cestovatelích. Jedním z nich byl právě Conrad Vane.“

„Co o něm víte?“

„Že jako první překročil…“

„Ne, ne o jeho cestách, o něm.“

Beamish bez okolků přikročil k důvodu mé přítomnosti.

„Velice málo,“ připustil jsem nakonec, „a doufám, že kromě jiných i vy byste mi toho mohl říci mnohem více.“

„Zjistíte toho pramálo.“

„Ale přece…“

„Proč?“

Rozhněval jsem se. Snažil se mne znervóznit a znejistit.

„Inu, řekl bych, že je to prostě úkol, který jsem si sám dal. Přitahuje mne. A nic jiného na práci nemám.“

„Potom byste se měl snažit si nějakou práci najít,“ řekl potichu. Vyvalil jsem na něho oči.

„Nechte toho, pane Jamesi Monmouthe. To je moje rada. Nechte toho.“

„Ale proč, propána…“

„Z jistých důvodů.“

„Pro všechno na světě, člověče, vy se snažíte z toho ze všeho udělat nějakou temnou záhadu.“

„Já ne.“

„Vždyť už jsem prošel po Vaneových stopách přes půl zeměkoule.“

„A vrátil jste se živý.“

„Zajisté. Ano, mnohokrát jsem se ocitl v nebezpečí, ale to je riziko, které na sebe dobrodruh a cestovatel musí vzít.“

„Víte něco o Catchmentovi? Dawesovi? Louisu van Rayovi?“

„Trochu… o tom posledním nic. Tato jména jsem slyšel při svých cestách, leckde byli přede mnou.“

„A nyní jsou kde?“

„Já nevím…“

„Jsou mrtví, pane Jamesi Monmouthe. Zahynuli – nebo zmizeli.“

„Však to říkám, že cestování s sebou nese nebezpečí.“

„Jenže to nebylo nic obvyklého. Nezemřeli tak, že by je přepadli lupiči nebo že se zřítili do propasti.“

„Nerozumím vám.“

„Nechte ho být.“

„Pane Beamishi…“

„Cestoval jste. Vrátil jste se živ a zdráv. Štěstí vás neopustilo. Nepokoušejte osud.“

„Cože, osud? A jak, prosím vás? Tady v Anglii, v bezpečí tohoto domáckého poklidného ostrova? Tady, kde se chci usadit, kde si chci najít trvalé působiště a nemám už v plánu dělat nic jiného než číst a psát a pilně se věnovat svému bádání, a má jediná dobrodružství se budou odehrávat mezi mírnými kopci a údolíčky, na vřesovištích nebo u moře? Kde budu cestovat železnicí nebo pěšky? Kde budu hovořit s lidmi, kteří by mi mohli poskytnout nějaké informace, a jinak si budu jenom přemýšlet pro sebe? Tady, kde budu jako starý kůň, vypuštěný na pastvu?“ Málem jsem se mu vysmál do obličeje.

„Tady,“ řekl, „tady to bude právě nejnebezpečnější.“

Ten člověk je blázen, pomyslel jsem si, a zřejmě mu můj výraz obličeje napověděl, co si o něm myslím.

„Nikdo,“ řekl, „nechce oživit vzpomínky nebo vyrušit stín Conrada Vanea. Nikdo s vámi o něm nebude mluvit – přinejmenším nikdo, kdo by vám mohl být užitečný. Nikdo, kdo ví.“

„Kdo ví co?“

„To, co ví.“

„Třesky plesky.“ Vstal jsem. Teď už jsem se doopravdy zlobil. Ale napadlo mě, že jsem ho prohlédl. Theodore Beamish se mne snažil odradit, nějak mne zastrašit, abych zanechal bádání o Conradu Vaneovi, o jeho životě a díle někomu jinému – a to jemu.

„Nevím, jakými pohádkami se mě to snažíte nakrmit.“

„Posaďte se, pane Monmouthe…“

Nebyl bych ho poslechl, avšak v témž okamžiku se ozvalo energické zaklepání na dveře a v nich se zjevil mladý Shove s dvěma zakrytými miskami na podnose.

„Dezert,“ řekl, postavil je na ubrus a zvedl pokličky. V miskách kouřil vonný pudink přelitý sirupem.

Pár minut jsme zase mlčky jedli, ozývaly se jedině lžičky cvakající o misky. Ale byl jsem stále podrážděný, jen vybuchnout, zejména antikvářovými pokusy znervóznit mě. Také jsem byl zvědavý a navíc ještě umíněný. Měl jsem v plánu zjistit toho o životě Conrada Vanea co nejvíce, hlavně o jeho mládí, protože bez těchto znalostí jsem nemohl psát o jeho objevitelských cestách, a neviděl jsem pražádný důvod, proč bych se od tohoto záměru měl nechat odradit. Kromě toho mne ten muž z nějakého důvodu přitahoval.

Pan Beamish konečně odložil lžičku a opřel se v křesle.

„Nepříjemnost,“ řekl, „mám-li to říci hodně mírně. Nepříjemnost. Ta pronásleduje paměť. Nikdy vás nic nezarazilo? Cožpak s vámi nikdo nemluvil?“

Začal jsem přemýšlet o místech přímo spojených s Conradem Vanem, jež jsem v uplynulých letech navštívil; o vesnicích, městečkách, dávných sídlech a o reakcích na občasné zmínky o něm. Ne, žádné nepříjemnosti, o jakých mluvil Beamish. Povětšinou jsem se setkal s jistým druhem prázdnoty, až jsem nabyl dojmu, že na Conrada Vanea nikde nepamatovali se zvláštní vřelostí, pokud vůbec, nebo jako na někoho hodného obdivu.

„Ne,“ řekl jsem nakonec. „Nic jsem neslyšel.“

„A přece levhart nezmění své skvrny.“

„Narážíte snad na nějaké temné skutky? Dopustil se Vane nějakého zločinu?“

Na chviličku přivřel oči a pošoupl tučné tělíčko v křesle. Očekával jsem, že se chystá mi něco sdělit, něco odhalit, ale neřekl nic; jenom znovu opakoval: „Nechte ho být.“

Usmál jsem se. „Už jsem udělal první kroky. Mám v plánu navštívit Vaneovu bývalou školu. Tam shromáždím nějaké listiny, dopisy a tak dále, i všechny rukopisné zápisky z jeho cest, které mají v knihovně. Mám v úmyslu věnovat jejich prostudování dostatek času.“

„Nejste žádný hlupák, pane Monmouthe, ani žádný nerozvážný horkokrevný mladíček. Tak proč se tak chováte?“

„Teď se vy chováte urážlivě vůči hostu. Byl jste pohostinný, pane Beamishi, ale…“

„Ale vy máte v úmyslu jít k čertu podle svého gusta.“

„To si vyprošuji, vážený!“

„Mluvím o něčem zlém, pane Monmouthe, o zlobě, o věcech, jež je lépe nechat skryté, neprobouzet je. Koho se Vane jen dotkne, ten trpí.“

„Pane Beamishi, ten muž je mrtvý.“

„Jistě.“

„O čem to tedy hovoříme?“

„To je ta otázka, to je právě ta otázka.“

Když jsem v tu chvíli pohlédl v zešeřelé místnosti do jeho tváře, naslouchal tichému, hedvábnému hlasu, na zlomek vteřiny mě přepadl mrazivý, hrozný strach. Vstoupil do mne jako ledová střepina, která mi pronikla do srdce a o níž nyní vím, že ze mne nikdy nevyšla a do konce mých dní již ani nevyjde. Jakkoli byly ty historky, které přede mnou Beamish tajil, neurčité a zvláštní, vím, že se pod nimi ukrývalo nějaké temné, pravdivé jádro; historie lidské zkaženosti a utrpení. Jestli však měl s nimi Beamish něco do činění, jestli Vanea znal nebo se s ním alespoň setkal, říci nedokážu.

Snad jsem si měl tenkrát vzít jeho slova k srdci a o Conrada Vanea se již nezajímat, a jsem si jistý, že to nebyla jenom umíněnost nebo silná vůle, která mě poháněla. Jak Beamish správně poznamenal, nebyl jsem už žádný horkokrevný mladík, byl jsem klidný, přemýšlivý a rozvážný, měl jsem už svá léta a chtěl jsem se usadit a vést rozumně poklidný život. A přece – čím více tehdy o Vaneovi hovořil, tím více mne to fascinovalo.

Ten závan intenzivního strachu, který jsem na chvilku pocítil, byl prchavý, a jakmile zmizel, uviděl jsem na stole nádobí od večeře, žaludek jsem měl příjemně plný teplého jídla, paštik s bramborami, pudinku a piva, a tato skutečná, přímočará všednost zapudila veškeré náznaky jiných, temnějších a neblahých záležitostí do říše snů.

Při pomyšlení na jehněčí pastičky a pivo jsem hodil veškerá varování pana Beamishe za hlavu a snad jsem se jim musel i smát.

Poděkoval jsem mu za pohoštění, popřál jsem mu pěkný zbytek dne a odešel jsem. Po Shoveovi zase nebylo nikde vidu ani slechu a krám byl temný a prázdný.

Rychle jsem vyšel z domu po schodech na dláždění Krabí pasáže, kde to nyní po dešti klouzalo.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Ale pana Beamishe jsem se jaksi nedokázal zbavit. Po celý den jsem ho viděl před sebou, jak sedí s rukama spokojeně založenýma přes vypasené břicho a v očkách mu blýská, a v noci se mi jeho potutelný úsměv zjevoval v neklidných snech. V temných předjitřních hodinách jsem ležel a nespal a až příliš jsem si uvědomoval jeho blízkost.

Teprve za nějakou chvíli jsem si vzpomněl, že onoho chlapce jsem už nespatřil.

Ale Beamishovo varování jsem si k srdci přesto nevzal, popuzeně jsem je zavrhl, ačkoli co chvíli jsem si v duchu opakoval větu „Nechte ho být“ a lámal jsem si hlavu, co za tím vězí.

Nikdy jsem nebyl nijak zvlášť umíněný, ani v mládí ani v dospělosti, ale byl jsem cílevědomý a rozhodný. Pokud jen má paměť sahala, v životě jsem vždy vykonal to, co jsem si předsevzal, sám jsem si dělal plány a jimi se řídil a nikomu jsem se nemusel zodpovídat. A krom toho, co jiného mi kynulo? To jsem také naznačil Beamishovi. Upřímně řečeno, v Londýně jsem byl dosud jako vykořeněný a osamělý, neměl jsem domov, rodinu ani přátele. Tomu jsem dávno přivykl, a proto jsem se necítil nijak zvlášť znepokojen ani nešťasten, ale potřeboval jsem nějaký cíl, a bádání o životě Conrada Vanea mi jej poskytovalo, alespoň načas. Kdybych s ním přestal, musel bych si nepříjemně uvědomovat, že mne obklopuje prázdnota, bezúčelná, nicotná existence, do níž bych mohl spadnout jako do jámy. Doposud jsem vždy měl nějaký cíl, jakkoli prostý – další kus cesty, o nějž jsem měl postoupit. Měl jsem strach, že jej ztratím a s jeho ztrátou že pozbudu i jistotu vlastní identity.

O ničem z toho, co jsem nyní napsal, jsem nepřemýšlel tak jasně a logicky; jako bych na to jen pohlédl a vrhl vyděšený pohled přes rameno, než jsem se odvrátil.

I v hostinci u Zkřížených klíčů jsem si začal připadat víc nesvůj, však jsem nikdy neměl pocit, že jsem tam vítaným hostem; bylo to jenom dočasné útočiště a do nějakého pohodlí mělo navíc dost daleko. Pokud jsem v noci nechodil venku – buď kvůli špatnému počasí, nebo že jsem byl unaven, ležel jsem v posteli a četl jsem si, nebo jsem seděl sám dole ve výčepu, kde si mě nikdo nevšímal. V jiných hostincích nebo jídelnách po celém Londýně jsem se tu a tam dal s někým do řeči, udělal jsem si náhodné známé, s nimiž jsem mohl strávit den. Tady nikdy. Bylo to nevlídné místo, hosté podezíraví bručouni, uzavření do sebe a zabývající se jen vlastními záležitostmi. Mému účelu posloužil dosti dobře, avšak měl bych jej opustit bez nějaké sentimentality a ohlížení. A ačkoli jsem onu ženu za korálkovým závěsem už nikdy znovu nespatřil, pomyšlení na to, že by k tomu mohlo zase dojít, mne nenechávalo klidným.

Měl jsem v plánu poohlédnout se po nějakém bydlení, buď v samotném centru města, snad poblíž soudních dvorů, nebo v přátelském ovzduší Chelsea, protože jsem začal mít velkou slabost pro londýnskou řeku, a těšilo by mne bydlet v její blízkosti a obeznámit se se všemi jejími podobami.

Avšak nejdříve jsem se musel vypravit na druhou plánovanou schůzku.

Byl jsem v Londýně už skoro tři týdny a pomalu jsem si na něj zvykal. Troufám si tvrdit, že jsem se v té době považoval za poměstštěného a civilizovaného gentlemana, ale ve skutečnosti jsem byl pořád ještě trochu neotesaný cizinec, a krom tenkého povrchového nátěru jsem byl pořád člověk, který po celý dospělý život cestoval divočinou, do vzdálených a primitivních končin, nebo žil ve městech, která se tomuto městu podobala jen pramálo, neboť jeho způsoby a zvyky, ba i lidé byli vskutku odlišní.

Namlouval jsem si, že jsem k nerozeznání od jiného anglického gentlemana – myslel jsem si totiž, že jsem jedním z nich – i když ze mne, jak si nyní uvědomuji, musela moje odlišnost a cizost přímo čišet.

Když jsem byl na východě a v Indii, jednou či dvakrát jsem navštívil pánský klub, poseděl jsem v bambusovém křesílku pod ventilátorem nebo venku na verandě, popíjel jsem whisky a tlachal s Angličany: majiteli čajových plantáží, státními zaměstnanci, důstojníky, vládními úředníky, takže jsem dospěl k přesvědčení, že se stejně dobře a nenuceně budu cítit v klubu Athenaeum na Pall Mailu.

Avšak když jsem toho prosincového dopoledne stál před mohutnými kamennými sloupy a schodištěm vedoucím ke vchodovým dveřím, připadal jsem si zoufale nejistý a do chvíle, než jsem v sobě sebral dostatek odvahy, abych došel ke vchodu, se moje představy o znalosti způsobů londýnského gentlemana zcela rozplynuly.

Při pohledu na rozlehlou mramorovou halu a schodiště vedoucí nahoru i průhledy otevřenými dveřmi do formálních místností obložených dřevem, právě takových, o jakých jsem dosud jenom čítal, jsem málem schlípl ohon a vzal do zaječích. Ale než jsem se k tomu odhodlal nebo vzal rozum do hrsti, zaslechl jsem za sebou mohutný hlas se skotským přízvukem.

„Vy jste jistě pan James Monmouth.“

Otočil jsem se.

Důstojný pán Archibald Votable měřil dobře přes šest stop, byl ramenatý a drobátko se hrbil. Měl docela pohledný, trochu zarudlý obličej, huňaté obočí a na sobě tmavý oblek s kolárkem.

Celý jeho zjev dobře ladil s okolím, avšak způsoby měl přímé a laskavé, ačkoli na mne hleděl s jistou zvědavostí – už když jsme si podávali ruku, i potom, když jsme seděli se sklenkami madeiiy u trochu neochotného a čadícího ohně.

Brzy jsem začal nabývat sebejistoty a navíc jsem se v jeho společnosti cítil dobře; byl to člověk, který vzbuzoval důvěru.

„Jak jsem vám před několika měsíci psal, dozvěděl jsem se, že vaše škola získala nějaké písemnosti, rukopisy, dokonce snad i dopisy z pozůstalosti Conrada Vanea. Vím, že byl žákem vaší školy.“

„To ano.“

„Moc by mi to pomohlo a velice by mne to zajímalo, kdybych si je mohl prostudovat.“

Seděl, konečky prstů sepjaté. V místnosti nikdo jiný nebyl, bylo tam ticho, nebyly slyšet žádné hlasy ani kroky, leda občasné zasyčení a zapraskání ohně.

„Nejprve bych rád slyšel něco o vás, pane Monmouthe.“

Ochotně a klidně jsem se rozhovořil, vrátil jsem se do minulosti, kdy jsem jako chlapec pobýval s poručníkem v Africe, vzpomněl jsem svého jinošství, a pak jsem ve vyprávění znovu navštívil všechny ty země, jednu po druhé, jak jsem je postupně procestoval. Dolil mi sklenici, ale já jsem toho sladkého vína sotva usrkl, měl jsem hlavu plnou vzpomínek a vyprávění vlastních osudů mne rozrušilo.

Poslouchal mne, aniž by mne přerušil, oči téměř nespouštěl z mé tváře, a když jsem své vyprávění skončil vylíčením příjezdu do Anglie onoho vlhkého večera před několika týdny, ještě nějakou chvíli nepromluvil, nýbrž se zahleděl do ohně, k němuž se právě přišoural stařičký sluha v zástěře a začal ho dosti bezúčelně prohrabávat.

Když odešel a v místnosti se opět rozhostilo téměř velebné ticho, pan Votable pravil: „Ze všeho nejdříve vás musím ujistit, že vám nemíním klást žádné překážky, budete-li chtít navštívit naši školu a vyhledat materiály vztahující se k předmětu vašeho zájmu.“

Vyjádřil jsem své díky.

„Nechtěl jsem jenom někomu předat váš dopis a hned od začátku se té záležitosti zbavit. Chtěl jsem se s vámi setkat, pane Monmouthe, poslechnout si, co máte na srdci, udělat si o vás úsudek. Myslím si, že jste čestný člověk.“

Na chviličku upadl do mentorského tónu.

„Co vás vede k tomu, že chcete bádat o životě – toho muže?“ Všiml jsem si, že jeho jméno nevyslovil.

„Vlastně všechno jsem už napsal v onom dopise,“ řekl jsem. „Po několik let jsem šel po jeho stopách, četl jsem jeho záznamy o těch neobyčejných, průkopnických cestách a objevech. Začalo mne to zajímat – jiný důvod k tomu nemám. Ale Vane mne zvláštním způsobem fascinuje – skoro bych řekl, že se z toho stala posedlost, a také něco, čím bych vyplnil život, v kterém až doposud mnoho lidí nebylo. Vane je pro mne zosobněním hrdiny.“

„Mohl jste si vybrat někoho lepšího.“

„Už z jiného zdroje jsem se doslechl v souvislosti s ním o jistých… nepříjemnostech. Šlo o nějaký skandál?“

„Neřekl bych, alespoň ne v obvyklém slova smyslu.“

„Už proto mne to zajímá čím dál tím více.“

Řekl tiše: „Teď tedy vidím, že vy se svého záměru nevzdáte, ať si vám říkám, co chci, a bez ohledu na jakákoli varování. To už je v lidské povaze.“

„Ale já nejsem lehkomyslný ani tvrdohlavý, pane Votable, a budu rád, řeknete-li mi toho více. Vděčně přijmu vaši radu.“

„Tedy vám ji dám. Buďte obezřetný. Ty příběhy – možná nedoložené, které jsem se doslechl – se týkají doby dávno minulé. S oním mužem nemám nic společného. Vím jenom…“ Odmlčel se.

„Ano?“

„Ale ne. To nic. Nebudu vás děsit historkami o lidech dávno mrtvých.“

„Já se hned tak nevyděsím.“

„Mějte se na pozoru.“

„Ale před čím? Snažně vás prosím, vyjádřete se určitěji. Mít se na pozoru? Hrozí mi nějaké strašné nebezpečí? Pouštím se do něčeho riskantního?“

„Ne, ne, ne.“ Pokusil se o bezstarostný tón, jako by chtěl rozptýlit mé obavy. „Neexistuje nic… určitého, bude to všechno jenom shoda okolností a hloupé řeči.“

„Tak proč jste se o tom vůbec zmiňoval? Proč mne varujete?“

Vstal. „Protože jste čestný člověk, pane Monmouthe. Čestný… a nevinný.“

Nechal jsem ho stát na schodech budovy, majestátní a velitelskou figuru. Představoval jsem si, jak se asi musí třást hrůzou malý, neposlušný chlapec, kterého za ním pošlou kvůli nějakému prohřešku. Dal mi doporučení pro školního archiváře a řekl mi, abych se dohodl přímo s ním, hned jak skončí pololetí. Dále řekl, že ve škole je řada pokojů pro hosty a že budu vítán, budu-li tam chtít bydlet. Působil na mne dojmem, jako by chtěl do jisté míry vzít zpět svá varování i neurčité náznaky týkající se něčeho neblahého v životě Conrada Vanea. Ale stejně bylo zvláštní, že jak on, tak pan Beamish – a o čistotě motivů důstojného pána Votablea jsem měl méně pochybností, než pokud šlo o toho tajnůstkářského knihkupčíka – se mne pokoušeli odradit od mého záměru.

Neputoval jsem nadarmo krajinami, kde kouzla a pověry, legendy a mýty měly velkou moc, abych se nenaučil uznávat lidské reakce na tyto věci. Avšak o sobě jsem si myslel, že jsem střízlivý, racionální a vyrovnaný, a že dokážu oddělit realitu od fantazie stejně dobře jako každý vědecky založený člověk.

Votable se mi líbil, byl jsem mu vděčný za jeho pozvání, a navzdory tomu, že bylo zahaleno skrytým varováním, byl jsem odhodlán jej využít.

KAPITOLA PÁTÁ

Klub Athenaeum PallMall

Vážený pane Monmouthe,

navazuji na rozhovor během našeho setkání Školní archivář je Dr. V. V. Dancer. Mluvil jsem s ním a dal mu pokyn, aby vám umožnil přístup k veškerým materiálům, které vlastníme. Jestliže se s ním spojíte, udělá všechna opatření nezbytná pro Vaši návštěvu.

Ještě jedna věc: vzpomínám si, že jste se zmínil, že hledáte nějaké ubytování poblíž řeky. Náhodou jsem se doslechl o něčem, co by se Vám mohlo hodit Adresa je Pricketťs Green č. 7 v Chelsea v jihozápadní části města, je to dům, který je součástí nemovitého majetku školy.

Hodně jsem ještě přemýšlel o tom, co jste si předsevzal a znovu jsem si velmi pečlivě dal dohromady všechno, o čem se kdo kdy zmínil nebo co naznačil. Není to nic pěkného, pověst onoho muže je temná a na mnoha místech dosud přetrvávají smutné vzpomínky, ale jestliže se, jak předpokládám, nedáte od svého záměru odradit, znovu vás snažně prosím, buďte obezřetný, dávejte si pozor.

Dneškem počínaje nebudu několik týdnů k zastižení a tímto Vám dávám na srozuměnou, že bych o této záležitosti již nerad cokoli slyšel.

S veškerou úctou atd.

Archibald Votable

Seděl jsem tiše u okna svého pokoje, otevřený dopis na stole před sebou. Ze zatuchlého dvora bylo slyšet šplouchání vody do kbelíku a nějaký strohý příkaz, který vyštěkl majitel.

Ředitel školy mi nepřipadal jako slaboch nebo člověk, který se nechá snadno vyvést z míry, ale z jeho dopisu čišel strach. Nechtěl už mít se mnou ani s mým podnikem nic společného, protože mezitím s někým mluvil o Vaneovi a dověděl se něco, co předtím nevěděl, a to právě vzbudilo jeho obavy.

Mne to neodradilo, ale jeho varování mě přimělo, abych se na chvíli zastavil a snad poprvé seriózněji celou věc uvážil. Ale pořád jsem toho věděl strašlivě málo. V čem mělo spočívat ono nebezpečí? Před čím mě to všichni varují? Co je podstatou oněch historek, povídaček, náznaků utroušených o Conradu Vaneovi, který je už dvacet let po smrti? Měl jsem pocit, jako bych tápal v mlze, slyšel výstražné hvízdání a tiché varovné výkřiky, abych byl opatrný, abych dával pozor, ale přitom jsem neměl tušení, před čím se mám mít na pozoru nebo kterým směrem ono nebezpečí leží.

Na dvoře zaštěkal pes, vyštěkl ještě jednou a náhle úplně zmlknul.

A v té chvíli se mi před vnitřním zrakem vybavil můj zemřelý poručník, který mne od dětství vychovával a pomáhal mi najít směr a formoval můj charakter. Co by udělal asi on? Jakou radu by mi nyní dal? Věděl jsem to okamžitě, a stejně tak jsem věděl, že bych se jí bez nejmenšího zaváhání řídil. Pokračoval bych v uskutečňování svého plánu, aniž bych však odbyl varování, jichž se mi dostalo – jakkoli byla neurčitá – s nějakým falešným fanfarónstvím. Můj poručník býval odvážný muž a dobrodružná povaha. Byl však také prozíravý. Nic lepšího než snažit se ho napodobit, jsem udělat nemohl.

Zatím jsem se rozhodl, že se půjdu podívat do Pricketťs Green č.7.

Našel jsem tam řadu tří domů se štukovou omítkou, které se ukrývaly za čtvercem vlastní zahrady s jilmy po obou stranách a hleděly na široké nábřeží a na Temži. Bylo pozdní odpoledne, bylo pěkně, jasno a už mrzlo. Slunce se klonilo k západu, barvilo oblohu sytým šarlatem a vysílalo zlaté šípy na černou vodní hladinu.

Celou cestu jsem šel pěšky, řeku jsem měl po levici, a kochal jsem se pohledem na nebe a řeku, holé stromy i vznosné budovy, jejichž krásy se vzájemně doplňovaly.

Dále na východ byl v ulicích živý dopravní ruch, avšak jak jsem se blížil k Chelsea, postupně utuchal. Nejednou jsem se zastavil, opřel jsem se o nábřežní zídku a rozhlédl se po proudu i proti proudu řeky, a všechno, co jsem viděl, mne naplňovalo radostným vzrušením, pak jsem se otočil a zadíval se na domy, obdivoval elegantní proporce i půvabné linie střech. Londýn, opakoval jsem si v duchu s vědomím, jak jsem si jej zamiloval. Londýn.

Nebe nad hlavou bylo průzračné jako glazura. Toho odpoledne jsem byl navýsost spokojený.

Číslo 7 v Pricketťs Green bylo na konci krátké řady domů a hledělo na západ. Na druhé straně, za řádkou jilmů, pokračovaly domy na Cheyne Walk.

Dům nebyl právě v nejlepším pořádku. Barva začínala oprýskávat, okenní tabulky byly zašlé a vůbec celá ta řada domů vypadala proti moderním domům v sousedství zanedbaně, ale ta ošumělost mě jistým způsobem uklidňovala a v žádném případě mě neodradila od dalšího prozkoumávání. Stál jsem na vzdálenějším konci cesty zády k řece. Domy se nyní octly ve stínu, okna byla temná jako prázdné oční důlky, zatímco v okolních domech se okna rozžíhala světlem lamp a lustrů, záclony byly elegantně poodhrnuté, a já jsem při pomyšlení na lidi v oněch pokojích, na teplo krbu, domáckost a pohodlí pocítil takový příval stesku ze samoty a tak jsem poklesl na mysli, až jsem se otřásl a zabořil hlavu do límce převlečníku ještě víc. Trvalo to jenom několik vteřin, ale narušilo to můj duševní klid a po těch několika vteřinách jsem pocítil nejistotu a především touhu po nějakém společníkovi.

Spěšně jsem přešel přes ulici a otevřel jsem si nízkou železnou branku, kterou jsem se dostal do zahrady Pricketťs Green.

Kvestor školy mi poslal krátký dopis, v němž byly pokyny, jak se k domu dostanu, a zmiňoval jistého Silase Threadgolda, který to tam má na starost a pustí mě dovnitř. Avšak ani poté, co jsem dvakrát vzal za táhlo zvonce, jehož zvuk jsem zaslechl z nějaké odlehlé chodby, se nic nedělo. Dům byl dokonale tichý, ponořený v temnotu a měl těžko definovatelné melancholické vzezření, které jako by napovídalo, že je prázdný; už už jsem se chystal odejít a snad se podívat po nějakém zadním vchodu, avšak zazvonil jsem přece ještě jednou, a tentokrát mi odpověděl nějaký podrážděný hlas, abych měl strpení, a zaslechl jsem šourání kroků po kamenné dlažbě.

Věk pana Silase Threadgolda se s určitostí odhadnout nedal; mohlo mu být třeba padesát, ale také třeba devadesát let. Byl hubený, pokroucený a jakoby sukovatý jako starý strom, měl ohnutý hřbet, špinavou košili a usmolený kabát. Otevřel mi hlavní dveře a beze slova ustoupil, takže po jistém zaváhání jsem si jeho gesto vyložil jako pozvání, abych šel dál, a vstoupil jsem do haly. Byla tam tma, ale muž se otočil, stále bez jediného slova, a kulhal přede mnou. Na úpatí starého schodiště rozžal plynový hořák, který nám na cestu aspoň trochu posvítil.

V prvním poschodí jsem vyhlédl úzkým oknem na oblohu, která se krvavě rděla a dohořívala ve zbytcích své nádhery.

Prkenná podlaha byla holá a naše kroky se po ní hlasitě rozléhaly. Všechny dveře, kolem nichž jsme procházeli, byly zavřené.

„Dům je asi prázdný,“ prohodil jsem a zastavil jsem se, abych popadl dech.

„Pořád, kromě suterénu.“

„Tam bydlíte vy?“

Přikývl, ale nic jiného už nedodal, potom odemkl jedny dveře a s tichým bručením poodstoupil, abych mohl vejít. Jakmile jsem se ocitl uvnitř, nedokázal jsem potlačit překvapený, potěšený výkřik.

Místnost se táhla po celé délce domu, takových třicet stop, a byla v ní tři široká a vysoká okna. K jednomu jsem přistoupil. Dole tekla řeka, nyní téměř černá, jenom nepatrně se zardívající na povrchu posledním odleskem světla z oblohy. A při tom jsem pozoroval, jak se na nábřeží rozsvěcují pouliční lampy jedna po druhé a jejich jas vytváří na vodní hladině pod nimi zlaté kaluže a na chodníku světelné oázy.

Byl jsem stejně vysoko jako koruny stromů, které rostly vlevo, a mezi jejich větvemi jsem viděl most napjatý přes řeku na druhý břeh. Pro mne to byl úžasný výhled, o takovém jsem vždy snil, a už z toho důvodu byly ty místnosti dokonalé, a já jsem věděl, že je na každý pád vezmu – byly zařízené víc než přiměřeně, i když trochu ošuměle, a budu-li chtít, budu si moci dokoupit pár kusů pro větší pohodlí. Kromě hlavního salonu tam byly ještě tři menší, užitkové místnosti včetně malé šatny, jejíž okna také vedla k řece, a umínil jsem si, že si z ní udělám ložnici.

Threadgold mezitím zmizel, beze slova odšmaťhal dolů po schodech. Slyšel jsem, jak někde hluboko pode mnou bouchly dveře.

Rozhodl jsem se, že napíšu do školy, že nabídku bytu přijímám, a již jsem si plánoval, že si tam odstěhuji věci od Zkřížených klíčů, pokud možno hned následujícího dne, neboť navzdory tomu, že zbytek domu byl prázdný a správce nevlídný, věděl jsem, že konečně budu mít trvalé bydliště; dům č. 7 v Pricketťs Green se stane mým domovem.

Přešel jsem opět k oknu a viděl jsem, že i poslední zbytky světla z oblohy nyní zmizely.

A najednou jsem věděl, že jakmile se podívám dolů, zase ho uvidím, věděl jsem přesně, kde bude stát, choulit se pod lampou. Cítil jsem mravenčení na kůži, jako by se všechny mé smysly zostřily. Dům byl tichý jako hrobka.

Strach jsem neměl, tentokrát ne, ačkoliv jsem začínal být rozrušený. Ze všeho nejvíce jsem pociťoval asi smutek a jakousi podivnou, blízkou spřízněnost s tím chlapcem.

Proč jsem si v onom okamžiku tuto pravdu uvědomil, to jsem nechápal, ale okamžitě jsem ji přijal, nezapochyboval jsem, ačkoliv jsem nikdy nic podobného nezažil a věděl jsem o takových věcech pramálo.

Stál tam úplně nepohnutě, bledý a otrhaný, v kruhu světla z lampy, a jak jsem na něho upřeně hleděl, zvedl hlavu, obrátil ke mně obličej a hledal očima můj pohled. A tak jsme zůstali, jakoby zkamenělí v nějakém jiném čase a místě, já, James Monmouth, v tmavém pokoji v horním patře domu, a přízračný chlapec na studené ulici pode mnou.

A nakonec jsem přece dostal strach, podivně chladný strach, který mne zmrazil tak, až mi téměř tuhla krev v žilách. Také jsem byl vyvedený z míry, a přece mne k němu cosi přitahovalo jako nějaký neviditelný paprsek nepřekonatelné síly. Pohled, který na mne chlapec upíral, byl plný trýzně a bídy, zoufalý a úpěnlivý, a zároveň v něm bylo něco jako výčitka, takže tentokrát jsem již nepociťoval hněv ani pobouření jako dříve, nýbrž hluboký pocit viny, jako kdybych ho byl někdy v minulosti znal a zradil. Věděl jsem, že nemá absolutně žádný smysl, abych odstoupil od okna a rozběhl se na ulici, protože než bych dospěl k lampě, on by už byl jistě pryč. Nemohl jsem nic říci ani se na nic zeptat. Ale přece jen existovalo něco, co bych pro něho mohl udělat, jeho pohled to naznačoval, tím jsem si byl jistý. Ale co? Jak? A jak bych to mohl zjistit?

Na vodě zajiskřila světla z nákladního člunu, který plul po řece. Díval jsem se za ním, dokud nezmizel z dohledu, a potom jsem se pohledem pomalu vrátil zpět. Ale chlapec již vykročil ze světelného kruhu a zmizel.

Na chvilku jsem sklopil hlavu a zavřel oči a vyslovil jsem v duchu vroucí a naléhavou modlitbu za vedení a ochranu.

O dva dny později jsem zařídil vyzvednutí a odstěhování lodních kufrů ze skladiště dopravní společnosti a odhlásil jsem se z hostince u Zkřížených klíčů, kde se se mnou rozloučili nadmíru lhostejně – a přestěhoval jsem se do bytu v Pricketťs Green č. 7. Během několika dnů jsem si dokoupil pár kusů nábytku a nějaké ložní prádlo, domluvil jsem se Silasem Threadgoldem, že si budu nechávat nosit každé ráno snídani, a asi půl míle odtud jsem objevil slušnou kavárnu, kam se dalo chodit na večeři. Počasí bylo i nadále chladné, bylo jasno a já jsem měl výbornou náladu.

Chlapce jsem už znovu nespatřil, a vskutku jsem za přispění nějakého zvláštního nového smyslu, který jsem si zřejmě vypěstoval, věděl, že ho ani neuvidím. Všechno bylo otevřené, optimistické a nikterak pozoruhodné. Byl jsem příliš zaměstnán zařizováním své nové domácnosti, takže jsem na Conrada Vanea téměř ani nepomyslil, ale naplánoval jsem si, že jakmile se usadím, odcestuji na několik dní do školy a pustím se tam do práce.

Koupil jsem si psací stůl a židli, které jsem umístil k jednomu oknu, k druhému jsem přitáhl nový ušák, a usazen u stolu či v křesle jsem v těch prvních dnech strávil nejednu hodinu pouhým pozorováním řeky, provozu na ní, hry slunce a stínů na vodě, přílivu a odlivu. Méně pozornosti jsem věnoval chodcům na nábřeží, ale i tam se našlo mnoho rozmanitého a zajímavého, takže jsem se své vyhlídky nemohl nabažit.

Předpokládal jsem, že zbytek domu je i nadále prázdný – alespoň nikoho jiného než žalostnou postavu Threadgolda jsem nezahlédl. Jestli má ženu nebo jestli s ním v suterénu žije někdo jiný, jsem nezkoumal.

Několik prvních nocí jsem spal neobyčejně dobře, budil jsem se každé ráno až za světla, hodně po sedmé, ihned jsem přešel k oknu, abych se podíval na řeku a na oblohu, a čekal jsem na snídani, kterou jsem si vychutnal také u okna.

Ale páté noci jsem se s trhnutím náhle probudil; do rána bylo ještě daleko, a jelikož mi bylo trochu chladno, vstal jsem s myšlenkou, že si najdu ještě něco, čím bych se přikryl.

Závěsy jsem nechal roztažené jako obvykle a oknem svítil měsíc, vrhající šikmo na podlahu své stříbro. Přešel jsem k oknu. Lampy nesvítily, avšak na vodě ležel měsíční jas, poklidný a půvabný, a jak jsem se díval, nějaké malé tmavé plavidlo tiše přeťalo světelný pruh, na chvilku jím bylo ozářeno a opět se rozplynulo ve stínu.

Ačkoli mi bylo zima, nedokázal jsem se přimět, abych se vrátil na lože, ale zůstal jsem stát u okna a s hlubokým uspokojením jsem pozoroval celou scenérii. A náhle jsem zaslechl ženský zpěv. Zdálo se, že se hlas ozývá ze značné vzdálenosti, zněl někde daleko a hluboko v domě, kde přesně, to jsem nedokázal určit. Zpěv byl tichý, něžný a smutný, trochu to znělo, jako když žena konejší děcko, nebo tiše oplakává mrtvého, zcela ponořena do svého žalu.

Napínal jsem sluch, abych slyšel zřetelněji, ale nedařilo se mi to, až jsem nakonec přešel k vnějším dveřím a otevřel je. Chodba i schodiště tonuly ve tmě a bylo úplné ticho. Byl jsem si jistý, že dole nikdo není, nezaslechl jsem ani zapraskání prkenné podlahy, ani dech ve vzduchu páchnoucím po plísni. Na chvilku jsem zauvažoval o tom, že sejdu tiše po schodech, zastavím se u každých dveří a budu poslouchat, ale nakonec jsem se vrátil do pokoje. Tam jsem byl chvíli zcela potichu, a najednou jsem ženský hlas uslyšel znovu, a tu mne popadl strach, ale ten hlas ve mně zároveň probudil ještě něco jiného, jakousi hlubokou touhu a vzpomínku tak mlhavou a zasutou v dávné minulosti, že se nedala uchopit, rozluštit.

Rozhlédl jsem se z okna, ale nikdo nikde nebyl, ani na bližším ani na vzdálenějším chodníku, ani na široké cestě mezi nimi; ani v zahradě se nic nepohnulo, ani na ploše ozářené klidným, přízračným měsíčním světlem, ani mezi stíny.

Nedokázal jsem pochopit, co se mi to děje, proč vídám onoho chlapce a proč jsem nyní slyšel ženský zpěv, jak to, že jsem tak snadnou kořistí tolika emocí, jež z toho pramení, ale jakkoli to bylo podivné, byl jsem v té chvíli, kdy jsem stál sám uprostřed noci ve svém pokoji, zcela klidný a nevzrušený, snad jsem zakoušel jen úžas a zvláštní oddělenost od svého vlastního já i pocitů a reakcí, které jsem prožíval.

Trvalo dlouho, než jsem se vrátil do postele, chvěje se zimou; usnul jsem a spal jsem dobře až do rána, kdy mne probudil teprve správce, který klepal na dveře.

Cítil jsem se odpočatý a činorodý. Události uplynulé noci sice nevybledly, ale s určitostí jsem věděl, že se potřebuji něčím beze zbytku zaměstnat a rozhodl jsem se, že opakované zjevování neznámého chlapce a nyní ženský zpěv – když je zřejmé, že žádná žena v okolí není – připíšu na vrub nervového vypětí, jehož příčina mi sice není jasná, ale bude nejlepší se s ním vypořádat tak, že se energicky ponořím do práce. Už dost dlouho jsem lenošil, utápěl se v sobě, příliš mnoho hodin jsem promarnil bezcílným bloumáním nebo hleděním z okna.

A v souladu s tímto rozhodnutím jsem po spěšné snídani začal okamžitě konat patřičné přípravy.

KAPITOLA ŠESTÁ

V den mého odjezdu se pěkné počasí pokazilo. Od řeky vál ostiý vítr a nemilosrdně profukoval můj nevhodně lehký převlečník, nebe bylo zatažené nízkými plouhavými mraky ocelové barvy. Jelikož jsem při objednávání drožky špatně odhadl čas a nepočítal jsem s tak hustým provozem v ulicích, dorazil jsem na nádraží Waterloo sotva s minutovou rezervou, takže jsem na nástupiště musel utíkat a vskočil jsem do nejbližšího kupé.

Jen jsem za sebou přibouchl dveře, ozvala se píšťalka výpravčího, a já jsem zjistil, že jsem se ocitl v kupé pohromadě s dámou neobyčejného zjevu, obklopenou kufry, kabelami a krabicemi na klobouky a sedící velice zpříma a upjatě na protějším sedadle. Smekl jsem a mumlal jsem omluvy za ten prudký příchod, ale dáma jenom lehce pokývla a odvrátila se. Všiml jsem si, jak vybraně je oblečena, měla dlouhý tmavočervený vlněný plášť lemovaný kožešinou, vysoký kožešinový límec, rukávník a klobouk. Ruce složené v klíně byly plné těžkých diamantových a smaragdových prstenů a po nenápadném zkoumání jsem usoudil, že je na počátku středního věku, že je zámožná a jistě patří k lepší společnosti.

Ke své radosti jsem zjistil, že trať vede nějaký kus podél Temže, než uhne – k řece jsme se měli přiblížit opět ke konci cesty. Ale byl to neveselý pohled – nejdříve londýnská předměstí, potom venkovská krajina, pod zachmuřeným nebem šedá a fádní, takže jsem se zanedlouho přestal dívat z okna a začetl se do novin. Vzhlédl jsem teprve ve chvíli, kdy se mi zdálo, že se nějak změnilo světlo, a když jsem se podíval ven, viděl jsem, že začalo sněžit. Stěží jsem potlačil výkřik radostného úžasu, neboť ačkoli jsem sníh asi znal jako dítě, jako dospělý muž jsem jej neviděl, a nyní jsem seděl, zcela očarován pohledem na kroužící sněhové vločky a pole, která podél jedoucího vlaku vůčihledně bělala. Potom se ve vagonu rozsvítila světla a vnější svět okamžitě potemněl a jaksi ustoupil do pozadí, ledaže tu a tam neslyšně přilnula k okénku načechraná vločka, než ji odvál vítr.

Zastavili jsme v nějaké stanici a pak v další, ale do našeho kupé nikdo nepřistoupil. Vrátil jsem se k novinám, i když mou pozornost stále rozptyloval sníh, avšak kdykoli jsem zvedl oči od čtení, uvědomoval jsem si, že dáma naproti na mne stále upírá zrak. Ve skutečnosti jsem to neviděl, protože jsem nikdy nezachytil její pohled, spíš jsem jej cítil, až mi to nakonec bylo nepříjemné a asi bych byl něco řekl, nebýt toho, že jsme právě zastavili na nějakém malém nádražíčku. Na nástupišti nikdo nečekal, z vlaku nikdo nevystoupil ani do něj nepřistoupil, ale vlak se nerozjel, čekali jsme v chladu a tichu a jenom nám chvílemi zavrzala nad hlavami police na zavazadla. Vyhlédl jsem z okna. Na nástupišti nebyl ani nosič. Sníh se snášel z oblohy na střechu a poletoval jako peříčka.

„Vraťte se.“

Prudce jsem se otočil. Žena promluvila tiše, ale pevně a zřetelně.

„Co prosím?“

Měla velice modré, trochu rozšířené oči, a upírala je ani ne tak na mne, jako dovnitř mne, a přece v nich byl jakýsi podivný, duchem nepřítomný výraz, jako by neviděla mne, ale něco za mnou.

„Neměl byste tam jezdit. Velmi silně to cítím. Musíte zůstat mimo.“

V duchu jsem uslyšel Beamishův hlas: „Nechte ho být,“ i Votableovo upozornění „Buďte obezřetný“, a chtě nechte jsem se otřásl a poposedl jsem na sedadle dozadu, abych se vymanil z ženina pohledu, neboť jsem najednou dostal strach z těch jistě náhodných, ale neústupných varování. Nikdy jsem nevěřil cikánským věštbám ani podobným pověrám, ale už bylo těch prapodivných náznaků i událostí více než dost. Podíval jsem se ženě do obličeje. Najednou se její výraz změnil, jako by se dostala z tranzu. Zaostřila pohled, usmála se a trošičku se zarděla. „Musím se vám omluvit. Ale když je to tak jasné, nedokážu se ovládnout. Přichází to zcela bez varování. Od okamžiku, kdy jste přistoupil do kupé…“

„Madam…?“

„Jsem Viola Quincebridgeová. Můj manžel je sir Lionel – je soudcem.“

„Promiňte, lady Quincebridgeová, jsem v Anglii teprve krátkou dobu, skoro nikoho neznám, o nikom jsem neslyšel.“ Podal jsem jí ruku. „James Monmouth.“

„Ano, jistě. Vy jste cestoval. Vy…“ Opět se jí zachmuřil obličej. „Ale nejde o minulost – nebo nejenom… spíše o budoucnost.“

„Musím se vás zeptat, co o mně víte.“

„Nic. Až do dneška jsem vás neviděla, ani o vás neslyšela.“

V kupé bylo dokonalé ticho, ozýval se jen její tichý, naléhavý hlas. Dosud jsme stáli v té opuštěné venkovské stanici. Tu a tam zazněl zepředu od lokomotivy zdušený sykot páry, zařinčení železa o železo. Viděl jsem, že nástupiště je už celé bílé, zapadané sněhem.

„Je to někdy velmi nevhodné – trapné, že vím – že se dozvídám takové věci – že se mi dostává varování. Strašně živě si uvědomuji, ach, třeba neodvratnou smrt, hrozící nebezpečí, neblahé okolnosti obklopující někoho – většinou člověka, kterého ani neznám, ale tu a tam i osobu blízkou, což je nejhorší. Stává se mi to již od dětství. Nikdy se to nesnažím probudit, vyvolat, spíše naopak, ale je to tak silné, že to prostě nemohu ignorovat.“

Viděl jsem, že mluví pravdu.

„A bývá to – vaše tušení správné?“

„Ó ano, vždycky – tedy když se to dozvím. Ovšemže se často nedozvím, jak to dopadlo…“ Přitáhla si límec ke krku. Ve vagonu začala být citelná zima.

„Já si to nevybírám.“ řekla polohlasem.

V té chvíli jsem se rozhovořil o sobě, zjistil jsem, že jí vyprávím – zprvu trochu obezřetně – o letech strávených v cizině a něco i o posledních týdnech v Londýně. Potom jsem velmi objektivně načrtl své plány pro nejbližší budoucnost a řekl jsem jí o práci, kterou chci napsat o Conradu Vaneovi.

„Za tím účelem také dnes cestuji.“ řekl jsem. „Jsem na cestě do jeho bývalé školy, kde mají v knihovně jeho různé písemnosti, dopisy a tak dále. Chci se tam několik dní zdržet a započít se svým bádáním.“

Její obličej zůstal zachmuřený a zamyšlený. „A potom?“

„Potom? Inu, asi se vrátím do bytu v Chelsea – pokud mne můj vytčený cíl nezavede někam jinam, což v tomto stadiu nejsem schopen odhadnout.“

„Co budete dělat o Vánocích, pane Monmouthe?“

„Přiznám se, že jsem o tom dosud nepřemýšlel.“

Což byla pravda. V těch zemích, kde jsem žil a cestoval v uplynulých letech, Vánoce znamenaly jen málo nebo vůbec nic, a ačkoliv jsem byl vychován jako křesťan a dokonce chodil do misionářské školy, přestal jsem dodržovat církevní svátky, hned jak jsem z ní odešel – i když jakousi prostou, základní víru jsem si zachoval.

„Ty sváteční dny přejdou,“ řekl jsem, „aniž bych jim věnoval nějakou zvláštní pozornost.“

Otevřela taštičku a podala mi navštívenku.

„Toto je naše adresa. Žijeme jenom několik mil od té školy – chodili tam moji synové a samozřejmě i můj manžel. Kdybyste během svého pobytu cokoli potřeboval…“

S díky jsem si vzal kartičku.

„Mám tak nepříjemný pocit. Byla bych ráda, kdybyste v tom nepokračoval. Nedokážu říct proč, ale cítím to velice silně.“

Mlčel jsem.

„Aha, teď si říkáte, že jsem bláznivá ženská středního věku. Vidím, že vás přivádím do rozpaků.“ Předklonila se a mluvila naléhavým hlasem. „Už je to hrozně dlouho – mnoho let, co se mi to stalo naposled. Ujišťuji vás, že jsem jinak po všech stránkách klidná a rozumná.“

„To vám věřím.“

„Přijeďte k nám na Vánoce. Ano, to je správné řešení! Bude u nás docela velká společnost a vy do ní dokonale zapadnete. Nedokážu se smířit s myšlenkou, že byste měl být o Vánocích sám a k tomu v neznámé zemi.“

„Ale pro mne to není cizí ani neznámá země – nikde jsem se necítil tak doma jako tady.“

„To je jedno.“

„Jste moc laskavá. Ale neznáte mne – nic o mně nevíte.“

„Vím to, co jste mi o sobě řekl, a z toho je mi úplně jasné, že jste čestný člověk.“

Vzpomněl jsem si, že důstojný pán Votable mi řekl totéž.

„Děkuji. Avšak váš manžel by jistě…“

„Ale kdež, Lionel nebude nic namítat, určitě ho budete velmi zajímat, to vás ujišťuji, a on ve věcech týkajících se domácnosti dá vždy na můj úsudek. Přijeďte k nám na Vánoce, pane Monmouthe. Pošlete nám telegram, v kolik hodin přijedete, a já zařídím, aby na vás někdo čekal na nádraží – domluvíme se rovnou na Štědrý den?“

V tom okamžiku to s námi škublo a vlak se pomalu rozjel, vyjeli jsme z ponurého nádražíčka a okamžitě jsme se ponořili do tmy, v níž jen divoce vířil sníh. Lady Quincebridgeová se opřela, vytáhla brýle a knihu, já jsem se vrátil k novinám, a zbytek cesty jsme si v družném mlčení četli. Avšak její pozvání ve mně probudilo příjemný, hřejivý pocit. Získal jsem přátelskou duši, první od svého příjezdu do Anglie, a to mne blažilo. Rozhodl jsem se její podivná varování a předtuchy odsunout tiše stranou.

Když vlak opět zpomalil a vjel do stanice u řeky, kde jsem měl vystupovat, lady Quincebridgeová ke mně vztáhla ruku.

„Já jedu ještě o kousek dál,“ řekla a zvesela a přátelsky si mne měřila přes horní okraj brýlí. „Ale budu čekat, že se mi ozvete.“

Rozloučil jsem se s ní a vystoupil jsem s cestovní brašnou na peron. Jen jsem za sebou přibouchl těžká dvířka, něco na mne zavolala, ale bafání lokomotivy a rachocení vozíku na zavazadla ji přehlušilo a nerozuměl jsem, co říká, jenom jsem spatřil její výraz, opět znepokojený a úzkostný – a ten pohled na zoufalý obličej se mi měl v následujících týdnech často připomínat.

V té chvíli jsem však hledal východ z nádraží a cestu ke škole, která, jak mi bylo řečeno, ležela asi míli odtud. Navzdory chladnému počasí jsem odmítl drožku a s brašnou v ruce jsem se vydal na cestu pěšky po zasněžených ulicích a pak jsem zahnul doprava k mostu přes řeku.

Tady se Temže trochu klikatila, byla široká a voda v ní proudila prudce; zastavil jsem se a díval jsem se na vodu. Téměř přestalo sněžit a tu a tam se ukázala v mracích trhlina, jíž slabě prosvítalo měsíční světlo. Vzduch byl chladný a od řeky trochu pofukovalo. Otočil jsem se. Přede mnou se táhla dlouhá a úzká hlavní ulice, po obou stranách lemovaná domky a krámky v jednom chumlu, s nízkými střechami sklánějícími se v nejroztodivnějších úhlech, nyní zapadanými vysokou vrstvou čerstvého sněhu. Tu a tam svítilo na chodník světlo, ale vozovka uprostřed byla bílá a dosud po ní nic neprojelo. Vzduch nádherně, čistě voněl sněhem a já jsem měl báječnou náladu, pociťoval jsem euforii, jako bych očekával, že se přihodí něco úžasného, a ani v nejmenším mi nepřišly na mysl nějaké obavy. Ty nejasné hrozby lady Quincebridgeové z vlaku mi teď připadaly zábavné.

Když proti mně přikulhal nějaký stařík zachumlaný v tlusté šále a omšelém tvídovém kabátě, zvesela jsem mu popřál dobrý večer. Pokývnutím poděkoval za pozdrav, krhavýma očima si mne změřil, a pak byl zase most i ulice za ním prázdné.

Kráčel jsem dál, našlapoval jsem opatrně ve sněhu, protože jsem neměl vysoké boty ani přezůvky, a držel jsem se co nejblíže k domovním zdem, protože tam byla vrstva sněhu tenčí. V pekařství, hokynářství, u ševče i v krejčovství, v pivnicích – všude za orosenými okny teple zářila světla a bylo za nimi vidět pohybující se stíny, ale tady na ulici jsem byl úplně sám a razil jsem si cestu směrem, odkud se vynořovala starobylá školní budova s věží a kaplí, staré zdi se tyčily vzhůru, temné a impozantní. Až na světlo plynových lamp byla tma a do ticha zaznívalo jenom slabé chrupání mých kroků ve sněhu. Měsíc se zase ukryl za mraky. Zastavil jsem se a na chvíli jsem postavil brašnu na zem; před obličejem se mi dech srazil ve stříbrný obláček.

Napravo jsem měl dřevěné dveře s hranatým zamřížovaným okénkem a ve zdi vedle bylo mosazné táhlo zvonku. Došel jsem k němu, zatáhl a naslouchal jsem vzdálenému zazvonění, a jak jsem čekal, až někdo přijde, opět začalo zlehka sněžit a obrovské vločky se mi jemně usazovaly na ramenou a na rukávech jako prachové peří. Přišlo mi to krásné k nevypovědění, a ten chlad, sníh a potemnělé ticho na mne působilo domácky, patřičně, povědomě; pamatoval jsem se na ně a probouzelo to ve mně odezvu, a tehdy jsem si uvědomil, že musely tvořit součást mého dětství. Na dosah ruky jsem měl nějaké tajemství, odpověď na záhadu, a cítil jsem, že kdybych tam mohl stát dostatečně dlouho, určitě bych tu záhadu rozřešil. Ale pak jsem uslyšel zaskřípání a zamřížované okénko se otevřelo. Za ním jsem spatřil obličej a tlumené světlo.

Řekl jsem své jméno a uslyšel jsem, jak se odsouvá zástrčka, a v té chvíli se opět zatáhla opona a tajemství zůstalo tajemstvím.

Vrátný, který mne vpustil dovnitř, byl rudolící chlapík v těžkém zimníku a s buřinkou na hlavě. Vzal mi brašnu a poté, co zamkl dveře a zastrčil závoru, mne vedl dál. Když jsme míjeli vrátnici, nahlédl jsem dovnitř a spatřil jsem útulný, vytopený pokojík s křeslem přitaženým ke krbu, v němž plápolal ohýnek, a vedle ležela černá kočka stočená do klubíčka.

Vyšli jsme do velkého čtvercového nádvoří vydlážděného kočičími hlavami a obklopeného ze všech čtyř stran tmavými budovami. Když jsme je míjeli, můj průvodce mne na některé upozornil slovy „Kaple“, „Profesorský dům“ a „Archiv“, ale nic bližšího nedodal, a pak jsme stanuli před sochou na kamenném piedestalu uprostřed nádvoří.

„Král Jindřich.“ řekl suše.

Král tam stál, vážný a důstojný, s kovovými rameny pokrytými sněhem. Proti nám byla věž s hodinami. „Královská věž.“ Zastavil jsem se a ohlédl se. Sníh ležel na dlažbě i kamenných okenních římsách a vydával bledý třpyt, vepředu poskakoval kužel světla z lucerny vrátného; jinak se vše utápělo v hlubokém stínu. Pak jsme prošli klenutým průchodem do podloubí, kde byla tma ještě hustší. Šli jsme po obvodu zasněženého čtvercového prostoru uprostřed a míjeli jsme pravidelně rozmístěné oblouky. Obešli jsme tři strany a naše kroky se na kamenné dlažbě dutě rozléhaly, zvuku kročejů se zmocnila ozvěna, až se rozléhaly všude kolem, a já jsem byl v pokušení hlasitě šeptat a poslouchat odpověď ozvěny.

Byla tam ledová zima, ale nakonec jsme vyšli po kamenných schodech a prošli dveřmi zakrytými závěsem ze zeleného kulečníkového sukna do chodby s dřevěným ostěním. Na jedné straně byly několikerý zavřené dveře a na druhé straně v kamenných výklencích okna vedoucí do dvora. Po stěnách byly rozvěšené podobizny a mně se zdálo, že mne sledují pohledem a měl jsem nepříjemný pocit, že všude kolem, za dveřmi, v rozích, ukryté ve stínu číhají obličeje, pozorují nás a bedlivě si nás prohlížejí. Avšak když jsem se tam podíval, nikdo tam nebyl.

Před jedněmi dveřmi jsme zastavili a vrátný postavil mou brašnu na zem. „Tudy se jde k vašim pokojům, pane. Snad je tam všechno, co budete potřebovat. Doktor Dancer je do zítřka pryč, ale já vás mám po snídani zavést do knihovny. Snídani vám taky přinesu já. A teď vám, pane, popřeju dobrou noc.“ Natáhl se dveřmi dovnitř a rozsvítil světlo. „Ještě dvoje schody, a tam to je. Máte tam taky zvonek, který vede do vrátnice, kdybyste něco potřeboval.“

„Děkuji.“ Zvedl jsem brašnu. „Mnohokrát vám děkuji.“

Ale už byl na konci chodby, plstěný závěs se za ním s tichým zašelestěním zavřel, a já jsem zůstal sám v nastalém tichu, které se kolem mne usazovalo jako zvířený prach.

Přede mnou strměly příkré schody, na podestě se prudce lomily a ještě zužovaly, ale druhé schodiště bylo kratší a na jeho vrcholu byl další plstěný závěs. Moje kroky se na holých prknech hlasitě rozléhaly a já jsem se napůl děsil, že se ocitnu v nějaké podkrovní komůrce spartánsky zařízené železnou postelí ve stylu společné internátní ložnice, bez jakéhokoli pohodlí. I tady na schodech byla velká zima a škvírami v dřevěných stěnách po obou stranách táhlo. Pomyslel jsem si, že od té doby, co jsem přijel do Anglie, jsem se už něco našlapal po schodech do neznámých pokojů a nauvažoval, co mne v nich asi čeká, a po těch několika zvláštních, znepokojivých zážitcích jsem už začínal být čím dál tím ostražitější a neklidnější. Ale tentokrát byly mé obavy zbytečné.

Když jsem otevřel dveře, rázem jsem se ocitl v nejpříjemnějším a nejpohodlnějším obývacím pokoji, jaký si lze jen představit. Lampy byly rozsvícené, v krbu hořel jasný oheň, násypný uhlák byl plný uhlí a po obou stranách krbu byla úhledně narovnána polena. Byl tam psací stůl a pěkný mahagonový stolek, pohodlná křesla, v policích knihy a na zemi kvalitní perský koberec, na příborníku stály mísy s ovocem a oříšky – hned jsem měl pocit, že pokoj tam na mne, na můj příchod čeká jako přítel, a ještě v kabátě jsem se usadil do křesla, zavřel oči a nevědomky mi unikl hluboký povzdech úlevy a uspokojení, a jak jsem vydechl, zároveň jsem ze sebe setřásl veškerou úzkost, malátnost i strach – ano, byl to jistý druh strachu, který mne tak deptal po celý tento den i několik dní předchozích.

A jak jsem tam seděl, náhle se jemně rozezvučel zvon a odbila celá, a ten zvuk byl nesmírně líbezný a ukolébal mne do ještě většího klidu.

Když jsem se konečně zvedl, abych prozkoumal zbývající prostory bytu, našel jsem malou koupelnu a ložnici, sice trochu skromněji, ale naprosto uspokojivě zařízenou a vybavenou. Bylo v ní také vysoké zrcadlo ve vyřezávaném zlaceném rámu, připevněné na zdi proti oknu. Když jsem jej spatřil, trhl jsem sebou. To zrcadlo už jsem někde viděl, bylo mi tak povědomé, že jsem zauvažoval, zda neviselo někde v dávno minulých letech v bungalovu mého poručníka, ale zároveň jsem si byl jistý, že tam to nebylo; v jeho střízlivém domově nebylo místo pro nic tak přezdobeného. Znovu jsem se upřeně zadíval na zrcadlo, pohledem jsem sledoval každý oblouček a vyřezávanou kudrlinku a s jistotou jsem věděl, že jsem to dělal již mnohokrát předtím, a zároveň jsem pátral v hlubinách své paměti. Ale musel jsem se vzdát, neměl jsem žádné vodítko, které by mi napovědělo, kde jsem ono zrcadlo viděl.

Když jsem rozhrnul těžké sametové závěsy v obývacím pokoji a vyhlédl ven, rozeznal jsem jenom zasněžené hřiště a zahrady, které se táhly do tmy. Ale z okna ložnice bylo vidět na školní nádvoří se sochou krále uprostřed a na boční stěnu kaple s věží.

Na psacím stole byly rozložené noviny z toho dne a nějaké časopisy, na stolku stály karafy s portským a sherry. Vybalil jsem si, potom jsem se vykoupal a v županu a pantoflích jsem si u krbu dal skleničku pro zahřátí.

Přivezl jsem si nové tlusté notesy na psaní a sadu tužek a ty jsem nyní vybalil a umínil jsem si, že hned ráno, jak se dostanu do knihovny a podívám se na Vaneův archiv, stane se ze mne badatel a životopisec a v příštích několika dnech budu pilně a tiše pracovat. Ta představa mi velmi lahodila, neboť ačkoliv jsem byl tolik let cestovatel, ba dokonce dobrodruh, který sotva kdy setrval déle na jednom místě, hodně jsem četl a studoval, protože jsem se snažil zaplnit mezery ve vzdělání, a dokonce jsem i napsal, asi ve snaze napodobit Vanea, pár popisných článků o svých cestách po východě. Nyní jsem se u jasně plápolajícího ohně zasnil a v duchu jsem už viděl svoje jméno vyražené zlatými literami na hřbetech úctyhodných svazků a slyšel jsem lidi, jak o mně mluví a říkají „ten učenec James Monmouth“ a „James Monmouth, spisovatel.“

Tyto moje neškodné fantazie krátce přerušil vrátný, který mi přinesl na podnose večeři – jídlo prosté, ale výtečné, a které připravil prý sám, „protože škola má zavříno, pane, a tak má kuchařka volno.“ Také mi přinesl dopis od dr. Dancera, který přišel večerní poštou.

Vážený pane Monmouťhe,

píši Vám na přivítanou v Altonu a také abych se omluvil za svou dnešní nevyhnutelnou nepřítomnost. Pevně věřím, že jste shledal vše, jak náleží, pohodlné a vyhovující. Biglow se postará o veškeré Vaše potřeby a já doufám, že se s Vámi setkám zítra dopoledne – vracím se dnes večer, dovolí-li to počasí, avšak velmi pozdě, a nebudu Vás již vyrušovat. Zítra se budu snažit Vám ve všem přispět, pokud jen to bude v mých silách, i když se obávám, že toho nebude mnoho. Prokážete mi zítra večer tu čest a povečeříte se mnou?

S veškerou úctou atd.

Valentine Dancer

Později, když jsem vyndával hodinky, abych je natáhl, jsem nahmátl malou kartičku, kterou jsem předtím zastrčil do kapsičky u vesty.

Lady Quincebridgeová Pyre Hisley Beeches Berkshire Hisley 25.

Přišel mi na mysl její utrápený obličej, který na mne hleděl z okénka vagonu, a když jsem nyní seděl v pohodlném křesle u krbu, klidně jsem uvažoval o jejím zvláštním varování a předtuchách, které vyslovila, ale stále jsem jejich významu nemohl přijít na kloub, podobně jako důrazným upozorněním, kterých se mi dostalo už z jiných stran, a tady, v tom bezpečném a vlídném prostředí jsem je ani nedokázal brát vážně. Avšak rozhodl jsem se, že její pozvání na Vánoce přijmu, protože mi byla sympatická, za druhé mi to polichotilo, a zároveň jsem jí byl vděčný, ale asi ze všeho nejvíce proto, že jsem cítil, že nastal čas, abych alespoň nějakým způsobem vstoupil do anglické společnosti a dal o sobě vědět.

Po celý život jsem byl velmi zdrženlivý, ale toho večera jsem vypil o jednu skleničku portského více, než bylo rozumné, a u teplého krbu jsem napůl zadříml, takže když jsem se zvedl, že si půjdu lehnout, trochu se mi točila hlava. Ale v ložnici bylo chladněji, otevřel jsem okno dokořán a svěží vzduch vonící čerstvým sněhem mne brzy přivedl k sobě a pročistil mi hlavu. Když jsem se trochu vyklonil z okna, shodil jsem z římsy vrstvu sněhu, která se třepetavě snesla dolů na dvůr.

Nikde se nesvítilo a okolní budovy byly ponořené do ticha. Nebe se vyjasnilo a byly vidět hvězdy.

Můj poručník mi jako chlapci občas vyprávěl o svých studiích v Cambridgi, a já jsem si v mysli vytvořil představu, kterou jsem prohluboval prohlížením rytin a obrázků v knihách starobylé zdi a uzavřená nádvoří, tichá místa určená ke studiu, ale také halasící jasnými hlasy a pružnými kroky mladých mužů, a snad jsem i tajně po tom všem začal toužit, i když jsem nebyl nijak zvlášť nadaný žák ani knihomol, a ta touha mne asi nikdy neopustila, ale zůstala skrytá a napůl zapomenutá. Nyní se ve mně opět probudila, protože jsem si uvědomil, že tato škola má mnoho rysů starých universit, stál jsem u okna a dlouho jsem se díval do zasněženého nádvoří a vzpomínal jsem na poručníka, šťasten, že jsem se konečně stal součástí tohoto světa.

Když jsem se svlékal, přemýšlel jsem o doktoru Valentinu Dancerovi, s nímž jsem se měl následující dopoledne seznámit, o hromádce notesů v černých deskách, které ležely na mém psacím stole a čekaly, až je popíšu, a stejnou měrou jsem pociťoval nedočkavost i uspokojení. Byl to dobrý den. Měl jsem se hodně na co těšit. Považoval jsem se za šťastného člověka.

Potom však náhle přes dvůr do okna zavál ledový vítr, až jsem se otřásl, rychle jsem je zavřel a hotovil se do postele.

Když jsem se otočil, na zrcadlo na protější stěně dopadlo světlo a já jsem do něj pohlédl přesvědčen, že se v něm uvidím. Ale můj odraz v něm nebyl, spatřil jsem jenom jakýsi tmavý, rozmazaný obrys. Pomyslel jsem si, že to nějaký zvláštní optický klam způsobil, že zrcadlo vypadá zamlžené. Avšak když jsem přistoupil blíže, viděl jsem přes ten mlhavý závoj zřetelně svoje oči, vytřeštěné a lesklé, plné strachu a zděšení, ba hrůzy, ačkoli jsem si toho pocitu vůbec nebyl vědom. Postel byla široká, vzorně nastlaná, polštáře natřesené, avšak když jsem vklouzl mezi prostěradla, byla studená, studila jako rubáš a na omak se zdála mokrá, ačkoliv když jsem je odhrnul, byla zcela suchá, čisťounká a naškrobená. Když jsem složil hlavu na nadýchané polštáře, s tichým ševelem se zploštily. Venku odbily hodiny půl, s ozvěnou se ke mně nesly dva jasné údery.

Ležel jsem celý rozechvělý, na spánek nebylo ani pomyšlení, a ze všeho nejvíce jsem pociťoval hrozné zklamání a hněv, že je mi jaksi odepřen mír v duši a příjemné očekávání, že kdykoli jsem vnějšími okolnostmi ukolébán, uklidněn a upokojen, hned musím být z tohoto klidu vytržen, moje nervy jsou napjaty jako vodicí šňůry loutky; není mi přáno, abych v klidu odpočíval, ale stádě mne musí něco pronásledovat a přivádět až do stavu děsu a nevěřícného údivu, ba hrůzy, nějakými sice nenápadnými, avšak neblahými a nevysvětlitelnými úkazy. Vídal jsem bledého chlapce v otrhaných šatech hned tu, hned tam, chvíli mi šel v patách, pak jsem ho zahlédl zase před sebou; narazil jsem na nepřátelský postoj a dostalo se mi několika varování: nechte toho, vraťte se, buďte obezřetný. Někdo si ze mne tropí blázny, viděl jsem zvláštní předměty a výjevy, které ve mně z neznámých příčin probouzely strach a touhu dát se na útěk, slyšel jsem v prázdném domě zpěv i pláč, následovaný tichem. A zrcadlo se zamlžilo.

Vždyť jsem měl zprvu pocit, že jsem zde vítán, strávil jsem tak klidný a spokojený večer, jak jen si je možno přát, a nyní – téměř jsem nahlas vykřikl v náhlém přívalu zoufalství. Cítil jsem se jako v pasti, nevěda, co se mi to děje, ani co mám dělat.

Mají ty události nějakou spojitost, nebo to je pouhá souhra náhod? Mají nějaký význam? Hledám jenom souvislosti, kde žádné neexistují? Mají smysl? Má vůbec něco smysl? Jsou ty přeludy, varování a strašidelné okamžiky působeny něčím zvnějšku, nebo ztrácím zdravý rozum? Existuje něco mimo mne, nebo jenom uvnitř?

Ležel jsem nepohnutě mezi ledovými prostěradly a slyšel jsem odbíjet celou, potom další hodinu, viděl jsem, jak se v zrcadle odráží bledý třpyt sněhu i stěny a přehoz přes postel, až jsem se nakonec trochu uklidnil a všechno připsal na vrub únavy a vypití nezvyklého množství vína, které mě rozrušilo a rozehřálo mou krev, a s tímto přesvědčením jsem se propadl do spánku.

Ale spánek to byl neklidný a přerušovaný, omotaný předivem fantastických snů. Zdálo se mi, že někudy cestuji, jezdím z místa na místo, bloudím a nejsem schopen se usadit nebo najít správnou cestu ani rozpoznat věci kolem sebe. Slyšel jsem podivný pláč, potom křik, měl jsem pocit, že někam padám, zborcen potem, že klesám do temného vodního víru, který mne stahuje dolů – příznaky horečnaté noční můry.

Když jsem se probudil, byl jsem si jistý, že v pokoji se opět ozýval zpěv nebo pláč – v pokoji, nebo v mé hlavě?

Ale bylo jen konejšivé, klidné ticho a za poloodtaženými záclonami padal sníh. Hodiny odbily druhou. Rty jsem měl suché a popraskané, hrdlo bolavé. Musel jsem se napít vody a věděl jsem, že stejně hned tak neusnu, a jelikož jsem tam nechtěl celé hodiny ležet a nakonec se stát obětí dalších snů a fantasmagorií, čile jsem vstal, oblékl se a přešel do obývacího pokoje.

V krbu, kde jsem před odchodem udusil oheň, to dosud slabě žhnulo. Opatrně jsem prohrábl uhlíky, aby se k nim dostal vzduch, a brzy je olízl plamínek a vydal trochu tepla. Chvíli jsem seděl potmě schoulený u ohně, popíjel jsem vodu ze sklenice a postupně jsem se uklidňoval, poslední zbytky noční můry uvolnily své sevření a rozplynuly se; vrátila se mi síla a dokonce pocit životní energie. Bylo zvláštní toto opakování dřívějších podobných prožitků; a jakmile jsem se vymanil z návalu nervozity a deprese, jako bych načerpal čerstvou sílu a sebeovládání. Nikdy jsem totiž nebýval náchylný k tak dokonalým a náhlým proměnám nálady a dokonce tělesného stavu. Avšak – snad abych si dokázal, že jsem opět muž, rozhodl jsem se, že se vydám ze svého bytu a prozkoumám ty chodby dole, abych si udělal lepší představu o svém okolí. Není na tom pranic zlého a nikdo mi v tom ani nemůže zabránit, a jen mi tento nápad přišel na rozum, už jsem ho byl plný, nedočkavý, přímo vzrušený, dychtivý jako malý chlapec, který se vydává na dobrodružnou výpravu. Natáhl jsem si přezůvky a svrchník s myšlenkou na sníh, kdybych se snad vydal mimo budovu, vzal jsem svítilnu, která tam byla pro mne nachystaná, a tiše jsem vyšel z pokoje, sestoupil jsem po strmých schodech a dveřmi pod nimi vyšel do dlouhé chodby s ostěním. Bylo tam úplné ticho. Stál jsem bez hnutí, vnímal jsem okolní stěny a okna toho starého domu a měl jsem pocit, jako by se slyšitelně usazoval vzduch, který se rozvířil zvukem zavíraných dveří. Naproti mně se okny s tabulkami zalitými olovem v kamenných výklencích linulo stříbřité světlo a všiml jsem si, že na kamenných parapetech leží porůznu velké staré knihy. Otevřel jsem jednu a pak namátkou i jiné, ale zjistil jsem, že jsou psány řecký, latinsky a hebrejsky – pro mne tudíž zcela nesrozumitelně – a jejich žloutnoucí stránky jsou napadeny plísní. Pomyslel jsem si, jak je to asi dávno, co se jich naposledy někdo dotkl.

Podobizny rozvěšené po zdech byly o něco zajímavější – postarší muži vážných, ostře řezaných rysů a laskaví duchovní a mezi nimi jeden či dva krásní mladíci křehkého zjevu, s kučeravými vlasy a jímavým pohledem laně, snad básníci, bývalí studenti AI tonu, kteří zemřeli v romanticky mladém věku.

Ačkoli tam nebyl nikdo, kdo by mne mohl vidět či slyšet, zhasl jsem svítilnu a obezřetně jsem našlapoval téměř po špičkách, snad ovlivněn okolní atmosférou a také trochu pobaven svou noční dobrodružnou výpravou. Vzal jsem za kliku několikerých dveří, o nichž jsem předpokládal, že vedou do podobných bytů, jako byl můj, ale byly zavřené stejně jako ty, na nichž se skvěly mosazné tabulky s nápisy Pokladník, Kaplan a Ředitel.

Už mne to přestávalo bavit a chystal jsem se k návratu, když tu jsem zahlédl na vzdálenějším konci druhé dlouhé chodby dveře – s nápisem Stará knihovna – a ihned jsem k nim zamířil.

Když jsem byl ode dveří vzdálen již jen několik kroků, zmocnil se mne pocit, že mne někdo pozoruje, pozoruje a neslyšně následuje. Otočil jsem se kolem dokola a svítilnou posvítil za sebe, neboť v této části chodby už okna nebyla a panovala zde černočerná tma. Nikdo tam nebyl. Potichu jsem se několik kroků vrátil, stanul jsem a čekal a do ticha napínal sluch. Snad to pracovalo dřevo, snad tu a tam zapraskalo prkno. Nebo také ne. Opět jsem čekal a nakonec jsem se potichu zeptal: „Je tu někdo?“ Nikdo se však neozval, a protože už jsem se na sebe zlobil pro svou rozbouřenou představivost, obrátil jsem se a opět zamířil ke dveřím knihovny.

Předpokládal jsem, že budou zamčené jako ty ostatní, ale pod mým dotekem se zvolna otevřely, až jsem nechtě odskočil. Pocit, že jsem pozorován, nyní ještě zesílil a nervy jsem měl napjaté k prasknutí. Proklínal jsem se, že jsem takový blázen, a proč jsem nezůstal raději v posteli, kde bych teď jistě už spal pokojným spánkem. Avšak má zvědavost vzrůstala, neboť jsem dychtil prozkoumat knihovnu, kde jsem měl v úmyslu strávit několik následujících dní, a začala si mne podmaňovat vážná, důstojná krása onoho starobylého prostoru.

Vkročil jsem dovnitř a na chvíli jsem se zastavil, aby oči přivykly změně světla. Nalézal jsem se v místnosti, která se táhla daleko dozadu a rozplývala se v šeru. Byla však alespoň zčásti osvětlena měkkým jasem odrážejícím se od sněhu, který proudil vysokými okny a odhaloval pohled na galerii, jež se táhla po obvodu celé místnosti a zvedala se ke klenutému, ozdobně vyřezávanému stropu. Strach jsem nepociťoval, spíše posvátnou úctu, jako bych byl vkročil do nějakého kostela či kaple.

Dubové police na knihy lemovaly obě strany centrální uličky, mezi nimi byly rozestavěné psací stolky, a když jsem vzhlédl, viděl jsem další police na knihy na galerii, k níž vedla v pravidelných rozestupech rozmístěná železná točitá schodiště.

Přistoupil jsem k oknu a viděl jsem, že knihovna se táhne podél severního křídla budovy ohraničující nádvoří a svírá pravý úhel s kaplí.

Otočil jsem se a jal se potichu procházet mezi policemi s knihami, rozhlížeje se nalevo napravo s úctou vzbuzenou pohledem na tolik shromážděných vědomostí, tolik učenosti, zdaleka převyšující úroveň chlapců školního věku. Zastavil jsem se a prohlížel si knížky o literatuře a antickém starověku, o dějinách přírodních věd, o filosofii a teologii, až jsem narazil na celé řady v kůži vázaných školních archiválií, ročenek, třídních knih, nejrůznějších seznamů. Věděl jsem, že někde v těchto svazcích najdu zmínky o Vaneovi, ale žádný jsem nevytáhl, zvolna jsem kráčel dál a začal ve mně narůstat zvláštní pocit, že jsem králem jakéhosi opuštěného království a že mám přístup k moudrosti nashromážděné všemi věky – takové podivné, velkolepé myšlenky se zrodily v mé hlavě pod vlivem působivého prostředí, samoty a pozdní noční hodiny.

Právě když jsem se blížil k několika posledním policím, zaslechl jsem zvuk, který jsem nejprve považoval za tiché zavření dveří na druhém konci místnosti, avšak zvuk se opakoval, byl stejnoměrný a pravidelný jako oddychování nějakého spáče, jakési vzdechy, které zdánlivě vycházely ze vzduchu nad mou hlavou, jako by celá ta velká místnost byla živá bytost, která kolem mne dýchá. Podíval jsem se nahoru na galerii. Někdo tam byl, to jsem věděl jistě. Zapraskalo dřevo. Pod něčí nohou. Byl jsem od jediné únikové cesty vzdálen nejvíce, jak to bylo vůbec možné, chycen do pasti v této prázdné místnosti s – kým vlastně? S čím?

„S ničím,“ řekl jsem hlasitě a směle, až pohrdavě – ale polekal jsem se zvuku vlastního hlasu. „Nic tu není.“ A zamířil jsem k nejbližšímu točitému schodišti a začal jsem po něm stoupat, až ozvěna mých kroků drsně narušila ticho knihovny.

Galerie byla temná, úzká a vysoká, mezi policemi na knihy a dřevěným zábradlím byla ulička sotva dvě stopy široká. Zhasl jsem svítilnu. Vzduch byl tady chladnější, ale zároveň jaksi podivně zmrtvělý a dusný, jako by letitý prach, prach z knížek, studia a myšlenek byl tady upěchován a nevpustil sem závan čerstvého vzduchu.

Tiché oddychování se ozvalo opět, tentokrát odjinud, ze tmy kousek přede mnou, a já jsem začal postupovat vpřed, pak jsem se zastavil, opět se pohnul a zase zastavil, ale pořád to přede mnou o kousek unikalo. Podíval jsem se do ohromného kotle místnosti pod sebou. V každém stínu jsem viděl přikrčenou, schoulenou postavu, každý kout skrýval nějaký zlověstný obrys. Nikdo tam nebyl. Nic tam nebylo. A přece tam bylo všechno. „Kdo je tam?“ zeptal jsem se. „Co po mně chcete?“ Nebo spíš byl bych se zeptal, nemít hrdlo stažené a jazyk přilepený na patro, takže jsem ze sebe nevydal ani hlásku. Chtěl jsem se rozběhnout, ale nedokázal jsem to a věděl jsem, že právě to je ten záměr, že se mám vyděsit zhola ničím, jenom vlastním strachem, tichým dechem, zapraskáním prkna, je to samotná ta atmosféra, která mne děsí.

Ale když se chvíli nic neozvalo ani nepohnulo, sebral jsem tolik sil a nervů, abych pomalu, krok za krokem obešel celou galerii, přičemž jsem tu a tam pohlédl dolů, avšak nic jsem nepostřehl, až jsem došel k poslednímu schodišti a po něm sestoupil zase dolů. Když jsem se vrátil do chodby a zavřel za sebou dveře od knihovny, všiml jsem si světla, které se trhaně pohybuje po druhé straně, a když jsem zahnul za roh, zahlédl jsem tmavě oděnou postavu, která pomalu kráčela se zdviženou lucernou – napadlo mě, že je to vrátný na obchůzce, a zavalila mě vlna takové úlevy, že jsem se málem skácel, a sotva popadaje dech, musel jsem se na chvíli opřít o zeď – tak se mi udělalo slabo.

Tak on to tedy byl, kdo mě pozoroval, kdo mě sledoval, patrně stál dole v temné knihovně, protože konal svou povinnost, a jelikož měl podezření, že se někdo vloupal dovnitř, vydal se potichu a nepozorovaně prozkoumat, oč jde. Jestli mě poznal nebo aspoň viděl, tím jsem si jist nebyl, ale pokud ano, zřejmě se rozhodl, že mě nechá, abych se postaral sám o sebe, za což jsem mu byl vděčný – připadal jsem si totiž pěkně hloupě, že jsem se vydal na průzkumy, bral za kliku cizích dveří a chodil někam, kam mne nikdo nezval, a proto jsem uvítal možnost vrátit se v tichosti do svého příbytku a nemuset s vrátným mluvit.

Prošel zeleným plstěným závěsem, ještě než jsem dorazil k ohybu chodby; jeho blikavé světlo již nebylo vidět. Všude bylo ticho. Podobizny na mne shlížely prázdnými pohledy, když jsem je míjel, avšak pocit, že mne někdo sleduje, zmizel.

A pak jsem něco uslyšel. Vycházelo to zpoza druhých dubových dveří, nacházejících se v hlubokém výklenku ve zdi za poodhrnutým zeleným závěsem, který je částečně zakrýval.

Postavil jsem se těsně ke dveřím, čekal jsem a napínal sluch. Opět se to ozvalo, velice slabě, odněkud zevnitř, a ten zvuk byl zcela nezaměnitelný. Slyšel jsem plakat nějakého chlapce, vzlykání bylo tu trochu zdušené, tu opět hlasitější, jako by schovával hlavu do dlaní a zase ji zvedal a každou chvílí se hlasitě nadechoval; lapnutí po dechu a zase další pláč. Ten pláč byl tak zoufalý, byl výrazem takové opuštěnosti a zármutku, že jsem pocítil rozhořčení a hněv a touhu toho chlapce zachránit, utěšit ho, pomoci mu a ochraňovat ho. Chytil jsem za kliku s úmyslem rozrazit dveře a vtrhnout dovnitř. Avšak bylo zamčeno, dveře byly ještě zajištěny závorou, a ačkoli jsem se do nich opřel, lomcoval klikou a dokonce na ně dvakrát zprudka zabušil, nemělo to žádný účinek, ani na pláč, který pokračoval bez jediného přerušení, až jsem jej již nedokázal snášet. Já jsem se dovnitř dostat nemohl, ale je tu někdo, kdo to jistě dokáže.

Rychle jsem se rozběhl po chodbě ke dveřím zakrytým kulečníkovým suknem. Na školním dvoře ležela silná vrstva sněhu, měkká a neporušená jakoukoli šlépějí nebo stopou a její povrch odrážel měsíční světlo jemnou modří. Bylo velmi chladno, mrzlo, jen praštělo. Byl jsem ve stavu takové úzkosti kvůli tomu zavřenému chlapci, že mne v té chvíli ani nezarazilo, že je sněhová pokrývka nedotčená, a vydal jsem se rovnou přes ni, přičemž jsem se bořil a postupoval vpřed s nemalými obtížemi. Jen stěží jsem popadal dech a zoufale jsem chtěl najít vrátného – nejdříve jsem se chtěl podívat do jeho komůrky a modlil jsem se, aby se tam mezitím vrátil, jinak bych ho musel hledat bůhvíkde mezi těmi neznámými budovami, kdyby byl ještě na obchůzce.

Ve vrátnici byla tma. Přiložil jsem si dlaně k očím a mžoural jsem malým okénkem dovnitř, ale viděl jsem, že oheň byl přidušen a v ohništi není ani plamínek ani žhavý uhlík.

Dvakrát jsem naléhavě zaklepal na dveře, ale pak jsem se otočil a zoufale jsem se snažil vymyslet, kam bych asi tak měl jít. Žádné pohybující se světlo jsem nikde neviděl a hlavní brána, kterou jsem do školy přišel, byla zamčená a zajištěná závorou. Kam tedy? Kam se mám vrtnout? Byl jsem celý rozčilený. Až dosud jsem si nepoložil otázku, kdo ten chlapec asi je; škola byla zavřená, takže je to určitě syn některého ze stálých obyvatel, snad učitele či správce, neměl jsem ponětí, ale také na tom v žádném případě nezáleželo; ten hoch je ve strašné situaci a já jsem měl jedinou touhu: dostat se k němu a uklidnit ho, zachránit ho – ani jsem nevěděl, před čím. Po pravé ruce jsem měl kapli, naproti cestu k podloubí a horní chodbě. Musím se tedy dát doleva a doufat, že některé dveře budou otevřené a že se jimi dostanu do budovy, o které se vrátný zmínil jako o domě, kde bydlí profesoři. Ale když jsem si zvedl límec a přitáhl plášť a hotovil se opět k cestě hlubokým sněhem, slyšel jsem, jak za mnou někdo odstrkuje zástrčku na dveřích, a když jsem se otočil, viděl jsem, že ve vrátnici se svítí.

„Pane? Pane Monmouthe? Boucháte, že byste probudil mrtvého.“

Vytřeštil jsem oči. Přede mnou stál vrátný, rozježený a jenom napůl vzhůru, přes noční košili přehozený starý plášť do deště. Bylo jasné, že před pár minutami, když jsem na něho bouchal, tvrdě spal.

„Nezlobte se, že jsem vás vyrušil, když jste se teprve před chvílí dostal do postele – měl jsem si víc pospíšit, abych vás ještě chytil…“

„Jsou čtyři hodiny ráno, pane!“

A vskutku, jen to dopověděl, začaly odbíjet věžní hodiny a zblízka i zdáli se neslo chladným vzduchem další odbíjení. Dokud nedozněl poslední úder a neutichla i jeho ozvěna a nerozhostilo se opět ticho, nic jsme neříkali.

„Co jste tím myslel, pane?“

„Myslel?“ opakoval jsem jako hlupák.

„Že jsem se teprve teď dostal do postele?“

Neodpověděl jsem a on si mne měřil se shovívavým úsměvem.

„Jsou čtyři hodiny, pane,“ zopakoval mi jako nechápavému dítěti.

„Už šest hodin jsem spal jako dudek!“

Zatímco to říkal, teprve jsem pochopil význam jeho slov a zadíval jsem se na jedinou řádku šlépějí ve sněhu; tu jsem si uvědomil, že jsou moje a že tam nejsou žádné jiné, sněhová pokrývka byla přede mnou zcela neporušená, a tudíž tudy nikdo několik hodin neprošel – rozhodně ne vrátný s lampou na obchůzce.

KAPITOLA SEDMÁ

K doktoru Valentinu Dancerovi se jeho jméno – Tanečník – hodilo. Byl mladý, velmi štíhlý a drobný, velmi živý a při řeči se téměř nadnášel na špičkách – vlastně to vypadalo, že nedokáže klidně postát, byl hned tu, hned tam, doslova kolem mne tančil, když jsme šli přes zasněžený školní dvůr.

Bylo nádherné jitro, obloha byla modrá, mrzlo, ale slunce již bylo vzhůru. Doktor Dancer dorazil do mého bytu, právě když jsem se snažil pozřít snídani, kterou mi přinesl vrátný, poté, co jsem vstal po několika posledních hodinách spánku té hrozné noci.

Vrátnému jsem nakonec o plačícím chlapci nic neřekl, jenom jsem neurčitě naznačil, že jsem slyšel z chodby „divné zvuky“, a bál jsem se, jestli se tam někdo nevloupal. Moje nervy, řekl jsem, nejsou po letech strávených v odlehlých a nebezpečných končinách Orientu právě nejpevnější. Muž se na mne úkosem podíval.

„Nejste zvyklý na takové staré domy, pane, zvlášť ne v noci. To pak člověk lehko ztratí nervy, když je sám. Já už jsem na to zvyklý, pane, na všelijaké to praskání a vrzání, a nic si z toho nedělám.“

„A to je všechno?“

„Co jako myslíte, pane?“

„Že je tu slyšet – jenom divné praskání a vrzání – a nic – určitějšího?“

„No, když je škola plná, to jistě, pane, to je tady toho až hrůza – myslím rámusu. Žáci se něco navyvádějí! Ale teď je tady krásně ticho. Určitě se vám něco zdálo, pane, tak je to. Míváte hodně snů?“

Šel se mnou zpátky přes zasněžené nádvoří a pod podloubí, byl ochotný a navzdory noční hodině dobře naložený, takže jsem se opět cítil ve své kůži, jenom jsem se styděl a připadal jsem si jako hlupák.

Konečně jsme dorazili ke dveřím mého bytu.

„No tak vidíte, pane – je tu ticho jako v kostele. Muselo se vám něco zdát.“

„Ano. Ano, bude to tak. Děkuji vám.“

„Tak ještě jednou dobrou noc, pane – nebo spíš dobrýtro.“

„Opravdu se vám omlouvám.“

„Ale, já hned zase usnu, pane, nic si z toho nedělejte. A mně se nikdy nic nezdá.“

Odešel. Nezmínil jsem se o pláči ani o postavě s lucernou. Všechno to bylo pryč a já jsem to chtěl vypudit i ze své mysli, chtěl jsem, aby po zbytek noci bylo všechno klidné, tiché a normální.

Snídani mi vrátný přinesl až po desáté, zatímco jsem se myl a oblékal, slyšel jsem libý cinkot nádobí a příborů. Prostřel mi na stůl u okna, odkud jsem viděl jen strmé střechy a modré nebe.

„Už nesněží, pane, mrzne, a je tam moc hezky.“

„To vidím. Děkuji vám, Biglowe.“

Slyšel jsem ho, jak jde po schodech dolů a pohvizduje si mezi zuby, zřejmě ho noční vyrušení nijak nevyvedlo z míry a moje divné chování mi úplně odpustil.

Neměl jsem čas, abych se nad tím nějak hlouběji zamýšlel, a sotva jsem stačil okusit první sousto snídaně, uslyšel jsem na schodišti lehký krok a ve dveřích se objevil doktor Valentine Dancer.

Představil se, počkal, dokud jsem se nenajedl, vypil také šálek čaje, a přitom ani chvilku nevydržel v klidu. Obličej měl zdravý a mladistvý, tváře zčervenalé mrazem a vlasy mu trčely jako štětiny. Kolem krku měl několikrát omotanou kanárkově žlutou šálu, jejíž konce mu visely až k pasu. Považoval bych ho spíše za nějakého horlivého úředníčka či dokonce učedníka, neboť v sobě neměl nic z profesorské vážnosti a důstojnosti.

Čekal jsem, že mne zavede do knihovny – a předem jsem si umínil, že se nepřiznám, že už jsem tam byl – ukáže mi Vaneův archiv a pak mne nechá, abych si dělal svou práci. Místo toho mi navrhl, že mne provede po škole, a přitom pořád přecházel po pokoji, hned byl u okna, hned zase přiskočil ke mně.

„Je tam tak krásně, vzduch je čistý jako víno – proč byste měl jenom sedět doma? Času máte habaděj.“

Rád jsem souhlasil, potěšen vyhlídkou na příležitost pročistit si malátnou hlavu i zrak a také jsem dychtil, dychtil jako malý školák, abych se mohl projít venku po sněhu.

Když jsme vykročili, podíval jsem se na doktora Dancera zblízka. Měl zvídavý a optimistický výraz, jaký se vyskytuje u jistých lidí v každém věku – byla to tvář přerostlého děcka, takže odhadnout jeho skutečné stáří jsem si vůbec netroufal. Avšak ať si mu bylo kolik chtělo, osvědčil se jako výtečný společník překypující nadšením, neúnavně běhal po schodech, otvíral dveře, vodil mne přes nádvoří i hřiště, ukázal mi učebny, společné ložnice, kreslírny, tělocvičny, aulu, jídelnu, další knihovnu, určenou k dennímu studiu, všechny kanceláře a oddělení oné ohromné školy, jakou jsem nikdy ještě neviděl.

A po celou dobu, co mne prováděl, neustále hovořil, byl přímo nevyčerpatelnou studnicí historie, anekdot, legend a zajímavých faktů o škole, která zjevně byla celým jeho životem, jeho zálibou, domovem a zdrojem bezbřehého nadšení. Tento energický mužíček mne bavil, rozptyloval, informoval, probouzel ve mně zájem, ale hlavně se mu podařilo vytáhnout mne z ulity.

Nakonec jsme přešli ještě jedno hřiště, prošli proutěnou brankou a dostali se na stezku na vlečení lodí podél Temže. Dancer ukázal rukou nalevo napravo. „Přístřešek na lodi. Jez. Veslujete?“

„Ne, ne.“

„A sportujete vůbec?“

„Ne. Kdysi jsem hrával kriket a svého druhu fotbal, ještě když jsem byl v misijní škole, už je to spousta let. Od té doby nic.“

Zastavili jsme se a dívali se proti proudu řeky na dřevěný most, který se půvabně klenul na druhý břeh.

„Jestliže se ještě ochladí,“ řekl vzrušeně doktor Dancer, „řeka zamrzne, a o Vánocích budeme bruslit.“

Holé větve vrb i čepele trav a orobince se bělaly ledem a byly mrazem ztuhlé. Ani větérek nezafoukal a kromě šumění jezu a štěbetání malého hejnka lysek a vodních slípek, které se prohánělo u břehu, bylo naprosté ticho.

„To je překrásné místo,“ řekl jsem tiše. „Je dokonalé, nedokázal bych na něm najít nějaký kaz.“ To jsem řekl já, který jsem procestoval a viděl tolik exotických míst, tolik krás světa, a řekl jsem to zcela popravdě, protože jsem to upřímně pociťoval.

„Zvlášť ten most je krásný – ta křivka, nádherný oblouk…“

„Á – náš strašidelný most!“

„Strašidelný…“

Šibalsky se usmál a poposkočil vedle mne.

„V AI tonu máme dvě strašidla – obě jsou ovšem dokonale přátelská a neškodná. Tajemného muže v šedém, který za soumraku chodí po mostě, a potom sluhu, který prostírá na stůl v profesorské jídelně. Ale myslím, že ani jednoho z nich v poslední době nikdo nespatřil. Třeba budete mít štěstí právě vy!“

Šli jsme dál a vstoupili na most. Na prknech pokrytých ledovkou to klouzalo, takže jsem málem upadl, kdyby mne byl Dancer nechytil za ruku. Pak jsem se opřel o zábradlí a s pohledem upřeným na blyštivou vodní hladinu jsem se ležérně optal: „A to v takové starobylé škole opravdu nestraší jiní duchové?“

„Nestraší. Jistě mi dáte za pravdu, že je to zvláštní. Aleje to tak. Ta škola je dobré, radostné místo. Vždycky byla – skoro vždycky.“

Nic jsem na to neřekl.

„Chlapci jsou tím dočista zklamaní. Dali by si líbit nějaké řádné půlnoční kvílení a řinčení řetězů. Chlapci jsou pěkně krvežíznivá stvoření.“

„To ano.“

„Takže se nemáte čeho obávat, pane Monmouthe.“

Všiml jsem si, že mne upřeně pozoruje a také že se poprvé na chvíli odmlčel.

Chtěl jsem mu to povědět, pociťoval jsem touhu zbavit se svého břemene, ale nezačít událostmi předešlé noci, nýbrž vrátit se až k onomu večeru, kdy jsem přibyl do Anglie. A vskutku bych byl užuž promluvil, avšak v témž okamžiku se zvedl od řeky zvláštní pokřik, a když jsme pohlédli tím směrem, spatřili jsme hejno divokých husí, které se k nám za hlasitého kejhání blížilo, a jejich hlas se mísil se zvučným pleskáním velkých křídel. Dancer i já jsme hleděli jako očarováni a pohledem jsme je sledovali, dokud nezmizely za ohybem řeky. „To byla podívaná!“ Už byl opět v pohybu a vzrušeně poskakoval nahoru dolů.

Bylo chladno, sešli jsme z mostu.

„Půjdeme ještě kousek proti proudu. Odtud je pohled na panoráma školy nejpůsobivější. Nejkrásnější je kaple,“ řekl Dancer pyšně, jako by mu to místo patřilo.

Šel jsem vedle něho, poslušně jsem se díval, kam mi ukazoval, a opět jsem naslouchal jeho vyprávění.

Nakonec jsem mu nic neřekl.

Naše prohlídka skončila před řadou domků za upravenými předzahrádkami, postavených na druhé straně profesorského domu.

„Svobodní profesoři žijí v penzionech nebo v podnájmu na Hlavní třídě, někteří starší profesoři mají byty přímo ve škole. Ale…“ s velkolepým gestem otevřel branku, „my ženáči bydlíme tady!“

Domovní dveře byly otevřené a za nimi hlouček vážných dětí s červenými tvářemi a skřítčími obličejíky doktora Dancera. Za nimi stála vysoká mladá žena s nemluvnětem v náručí. Blížili jsme se k nim po cestičce.

„Hetty, moje paní – pan James Monmouth, náš návštěvník.“ Potom natáhl ruku k drobotině. „A Evelyn – Isaac – Japhet a –“ vzal nemluvně ženě z náruče – „Hector,“ zakončil s úklonou.

Zavedl mne do pracovny, mladá služebná přinesla čaj, děti byly poslány pryč. Byla to příjemná místnost, z jejíchž oken byly vidět trávníky, holé cedry a jilmy a za nimi otevřená hřiště. Kolem stěn byly knihy, většinou historické, jak jsem si všiml, v krbu plápolal oheň.

„Mám vše, po čem člověk může toužit, pane Monmouthe, a nejlepší na tom je, že si to uvědomuji, že to vím. Jsem šťastlivec!“

Kdybych to slyšel od někoho jiného, připadalo by mi to nesnesitelně samolibé, ale teď jsem se musel jen usmát a pocítil jsem k Dancerovi ještě větší náklonnost, odzbrojen jeho nevinnou pýchou a potěšením ze života, práce, rodiny i postavení.

„Samozřejmě se zdržíte na oběd,“ řekl, „i když se obávám, že to bude tak trochu krocení divé zvěře. Víte, děti si vás musí nejdříve pořádně prohlédnout a vyptat se vás na všechno možné, a až se toho nabaží, nechají vás na pokoji.“

„To je od vás moc hezké, že jste tak pohostinný, a jsem vám nesmírně vděčný, ale…“ odložil jsem šálek, „ve skutečnosti se už nemohu dočkat, abych se vypravil do knihovny, podíval se na Vaneovy písemnosti a ihned se pustil do práce.“

Dancer náhle na židli strnul. V místnosti se rozprostřelo ticho. Doktorův obličej zvážněl a objevil se na něm ustaraný výraz.

„Na to máte dost času,“ řekl.

„Ne, pane doktore, nemám. Nemohu přece jen tak narušovat chod školy a zneužívat vaší pohostinnosti příliš dlouho.“

„Ale my jsme doopravdy velmi šťastni, že vás tady máme, opravdu…“

„Ať tak či tak, rád bych se ihned pustil do práce.“

„Dobrá, budiž. Zavedu vás tam hned po obědě.“

Vstal, přešel k oknu a zůstal tam stát s rukama založenýma za zády. Odněkud z domu jsem slyšel zdušený výbuch vzteku, potom dupot utíkajících nohou. Smích, přibouchnutí dveří.

„Asi se musím přichystat na to,“ řekl jsem chladně, „že i vy se budete ze všech sil snažit odradit mne od úkolu, který jsem si předsevzal.“

Po několik okamžiků zachoval mlčení a pak se posadil na židli, ale opět zůstal nehybně sedět, ani nohou nepodupával.

„Co víte o Conradu Vaneovi?“

Stručně, a vzhledem k tomu, že jsem na tu otázku už odpovídal tolikrát, také trochu unaveně, jsem mu to řekl.

„Ano, ano, já vím, jeho cesty, objevy – to vše bylo v dokonalém pořádku, aspoň pokud je mi známo. Dokonce to bylo svým způsobem obdivuhodné.“

„Ale potom…“

„To vše přišlo mnohem později, až ke konci jeho života. Bylo to náhodné, s tím mužem ani s tím, co předtím dělal, se to jaksi neslučovalo.“

Čekal jsem, co bude říkat dál.

„Víte, proč vás to tak neodbytně pudí, abyste se o toho muže zajímal, co vás na něm tak fascinuje?“

„Ne, přiznám se, že to nevím, i pro mne samotného je to záhada. Ale už mnoho let, od té doby, co jsem o něm poprvé četl v knize z knihovny svého zemřelého poručníka, mne to k němu zvláštním způsobem přitahuje, a ta fascinace – máte pravdu, je to vskutku fascinace – nikdy nevyhasla, popravdě řečeno jsem tomu přímo propadl.“

„Jako byste byl očarován?“

Pokrčil jsem rameny.

„Existuje síla, přitažlivá síla zla…“

„Ale jděte, prosím vás!“

„Ano, zla. Již jiní zjistili, že jsou jím přitahováni – jako magnetem, stejně jako byli přitahováni již za jeho života. Conrad Vane byl zlý člověk, pane Monmouthe, zlý a mravně zkažený, a využíval zlých sil, strašných sil, jež ovládal, k ovlivňování jiných lidí, nevinných, naivních, nezralých, pošetilých. Četl jsem nějaké příběhy a slyšel o některých případech a pro své uspokojení jsem zkoumal jejich pravdivost. Stačilo mi to.“

„A jaké to byly příběhy? Co vlastně dělal?“

„Byl zosobněná krutost – o tom ty příběhy jsou, a o tom, jak kazil nevinné duše, i o jeho sprostých, nepříjemných lidských vlastnostech – potměšilosti, zradě, brutalitě, zhýralosti, zlomyslnosti a lstivosti. Začalo to už, když byl chlapec – ne, vlastně snad ještě před jeho narozením, až byl nakonec přinucen odejít do ciziny, kde, troufám si tvrdit, mohl pokračovat ve své neblahé kariéře mezi podobnými pekelníky.“

„Nemohu uvěřit tomu, že hovoříme o témž muži – Vaneovi, slavném objeviteli, vnímavém kronikáři cizích krajin, národů i jejich zvyků… o osamělém cestovateli.“

„Souhlasím. Z toho, co jsem se dočetl, soudím, že skutečně jako by existovaly dvě, zcela odlišné stránky jeho osobnosti – jako Jekyll a Hyde.“

Snažil jsem se pochopit, co mi to Dancer říká. Kosi za okny klovali do zmrzlé trávy. Obloha nad stromy byla téměř stříbrná. Nádherné dopoledne. Dokonalý den.

„Jsem vám vděčný,“ řekl jsem nakonec. „Už se mi dostalo jistých náznaků, zastřených varování. Až do této chvíle nikdo zatím nepromluvil otevřeně.“

Usmál se a opět se začal mírně vrtět na židli.

„Takže jsem vás od vašeho záměru odradil,“ řekl, „a jsem tomu upřímně rád. A nyní se zdržíte a pochutnáte si na obědě.“

„Ne, pane doktore, sice jste mi řekl jisté věci, ale pro mne to nic neznamená, neodradil jste mne. Proč by mne to mělo zastrašit?“

Zatvářil se ani ne tak vážně jako smutně.

„Naopak jste ještě povzbudil mou chuť. Má fascinace se ještě prohloubila.“

Zasténal.

„Jaký to námět!“ pokračoval jsem. „Jaké kontrasty, jaké množství mimořádných protikladů – a jaké otázky vznáší! Stěží se budu rozhodovat, kde mám začít. Nemohu uvěřit svému štěstí. Nakonec představím veřejnosti portrét, studii vskutku nádobyčej vzácného muže.“ Nechal jsem se unášet vlastní výmluvností.

„Měl bych vám toho povědět ještě více,“ řekl Dancer.

„Ó ano, varování! Buďte obezřetný!“

„Zlý má sílu škodit, a ta sílaje velmi reálná a mocná.“

„O tom nemám pochybnosti.“

„Již mnozí trpěli.“

„Pane Dancere, ten muž je mrtvý!“

„A znamená to, že tím to skončilo?“

„Ale jděte, vážený!“

Mluvil jsem srdnatě, slyšel jsem svůj hlas, chvástavý a pohrdavý. Ale byla to jen prázdná slova a uvnitř jsem pociťoval třas.

Dancer se na mne podíval, jako by zvažoval, zda má promluvit, či nikoli.

„Nuže, oč běží?“

Potřásl hlavou.

„Jaký máte vy zájem na Vaneovi?“ zeptal jsem se zostra.

„Žádný. Žádný nemám. Jednou jsem si něco přečetl, jenom z dlouhé chvíle a ze zvědavosti. Poté, co jsem se ledacos doslechl, začal jsem pátrat hlouběji v archivu, který je majetkem školy. To, co jsem se tam dočetl, stačilo, abych se dal na ústup, abych toho zanechal, zavřel knihy a otočil se k tomu všemu zády. Po Vaneově smrti někteří prohlašovali, že to byl veliký muž. Možná svým způsobem byl. Pouštěl se tam, kam se ještě nikdo před ním neodvážil, mnoho toho objevil. Avšak byl to také lhář, násilník, podvodník, strávil nějaký čas ve vězení. Žil si, jak se mu zlíbilo, ale na účet druhých, protože ho to těšilo a bavilo, protože mu to pomáhalo uskutečnit jeho cíle, protože byl zkažený a nadevše miloval moc. To ho nejvíce uspokojovalo. Když byl nucen pro své zločiny opustit vlast, odejel do ciziny a hrál si tam na velkého pána. Využíval a zneužíval nevědomé a nevinné, ačkoliv po celý život ukazoval světu medově líbeznou tvář. Ve společnosti tohoto člověka byste chtěl trávit celé hodiny? Celý čas o samotě? Nechte ho být, pane Monmouthe, nechte ho práchnivět.“

Náhle se otřásl, vyskočil a jal se přecházet po místnosti a mnout si rozčileně ruce.

„Mluvíte, málem jako byste ho znal, jako bývám osobně způsobil nějakou újmu.“

„Mně ne,“ řekl. „Jiným.“

Znovu se na mne zadíval. „Nechte ho ležet. Neotvírejte tu knihu.“

„Jsem vám vděčný, jak již jsem řekl. Nyní tomu rozumím mnohem, mnohem více. Ale přesto vás chci požádat, abyste mi důvěřoval a nechal mne, abych si studoval dále podle svého. Nemohu to jen tak opustit a nechat se tak snadno odradit, aniž bych se pokusil tomu přijít sám na kloub.“

„Jste tvrdohlavý.“

Ano. Zdálo se, že v této věci jsem se skutečně proměnil v tvrdohlavce, jako by se mne zmocnila nějaká síla mimo mne, nutkání jít a proniknout k jádru oné záhady, prohlédnout si ji na vlastní oči. Nikdy jsem nepocítil takové odhodlání, jedině snad za těch dávných časů, kdy jsem vášnivě toužil prozkoumat nějaké neznámé oblasti, prožít dobrodružství, jít ve Vaneových stopách. Uvědomoval jsem si, že jen v tomto ohledu a v žádném jiném jako bych to ani nebyl já. Skoro jako bych byl posedlý.

Doktor Dancer nakonec promluvil téměř šeptem: „Kdokoli se Vanea jen dotkne, zkoumá, bádá o něm, přijde o rozum a nikdy nikde již klidně nesloží hlavu ani nenajde domov. Bude pronásledován zlým duchem. Bude prokletý. Viděl jsem, co by mne čekalo, pane Monmouthe. Proto jsem ucouvl.“

Někde se otevřely dveře. Zaslechl jsem, jak se batole směje, tichým, nevinným smíchem.

Pohlédl jsem na Dancera. „Jenže,“ řekl jsem nakonec, neboť v té chvíli jsem si uvědomil tu holou pravdu, „já na rozdíl od vás nemám co ztratit.“

KAPITOLA OSMÁ

Dancerovo chování se proměnilo. Jakmile z mého klidného odhodlání pochopil, že mám v úmyslu pokračovat ve svém záměru bez ohledu na varování, přestal se tvářit vážně, upustil od dalších pokusů mi v něm zabránit, a začal mluvit opět uvolněně, téměř vesele, i když přece jen o trochu zdrženlivěji než předtím. Bylo to, jako by na nás padl nějaký stín a zvedla se mezi námi neviditelná přehrada, což mne rmoutilo. Ten muž mi byl sympatický, chtěl jsem si udržet jeho přátelství – možná, že mi ho v příštích dnech bude zapotřebí.

Na oběd jsem se u něho nezdržel. Místo toho jsem se nechal odvést zpátky přes školní nádvoří do hlavní budovy. Cestou byl Dancer poněkud zamlklejší, nevykládal již bez ustání o okolí, ale dával mi rady, kde najdu zmínky o Vaneovi, které bych mohl nějak využít.

„Doufám, že nebudete zklamaný a nenabudete dojmu, že vaše návštěva nepřinesla žádné plody.“ řekl. „To, co najdete, je velmi nezáživné, jenom různé seznamy a tak podobně – vůbec nic zvláštního, snad se vám to ani nebude hodit.“

Nevěřil jsem mu, ale řekl jsem: „Dejme tomu že ne, ale někde začít musím, a tady je to asi nejvhodnější. Třebas mne to brzy zavede někam dál.“

„Možné to je.“

Vyrazil napřed, aby odhrnul závěs nahoře nad schody.

V dřevem obložené chodbě, bylo chladno a šero, ale tu a tam se do ní prodíraly sluneční paprsky a v jejich kuželech tančila zrnka zvířeného prachu.

„Během školního rokuje tady asi více ruchu a dění.“

„Trochu více, ale sem žáci pochopitelně nechodí.“

„Nikdy?“

„Ledaže se ocitnou v nějakých nesnázích! Chlapci z vyšších ročníku smějí tu a tam navštívit profesora, ale po většinu času zde panuje tato poklidná a učenecká atmosféra.“

„Žádné rodiny zde nebydlí?“

„Ne – jak již jsem říkal, my, ženatí profesoři, bydlíme u Králova chodníku.“

Mířili jsme ke konci chodby. Před námi byla knihovna.

Chtěl jsem se přímo otázat na onoho plačícího chlapce, ale neodvážil jsem se. Když jsme se blížili, přece jenom jsem se neudržel a podíval jsem se po dubových dveřích ve výklenku, za nimiž jsem slyšel ten zoufalý vzlykot.

Dveře tam nebyly.

Strnul jsem na místě.

„Stalo se něco?“ Dancer na mne znepokojeně pohlédl. Vytáhl svazek klíčů a začal hledat ten pravý. Neodpověděl jsem, jen jsem se otočil a pomalu jsem zamířil zpátky chodbou, až na roh a ke vchodu do svého bytu. Pak jsem se zase vracel. Všechny dveře tam byly, jak jsem je předtím viděl a jak jsem si je vybavoval, včetně mosazných štítků. Jenom ty tmavé dveře za napůl zataženým závěsem chyběly.

Dancer na mne upřeně zíral.

„Vážený pane, není vám špatně? Jste bledý jako smrt.“

Několikrát jsem se zhluboka nadechl, snažil jsem se uklidnit. Nechtěl jsem mu nic vykládat.

S vážným výrazem mne pozoroval.

„To nic. Jsem náchylný k občasným záchvatům nevolnosti – slabosti – z pohledu diváka vypadají znepokojivě, ale není to příznak žádné choroby, skutečně neznamenají nic vážného. Myslím, že je to jenom projev dědičné slabosti.“ Slyšel jsem se, jak blekotám.

„Tak dobrá.“

Dál už se nevyptával, otočil se ke dveřím a zase začal přebírat klíče.

„Mám jich tolik, ve škole je spousta dveří. Jestli jsem ty správné někam založil, budu muset zajít za Droggettem, aby nás pustil dovnitř.“

„Třeba,“ řekl jsem opatrně, „ty dveře nejsou zamčené.“

„Ne, to ne, knihovnu nikdy nenecháváme otevřenou, je tam plno vzácných a cenných věcí. Sice jsme tu nikdy žádného zloděje nepřistihli, ale i nějakou náhodou by mohlo dojít k veliké škodě a ztráta by se ani nedala vyčíslit.“

Jenže v noci byly dveře do knihovny otevřené.

„Á!“ Vybral jeden klíč. „Je hodně podobný dvěma dalším.“

Teď Dancer zjistí, že dveře jsou odemčené. Pomyslel jsem si, že vrátný asi nebyl dost pečlivý a možná bude mít kvůli tomu nepříjemnost.

Dancer se předkláněl. „No tak – zámek jde vždycky trochu ztuha, když jeden nebo dva dny nikdo nejde dovnitř.“ Usilovně kroutil rukou a tiskl kliku. Chvilku zámek ještě vzdoroval a potom povolil. Slyšel jsem cvaknutí a klíč se otočil. Dancer otevřel dveře.

Knihovna vypadala přesně jako v noci a byla prázdná. Vešli jsme dovnitř, Dancer ji přejel pohledem a udělal rozmáchlé gesto. „Toto je jedna z nejstarších prostor školy, stejně stará jako kaple. Nazývá se Stará knihovna, abychom ji odlišili od školní knihovny, ale také se jí říká Královský sál – král ji totiž založil. Jsou zde dokumenty vážící se přímo ke králi Jindřichovi, zakládací listiny, královská charta – ty se ovšem přechovávají v trezorech v listinném archivu, a k těm bohužel přístup nemám. Ale mohu vám ukázat jiné vzácnosti…“

Za dobu, co jsem ho provázel po knihovně, což trvalo asi patnáct minut, se mi podařilo nabýt opět klidu, a ačkoli ze všeho, co mi vykládal, toho ke mně příliš nedolehlo, díval jsem se s takovými projevy zájmu, jaké jsem jen dokázal předstírat, jak otvírá skříňky a zvedá víka vitrín, vytahuje knihy a ukazuje mi nejvzácnější a nejdrahocennější svazky s takovou pýchou, jako by mu přinejmenším patřily. Co chvíli po mně kradmo vrhl starostlivý pohled, ale většinou byl tak unesen vzrušením a nadšením, že jsem tam skoro ani nemusel být; stačilo, když jsem se všemu patřičně obdivoval.

Nakonec však zavřel jeden prvotisk vyzdobený pěknými dřevoryty mučedníků, zapnul mosaznou sponu na deskách a řekl: „A teď – Vane. Archiv je tamhle,“ a čile mne vedl zpátky přes místnost k policím, které jsem začal zkoumat předešlé noci – tedy pokud jsem tam opravdu byl, pokud byly dveře skutečně otevřené, jestli se mi to všechno jenom nezdálo.

Avšak všechno bylo, jak jsem si to pamatoval, v kůži vázané třídní knihy a ročenky, řada za řadou. Přece jenom jsem tam byl.

Dancer bystrým krokem obešel další uličky, dvakrát vystoupil na galerii a vydal se také k některým policím na vzdálenějším konci knihovny, a pokaždé se vrátil se sloupci knih v náručí: cestovní zápisy, svazky dopisů, zeměpis, dějiny školy.

„Všechno, co Vane napsal, nebo kde je o něm nějaká zmínka – a je toho doopravdy velmi málo, a skutečně zajímavého toho bude ještě méně – všechno je tady.“

Narovnal knihy na psací stůl v okenním výklenku. Sloupce dalších knih byly vyrovnané na podlaze.

Vyhlédl jsem ven. Vysoká okna vedla do zahrady, která se svažovala ke stezce k tažení lodí a k řece. Viděl jsem oblouk dřevěného mostu a očima jsem na něm spočinul; byla to pevná, jistá stavba klenoucí se nad jiskřící vodou, byla to scéna, kterou jsem si chtěl podržet před očima pokud možná co nejdéle, aby mne uklidňovala, neboť jsem začínal mít pocit, že bych mohl postupně a nepozorovaně upadnout do jakéhosi neurčitého, přízračného světa, kde se vše proměňuje a posouvá, až bych přestal důvěřovat vlastním smyslům.

Uvědomil jsem si, že Dancer vedle mne mlčky čeká.

„Děkuji vám,“ řekl jsem spěšně, „je to od vás velmi laskavé, že jste se mi tolik věnoval, a teď, když už mám vše, co bych jen mohl potřebovat, se prostě dám rovnou do práce. Už vás nechci připravovat o čas.“

„V těchto zásuvkách najdete papír a psací potřeby všeho druhu. Pokud byste ještě…“

„Ano, ano, vážně, děkuji vám.“

„Jsme vám kdykoli k dispozici – musíte k nám přijít – nesmíte se rozpakovat – přijďte s námi pojíst, pobesedovat – nelíbí se mi pomyšlení na to, že jste tady příliš dlouho sám.“

To bylo velmi vítané pozvání a uklidnilo mne. Opět jsem mu poděkoval a ujistil jsem ho, že předem přijímám jeho pozvání, kdykoli bych pocítil potřebu nebo zatoužil po společnosti jeho či jeho rodiny.

Opustil mne, slyšel jsem jeho rychlý krok, jak se vzdaluje chodbou, až se vytratil z doslechu. V knihovně bylo naprosté ticho. Pozorně jsem naslouchal, ale oddychování slyšet nebylo. Stoupl jsem si k oknu a zadíval jsem se na sníh ozářený sluncem, a vtom jsem si všiml hloučku lidí a uvědomil jsem si, že je to Dancerova žena s dětmi a s mladým děvčetem, patrně jejich chůvou. Mířili všichni pomalu k mostu, chlapci se honili kolem a házeli po sobě koulemi – poznal jsem, že se smějí a pokřikují, viděl jsem jejich bystré, ruměné obličejíky zdvižené vzhůru, jejich rozjařený vyraz, i když jsem samozřejmě nic neslyšel, byli příliš daleko. Žena nyní postavila batole na zem a vybízela ho, aby udělalo jeden dva krůčky, ale děcko stálo nejistě, vratce se kolébalo, až nakonec dopadlo na zadeček v oblaku zvířeného sněhu, ostatní se seběhli kolem, smáli se a radostně poskakovali, a v té chvíli mi přišlo, že to jiskřivé dopoledne, slunce, sníh, modrá obloha i ty krásné starobylé budovy kolkolem s řekou na dosah jsou jakýmsi blaženým rájem, z nějž se oni v mladistvé nevinnosti radují. Avšak já jsem do tohoto ráje nepatřil, byl jsem z něj vyloučen, mohl jsem jej pouze pozorovat, pevně uzavřen za vysokými okny nahoře v knihovně.

Asi tři hodiny jsem se pomalu probíral knihami a práci jsem téměř nepřerušil, až na krátkou procházku do svého bytu, kde jsem si vzal převlečník a šál – neboť v knihovně byla citelná zima, ačkoli se po nějaké chvíli objevil Droggett s kbelíkem žhavých uhlíků a rozdělal oheň v malých železných kamínkách, která stála v jednom rohu na kamenném podstavci. Avšak tepla, které vydávala, bylo věru žalostně málo, a brzy jsem měl prsty celé bezkrevné a zkřehlé a listoval jsem stránkami velmi neobratně. Nikdo jiný mne však nevyrušil ani se neozývaly žádné podezřelé zvuky, leda tu a tam zapraskání prkna. Nedovolil jsem své mysli dále setrvávat u otázky zmizelých dveří a zamčené knihovny, raději jsem se ponořil do práce a řekl jsem si, že to byla pouhá halucinace.

Přesvědčil jsem se, že Dancer mluvil pravdu, záznamy byly většinou pramálo zajímavé. Našel jsem data, týkající se Vaneovy školní docházky, i informace, kde byl ubytován, našel jsem jeho jméno v několika sportovních družstvech nižší výkonnostní třídy, dozvěděl jsem se, že vesloval a byl kormidelníkem a tak dále. Když jsem poprvé narazil na jeho jméno, pocítil jsem lehké bodnutí vzrušení, které však brzy polevilo, jak jsem se pomalu probíral těmi záznamy, které neodhalily nic, co by vzbudilo můj větší zájem. Bylo zřejmé, že alespoň po první dva či tři roky byl Conrad Vane téměř anonymním studentem stejně jako stovky a stovky dalších, ničím nevynikajících chlapců.

Podíval jsem se na zápisky z cest, které vyšly tiskem, i na nějaké výpravné publikace. Byly mezi nimi tři Vaneovy vlastní knihy a dva nebo tři eseje, které se objevily v jiných pracech, avšak nebylo tam nic, co bych sám nevlastnil a mnohokrát nečetl. Ostatní knihy se zabývaly stejnými náměty a jejich autory byli muži, jejichž jména jsem znal, včetně těch dvou, které zmínil antikvář Beamish. Zmiňovaly se o Vaneovi, ale jen letmo, a v několika z nich byl uveden pouze v poznámkách pod čarou.

Začal jsem pociťovat zklamání. Také jsem uvažoval o tom, zda Dancer přede mnou něco neskrývá.

Jak odpoledne pokročilo a slunce se ukrylo za okolní budovy, světlo za okny zešedlo. Tu a tam jsem vyhlédl z okna a všímal si, jak se barva vody v řece mění z ocelové na černou a na sníh uléhají stíny, které pokrývají jeho povrch matným povlakem.

Několikrát jsem se prošel po celé délce místnosti ve snaze se zahřát, postál jsem u malých kamínek a třel jsem si ruce. Jíst jsem nechtěl, jenom jsem četl a četl v poklidu staré knihovny, okolní atmosféra nebyla nikterak rušivá, ani jsem neměl pocit, že mne někdo sleduje. Téměř po celé odpoledne bylo vše pozoruhodně klidné, což mělo na mé nervy konejšivý účinek.

Teprve někdy po druhé hodině odpolední jsem narazil na něco, co vzbudilo více než jen prchavý zájem – záznam debaty vyšších ročníků. Téma bylo Vúdú a čarodějnictví a „význačným a výmluvným přednášejícím“ byl C. P. R. Vane. Nedlouho nato jsem v jednom čísle časopisu, který si vydávali sami studenti, našel zmínku o založení klubu Čertova kopyta, „soukromé společnosti pro diskusi, bádání a pokusy“, podepsanou iniciálami C. P. R. V. Připadalo mi, že to byl jen klukovský pokus šokovat, snaha vypadat důležitě, záhadně a bezbožně, která mohla sotva komu ublížit. Znepokojilo mne spíše oznámení v oficiálním školním věstníku o pár měsíců později, že na základě příkazu ředitele Dr. Birdlipa byl klub rozpuštěn a veškerá jeho činnost, jakož i schůzky jeho bývalých členů se přísně zakazují.

Takže – Vane se namočil do okultismu podobně jako mnoho jiných mladých pošetilců před ním i po něm. Udělal ze sebe hlupáka, a k tomu nepříjemného, ale musel jsem se v duchu ptát, zda některé z těch povídaček, které jsem slyšel, jsou něco jiného než pouhé klepy, které se během let patřičně přibarvily, podobně jako historky, které se každý vyprávěním stávají zlověstnějšími.

Dále jsem obracel stránky věstníku, poután barvitým obrazem života školy před půl stoletím, podivoval jsem se nad tím, kolik se toho změnilo, a objevoval různé drobné zajímavosti, například že Dancerův otec zde býval děkanem, ale toto byl už poslední svazek, který jsem chtěl toho dne prostudovat, protože se udělala ještě větší zima, odpoledne se již hodně nachýlilo a začínalo se stmívat, a já jsem se už těšil, jak si u svého krbu vychutnám horký čaj s topinkami.

A pak jsem narazil na zprávu o smrti jednoho chlapce z Altonu, nejdříve ve věstníku, a potom ještě ve výstřižku z novin, přilepeném k příslušné stránce. Chlapec byl nalezen oběšený na trámu v jedné zamčené místnosti. Tělo neslo stopy bití a ve zprávě stálo, že když byl chlapec naposledy viděn, ba už několik dní předtím, jevil známky značného rozrušení a útrap. Bylo mu třináct let a pocházel z panského sídla Kittiscaru nacházejícího se ve stejnojmenné vesnici v severním Yorkshiru.

Jmenoval se George Edward Pallantire Monmouth.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Uprostřed noci jsem se rozpomněl na koženou truhlu.

Probudil jsem se z neobyčejně hlubokého spánku beze snů v ložnici ozářené měkkým světlem odraženým od sněhu, a v té chvíli se mi vybavil zřetelný obraz odřené hnědé truhly s vypouklým víkem a železnými držadly po stranách, v níž bylo všechno, co jsem si ponechal z věcí po svém zemřelém poručníkovi v Africe. Poručník nikdy neshromažďoval majetek, a když jsem bungalov vyklidil a vytřídil běžné domácí předměty, zůstaly hlavně knihy a několik vzácností, které nasbíral během svého nomádského života, a pár osobních věcí, jichž jsem se zbavit nechtěl, neboť bych to nepovažoval za správné. Bezprostředně po jeho smrti jsem velmi důkladně prošel všechny jeho písemnosti, zčásti z nutnosti, neboť bylo třeba uzavřít některé obchodní záležitosti, avšak také s nadějí, že najdu něco, co by mělo vztah ke mně, nějaké vodítko, z nějž bych poznal, kdo byli mí rodiče a z jakého prostředí pocházím. Nenašel jsem nic. Vypadalo to, jako bych se byl objevil na světě, teprve když jsem sem ve věku pěti let dorazil, a předtím jsem vůbec neexistoval. Neměl jsem ponětí, jestli poručník nějaké papíry záměrně zničil, ale když jsem zjistil, že nic nenajdu, přestal jsem se celou záležitostí trápit; prostě jsem zabalil předměty, které jsem si chtěl ponechat nebo o nichž jsem soudil, že by se uchovat měly, a truhlu jsem ještě s několika svými věcmi uskladnil v jednom sklepení v nedalekém městě. Tam také zůstaly až do doby, než jsem se odhodlal k návratu do Anglie. Nyní truhla stála dosud stažená řemeny a nevybalená s mým ostatním majetkem v Prickeťs Green č. 7, kam jsem si jej nechal přestěhovat.

Netušil jsem, proč se mi ta truhla tak jasně vybavila před očima, ale ležel jsem a přemýšlel o ní, ve svých představách jsem si ji prohlížel, povoloval řemeny, zvedal víko, ale nedokázal jsem si dobře vybavit, co v ní vlastně je, protože na tu dobu jsem se příliš nepamatoval. Jenom jsem věděl, že budu muset všechno znovu pořádně vytřídit, protože jsem znovu zoufale zatoužil najít nějakou stopu své dřívější existence.

George Edward Pallantire Monmouth. Byla to čiročirá a bizarní souhra náhod, že ten chlapec měl stejné příjmení jako já? Nebo měl se mnou přece jenom něco společného?

Věděl jsem, že dokud to nezjistím, nebudu mít pokoj. V hloubi duše jsem byl přesvědčen, že nějaké spojení existovat musí, že právě to je možná příčina mého intenzivního zájmu o osobu Conrada Vanea. Domníval jsem se, že moje rodina tím či oním způsobem měla s Vanem co do činění a že ten mrtvý chlapec má ke mně nějaký vztah.

Byl to ten nebohý duch, jehož vzlykání jsem slyšel za oněmi dveřmi? Či to byl ten bledý chlapec? Snažil se upoutat mou pozornost, pronásledoval mne v zoufalé touze požádat o pomoc? A co vlastně hledal? Mír? Útěchu? Či snad pomstu? Všechno bylo stejně pravděpodobné a té noci ml to připadalo všechno možné, všechno, o čem bych dřív ani neuvažoval a odbyl mávnutím ruky. Před očima se mi začaly vybavovat mé nedávné zážitky, ale teprve nyní, když jsem se ocitl v Altonu a včera odpoledne si přečetl jisté záznamy, začal jsem odhalovat pravdu o Conradu Vaneovi a především viděl před sebou napsané to jméno George Edward Pallantire Monmouth, teprve tehdy jsem se přesvědčil o existenci věcí, které ležely mimo dosah, pod povrchem obyčejného světa.

Bylo to zvláštní, ale najednou jsem měl menší strach než předtím. Již jsem si nemyslil, že jsem nemocný, že jsem zešílel, nebo že jsem se stal terčem nějaké zlovolné lotroviny.

V ložnici byla ledová zima. Na vnitřní ploše okenních tabulek vytvořil mráz jemné, překrásné ornamenty jakoby z kapradí a fantastického listoví. Avšak bylo tam ticho, vládla klidná a pokojná atmosféra jako po celý den. Celý večer jsem se díval do ohně a snažil se dopátrat nějakého smyslu toho, co jsem zjistil, a snažil jsem se vzpamatovat z nečekaného odhalení, jež mnou tak otřáslo. K žádným událostem již nedošlo, žádní dobří ani zlí duchové mne nepronásledovali. Jako bych je tím, že jsem se přiblížil k pravdě, zahnal nebo jim dovolil spočinout. Doufal jsem, že se již nevrátí. Ale nechtěl jsem tu záležitost nechat být, nemohl jsem, teď už ne, umínil jsem si, že se musím dostat k samému jejímu jádru. Když nic jiného, pro svůj klid musím zjistit, jak je to s tím chlapcem. Navíc se změnil i můj přístup k Vaneovi. Původně jsem měl v plánu sepsat oslavný životopis velkého hrdiny. Později, když jsem se dozvěděl více, jsem chtěl veřejnosti představit portrét fascinující postavy plné zvláštních protikladů. Chtěl jsem ukázat obě stránky této osobnosti a pokusit se o jejich vysvětlení. Avšak nyní, když jsem začal objevovat pravdu o Vaneovi, zřejmě jsem náhodou narazil na kus vlastní rodinné historie, a to mne v tuto chvíli přitahovalo přímo vášnivě. Pokud byly naše osudy nějakým způsobem propletené, byl jsem odhodlán ty nitky rozmotat.

Následujícího dne jsem se vypravil do Londýna. Když jsem to šel oznámit Dancerovi, zřejmě ho to překvapilo, ale zároveň se mu viditelně ulevilo.

„Bohužel jsem si vaši radu nevzal k srdci,“ podotkl jsem. „Ale učinil jsem jistý objev – který bych zatím raději podržel v tajnosti, a kvůli tomu je nutné, abych se vrátil do Londýna.“

„Takže vaše návštěva Altonu nebyla zcela neplodná – našel jste v záznamech něco zajímavého?“

„Ano.“

Zadíval se mi do tváře. „Připadáte mi klidný,“ řekl, „nikterak znepokojený.“

„Ani v nejmenším.“

„Přál bych si z celého srdce, aby to tak zůstalo.“

Poděkoval jsem mu a pak jsem se zeptal, zda neví, že by se v chodbě nad podloubím někdy prováděly nějaké stavební úpravy. Připadlo mi, že se zatvářil nejistě.

„Rozhodně ne v poslední době. Jak jsem vám říkal, je to nejstarší část školy, do jisté míry od ní oddělená. Všude jinde se nějaké změny dělaly – například studentské ložnice, které připomínaly středověk a postrádaly jakýkoli komfort, se hodně přestavovaly, dokonce i v době mého působení.“

„Byl bych rád, kdybyste mi mohl věnovat chvilku a doprovodil mne,“ řekl jsem. „Je zde totiž něco, o čem bych se rád přesvědčil ve vaší přítomnosti.“

Když jsme procházeli dveřmi za závěsem z kulečníkového sukna vedoucími k horní chodbě, zastavil jsem se. „Dávejte prosím pozor na všechny dveře,“ vyzval jsem ho. „Jak půjdeme kolem, budu je počítat.“

A také jsem je počítal nahlas a četl jsem nápisy na mosazných štítcích – Pokladník – Listinný archiv – Ředitel – šly za sebou přesně tak, jako když jsem je viděl poprvé. Jak jsme šli dál, viděl jsem, že Dancer se chmuří a chová se ostražitě.

Stanul jsem. „Zde,“ prohlásil jsem.

Pohlédl na mne, ze mne na zeď, na niž jsem ukazoval.

„Co je tam?“ zeptal jsem se ho.

„Co by tam bylo – prázdná zeď,“ odpověděl.

„A za ní?“

„Nemám tušení, nač narážíte.“

„Nebývaly zde nikdy dveře? Nemůže být za tou zdí nějaká místnost?“ Dotkl jsem se stěny.

„Vchod do žádné místnosti tu není. Ledaže by se za stěnou nalézala nějaká komora, do níž je přístup z druhé strany.“

„Z nějaké vnitřní chodby?“

„Já se skutečně nepamatuji na přesné dispozice – je to velmi starobylá budova, jak víte, opravdový labyrint chodeb a místností.“

Nic jsem neříkal. Před sebou jsme měli prázdnou zeď, potud bylo všechno jasné. Přejel jsem po ní dlaní, ale na povrchu nebyla znát sebemenší nerovnost, ani odlišná struktura omítky nenapovídala, že by tam někde byly zazděné dveře.

„Nic,“ řekl jsem.

Přesto jsem se zdráhal odejít – a nechat toho chlapce tam, jak se zdálo, někde zazděného, plačícího a zoufale toužícího po někom, kdo by mu pomohl nebo ho utěšil.

Tam někde byl George Edward Pallantire Monmouth.

Ozvěna jeho pláče mi dosud zněla v hlavě.

Obrátil jsem se a dal jsem se téměř na útěk z toho prokletého místa.

Sníh v Altonu byl něco krásného, obdivuhodného, zdroj potěšení, zvýrazňoval starobylé kamenné budovy a okolní krajinu naopak halil do měkké pokrývky.

Avšak Londýn zima zcela ochromila, jako by samotné jeho srdce bylo mrazem ztuhlé, chodníky byly kluzké a zrádné a vozovky se proměnily v bažinu rozježděné břečky hnědé jako melasa. Na náměstích a v zahradách, kde sníh ležel dosud neušlapaný, nepočítám-li miliony ptačích nožek, se na něj snad dalo hledět s jistým zalíbením, ale musel-li člověk z domu, byť jenom na krátkou pochůzku, mrznul a smekal se a cesta byla doslova utrpením. Jenom žár ze sálajících košů s koksem v boudách cestářů a stánky s pečenými kaštany a bramborami trochu hřály a projasňovaly temnotu a jejich vůně se vznášela ve vzduchu, který jako by byl mrazem zčernalý a chutnal hořce na jazyku.

Z oken jsem viděl zpola zamrzlou řeku, drožky a klouzající chodce, oheň nevydával skoro žádné teplo a zima se svou bílou nádherou pro mne ztratila kouzlo. A zdálo se mi, že všude vidím jen zkřehlé, vyhladovělé lidi bez střechy nad hlavou, choulili se ve svých hadrech v kdejakém koutě a třásli se zimou, připadalo mi, jako by je to drsné počasí nějak vytáhlo na světlo, kde je pak nechalo vyvržené jako zbytky ztroskotané lodi vyplavené přílivem. Uvědomoval jsem si tuto stinnou stránku Londýna více než kdykoli od svého příjezdu.

Avšak netrávil jsem už tolik času úvahami ani dlouhým vysedáváním u okna a pozorováním ruchu u řeky jako předtím.

Hodil jsem na postel neotevřenou brašnu, odložil jsem kabát, a poté, co jsem probudil oheň k jakémus takémus životu, vytáhl jsem starou truhlu z chodby, kde dosud stála, a pak jsem zápolil s přezkami řemenů a se zámky, jichž se nikdo více než dvacet iet ani nedotkl.

Po zbytek dne a ještě část noci jsem byl hluchý a slepý ke všemu kromě obsahu truhly, a když jsem hledání konečně musel zanechat a s očima červenýma a bolavými zády jsem odklopýtal do postele, usnul jsem – napůl ustrojený – a i ve spánku jsem se probíral hromadami knih a dalších věcí, než jsem za úsvitu vstal, abych v pátrání pokračoval.

Dlouho jsem nenarazil na nic pozoruhodného, ačkoli jsem rozevřel a prolistoval každou knihu, otevřel každou obálku a přečetl každý dopis. Minulost, můj život chlapce a mladého muže, vyrůstajícího v poručníkově péči v Africe, ležela přede mnou rozložená na podlaze, jak jsem postupně vyndával věci z truhlice, ale zatím jsem se neoddával vzpomínání. Později si to snad budu moci dovolit, znovu vidět, slyšet a prožít ten klidný, spokojený čas. Ne však nyní, nyní jsem horečnatě hledal cokoli, co by mne provedlo jinými dveřmi do jiného a zcela zapomenutého života.

Chvílemi jsem práci přerušil a trochu se prošel po pokoji; jednou jsem si zašel do blízké jídelny, kde jsem seděl jako omámený vyčerpáním a stěží jsem vnímal, co jím a piji; přiložil jsem několik kousků uhlí do vrtošivého ohně, který se ale nakonec přece jen slušně rozhořel. Jak odpoledne postupovalo, obloha za oknem se zbarvila do ohnivě oranžové a později potemněla a z mrznoucí vodní hladiny stoupala pára.

Dům pode mnou byl úplně prázdný a dosud tichý, a když jsem šel nahoru, na schodech byla tma. Objevil se Threadgold, při návratu něco nevrle bručel, ale brzy se uklidil do svého utajeného suterénu.

Jednou jsem zaslechl divoké zvonění hasičského vozu a zahlédl jsem, jak z jednoho domu o kus dál šlehají plameny, slyšel jsem vzdálený pokřik. Rozsvítil jsem lampy. Vše se opět uklidnilo, jako by svět za mými okny tou velikou zimou ztuhl do nehybného ticha.

Nenašel jsem žádný dopis, žádné doklady, které by se mne týkaly, ani křestní list – který můj poručník jistě musel dostat – vůbec žádnou zmínku o své existenci. Pokud nějaké listiny existovaly, byly zničeny.

Zklamáním a vyčerpáním jsem byl jako opilý a začal jsem si sám připadat jako přízrak, jako bych neměl žádnou podstatu, jako bych v tomto světě reálně vůbec neexistoval.

A pak jsem přišel na starou modlitební knihu.

Byla to knížka malého formátu vázaná v černé měkké kůži s listy tenoučkými jako hostie. Prolistoval jsem ji a obrátil hřbetem vzhůru jako všechny knihy z kufru pro případ, že by v ní byl založený nějaký proužek papíru. Nic z ní nevypadlo. Když však jsem ji už zavíral, oči mi padly na rukou psané řádky na vnitřní straně předsádky. Byly napsané černým inkoustem a dosud byly dobře čitelné, neboť neměly příležitost vyblednout:

Jamesu Monmouthovi na památku od staré chůvy Kittiscar 18.

Zíral jsem upřeně na pečlivě vykroužené staromódní písmo, třeštil jsem na něj oči, že jsem pohledem málem propálil papír, a při tom pohledu se hluboko ve mně cosi pohnulo v odpověď, ale tak hluboko, že jsem to nedokázal zachytit – bylo to jméno, místo, doba, nějaká osoba, něčí hlas – co vlastně? Co? Neschopností se rozpomenout jsem se málem rozplakal, něco jsem věděl, a přece nevěděl, měl jsem pocit jako člověk, který se poslepu řítí tunelem plným zatáček, vrhá se tu vpravo, tu vlevo, napřaženýma rukama se snaží zachytit něco, co leží vpředu, chce to přitisknout k sobě, zatřást tím, aby to vydalo své tajemství.

Stará chůva. Chůva.

Vrhl jsem se do křesla a zůstal tam, ačkoli oheň postupně dohasínal, namáhal jsem si mozek a prohledával jsem každičký záhyb paměti.

Stará chůva.

Ano, už to mám! Ano, mám to… je to… Ne. Pak opět nějaký náznak, prchavý závan slaboučké vůně v nozdrách. A zase zmizel.

Stará chůva.

V jednom ohledu jsem měl však jasno.

George Edward Pallantire Monmouth z Kittiscaru.

Měl jsem nyní nezvratný důkaz našeho spojení.

Té noci jsem usnul v křesle před skomírajícím ohněm a probudil jsem se v časných ranních hodinách, promrzlý na kost; hlava mě bolela tak, že jsem vykřikl, když jsem jí pohnul, a když jsem se postavil, udělalo se mi slabo. Na hromadách kolem mne bez ladu a skladu ležel obsah truhly – knihy, papíry, napolo rozbalené balíčky toho či onoho. V ruce jsem však svíral jednu knížku, tu jedinou věc, na níž mi záleželo či která měla pro mne nějaký význam, tak, jak jsem ji držel celou noc.

Jamesu Monmouthovi na památku od staré chůvy Kittiscar 18.

KAPITOLA DESÁTÁ

Drahý den ráno jsem obdržel dopis od lady Quincebridgeové, která mi v něm připomínala můj slib, že u nich strávím Vánoce, a pokud prý nenapíši, že se mi to nehodí, pošle mi v sobotu, na Štědrý den, někoho naproti k vlaku, který má přijet ve tři hodiny do Hisley.

Podle toho, jak lady Quincebridgeová vypadala, podle adresy i z tónu pozvání jsem usuzoval, že jejich dům bude asi velkolepý a společnost vybraná, a proto jsem se rozhodl opatřit si ještě nějaké slušné oblečení. Jeho shánění mi zabralo následující dva dny, takže i kdybych věděl, co mám dělat, stěží jsem mohl cokoli podnikat ohledně té informace, kterou jsem našel v modlitební knížce.

Vydal jsem se do slušného obchodu s pánským oblečením poblíž Piccadilly a zakoupil smoking, sametový domácí kabátek a nový teplý převlečník, a k tomu ještě další věci a doplňky, jako pěkný župan a kožené pantofle, košile i střevíce. Nakupování mne dokonce těšilo, necítil jsem únavu ani sklíčenost, leda snad mírnou bolest hlavy a údů, které jsem se však rozhodl vší silou ignorovat.

Těsně před Štědrým dnem nastoupila obleva a ulice se proměnily v řeky černé vody pokryté pěnou. Nebe bylo zatažené, městský vzduch ohavně páchl a denní světlo jako by se jen s námahou prodíralo mraky. Přesto jsem si vyšel na procházku mezi stánky na tržiště v Covent Garden a radoval jsem se z té podívané i z rozličných vůní, z vyrovnaných čerstvě uříznutých vánočních stromků, z hromad trpce vonící cesmíny, obhlížel řádky husí, krocanů a kapounů, které se pohupovaly zavěšené na bidlech před masnými krámy, z nichž co chvíli vyběhl učedník v zástěře a hákem na dřevěné tyči některý kus sundal.

Vzpomněl jsem si na minulé Vánoce, které jsem trávil v horské vísce kdesi v odlehlém koutě Tibetu, popíjel jsem čaj se žluklým máslem a naslouchal tajuplnému zpěvu mnichů i jemnému vyzvánění tisíců zvonků, které se neslo řídkým vzduchem. Byl to obrázek tak vzdálený tomuto ponurému londýnskému blátu i ruchu nadcházejících křesťanských svátků, že snad mohl pocházet z jiného světa, jako sen – stěží jsem tomu dokázal uvěřit.

Když jsem se večer vrátil do Pricketťs Green, abych si zabalil na cestu, cítil jsem jakousi tíseň a pomyslil jsem si, že jsem se patrně nachladil, avšak vzal jsem si nějaké prášky a horkou vodu s rumem; spal jsem dobře, a když jsem se probudil do kalného, temného a sychravého rána, usoudil jsem, že se mi podařilo nemoc zažehnat, ještě než stačila propuknout.

Pečlivě jsem se oblékl, zamkl byt – nechal jsem lísteček se vzkazem pro Threadgolda, který se jako obvykle ani neobjevil – a zavolal jsem si drožku, kterou jsem odjel na nádraží Waterloo. Na poslední chvíli jsem strčil do kapsy modlitební knížku v černých deskách.

Cesta byla nepříjemná, vlak byl přeplněný a já jsem vůči spolucestujícím pociťoval podrážděnost. Stáhl jsem se do sebe, schoulil jsem se do kouta ponořen do myšlenek a v duchu jsem neustále rozebíral zápis v modlitební knize, stále jsem se snažil zachytit a pevně uchopit ty prchavé náznaky čehosi, co jsem znal a co by mi pootevřelo dveře do minulosti. Ale nedařilo se mi to o nic lépe než dříve a skoro jsem si začínal přát, abych byl tu knížku nenašel a nemusel se kvůli ní tak trýznit.

Uvědomil jsem si, že ani Conrad Vane ani to, co jsem o něm zjistil, již tak nezaměstnává mou mysl – popravdě řečeno se mi pouhé pomyšlení na něj příčilo. Můj postoj se zcela změnil. Nyní jsem se ocitl v područí myšlenek na chlapce jménem George Edward Pallantire Monmouth.

Vlak rachotil po kolejích a moje myšlenky se ubíraly stejně tak kodrcavě. Nalézal jsem se v omámeném polospánku, z nějž jsem se s trhnutím probral, neboť se mi náhle zdálo, že ve vagonu je nesnesitelné vedro, až jsem se dusil; strhl jsem ze sebe převlečník i sako, abych se trochu ochladil, i když se spolucestující po mně divně dívali.

Krajina za okny byla jednotvárná a bezútěšná, od západu se hnal déšť, na rozmáčených polích stál zasmušile dobytek s hlavami skloněnými. Snad poprvé od svého příjezdu do Anglie jsem zatoužil po horkých tropech, zastesklo se mi po modré obloze a pestrých květinách, po jasu a sluneční záři, po ohromném kontinentu rozprostírajícím se široko daleko; zde jsem si připadal ze všech stran utiskovaný a sevřený, neměl jsem zde co pohledávat, neměl jsem jediného přítele a všichni kolem byli uzavření a měli nudné, nanicovaté, bezbarvé tváře.

V Hisley na mne čekal automobil, tmavozelený bentley; zavazadla mi šofér uložil do kufru a já jsem se vzadu zabořil do polstrovaného sedadla, odhodlán vychutnat si ten luxus, avšak přesto naplněn obavami; říkal jsem si, jestli jsem neměl raději zůstat v Pricketťs Green a o samotě trouchnivět u krbu, neboť jsem si nebyl jist, jak mne v tom panském domě přijmou a zda se tam nebudu cítit nepatřičně, mezi samými cizími lidmi a na pozvání hostitelky, kterou sotva znám. Avšak když auto projelo vysokou bránou, navzdory svým chmurným myšlenkám jsem se posadil zpříma a hleděl jsem vpřed, abych nepropásl první pohled na Pyre. Jako by vytušil můj zájem, šofér zpomalil, abych si mohl vše pořádně prohlédnout. Déšť ustal a obloha se trochu projasnila, ačkoli bylo stále dosti nevlídno a rychle se začínalo smrákat. Jen co jsme projeli mezi nějakými fádními křovinami, auto zabočilo na dlouhou, přímou příjezdovou cestu pro kočáry, lemovanou stromořadím vzrostlých jilmů, mezi nimiž bylo po obou stranách vidět do parku, v němž se popásaly srnky. Představil jsem si, jak tato scenérie vypadá asi v létě, kdy se nad hlavami klene listnatý baldachýn větví, mezi nimiž prosvítá sluneční světlo. To byla ta Anglie, o jaké jsem jako chlapec čítával v knížkách svého poručníka; takový obraz jsem po léta nosil ve svých představách.

„Teď už je vepředu vidět dům, pane.“

Jakmile jsem jej spatřil, pocítil jsem nadšení. Na vzdáleném konci kočárové cesty se tyčila vskutku impozantní, velkolepá stavba, dům ze světle šedého kamene se dvěma bočními křídly a schodištěm, které se v ladné křivce zvedalo k hlavnímu vchodu.

Uprostřed velkorysé okrouhlé plochy před vchodem stála obrovská fontána a sloupy vedle dveří byly ozdobeny kamennými urnami. Dveře byly otevřené dokořán a jimi proudilo do houstnoucího soumraku světlo – světla vlastně zářila ze všech oken a třpyt skleněných lustrů se mísil s měkkým světlem svící ve svícnech. Zahlédl jsem opravdovou oranžérii, a když jsme konečně dojeli na oválné prostranství, spatřil jsem trávníky, které mizely v šeru za domem, vysoké zdi i jezírka s lekníny, cestičky kryté loubím, další fontány a svah povlovně se svažující k jezeru pableskujícímu již skoro mimo dohled.

Jen jsme zastavili, ve dveřích se objevila lady Quincebridgeová a rychle seběhla ze schodů, aby mne přivítala, a ve chvíli, kdy mne tak upřímně a vřele přijala, mne zároveň vtáhla doprostřed jasu, skvělosti a přepychu svého světa. Když jsme vstoupili do domu, měl jsem pocit, že jsem obklopen světlem a bohatstvím a nádherou vánoční dekorace a navíc hýčkán veškerým pohodlím.

Dům byl honosný, s prostornou vstupní halou, z níž stoupalo schodiště; všude tmavé dřevěné ostění a starožitný nábytek naleštěný tak, že se v něm odrážely plameny z polen hořících v každé místnosti v krbu. Vánoční strom, ozdobený skleněnými koulemi, zlacenými šiškami, svíčkami a stužkami, dosahoval téměř k vysokému stropu, každou krbovou římsu i dveřní rámy halily girlandy cesmínových větviček a celý dům byl sladce provoněn hořícím dřevem, ovocem i čerstvou zelení. Omámené a okouzleně jsem zůstal stát, ale lady Quincebridgeová už mi byla po boku a projevovala přátelský zájem.

„Weston vás zavede nahoru – zavazadla už vám tam odnesli. Teď si udělejte pohodlí jako doma a se vším se seznamte, můžete se umýt a tak dále. Vypadáte unaveně, pane Monmouthe.“

Na chvilku mi zlehka položila ruku na paži a zahleděla se mi starostlivě do tváře. „Něco se děje,“ řekla potichu, „vidím to na vás, cítím to, něco se vám přihodilo. Ale tady jste v bezpečí, my se o vás postaráme. Nu, čaj se bude podávat v salonu, až sejdete dolů. V domě je plno dětí, určitě je uslyšíte, ale jsou většinou nahoře a svačinu dostanou v dětském postoji, takže se s těmi malými divochy nebudete muset setkat hned teď!“

Zamumlal jsem něco na poděkování a pak už jsem kráčel za Westonem do schodů, a když jsem se ohlédl, viděl jsem, že hostitelka se za mnou zasmušile a znepokojeně dívá, ale v jejím pohledu bylo rovněž něco nepřítomného, jak jsem si toho všiml již předtím.

Nahoře nad schody jsem sebou téměř trhl, neboť jsem se opět střetl tváří v tvář s lady Quincebridgeovou – tedy s jejím portrétem, vynikající malbou v životní velikosti. Byla zobrazena vestoje vedle rozkvetlé kamélie v zimní zahradě, z jejíhož otevřeného okna bylo vidět do parku, který se táhl do dáli. Na sobě měla fialové večerní šaty s kaskádovitou vlečkou – když jsem se na ně zadíval, zdálo se mi, že barva se chvěje.

Stěny chodby horního podlaží byly celé ověšené krásnými obrazy, byly tam další portréty, zátiší s mísami skleníkového ovoce i s vadnoucími růžemi s opadávajícími plátky, obrazy elegantních loveckých psů, mužů na koních a malé, ale znamenité pastely dětí, baletky, kotěte a další a další podobizny lady Quincebridgeové: studie, na níž se hlavou opírá o ruku, a jiná, na níž si kartáčuje dlouhé vlasy, a potom ještě nějaké krajinky s domem, parkem a zahradou, klidné a uměřené.

Sloužící otevřel dveře na vzdáleném konci chodby a já jsem za ním vešel do svého pokoje.

Závěsy již byly zatažené, a když jsem poodhrnutou záclonou vyhlédl ven, viděl jsem, že zatím padl soumrak, a tudíž nedokáži rozpoznat, kam okna vedou.

Otočil jsem se a rozhlédl jsem se kolem sebe, na pěkný nábytek z ušlechtilého dřeva, postel s nebesy a příjemné obrazy – nic z toho však nebylo příliš honosné, aby mne to odpuzovalo, všechno bylo nachystáno pro mé pohodlí a domácký pocit, a v té chvíli mne snad poprvé napadlo, jak je má hostitelka štědrá a zároveň důvěřivá, když pozvala domů na svátky vlastně úplně neznámého člověka. Byl jsem jí za to vděčný a rozhodl jsem se, že se jí pokusím za její laskavost odvděčit aspoň tím, že budu naprosto vzorný host.

Sloužící se nabídl, že mi vybalí, ale já jsem nejdříve vyndal dárek, který jsem přivezl lady Quincebridgeové, a poté, co jsem se trochu umyl, jsem zamířil zpátky ke schodišti. Předtím jsem si všiml hromady vánočních dárků narovnaných na nízkém stolku pod stromkem a nyní jsem tam pokud možno nenápadně položil i svůj balíček. Nebylo to snadné vybrat něco pro lidi, které jsem sotva znal, ale objevil jsem malou figurku z jemného porcelánu – dvě děti ve venkovských šatech, jaké se nosily v minulém století – a koupil jsem ji, neboť mi můj instinkt napovídal, že bude nejlepší koupit něco, co lahodí mému oku a doufat, že obdarovaný bude mít stejný vkus.

Právě když jsem balíček pokládal na stolek, uslyšel jsem za sebou lady Quincebridgeovou. „Prosím, pane Monmouthe, pojďte nyní do salonu a vezměte si čaj. Jsou tam jenom členové rodiny a několik přátel – ale k večeři nás bude hodně velká společnost, snad přes čtyřicet stolovníků – stala se z toho již tradice a my se jí jaksi nedokážeme vzdát!“

Následoval jsem ji ke krbu na druhém konci dlouhého pokoje, kde bylo mezi pohovkami a křesly prostřeno k čaji, a seznámil jsem se se zbytkem rodinné společnosti.

Bylo tam několik sester, bratranců a sestřenic, ženatý syn a dvě dcery s manžely, jedna prateta – v té chvíli jsem byl řádně zmaten, avšak později jsem je poznal lépe a naučil se je rozlišovat. Byl tam ještě jeden manželský pár a jeden starý mládenec – a ovšem také sir Lionel Quincebridge.

„Je to od vás neobyčejně laskavé, že jste mne tak uvítali,“ řekl jsem mu. „Jsem pro vás úplně cizí člověk, a přesto jste mne pozvali bez jakýchkoli výhrad. Musím přiznat, že bych jinak měl asi smutné Vánoce.“

Stiskl mi ruku. „Moje paní si často dělá přátele podobným způsobem, pane Monmouthe, a její instinkt bývá neomylný.“

„A nikdy nebyla její důvěra zklamána ani ji nevěnovala někomu nehodnému?“

„Nikdy – ačkoli samozřejmě nezve lidi houfně na potkání, jenom tu a tam. Myslím, že je to u ní jakési téměř biblické přikázání – nacházet pocestné na cestách i stezkách a zvát je ke stolu!“

Sir Lionel byl pohledný muž s mohutnou prošedivělou kšticí, byl vysoký a trošku se hrbil. Způsoby měl přímé a přátelské, ale přesto mi neunikla jeho prozíravost a jistá ostražitost v oku a z jedné nebo dvou otázek jsem poznal, že ošálit takového muže by nebylo snadné, a že díky rozvážné letoře funguje v rodině jako protiváha své až příliš impulzivní ženy.

Toho večera i v průběhu následujících dní jsem s ním hodně hovořil a zjistil jsem, že je to muž hlubokého vzdělání a zdravého úsudku, rozmanitých zájmů a velkého smyslu pro humor. Byl společenský, příjemný a milý, ale přesto jsem vycítil, že pod povrchem se skrývá velká síla i schopnost tít do živého, které by neváhal využít ke zničení protivníka. Jedním slovem, byl to vynikající právník, který se bez nesnází dostal na vrchol své profese. Dům i panství, jak mi téměř okamžitě řekl, získali díky rodině jeho paní – lady Quincebridgeová byla dáma značně zámožná.

U večeře, která byla skvělá a ohromující, jsem seděl asi v polovině jedné strany dlouhé tabule mezi jistým právníkem, takto přítelem a sousedem pána domu, a jednou z provdaných dcer hostitelů. Od ní jsem se dozvěděl leccos o okolí – žila totiž s rodinou docela blízko, a byla to příjemná, spokojená společnice. Teprve právník, který se jmenoval Geoffrey Ludgate, mne nenápadně přivedl na téma mých cest. Stejně jako mne ho zajímal zejména Dálný východ, hlavně Čína, o níž toho věděl hodně, ale zřejmě chtěl ode mne slyšet ještě více – uvědomil jsem si, jak důvtipně lady Quincebridgeová uspořádala tabuli a rozsadila hosty.

V jednom okamžiku našeho rozhovoru jsem se zmínil, že při některých dobrodružnějších cestách jsem kráčel po stopách Conrada Vanea a všímal si všeho, co popsal ve svých cestovních denících. Při vyslovení Vaneova jména Ludgate strnul s vidličkou u úst a obdařil mne pronikavým pohledem, a všiml jsem si, že nakrátko zavládlo ticho i v čele stolu, kde seděl sir Lionel.

Když se hovor opět rozproudil, tiše jsem se Ludgatea otázal, zda o Vaneovi něco ví.

„Ale jenom to – co se ví všeobecně.“ řekl opatrně a zdvihl sklenku.

„A co to je?“

Mávl rukou. „Leccos se povídá, nejspíš jde o pouhé dohady.“ „Ale nepříjemné povahy?“

„Značně.“

„I já jsem to zjistil. Zabýval jsem se minulostí a životem tohoto muže – měl jsem v úmyslu napsat studii – tedy o Vaneovi jako cestovateli a objeviteli.“

„Avšak?“

„Byl jsem od toho zrazován. A objevily se jiné věci takříkajíc osobního zájmu, a ty začaly poutat mou pozornost více.“

„To by bylo jen dobře. Zdá se, že nikomu, kdo se dostal do příliš úzkého kontaktu s Vanem nebo s jeho záležitostmi, z toho nepošlo nic dobrého.“

„Ten muž je přece mrtev.“

„Ovšem, ovšem.“

„Znal jste ho osobně?“

„Ne, to ne. Ale jak jsem říkal – leccos se povídá, vyslechl jsem nějaké historky. A člověk si tu a tam něco zapamatuje.“

Poté rozhodně změnil téma a začal se mne vyptávat na dětství strávené v Keni, neboť k této zemi míval nějaké vazby i jeho otec, a ten drobný nelad na povrchu naší konverzace byl brzy opět zahlazen.

Snad dosud nikdy jsem nezažil tak rozkošný a pamětihodný večer; jídlo bylo výtečné, prostředí vybrané, ovzduší přátelské a slavnostní zároveň. Před večeří nás navštívila skupinka malých koledníků, kteří přišli z temné, nehostinné noci a rozestavili se kolem stromku, aby nás potěšili svým zpěvem; všem dětem z domácí společnosti, jichž bylo nejméně dvanáct, kojence v to nepočítaje, bylo dovoleno, aby se také zúčastnily. Jejich rozjasněné tvářičky, zářící oči, nedočkavost a dychtivost, to vše mne naplnilo něhou a pocítil jsem touhu, jakou jsem dosud nepoznal; při pohledu na ně jsem zatoužil po vlastní rodině, po místě, kam bych náležel, po něčem, co bych mohl nazývat svým a sobě drahým – takovéto pocity ve mně probudila ta stará slova a posvátné vánoční nápěvy.

Čas ubíhal tak radostně a já jsem natolik splynul se společností a byl jsem tak okouzlen celou tou slavnostní příležitostí, prostředím a vůbec možností se toho všeho zúčastnit, že jsem si dokázal nevšímat jistých příznaků nevolnosti; již při večeři jsem občas cítil, jak mi hoří pokožka, a pak jsem se zase roztřásl zimnicí a toužil jsem se dostat co nejblíže k ohni. Vypil jsem trochu vína a zakoušel jsem celkovou malátnost počínající nemoci, avšak po celý večer jsem ji dokázal potlačovat až do chvíle, kdy jsem se zvedl, že se odeberu na lože. Bylo již po půlnoci a kromě rodiny hostitele a dvou hostů se společnost rozešla. Když jsem vstal, tak silně se mi zatočila hlava, až jsem zavrávoral, a v téže chvíli jsem měl pocit, jako by se mi měla rozskočit lebka po ráně sekerou. Zjistil jsem, že opět sedím a sir Lionel mne drží za paži, ale snažil jsem se tu nemilou příhodu zlehčit prohlášením, že jde jen o mimořádnou únavu, a nakonec se mi ho podařilo přesvědčit, že po klidném noční spánku se jistě zotavím.

Pravda, ve skutečnosti jsem tomu tak zcela nevěřil, a jakmile jsem byl sám ve svém pokoji, roztřásl jsem se zimnicí; než jsem se vděčně uložil, nalil jsem si ještě whisky.

Celou noc jsem se zmítal, tu jako bych ležel na žhavých uhlících, tu jako v ledové řece, můj spánek byl trhaný a rušený děsivými sny plnými prchavých strašidelných představ, které se navzájem proplétaly. Náhle jsem se probudil; všude bylo ticho, a když jsem si zpola uvědomil, kde jsem, všiml jsem si, že oheň, který v ložnici hořel, když jsem šel spát, pod vrstvou popela ještě slabě žhne. Hlava mi třeštila, ústa jsem měl vyschlá a na prsou drásavý pocit, že mám plíce plné rezavých pilin, které při každém nádechu škrábou.

A tu jsem se po několika mučivých vteřinách rozpomněl úplně na všechno. Byl jsem opět malý chlapeček, ležel jsem v postýlce v ložnici, kde v krbu žhnulo několik uhlíků. Byl jsem nemocný, hlava mne bolela, a při každém nádechu mne zabolelo na prsou. A vedle na nízké stoličce přitažené k posteli seděla – seděla nějaká žena, jejíž obličej jsem právě viděl ve snu tak živě, jako kdyby tady doopravdy byla.

Ale nyní byla ta tam a já už jsem nebyl dítě ležící v bezpečí známé postýlky, nikdo se o mne nestaral, nikdo mne neošetřoval, byl jsem sám v cizím domě a bylo mi zoufale špatně. Byl bych se únavou a zklamáním rozplakal a chtělo se mi uniknout do bezpečné náruče snu.

Rozsvítil jsem lampu.

„Jamesu Monmouthovi na památku od staré chůvy.“

Sáhl jsem po černé modlitební knížce, která ležela vedle na stolku, a poté, co jsem chvíli opět prohlížel věnování, což mi přineslo zvláštní uspokojení, které bych nebyl s to vysvětlit, začal jsem knížkou listovat a tu a tam jsem se namátkou začetl, a uvědomil jsem si, že ta slova jsou mi povědomá, že jsem je kdysi uměl nazpaměť – ale kdy a jak jsem se je naučil, na to jsem se nerozpomněl. Nakonec jsem upadl do trochu klidnějšího spánku, ačkoli jsem se ještě cítil nedobře, a když jsem se vzbudil, sice zesláblý, avšak do jisté míry uzdravený, slyšel jsem slavnostní vyzvánění na Boží hod vánoční.

Snídani mi přinesli na pokoj se vzkazem od lady Quincebridgeové, která se dotazovala po mém zdraví a naléhala, abych nevstával, pokud se necítím doopravdy ve své kůži. Avšak ačkoli mi bylo ještě slabo, měl jsem pocit, jako by se má horečka v noci sama strávila, a umínil jsem si, že nebudu jako host na obtíž a také jsem nechtěl přijít o vánoční radovánky. Přinutil jsem se něco sníst a vypil jsem veliké množství čaje, což mne velmi osvěžilo a povzbudilo.

Nyní jsem viděl, že okna mého pokoje vedou do parku, který se táhne jako pokračování upravených trávníků za domem. Bylo jasno, avšak kolem dolních částí kmenů v alejích se dosud válely cáry mlhy, z nichž se vynořovaly siluety srnek a pasoucího se dobytka jako duchové. Avšak slunce na obloze stoupalo a mlha se začala rozplývat a mizet přímo před očima, až se v celé své kráse ukázala krajina, svažující se k příkopu se zídkou zabraňující kravám v útěku a opět mírně stoupající na druhé straně. Zahlédl jsem cíp jezera, blyštícího se v ranním světle jako ocel, a pozoroval jsem hejno kachen, které přelétlo kolem a zapadlo na jeho hladinu.

Mezi stromy vedla přes trávník široká cesta a jiná, užší cestička se vlídně klikatila kolem, a já jsem se těšil, jak se po ní projdu, jen co naberu sil. Neboť jsem si Pyre již zamiloval, jak krásný dům, tak jeho okolí; připadalo mi, že je to poklidné místo, které nechová žádné neblahé a nepřátelské duchy uvnitř ani venku, a blahořečil jsem té šťastné náhodě, která mne cestou do Altonu svedla ve vlaku s lady Quincebridgeovou. Mé obavy, všechny ty podivné a zneklidňující události uplynulých týdnů začínaly vyhledat; nic mne nenutilo, abych se při každém kroku ohlížel za sebe, nemusel jsem již v myšlenkách prodlévat u těch nešťastných bytostí, ať již skutečných či smyšlených, které mne donedávna pronásledovaly a rušily mír mé duše.

Po desáté hodině jsem sešel dolů. Hlava mne dosud bolela, i údy jsem měl bolavé, ale byl jsem si jistý, že se dokážu radovat ze svátečního vánočního dne.

Místo očekávaného živého ruchu a vzruchu jsem však krom ozvěny svých kroků neslyšel žádný zvuk, dům byl ponořen do ticha a zdálo se mi, že je zcela opuštěný.

Ve vstupní hale mne očekával Weston a oznámil mi, že všichni odjeli do kostela.

„Lady Quincebridgeová mi kladla na srdce, abych vám s ohledem na váš zdravotní stav nedovolil, abyste se pokusil vydat za nimi. Výslovně mne požádala, abych vám řekl, že máte odpočívat u krbu. Všichni se vrátí kolem poledne.“

„Děkuji vám. Všichni jsou ke mně tak laskaví. A přitom se o mne jenom pokoušela slabá zimnice – určitě budu co nevidět úplně v pořádku.“

„V ranním pokoji je pěkně zatopeno v krbu, pane, a je tam také starý pan Quincebridge.“

Čiperně se vzdálil.

Chvilku jsem ještě postál, díval jsem se na vánoční strom, obdivoval jsem, jak je urostlý i krásně nazdobený. Všechno bylo klidné a pokojné a já jsem pociťoval, že jsem zde v naprostém bezpečí jako snad ještě nikdy. Aťsi je v domě nebo přinejmenším v této jeho části naprosté ticho, aťsi jsem tu zůstal sám, přesto jsem si připadal jaksi chráněn, zahalen tou zcela blahodárnou atmosférou; zčásti to bylo díky vlivu samotných Vánoc, ale navíc hlavně díky tomu, že zde sídlila láska a vřelost, štědrost a otevřenost, vlídnost a přátelství, a jistě tomu tak bylo již dlouho, všechny tyto vlastnosti se staly pevnou součástí samé podstaty tohoto domu, jeho cihel a kamene, dřevěného obložení a nábytku, ba tkvěly ve vzduchu.

Obrátil jsem se a zamířil přes halu do ranního pokoje. Byla to světlá, vzdušná a půvabná místnost; krémově natřené okenice byly složené po stranách vysokých oken, která vedla do růžové zahrady vedle domu, a stěny vymalované mořskou zelení byly ověšeny kresbami a pastely. Na stole uprostřed místnosti stála obrovská bronzová váza s cesmínou a v krbu s praskáním hořela čerstvě přiložená polena.

Vedle krbu stál vysoký ušák a v něm hluboce zabořen seděl pán, kterého jsem si v první chvíli ani nevšiml, a o němž jsem usoudil, že to bude starý pan Quincebridge.

Zdálo se mi, že spí. Byl zabalen do velké kostkované přikrývky, kterou měl přitaženou skoro až k bradě, a oči měl zavřené. Vešel jsem tiše do pokoje a pak jsem se zastavil, neboť jsem ho nechtěl rušit, a díval jsem se z okna na holé ostříhané růžové keře. Jemně tikaly hodiny, v krbu občas zasyčel uhlík, ale jinak bylo ticho. Skoro jsem starému pánovi záviděl jeho poklid. Včera u čaje ani na štědrovečerní večeři nebyl, a tudíž jsem nevěděl, jestli žije v Fýre, nebo jestli přicestoval teprve dnes ráno.

„Posaďte se přece, mladý pane, posaďte se.“

Náhle měl oči otevřené a zcela bdělé, blýskaly se v pergamenové tváři. Dlouhé nohy trčely zpod přikrývky, ruce měl jako hůlky, a to mu dohromady s tenounkým krkem dodávalo vzhledu velké luční kobylky složené v křesle. Dva nebo tři chomáčky vlasů mu trčely z lebky pokryté napjatou kůží jako chmýří pampelišky a měl obrovské uši.

Pokročil jsem k němu a stiskl podávanou ruku. Bylo to, jako bych uchopil svazeček dlouhých, tenkých klacíků. Obličej měl bezbarvý, téměř průsvitný a vysušený, ale z jiskry v oku a pravidelného tepání namodralých tepen na hrdle, na spáncích i zápěstí bylo patrné, že nit jeho života je dostatečně silná.

„Posaďte se už, pane.“

Sedl jsem si do křesla naproti, které jsem si přitáhl blíž ke krbu. Hlas měl překvapivě zvučný a oči si mne prohlížely zpříma a pátravě.

„Je Hod boží,“ řekl.

„Věru že je – a dovolíte, abych vám při té příležitosti popřál šťastné svátky? Bylo mi řečeno, že celá společnost je v kostele; měl jsem pocit, že bych měl jít také, ale večer se o mne pokoušela zimnice a lady Quincebridgeová trvala na tom, abych zůstal doma v teple.“

„Vy ale nejste nikdo ze sousedství. Já vás neznám.“

„Ne, pane, jsem pouhý známý lady Quincebridgeové – ale velmi bych si přál, abych se směl nazývat přítelem, když mi byly zde nabídnuty tak ochotně přátelské ruce.“

„Tento dům patří mému synovi. Lionelovi. Je to můj jediný syn, i když jsem jich měl víc.“ Řekl to zcela lhostejně, jako by byl už příliš starý na to, aby pociťoval nějaký zármutek, který mu to v minulosti snad působilo.

„Je to velmi krásný dům. Nesmírně jej obdivuji.“

Neodpověděl a všiml jsem si, že opět zavřel oči. Zdálo se mi, že náhle usnul, tak, jak to dokážou jenom velmi staří lidé nebo malé děti, uprostřed věty nebo proudu myšlenek. Opřel jsem se v křesle s pocitem, že svou nemoc, ať už to bylo cokoli, jsem zahnal jenom zčásti a že číhá opodál, aby znovu udeřila s neztenčenou silou. Bylo však útěšné, že jsem tady mohl nerušeně sedět ve společnosti starého pána, prost všech úzkostí. Sloužící přinesl podnos s kávou a já jsem chvíli čekal a nevěděl jsem, co mám dělat, avšak nakonec jsem si co nejtišeji nalil jeden šálek. Zatímco jsem popíjel kávu a prohlížel si půvabnou kresbu děvčete v kolesce tažené koněm, stařec se opět probudil, stejně náhle, jako předtím usnul.

„Monmouth,“ řekl starý pan Quincebridge. „Monmouth. Jednoho Monmoutha jsem znával.“

Dychtivě jsem se naklonil dopředu.

„Kde to jen bylo? Znal jsem ho? Kdo ví. Monmouth.“ „Kdybyste se dokázal na cokoli rozpomenout, rád si to poslechnu. Já…“

„Tak tak. Byl bych moc rád, kdybyste mi nalil šálek čaje.“

„To je káva. Mám zazvonit, aby přinesli čaj?“

„Ne, ne, ne.“ Trochu si poposedl a zašoupal nohama.

„Mohl bych vám nějak…“

„Je Hod boží.“ řekl znovu.

Zoufale jsem si přál, aby se zase vrátil k mému jménu.

„Nesmírně dychtím po tom, abych se dozvěděl něco o své rodině.“ řekl jsem. „Nevím vůbec nic – když mi bylo pět let, poslali mne za poručníkem do Afriky – předpokládám, že po smrti mých rodičů, a do Anglie jsem se vrátil teprve před nedávnem a po mnoha letech – vlastně celý svůj dospělý život jsem prožil v cizině, ale jsem si jistý, že musí existovat nějací pamětníci – někdo, kdo by mi mohl objasnit, kdo byli mí rodiče, kdo by věděl, odkud pocházím.“

„Všichni mrtví.“ řekl a zachumlal se opět do pokrývky.

„Mrtví?“ Jak to může vědět? Co tím vlastně myslí?

„Mně je čtyřiadevadesát.“ Oči se mu zase zavřely. Jednou nebo dvakrát zamumlal neurčitě, tázavě moje jméno a usnul.

Seděl jsem naproti němu, hlava mi třeštila, oči mne pálily a usilovně jsem přemýšlel, přemýšlel, převaloval v hlavě, co jsem od něho slyšel. Bylo mu devadesát čtyři. Sir Lionel chodil do Altonu, a věděl jsem, že v anglických rodinách se v takových věcech udržují tradice. Jestliže do oné školy chodil i starý pan Quincebridge, mohl být téměř spolužákem Conrada Vanea? A tudíž i George Edwarda Pallantira Monmoutha z Kittiscaru.

Chtělo se mi starcem neurvale zatřást, vyzpovídat ho, přinutit ho, aby si vzpomněl. Avšak když jsem na něho pohlédl, viděl jsem křehkou prastarou bytost, která se drží tohoto světa, svého života jenom tenoučkým poutem, že už se napolo vznáší do jiné budoucnosti jako dětský drak do mraků. Nedokázal jsem vtrhnout do jeho spánku, stejně jako bych nedokázal probudit nemluvně. Avšak umínil jsem si, že později, až skončí dnešní sváteční den, s ním znovu promluvím, pokusím se nenásilně povzbudit jeho paměť, zda nevydá něco, čeho bych se mohl chopit.

V ničím nerušeném poklidu té tiché místnosti jsem také zavřel oči a na chvíli jsem zdříml jako druhý unavený stařec, a zahanbeně jsem se probudil, teprve když se na nás přišla podívat lady Quincebridgeová a za ní zbytek společnosti; a tak začala oslava Vánoc. Snažil jsem se ze všech sil skrýt svou stoupající horečku a nevolnost a také si užít všeho, co nabízela příjemná společnost.

To se mi dařilo až do večera, kdy jsem se nakonec opět zhroutil, ale tentokrát to bylo vážnější. Poslali pro doktora, dva sloužící mi pomohli do postele, a pak jsem se na mnoho dní vážně rozstonal; bylo mi velmi zle, zmítal jsem se v horečkách a v oslepující bolesti hlavy, opakovaně jsem se propadal stále hlouběji do temných, vířivých vod deliria, aniž bych si uvědomoval, kdo jsem a kde jsem. Někdo mne velmi pozorně a oddaně ošetřoval, a já jsem nedokázal víc, než tuto péči vděčně přijímat.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Upamatoval jsem se, že když jsem byl naposledy v této místnosti, vedle krbu seděl zachumlaný v křesle jakýsi starý pán.

Nyní jsem já byl ten stařec, nebo jsem si tak alespoň připadal, seděl jsem tam a kolem nohou jsem měl omotanou přikrývku.

V pokoji však nebylo chladno a okny proudilo dovnitř řídké sluneční světlo. Přes bledé, vodnaté nebe se táhly cáry bílých mraků.

„Přál byste si něco? Jenom mi to řekněte.“

Lady Quincebridgeová seděla opodál, napůl otočená ke mně, napůl tak, aby viděla z okna, a na klíně držela vyšívání.

Neměl jsem představu, jak dlouho jsem spal – předtím jsem totiž spal několik dní vlastně bez přestání, a úplně jsem ztratil schopnost odhadovat čas. Ale vzpomněl jsem si, že jsem toho rána sešel ze schodů, podpírán Westonem, a že to bylo poprvé od chvíle, kdy jsem na Boží hod vánoční tak onemocněl. I taková malá námaha mne nesmírně vyčerpala, ale ošetřující lékař prohlásil, že už budu schopen vyjít ze svého pokoje. „Z nemoci se může stát zvyk, a pak se sama ještě zhoršuje,“ řekl. „Vy jste z nejhoršího venku a nastoupil jste na cestu k úplnému uzdravení. Dohlédneme na vás, jak po ní půjdete, krok za krokem.“

Pomyslel jsem si, jak je to příjemné sedět opět v tomto klidném pokoji, sice sláb a s hlavou prázdnou, ale s vědomím, že od této chvíle budu postupně nabývat sil.

Lady Quincebridgeová se usmála. „Už vypadáte lépe. A zase jste duchem s námi.“

„Ano.“ Měla pravdu, protože jsem předtím putoval v nějakém zmateném limbu nemoci a horečky, mimo realitu svého okolí.

„Asi jsem nějakou dobu nebyl při smyslech,“ řekl jsem.

„Více než dva týdny. Vánoce jsou dávno za námi.“

„Vánoce.“ Stěží jsem se na ně upamatoval. Avšak před očima se mi vynořil obraz onoho starého pána, který vyslovil moje jméno; byl to asi otec sira Lionela? – chtěl jsem se na něj vyptat lady Quincebridgeové. Chtěl jsem se zeptat, jestli bych s ním mohl znovu hovořit, a uvědomil jsem si, že se ve mně opět probouzí původní zájem o vše; vždyť do této chvíle mi byla naprosto lhostejná moje existence, minulost, mé jméno, všechno, co mne předtím tak zaměstnávalo.

Avšak nejdříve jsem se obrátil k lady Quincebridgeové a prohodil jsem: „Když jsme se onoho temného podvečera setkali ve vlaku, řekla jste mi, že máte obavy o mou bezpečnost, jako byste měla nějakou zlou předtuchu.“

„Bylo tomu tak.“

„Ale jak to? Proč?“

„Nevím, odkud se ta tušení berou, pane Monmouthe, nikdy jsem to nechápala ani jsem po tom nepátrala. Naučila jsem se svým předtuchám věřit. Už jako dítě jsem občas mívala chvíle nesmírně silné intuice. Například jsem byla pohromadě s nějakým člověkem a náhle jsem věděla, že ten člověk brzy zemře – to je ze všeho nejhorší. Jako by mi uvnitř hlavy promlouval úplně zřetelný hlas, a zároveň na mne padne jakýsi stín – na mne i na tu druhou osobu. Je mi zima a mám strach. Nebo jindy si naléhavě uvědomuji nějaké nebezpečí. Vidím temné obrysy, beztvaré, ale zřetelné – to dnes už jen zřídka. Ale tolikrát byla má tušení správná, že jsem se jim naučila naslouchat a respektovat je. Když jsem se s vámi tehdy poprvé setkala, téměř jsem už na tyto své zážitky zapomněla, protože se mi nic podobného několik let nepřihodilo. Ale v té chvíli jsem věděla – že vám hrozí nebezpečí – že…“

„Že umřu?“

„Ne, to ne. Ale měla jsem strach – něco jsem vytušila – něco zlého, neblahého… temného a hrozivého – nedokážu to popsat.“

Chvíli jsem mlčky seděl a potom jsem se – vzhledem k přetrvávající slabosti pomalu a postupně – snažil v duchu vrátit až ke svému příjezdu do Londýna, vybavit si všechno, co jsem viděl nebo vycítil, všechna varování, jichž se mi dostalo od Beamishe, Votablea, Dancera, stejně jako vše, co jsem se dozvěděl v Altonu o Conradu Vaneovi.

Nakonec jsem zvedl oči. Lady Quincebridgeová se na mne upřeně dívala. Začal jsem vyprávět.

Venku za oknem se potrhané mraky spojily a zakryly slunce, ranní pokoj potemněl. Na okno lehce zabubnoval déšť.

Lady Quincebridgeová mne nepřerušovala, jenom přidávala bledě modré okvětní lístky na své výšivce. Oheň pomalu vyhasínal, ale ona nevstala, aby jej prohrábla nebo přiložila.

Z haly se ozvalo odbíjení hodin, bylo dvanáct.

Na závěr svého vyprávění jsem lady Quincebridgeové řekl o nálezu věnování v modlitební knize i o tom, jak se ve mně probouzejí záblesky vzpomínek, kdykoli si v knížce čtu nebo na ni jen pomyslím.

Zavřel jsem oči, náhle se mi udělalo slabo, cítil jsem se tím dlouhým vyprávěním a soustředěním zcela vyčerpaný. Slyšel jsem, že lady Quincebridgeová vyběhla z pokoje a za chvíli se vrátila s Westonem, který přede mne postavil podnos.

„Tu máte, trochu brandy s vodou – to vás povzbudí.“

Když jsem se natáhl pro sklenici, ruka se mi třásla, a lady Quincebridgeová mi nápoj spěšně podala. Jen jsem však trochu usrkl, opravdu se mi udělalo lépe a pokračoval jsem ve vyprávění.

„Začalo se mi zdát, že kamkoli vkročím, tam straší, a už jsem si lámal hlavu, proč mám takovou smůlu. Nikde jinde na světě jsem totiž nic podobného nezažil – proč mám mít právě v Anglii pocit, že mne někdo pronásleduje a pozoruje?“

„Možná – že to nemá nic společného s těmi místy jako takovými – nebo nejenom.“ řekla lady Quincebridgeová zamyšleně.

„Ne. Také jsem si to myslel – že jsem to já, koho ti duchové straší – to já je ruším svou přítomností bez ohledu na to, kde se nacházím, jenom mne pronásledují. To, co jsem viděl a slyšel, nebyla náhoda, tím jsem si zcela jist. Bylo to záměrné.“

„Ano, jistě.“

„Cožpak vy mi věříte? Nemyslíte si, že si něco namlouvám, že jsem se zmýlil? Nebo že jsem zešílel?“

„Ne, a také si myslím, že vaše nemoc byla nevyhnutelným důsledkem neustálého velkého napětí a také toho, že jste se s ním musel vypořádat sám – bylo jisté, že dříve či později něčemu podlehnete, ale možná to bylo právě dobře; ta nemoc vám dopřála pauzu, odvedla vás od tohoto šíleného pronásledování, toho úkolu, který vás začal zcela pohlcovat.“

„Pociťuji velkou úlevu, že jsem se směl ocitnout zde na Pyre, navzdory tomu, že jsem ve vaší domácnosti způsobil takovou nesnáz a neblaze vtrhl do vašeho života.“

„Možná i toto bylo nevyhnutelným důsledkem našeho setkání ve vlaku. Až se zcela uzdravíte, budete ještě mnohem více vzdálen toho všeho, co se vám od příjezdu do Anglie přihodilo. Budete vidět svou budoucnost mnohem jasněji.“

„Moje budoucnost.“ řekl jsem nechápavě. Neměl jsem o své budoucnosti nejmenší představu. Všechno, co jsem si předtím plánoval, kniha o Conradu Vaneovi, kterou jsem chtěl napsat, to vše jako by bylo součástí nějakého úplně jiného života. Říkal jsem si, jestlipak mne něco z toho bude ještě někdy zajímat; zdálo se mi, že mé duševní schopnosti značně ochably. Ale pokud nebudu psát knihu, co mám vlastně dělat? Mám nějaký cíl? Nemám, a nedokázal jsem si představit, jaká by mohla být ta budoucnost, o níž hostitelka hovořila.

„Dokud vám nebude docela dobře, zůstanete tady na Pyre. Na tom jsme se s Lionelem již dohodli.“

Poděkoval jsem jí a vybavil jsem si, že jsem jí patrně děkoval i den co den, když jsem byl nemocný, neboť jsem si uvědomoval, že nic jiného v té chvíli nedokážu.

„Času na to, abyste se rozhodl, co dál, budete mít dost. Nyní jste se ocitl na rozcestí – v kritickém životním bodu. Nesmíte se bezhlavě vrhnout vpřed a riskovat, že se vydáte špatnou cestou.“ Dopil jsem poslední kapku brandy. Opět mne začala přemáhat ospalost.

„Toto místo je blahodárné.“ řekl jsem. „Tady z ničeho nemám strach – všechny stíny se rozplynuly. Nic zde na mne nemůže.“ „To jsem opravdu ráda.“

Jak jsem pomalu uplouval do spánku, vzpomněl jsem si na starého pána a byl bych se lady Quincebridgeové na něj zeptal, zdůraznil bych, jak rád bych se s ním opět setkal a zjistil, co mu říká jméno Monmouth, nebýt toho, že jsem byl tak unavený a všechny myšlenky se mi pletly dohromady. Zeptám se příště, řekl jsem si v duchu.

Monmouth, zamumlal tenkrát. Slyšel jsem jeho slabý, nakřapaný hlásek i teď. Monmouth.

Usnul jsem.

Na pozvání sira Lionela jsem začal trávit večery v jeho pracovně, což byla poněkud omšelá, leč pohodlná místnost v zadní části domu se stěnami obloženými knihami a s hlubokými lenoškami; na koberečku před krbem lehávala natažená fenka černého labradora Jenny. Tady jsme při sklenici whisky hovořívali o všem možném, mými cestami a současnou situací zemí, jež jsem navštívil, počínaje, a já jsem se od hostitele zase na oplátku dozvěděl mnoho věcí, které mi do té doby nebyly jasné: o anglickém způsobu života, o politice a společnosti, jakož i o právním řádu, o fungování státní správy i o speciálním odvětví trestního práva, které bylo oborem sira Lionela. Vyprávěl mi o svém dětství, které z valné části strávil šťastně ve Skotsku – rodem byl totiž z Edinburghu a vycítil jsem, že se mu dosud po něm stýská – o svém vojákování v Jižní Africe a Francii, o lidech, které znával, krajích, které si zamiloval, a také o své rodině. Čím více času jsem strávil v jeho společnosti, tím více jsem si ho oblíbil a tím větší obdiv k němu cítil. Připadal mi jako člověk zdravého a bystrého úsudku, muž odvážný, ale zároveň s ušlechtilým a vlídným srdcem.

On mi také navrhl, abych si začal dělat nějaký rámcový plán práce.

„Zůstaňte tady u nás ještě týden nebo čtrnáct dní.“ řekl mi jednou večer, když jsme spolu seděli u plápolajícího krbu. Venku se vítr opíral do stromů v parku, s kvílením se hnal proti domu a narážel do oken, ale tady uvnitř bylo příjemně a útulno; lampy vrhaly světelné kužely na psací stůl a knihy i na mužné rysy sira Lionela, který seděl s nataženýma nohama a občas potáhl z dýmky.

„Je vám už lépe, ale vaše síly byly značně ochromeny, prožil jste velké napětí a nejste dosud s to čelit sám v prázdném londýnském domě zimním dnům a nocím. Nechcete se pustit do nějaké práce už tady, abyste si vytvořil určitý pravidelný řád? Mně se to alespoň vždycky osvědčilo, napomůže to soustředění a poskytne myšlenkový rámec.“

„Ano. Musím se přiznat, že zatím jsem si nic podobného nenavykl, byl jsem dosud svým vlastním pánem a volný jako pták – a ani nemluvím o tom, že jsem žil jako nomád – a to hezky dlouho.“

„Rozdělte si práci na dvě části, na svůj život a své cesty, a na každou část se zaměřte zvlášť – nejdříve na Afriku a dětství, které jste tam strávil, potom na Čínu a Dálný východ – a Jižní Ameriku – projděte znovu v duchu ty cesty, jděte po svých stopách, rozpomeňte se na co nejvíce věcí – to, co jste mi po večerech vyprávěl, mne zaujalo, máte výtečnou paměť a dobrou vyjadřovací schopnost, jste bystrý pozorovatel. Nesmíte dopustit, aby to všechno přišlo vniveč.“

A tak jsem následujícího rána začal. Nachystali mi stolek v knihovně, která byla sice impozantní, ale vycítil jsem, že málo používaná; kdykoli chtěl sir Lionel nějaké knihy, buď si je vzal k sobě do pracovny, nebo k lady Quincebridgeové. V knihovně bylo trochu chladno a nehostinno; její okna vedla na sever a mnoho slunce se dovnitř nedostalo. Ale rozdělali kvůli mně oheň, a ačkoli trochu čadil a nechtěl se pořádně rozhořet, celkem spokojeně jsem se usadil ve výklenku u okna s listem čistého papíru před sebou. Nejprve jsem si vytáhl atlas světa, usadil jsem se k němu a dával dohromady jména a data, pořizoval seznam svých cest. Sir Lionel se nemýlil: při té systematické práci přede mnou živě vyvstávaly všechny navštívené země do jednotlivých podrobností, vybavovaly se mi tváře, stavby, dokonce řeč, hra světel a stínů na zemi a na vodě, nejrůznější vůně. Má minulost se mi neztratila, začal jsem se rozpomínat na své mládí a vracel se mi pocit vlastní identity, který jsem po návratu do Anglie pozbyl.

Po několik hodin jsem pracoval se vzrůstajícím nadšením a vzrušením, a když už jsem měl mozek natolik namožený, že jsem nebyl schopen pokračovat, zůstal jsem klidně sedět, spokojen, že dělám něco užitečného a že jsem objevil začátek cesty k budoucnosti.

Jak jsem probíral cesty, které jsem podnikl, a vzpomínal, proč jsem se vydal právě na to či ono vzdálené a zapadlé místo, jednou či dvakrát mi přišlo na mysl jméno Conrada Vanea, ale okamžitě jsem je zapudil, neboť jsem byl odhodlán, že už se nenechám svést tímto směrem – ačkoli mi stále bylo záhadou, že ten muž, v něhož jsem věřil a jehož jsem bezvýhradně obdivoval, měl ještě jednu, temnou povahovou stránku. Přál jsem si zapomenout na vliv, který na mne měl, a styděl jsem se, že jsem se mohl tak dlouho, byť nevědomky, dopouštět tak závažné chyby.

Avšak nyní jsem to byl já sám, James Monmouth, i ty cesty byly mé, a příběh, který jsem se chystal vyprávět, se týkal jen a jen mne.

Několik následujících dnů jsem pokojně a systematicky pracoval; každé ráno jsem se odebral do knihovny hned po snídani, jakmile sir Lionel odjel do Londýna; bylo tomu přesně tak, jak předpověděl: díky pravidelné práci jsem se soustřeďoval, nabýval rovnováhy i sil, hlavu jsem měl jasnou a začínal jsem pociťovat novou sebedůvěru. Nejprve jsem si psal poznámky téměř nahodile, prostě tak, jak se mi vybavovaly, ale brzy jsem je začal třídit a snažil jsem se dát jim určitý tvar, ukáznit své myšlenky a vzpomínky uspořádat v náležité posloupnosti. Brzy se mi zdálo, že bych mohl napsat dvě knihy – jednu o dětství a vychování v Africe a v Indii, druhou o životě na Dálném východě.

Počasí bylo nevlídné a často pršelo – zima byla mírná, ale každý den jsem šel na procházku do parku, kochal jsem se dalekými výhledy do půvabné krajiny, a jak jsem nabíral sil, postupně jsem trávil venku stále více času a vydával jsem se za hranice panství, po venkovských silničkách do vesnic roztroušených po okolí. Mnohokrát jsem se vydal po břehu Temže, která se valila širokým a mocným proudem jen asi jednu nebo dvě míle od domu. Většinou se mnou chodívala Jenny, honila se za klackem, který jsem jí házel, ale spíše trochu rozvážně, jelikož byla už v letech a často jsem ji musel přemlouvat, aby opustila místo u krbu. Jinak jsem nevídal skoro nikoho.

Pracoval jsem tak asi týden, když přišlo na večeři několik sousedů a přátel, a v průběhu všeobecné konverzace se jistý kolega sira Lionela náhodou zmínil o cestě na sever, kterou podnikl na podzim.

„Byl jsem tam s Mortensenem,“ říkal právník siru Lionelovi, „a ten se nebojí pustit do divočiny. Bylo to mimo můj obvyklý revír, ale musím přiznat, že jsme si krásně zastříleli v nádherném kusu země.“

Obrátil se ke mně. „Vy jste cestovatel, pane Monmouthe,“ prohodil, „a jistě jste na svých cestách viděl mnoho krásných scenérií, ale rád bych vyzval vás nebo kohokoli jiného, jestli by dokázal vymalovat úžasnější panoráma než tu krajinu, která se táhne pod Krkavčí skálou ke Kittiscaru.“

Moje vidlička s cinknutím dopadla na talíř.

„Kittiscar!“

Lady Quincebridgeová mi položila ruku na paži. Všichni čtyři na mne polekaně zírali.

„Vážený pane, co jsem to řekl, pro Boha živého?“ ptal se právník. „Jste bledý jako smrt.“

„Kittiscar,“ vypravil jsem ze sebe nakonec. „Řekl jste Kittiscar.“

„Ano.“

„Tedy vás naléhavě prosím, abyste mi o něm vyprávěl – popište mi jej – ukažte mi to místo na mapě – řekněte mi všechno…“ Téměř jsem vyskočil. „Musím to vědět!“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

„Je to snad nejdivočejší a nejkrásnější část země,“ řekl. Pokývl přes stůl na sira Lionela. „Co do velkoleposti si ani s vaší milovanou Vysočinou příliš nezadá.“

Seděli jsme kolem stolu poté, co se dámy odebraly na lože, a muž, který hovořil, byl jistý Crawford Maythorn, hubený právník ostře řezaných rysů.

„Krajina je to drsná, plná vřesovišť s kulatými kopci a mírnými svahy spadajícími k vesničkám, které jsou postaveny u prudkých bystřin klikatících se celým krajem. Je to kraj ovcí – malých a sporých, které se pasou na úbočích. Celé míle nenarazíte na žádné větší město – a vlastně nepotkáte ani mnoho lidí, neboť jsou to velké rozlohy, a ti, kteří zde žijí, se drží pohromadě a člověka odjinud vidí jen vzácně – kromě vrcholícího léta, kdy krajem procházejí skupinky pěších turistů. Všude jen ovce a tetřevi – také orli a sem tam káňata na skalnatých útesech.“ Zálibně potáhl z dýmky. „Víte, stačí jenom sedět na kopci a pozorovat, jak se po úbočích honí stíny, dívat se, jak daleko v údolí sluneční paprsky hrají na břidlicových střechách, a neslyšet nic než hvízdání větru a bekot ovcí.“ Potřásl hlavou.

Poslouchal jsem bez dechu, seděl jsem napjatě na krajíčku židle. Pan Maythorn popisoval krajinu, kterou jsem znal, při jeho řeči jsem si uvědomoval, že ji znám, že jsem tam už byl, toto všechno viděl, celá moje bytost reagovala na jeho slova.

O Kittiscaru zatím nic neřekl, ale nyní se ke mně obrátil.

„Vesnici jsem tentokrát viděl přes údolí,“ řekl, „obvykle se tak daleko nevydávám. Sice jsem tam jednou byl; už je to asi dva nebo tři roky, ale bohužel vám nemohu o ní říct nic pozoruhodného. Kittiscar je malá vesnička, nic víc, pár chalup z obyčejného šedého kamene – myslím je tam nějaký kostelík. Hospoda je u Krkavčí skály, asi míli na východ.“

„Je tam také nějaký zámeček, nemýlím-li se?“

„Ano. Vzpomínám si, že jsem viděl nějaký ukazatel nebo sloupek, ale samotný dům ne. Jednou odpoledne jsme se tam totiž málem ztratili – když se začne stmívat a je špatné počasí, bývá ten kraj dosti nepřehledný a ponurý. Ale naštěstí se nám podařilo slézt do údolí a najít cestu, která nás zavedla do Raw Mucklerby.“ Pobaveně se zasmál. „V místní hospodě byste se asi dozvěděl o záležitostech všech obyvatel, co byste si jen přál – celou historii, životopisy, novinky, klepy. Je to zřejmě oblíbená zastávka loveckých společností, jako byla ta naše, ale hlavně se tam scházejí místní z širokého okolí. Docela lituji, že letos se tam nedostanu.“ Podíval se přes stůl. „Slíbil jsem totiž Quincebridgeovým, že s nimi v létě pojedu do hor v severním Skotsku.“ Sir Lionel pokývl a pak se už hovor stočil na sport. Asi po deseti minutách jsem se omluvil, což bylo s ohledem na mou rekonvalescenci bez námitek přijato, a odebral jsem se do ložnice.

Večerní rozprava mne hluboce rozrušila a já jsem zatoužil utéci se do ulity své nemoci, abych byl chráněn v tomto domě, neboť nyní jsem dostal strach, co mne čeká, až se odvážím z něj vyjít. Popis krajiny v okolí Kittiscaru ve mně probudil vzpomínky, a kdybych se jimi více zabýval, možná by se mi podařilo vyzdvihnout je na povrch, ale místo toho jsem se od nich záměrně odvrátil, neboť jsem měl strach ze zklamání, kdyby se mi to nezdařilo. Budou se točit kolem a uplývat, kdykoli se pokusím je zachytit, občas něco zahlédnu, ale jen proto, abych to vzápětí ztratil, stejně jako se mi ztratil vlastní odraz v zamženém zrcadle v Altonu.

Něco jsem slyšel, ale bylo toho málo. Dobrá, nechám to být a pustím se; do práce, kterou zvládnu; napíši o minulosti, na niž se bezpečně pamatuji, o místech, která si dovedu živě vybavit, a to ostatní pominu.

Přesto jsem si následujícího rána místo mapy nějaké vzdálené země vytáhl atlas Velké Británie, rozložil jsem jej před sebou na stolek v knihovně a sledoval jsem světle hnědý hřbet pohoří na sever a jména Thwaites a Becks, Garths a Tarns, až k nejseverněji položeným kopcům. A pak jsem kousek na západ našel jména místní, o nichž jsem slyšel včera večer. Ashlaby. Bleet. Mucklerby. Raw Mucklerby. Krkavčí skála. Kittiscar. Upřeně jsem se na ně díval, až se mi písmenka roztančila před očima.

Vážený pane Monmouthe,

náhodou jsem se sešel s Mortensenem, s nimž jsem byl loni na podzim na oné střelecké výpravě, a zmínil jsem se mu o tom, že máte k tomu místu možná nějaké vazby. Mortensen to tam zná trochu lépe než já a řekl mi, že v zámečku v Kittiscaru bydlí nějaká paní, už dosti stará, a kromě několika sloužících tam žije sama. Je to jistá slečna Monmouthová. Ačkoliv o tom Mortensen nic více neví a v zámečku nikdy nebyl, ani se s tou dámou nesetkal, považoval jsem vzhledem k jejímu jménu a k tomu, co jste nám svěřil, za jisté, že by vás tato informace mohla zajímat.

S pozdravem Crawford Maythorn

Nyní, řekl jsem si, mne to pronásleduje. Já se naopak snažím k celé věci obrátit zády a uprchnout. Zmuchlal jsem dopis a hodil jej do ohně.

„Vás něco trápí,“ řekla lady Quincebridgeová. Seděli jsme v jejím salonku v prvním poschodí. Právě jsme posvačili, vedle dosud stály prázdné šálky a talíře. Závěsy byly zatažené. „Už se mi zdálo, že jste mnohem klidnější a spokojenější, pohroužil jste se do práce a postupně jste se na vycházkách vydával dál a dál, což ve mně vzbuzovalo naději na vaše brzké a úplné uzdravení.“

„Ano.“

„A pak zaznělo jméno Kittiscar. Kdybych jen věděla, o čem bude Maythorn mluvit, jak se ten problém vynoří…“

„A přitom teprve před týdnem jsem dychtil – žíznil – po sebemenším kousíčku informace. Toužil jsem poznat svou minulost – svou historii – kdyby pro nic jiného, alespoň proto, abych se v myšlenkách vzdálil od Conrada Vanea a jeho ďábelských činů. Mám modlitební knížku na prádelníku vedle postele. Každý večer, než jdu spát, se do ní dívám. A přece mám nyní něco reálného na dosah…“ „Máte strach?“

„Myslíte, že je to strach? Ale proč? Čeho bych se měl bát?“ „To se nedozvíte, dokud…“

„Dokud tam nezajedu. Dokud to sám neobjevím. Ovšemže máte pravdu.“

Sehnul jsem se, abych pohladil kočku Missy, která ležela na předložce a přivřenýma očima hleděla do ohně.

„Je pravda,“ řekl jsem zkroušeně, „že jsem se u vás pohodlně usadil, a možná už zneužívám vaší laskavosti. Přijel jsem na Vánoce, na den, nejvýš na dva. A zatím jsem zde již téměř měsíc.“

„Protože jste nás potřeboval. V této zemi jste neměl přítele, domov, nemáte tu kořeny, je to tu pro vás všechno nové a neznámé. A pak jste byl nemocný. Copak jsme vás mohli odsud poslat pryč v takovém stavu?“ Usmála se. „A kromě toho jste dělal společnost dvěma starým mrzoutům, což bylo jen dobře. My tady kolem sebe chodíme, už máme zaběhané způsoby, a jsme rádi, když se o trochu toho pohodlí můžeme s někým příjemným podělit.“

„Ale přesto…“

„Ještě nějaký čas počkejte – až se zima zlomí, až se objeví první známky jara. Dlouho to nepotrvá. Ale jet na konci ledna tak daleko na sever, to by byla krušná cesta, a tam bude velká zima. Jestli tady už nemáte stání, odjeďte do Londýna a potom nás ještě na pár dní navštivte, než se vydáte na cestu. Tady budete vždy vítán. Počkejte jen ještě několik týdnů.“

Vděčně jsem jí dal za pravdu a také jsem řekl, že se na Pyre ještě několik dní zdržím, dokud se mi práce tak pěkně daří a než se budu cítit docela zdráv – stále jsem byl totiž po každé procházce nesmírně unavený, a když jsem si nedal pozor, po večeři jsem usínal v křesle.

Pak jsme spolu hráli piket a přátelsky jsme se přitom škorpili, dokud nepřijelo auto od nádraží a nepřivezlo sira Lionela po celodenní práci v Londýně.

Když jsem druhý den ráno zasedl ke stolu v knihovně, měl jsem původně v úmyslu, že napíši několik dalších stránek ke svým africkým zápiskům. Začátek mi připadal dobrý, vzpomínky se mi plynule vybavovaly a nacházel jsem v tom velké potěšení i uspokojení, když jsem mohl psát o svém poručníkovi, o našich sousedech, o sloužících, které jsem tak dobře znával, i o místech, v nichž jsem strávil dětství a jež jsem si tak zamiloval.

Avšak když jsem vzal pero do ruky, nezačal jsem psát o tom, jak jsem pobíhal venku v severní Keni. Jako by mne k tomu pudila nějaká síla zcela mimo mne, začal jsem psát dopis.

Vážená slečno Monmouthová,

jak se můžete hned přesvědčit, píše Vám člověk se stejným příjmením jako Vaše. Vlastním starou modlitební knížku, kterou jsem dostal jako dítě, a je v ní věnování, jež bylo napsáno v Kittiscaru. Nevím sice, zda jsme příbuzní, ale považuji to za nejvýš pravděpodobné. Před nedávnem jsem se vrátil do Anglie z ciziny, kde jsem pobýval od dětství, nejprve v péči poručníka a poté, co před dvaceti lety zemřel, sám. Vrátil jsem se do Anglie, odkud jsem odešel když mi bylo pět let, a nyní dlím u přátel kam je možno mi dopsat Má londýnská adresa je Pricketťs Green č. 7, Chelsea, S.W

Někdy brzy zjara mám v úmyslu rozjet se do Kittiscan. Velice rád bych se dozvěděl vše, co o mně víte, pokud tedy vůbec o mně víte, a uvítám jakoukoli informaci o dalších členech rodiny, ať již zemřeli či dosud žijí.

S úctou

James Monmouth

Jakmile jsem dopis dopsal, pustil jsem záležitost z hlavy a vrátil se zpět k Africe.

Leden uplynul a počasí se změnilo; zima byla mnohem mírnější a občas vysvitlo slunce. Jednoho časného odpoledne, několik dní po tom, co jsem napsal dopis slečně Monmouthové do Kittiscaru, jsem vzal Jenny a vyšli jsme si z domu. Procházel jsem se volným krokem mezi půvabnými stromy v parku, pozoroval jsem srnky pasoucí se nedaleko odtud, ale byly zcela klidné, přítomnost starého dobráckého psa je vůbec nerušila. Začal jsem si plánovat, že se po víkendu vrátím do Londýna. Až na to, že jsem kvečeru býval unaven, jsem se už cítil víceméně v pořádku, a také jsem potřeboval ke své další práci trochu větší knihovnu. Pomýšlel jsem na to, že bych se znovu vypravil k Theodoru Beamishovi a v jeho kuriózním obchůdku se pokusil najít něco cennějšího.

Sešel jsem s fenkou ze svahu a před námi se rozkládalo jezero s hladinou klidnou a lesklou jako zvonovina, v níž se odráželo zimní slunce. Všude kolem se břehy jen bělaly bílými trsy sněženek klonících hlavičky na štíhlém stonku a pod stromy rašily zlatavé talovíny. Naučil jsem se poznávat tyto prosté anglické květinky a velice jsem si je oblíbil, dojímaly mne a lahodily mému oku více než všechny nápadné exotické květy, co jsem jich jen viděl; zatímco jsem se tam kochal a Jenny větřila v loňském listí a spadaných větvičkách nějaký starý pach, umínil jsem si, že jednou také budu mít zahradu, a také plnou těchto poloplaných, ale rozkošných květin, a ovšem narcisů, o nichž jsem toho tolik slyšel od lady Quincebridgeové.

„Určitě se sem někdy začátkem března musíte vrátit alespoň najeden den,“ řekla mí, „narcisy se táhnou v pruhu přes park a až k jezeru – Pyre je jimi proslulý.“

Avšak v tu chvíli mi sněženky stačily; opřel jsem se zády o jeden buk, hltal jsem je očima a snažil jsem se vtisknout si ten pohled do paměti.

A vtom jsem ho uviděl. Vynořil se mezi stromy na druhém konci jezera a stál tam, zřejmě se díval na vodu. Onen chlapec. Byl prostovlasý, na sobě měl stejnou otrhanou bílou košili a šedé kalhoty. Byl jako vždy bledý, bledý jako smrt. Viděl jsem ho zcela jasně. Stál bez pohnutí.

Myslel jsem, že se mi srdce v prsou rozskočí. Toto nebyl přízrak, nýbrž skutečný, živý chlapec; kdybych k němu teď došel, mohl bych se ho dotknout, pohovořit s ním, vyptávat se ho, vůbec nevypadal jako stín nebo zjevení. Tak on se za mnou vypravil na Pyre, nějak mne tu vypátral.

Chlapec zvedl hlavu, jistě schválně, protože o mé přítomnosti věděl, a díval jsem se na sebe přes jezero. V obličeji měl výraz, jaký už jsem znal: trochu nepřítomný, a přitom úzkostný a prosebný, a to mne nesnesitelně rozrušilo. Nedokázal jsem se pohnout. Zůstal jsem jako zkamenělý v čase i místě, jen jsem tam bez hlesu stál. Viděl jsem, že fence se zježily chlupy, byla ve střehu, nepatrně se chvěla a zírala chlapcovým směrem.

Slunce se ukrylo za mráček a mírný vánek zčeřil jezerní hladinu a rozkýval zvonky sněženek.

„Co jsi zač?“ zavolal jsem. „Kdo jsi a co po mně chceš? Proč jsi zase za mnou přišel?“ Stál bez pohnutí a bez jediného slova, jenom se upřeně díval, díval a jeho pohled mne naplnil strachem a pocitem zoufalství. Pohnul jsem se. „Počkej,“ vykřikl jsem. „Zůstaň, kde jsi.“

Ale chlapec nečekal. Pomalu a smutně se odvrátil a sklopil hlavu. Byl dál, než jsem se domníval, a musel jsem překonat úsek zarostlý hustou ostřicí a potom oběhnout půlku jezera.

Stezka se kroutila a v jednom místě spadala do dolíku. Šel jsem po ní, spíše utíkal, a pes mi běžel v patách.

Když se stezka opět vyhoupla nad okolní terén, viděl jsem prostor mezi stromy i celý park před sebou jako na dlani. Byl však prázdný. Chlapec zmizel.

Jenny běhala kolem dokola, nejdříve čenichala u země, potom zvedla nos a větřila ve vzduchu, až nakonec ke mně přiběhla a trochu kňučela.

Po chvíli jsem se obrátil, nasbíral jsem několik klacků, abych jí je mohl házet a snažil jsem se ji odlákat. Ale teprve po nějaké chvíli fenka větření nechala, nechtělo se jí opustit to místo u jezera, kde předtím stál chlapec. Neměl jsem chuť hovořit o tomto zážitku a ani jsem nemusel. Kromě sloužících, kteří byli ve svých prostorách zámku, byl Pyre prázdný. Lady Quincebridgeová odjela do Londýna, neboť měla doprovodit manžela na jakousi večeři a auto je jistě přiveze až hodně po půlnoci.

Když jsem se vrátil do domu, šel jsem do knihovny a snažil jsem se soustředit na práci, ale nedokázal jsem se zbavit myšlenek na chlapce; stále mi tanul před očima jeho bledý obličej i otrhaný oděv, zoufalý prosebný výraz, takže po chvíli jsem zanechal svého snažení, sedl jsem si a v duchu jsem s ním rozmlouval. Kdo jsi? Odkud přicházíš? Co po mně žádáš?

Avšak věděl jsem, kdo to je, věděl jsem to od té chvíle, co jsem byl v Altonu.

Zahradu halila jemná přeprška, vzduch byl stříbřitě šedý; chvíli jsem postál u okna a zasmušile jsem vyhlížel ven, napolo očekávaje, napolo téměř doufaje, že ho opět spatřím. Neděsil mne, ať už byl kdokoli, ať znamenal cokoli; byl jsem pouze rozrušený, ten chlapec napadl můj smysl pro realitu a přiměl mne zpochybňovat vše viditelné, co mne obklopovalo. Ze všeho nejméně jsem chápal, jak to, že může být zjevně podstatný, přítomný, když tomu ve skutečnosti tak není. Věděl jsem, že Viola Quincebridgeová, která dokáže svým vnitřním zřením uchopit věci neviditelné, vnímat zlo, nebezpečí a hrozby, by okamžitě vypozorovala neklid mé mysli a přinutila by mne, abych o chlapci promluvil. Až dosud jsem se cítil imunní vůči neznámým silám; až dodnes byl Pyre poklidné, přátelské místo. Ale dnes se to změnilo.

Odpoledne jsem si na dvě hodinky zdříml ve svém pokoji; bolela mne hlava a údy jsem měl ztěžklé, jako by nemoc nebyla dosud zažehnána a chystala se znovu zaútočit. Avšak vzbudil jsem se vcelku osvěžen a po večeři, kterou jsem si snědl o samotě, jsem poprosil, aby opět rozdělali oheň v knihovně, a usadil jsem se k psacímu stolu.

Zprvu se mi práce dařila a brzy jsem se zcela ponořil do líčení cesty, kterou jsme s poručníkem podnikli do samého srdce kmenového území v Keni; tehdy mi bylo asi čtrnáct let a tato cesta na mne hluboce zapůsobila a probudila ve mně touhu po objevech, po cestách do vzdálených a neprobádaných míst. Byl to výjimečný zážitek, lidé byli přátelští, navzdory odlišnosti vstřícní, krajina krásná, zejména za úsvitu, a když jsem zavřel oči, viděl jsem vše živě před sebou, slyšel jsem hlasy zvířat z buše a křik divokých ptáků.

Psal jsem, až mi umdlelo zápěstí a musel jsem odložit pero.

Komín v tomto krbu nikdy příliš dobře netáhl, takže oheň hořel nevalně, černě a nepříjemně čadil, avšak s chladem, který jsem kolem sebe pociťoval, to nemělo mnoho společného. Teplota byla nízká a vzduch byl jakoby lepkavý, vlhký a nehybný. A se změnou ovzduší jsem pocítil ještě něco jiného, jako by v místnosti někdo byl. A pozoroval mne nenávistným, nepřátelským pohledem. Seděl jsem zmrazen hrůzou jako oné noci ve velké knihovně v Altonu. Tady chyběla galerie, nebyla tu ani možnost, že by se někdo ukrýval za řadami polic, zde jsem mohl pohodlně přehlédnout celou místnost a všechno v ní: řady knih na zdech, stůl, židle, dubové ostění, kamenný krb a portrét kteréhosi předka s povislými lícemi a pichlavýma očima, s jezdeckým bičíkem v ruce, v pozadí visel patrně jeho úlovek – vlastně to byl jediný nehezký obraz v domě a napadlo mne, že se do této studené, nevlídné místnosti právě jaksi hodí.

Strach, jaký jsem dostal, jsem už celé týdny nepocítil; po pravdě řečeno jsem v tomto domě nic podobného nezakusil, ale nyní se dostavil, celého mne pohltil, chtělo se mi vykřiknout, měl jsem zvlhlé dlaně a cítil jsem, jak se mi ježí vlasy vzadu v týle, dýchal jsem rychle a mělce. Něco se mělo stát, něco zde bylo, zlo a nenávist, zkáza a krutost, a bylo to zaměřené vůči mně a nebylo před tím úniku.

Prudce jsem vstal a překotil židli. Někdo se na mne díval. Oči portrétu se do mne zavrtávaly, ale nebyly to tyto oči, před jejichž pohledem jsem uhýbal, ačkoli byly tvrdé a studené; hrozil jsem se pohledu někoho neviditelného.

„Kdo jsi?“ zašeptal jsem a hlas mi vázl v hrdle. „Co po mně chceš?“

Kouř se vracel, cítil jsem jej, páchl v tom vlhkém vzduchu po síře, a nyní se mi zdálo, že to nemůže být vzduch z žádné místnosti v domě; byl to zatuchlý vzduch nějakého sklepení nebo podzemní kobky.

Chtěl jsem vyběhnout ze dveří, zavolat Westona, poprosit ho, aby rozdělal oheň v jasném a veselém ranním pokoji, nějak ho zapojit do konverzace, jenom abych měl nějakou společnost, avšak nedokázal jsem se pohnout ani vydat hlásku, jako by celé moje tělo i vůle byly zcela ochromeny, přemoženy jakousi neznámou, neviditelnou silou. Avšak tato síla nebyla neslyšitelná. Nyní jsem si to uvědomil. Teprve nyní jsem zaslechl tiché, pravidelné dýchání; jako by je vydávala stěna na konci místnosti v blízkosti krbu. Upřeně jsem tam zíral, díval jsem se, jako bych doufal, že se ono neviditelné zhmotní, avšak neviděl jsem nic, jenom slyšel, a nedokázal jsem ani zvednout ruce, abych si zacpal uši, jako bych byl pevně svázán neviditelnými pouty, zcela bezbranný.

Neomdlel jsem ani jsem nevykřikl, jenom jsem zavřel oči a čekal, jinak nic, zcela přemožen strachem a přítomností někoho neviditelného. Nakonec to prostě pominulo. Neviditelná pouta povolila, doklopýtal jsem k židli, posadil jsem se, i chlad jako by se zmírnil a v krbu zapraskalo pár jasných jisker; jinak bylo slyšet, jenom jak na střechu tiše bubnuje déšť a voda se zurčivě valí dolů okapem vedle oken. Zvuk dýchání zmizel, i vzduch najednou jako by byl lehčí. Dokonce i portrét předka v loveckém vypadal teď jen nadutě a trochu hloupě, zlovolný výraz se vytratil.

Nakonec jsem pohlédl na hodinky. Věděl jsem, že jsem odložil pero několik minut před desátou. Od té doby uplynuly celé hodiny.

Vtom hrklo v hodinách a odbilo deset.

Slyšel jsem, že se někde otvírají dveře, něčí kroky, zaklepání, a do dveří vstoupil Weston s whisky a obligátním talířem sendvičů na podnose. Ovládl jsem se natolik, že jsem se po jeho spatření nezhroutil a nepropukl v úlevný pláč.

Té noci jsem opět slyšel někoho plakat, stejný zoufalý vzlykot, jaký jsem poprvé slyšel za zavřenými dveřmi v Altonu. Ozýval se z pokoje pode mnou, probudilo mne to. Ležel jsem a naslouchal, aniž by mne to překvapilo, spíše jsem byl podivně klidný, neboť ačkoliv to mému sluchu znělo naprosto reálně jako každý jiný pozemský zvuk, věděl jsem, že to, co slyším, nepochází z tohoto světa, a kdybych vstal a snažil se nářek vysledovat, okamžitě by ustal. Myslím, že jsem v té chvíli strach nepociťoval, jenom údiv a zpočátku i odhodlání pokusit se to celé pochopit – neboť můj zdravý rozum mi napovídal, že je vyloučeno, abych jenom ležel a naslouchal nářku, který je zcela jasně slyšitelný a skutečný, když je přitom nereálný a nepochází od žádné živé bytosti. Byl jsem napaden ze všech stran, něco útočilo na všechny mé smysly, viděl jsem, slyšel i cítil věci, které tam nebyly – a přece existovaly, neboť se mi představovaly zcela reálně a živě.

Nemohl jsem zde zůstat – vlastně za těchto okolností nikde – ani odpočívat, pokud neposlechnu svůj instinkt a za těmito záhadami se nevydám, ať je to cokoli. Dlouho jsem se snažil jim nevěnovat pozornost, prchal jsem před nimi z místa na místo a ony mne pronásledovaly, a nyní jsem si byl jist, že mne budou následovat, ať půjdu kamkoli, a že si mne najdou.

Kdykoli jsem v minulosti zabloudil v nějakém odlehlém místě a nebylo možno normálním způsobem zjistit, kterým směrem bych měl dále jít, rychle jsem se naučil, že je nejlepší spoléhat na svůj instinkt a vnitřní puzení a vydat se tam, kam mne vedly, i když navenek pro to nic nesvědčilo.

Nyní jsem si byl jistý, že to musím udělat také tak. Z jakéhosi důvodu, který mi nebyl zcela jasný, jsem věděl, že se musím vydat do Kittiscaru. Nevěděl jsem, proč mám tak silný pocit, že to, co se mi děje, všichni ti duchové, již mne pronásledují – pokud nějací takoví jsou – mají ve svém konečném důsledku s oním místem i mou minulostí v něm něco společného, ale když jsem potmě ležel ve svém pokoji v Pyre a poslouchal zoufalý vzlykot toho chlapce, najednou mi bylo lépe, připadal jsem si nejen silnější a sebejistější, nýbrž i klidnější, protože jsem se v duchu již rozhodl. A to rozhodnutí nebylo nikterak obtížné, chtěl jsem tam jet, byl jsem hluboce přesvědčen, že v Kittiscaru najdu svou vlastní minulost, že jsem tam kdysi náležel, ba možná tam dosud patřím.

Přemohla mne dřímota a postupně pláč utichal, v pokoji bylo opět ticho, narušované pouze šuměním deště za okenními tabulkami; byl to zvuk, který jsem si zamiloval, částečně proto, že byl zcela jiný než déšť, jaký jsem znal z cizích krajů, který se řítil jako vodopád, bušil do chatrných stavení jako šílenec, venku si hloubil nová říční koryta, a tak to šlo po celé dny a týdny bez přestání, a pak najednou ustal a po celé měsíce ani nesprchlo. Ale jak jsem se propadal do spánku, věděl jsem, že ten mírný déšť je povědomý a uklidňující zvuk z dob dávno minulých, další ozvěna mého dětství.

Za dva dny jsem se vrátil do Pricketťs Green. Lady Quincebridgeová se nesnažila mne zdržovat; ačkoli toho řekla jen málo, vycítila, že onoho dne, kdy odjela do Londýna, se přihodilo něco, co narušilo můj klid. Avšak neodmítl jsem její pozvání, abych do Pyre opět přijel, kdykoli zatoužím, třeba neohlášen, a když jsem se na konci dlouhé, ale se láskyplně po domě ohlédl, věděl jsem, že se vrátím, neboť již jsem se cítil k němu připoután; na mnoho způsobů mne chránil a posílil, byl jsem chráněn zdmi domu i náklonností jeho obyvatel.

Doufal jsem, že doma na mne bude čekat dopis od slečny Monmouthové z Kittiscaru, ale nebyl tam; neměl jsem vůbec žádnou poštu, našel jsem pouze prázdné pokoje s výhledem na zimní nebe, holé stromy a temnou, valící se řeku, a slyšel jsem zasmušilého Threadgolda, jak se šourá po schodech. Toho večera se mi stýskalo po Pyre, po jeho teple, krásných prostorách, po společnosti. Šel jsem se navečeřet do své známé jídelny a dlouho jsem tam tiše ještě poseděl s novinami, než jsem se vrátil do bytu, abych si uspořádal pár věcí.

Jednoho jiskřivého časného jitra, kdy bylo jako na jaře, jsem se opět vydal na cestu, zamířil jsem na nádraží k vlaku, který mne měl odvézt daleko na sever, do Kittiscaru.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Vzal jsem si na cestu množství knih a ještě jsem si na nádraží King’s Cross nakoupil noviny, ale sotva jsem se do nich podíval, tak jsem byl zaujat pozorováním anglického venkova z okna vagonu; okouzleně jsem vnímal každou změnu scenérie, tu byla krajina rovinatá, tu hornatá, a tam zase říční údolí, otevřenou zemědělskou krajinu vystřídal černý les továrních komínů. Zajímalo mne to a měl jsem z toho stejné potěšení jako z nějaké exotické krajiny při svých minulých cestách.

Jak jsme jeli dále na sever, i počasí se začalo měnit; nebe, zprvu jasné a vlídné, se zatáhlo bouřkovými mračny a viděl jsem, jak se stromy ohýbají a zmítají ve větru. Začalo pršet, déšť bičoval okenní tabule, po úbočích kopců se valily prudké, vzduté bystřiny. Náhle to bylo vše za námi, mraky se protrhaly a na vrcholech vzdálených hor jsem zahlédl sníh.

Předem jsem si prostudoval mapy a průvodce a zjistil jsem, že ze zastávky High Beck dojedu lokálkou přímo do Raw Mucklerby, i když možná budu muset nějakou chvíli čekat na přípoj – z jízdního řádu se to nedalo zcela přesně určit. Měl jsem v úmyslu přenocovat v hospodě, o níž hovořil přítel sira Lionela, a teprve ráno se vydat do Kittiscaru.

Během poslední hodiny cesty začalo denní světlo slábnout a ve větru vířila ostrá sněhová krupice. Byl jsem však dosud rozjařen pohledy na velkolepou, divokou a široširou scenérii holých kopců a vřesovišť se zídkami z šedivého kamení a malé kamenné vísky a samoty tulící se k patě kopců na závětrné straně. Na svazích se pásly ovce a tu a tam jsem zahlédl osamělou bryčku, jezdce nebo opěšalého poutníka, ale jen co jsme vyjeli z posledního trhového městečka, krajina byla téměř holá, smutná a opuštěná.

Něco po čtvrté vlak zastavil, a z nástupiště jsem uslyšel vyvolávání: „Zastávka High Beck. High Beck.“ Kromě mne nikdo nevystupoval; za chvilku vlak zabafal a odjel. Stál jsem na nádražíčku, límec jsem si zvedl na ochranu proti prudkému větru a sněhu, který se hnal téměř vodorovně.

Celé nádraží pozůstávalo jen z jediného nástupiště a malého dřevěného stavení, které sloužilo jako čekárna a pokladna zároveň; v železných kamínkách skomíral hubený ohýnek. Posadil jsem se na dřevěnou lavici. Škvírami mezi okenními rámy i pode dveřmi táhlo, vítr hvízdal a skučel, ostrý jako ledový nůž. Avšak s každou mílí, kterou jsem cestou k severu urazil, stoupala i moje nálada, pohled na otevřená vřesoviště kolkolem mne naplňoval hlubokým uspokojením. Byl jsem doma, toto všechno jsem znal, patřil jsem sem, ačkoli tato místa se tolik lišila od všech zemí, v nichž jsem pobýval, co se pamatuji. Vítr, chlad ani opuštěnost okolní krajiny mne nijak neskličovaly a ani v nejmenším jsem se netrápil úvahami, co mne asi čeká.

Chvilku jsem seděl, ponořen do myšlenek a snů o Kittiscaru.

V čekárničce se nikdo neobjevil, na nástupišti nezastavil žádný vlak. Venku se pomalu stmívalo.

Nosič, který předtím vyvolával na nástupišti, se už neobjevil, a nakonec jsem opustil závětří malé čekárny a vydal jsem se ho hledat, abych se zeptal, kdy asi přijede vlak do Raw Mucklerby.

Hlídač se ukrýval v malé boudičce na druhém konci nástupiště, u nohou mu hřála petrolejová kamínka a kolem něho se vznášela hustá oblaka tabákového kouře. Na mé zaklepání otevřel dveře jenom na úzkou škvíru, kterou na mne zíral vodnatýma očima.

Když jsem vznesl svůj dotaz, zavrtěl hlavou, a v téže chvíli jeho slova odnesl prudký poryv větru, takže jsem strčil hlavu mezi dveře a otázku jsem zopakoval.

Dozvěděl jsem se, že jsem byl uveden v omyl starým jízdním řádem. Tato vedlejší trať „je už dlouho zavřená“; žádná lokálka nejezdí.

Navzdory větru a padajícímu soumraku jsem proto vzal své zavazadlo, vyšel z nádražíčka a odhodlaně jsem se vydal na pětimílovou cestu přes vřesoviště, která mne měla dovést do Raw Mucklerby.

Již dříve jsem urazil nejednu míli v buši a po osamělých horských stezkách sám a sám, takže mne cesta severoanglickým vřesovištěm ani v nejmenším neděsila. Soumrak houstl a přiblížila se noc, ale když jsem ušel asi jednu míli, vítr začal postupně utichat, přestože bylo stále zima, a když jsem chvílemi zvedl hlavu, viděl jsem, jak mezi potrhanými mračny probleskují hvězdy a řídké měsíční světlo.

Došel jsem ke křižovatce na nejvyšším bodu cesty, a ačkoli jedno rameno rozcestníku bylo ulomené a písmena na druhém nečitelná, byl jsem si jist, že mám pokračovat rovně, dolů po mírném svahu. Na chvilku jsem si však musel odpočinout, postavil jsem brašnu na zem. Vzduch čerstvě a ostře voněl, byla v něm cítit obnažená země i sníh; bylo mi to příjemné, ale údy mne začínaly bolet, pociťoval jsem únavu a připomněl jsem si, jak nemocen jsem byl a že jsem vlastně dosud v rekonvalescenci. Asi to bylo ode mne pošetilé, že jsem se vydal na tento večerní pochod, měl jsem se raději pokusit sehnat nějaký nocleh v High Becku. Avšak nyní nemělo smysl se vracet, neboť jsem odhadoval, že mám polovinu cesty jistě již za sebou, a proto jsem zvedl zavazadlo a znovu vykročil, neboť jsem si uvědomoval, jak by bylo nemoudré zůstat dlouho stát v tom chladu a riskovat další nastuzení.

A pak jsem uviděl světélko, jediné světlo, jistě z okna nějakého obydlí, snad půl míle odtud. Trošičku se chvělo, jako by vycházelo z petrolejové lampy; přidal jsem do kroku a vděčně jsem zadoufal, že se třebas blížím k nějaké samotě, kde bych mohl dostat něco k snědku a poprosit ó nocleh. Cesta se zúžila na pouhou pěšinu a jednou či dvakrát se mi zazdálo, že světlo se spíš vzdaluje, než přibližuje, a jednou jsem se dokonce zastavil, protože jsem měl dojem, že jdu úplně špatným směrem. Ale když jsem napnul zrak, světlo tam bylo pořád, svítilo sice trochu mihotavě, ale jasně, a já jsem klopýtal dál; nohy jsem měl celé ztuhlé, bolelo mne za krkem i v zádech a již jsem nesmírně toužil po nějakém přístřeší, kde bych si mohl odpočinout.

Mé prvotní potěšení z širého prostoru a volnosti vřesoviště se začínalo měnit v úzkost, že bych tam mohl zabloudit, zemdlít, nebo nešťastnou náhodou upadnout, daleko od pomoci, ale sebral jsem veškeré síly, co jsem jen jich dokázal načerpat z pomyšlení na předchozí zkušenosti z mnohem opuštěnějších míst, a soustředil jsem se na to, abych se uklidnil a neztrácel naději.

Řemen cestovní brašny mne dřel do ramene a uvolnil se, a proto jsem se zastavil, abych jej přitáhl, což mi chvíli trvalo.

Když jsem chtěl pokračovat v chůzi, náhle jsem si s hrůzou uvědomil, že mne někdo sleduje, že mne pozoruje a zřejmě už celou dobu se za mnou nenápadně krade. A když jsem pohlédl před sebe, zjistil jsem, že světélko zmizelo. Třeštil jsem oči dopředu, díval jsem se za sebe, točil jsem se kolem dokola, ale všude jen tma, tu a tam prosvěcovaná chabým svitem měsíce, jak se prodíral mezi mraky.

Byl jsem promrzlý a vyčerpaný, připadal jsem si nemocný, zabloudil jsem, ale všechno to jsem byl schopen přestát a překonat; byly to obtíže skutečné a nikoli neznámé. Mou zkázu mohl přivodit jedině strach, strach z toho plíživého kradmého stínu, který mne sledoval až sem a teď se skrývá někde mimo dohled v temném vřesovišti.

Vítr tiše zakvílel vysokým tenkým hláskem.

Přehodil jsem si řemen brašny přes rameno a dal jsem se do běhu. Uběhl jsem ve slepé hrůze snad dvě stě yardů, nic jsem nehleděl na to, že nevím, kterým směrem běžím, byl jsem pouze zachvácen zoufalou touhou uprchnout, ale kam a před čím, to bych říci nedokázal, neboť jsem v té chvíli nebyl schopen racionálního uvažování ani dedukce; natolik mne uprostřed otevřené krajiny opanoval strach.

Částečně k rozumu mne přivedl až nečekaný pád, kdy mi noha uvízla v králičí noře. Zřítil jsem se na zem a zůstal jsem otřesen ležet, neboť jsem si málem vyrazil dech; avšak za několik vteřin jsem pohlédl na oblohu a viděl jsem, že se vyjasnilo, hvězdy září a mezi nimi klidně pluje měsíc.

Posadil jsem se. Kolem dokola se rozkládalo tiché, zvlněné vřesoviště. Nikoho jsem neviděl, nikdo mne nepronásledoval, leda výplody mé zjitřené obraznosti. Chvěl jsem se, měl jsem pohmožděný kotník, byl jsem prochladlý a unavený, ale okolní temnota ani krajina nebyly nepřátelské. Jsem už tak nervózní a na pokraji zhroucení, že si vymýšlím strašidla na potkání, nechám se vyděsit tak snadno jako malé dítě nebo pošetilá stařena? Řekl jsem si, že ne. Chvilku jsem uvažoval. Určitě mne něco pozorovalo a sledovalo, ač to nebylo nic skutečného a viditelného, žádná nepřátelská lidská bytost. Určitě to tam předtím bylo, zatemňovalo okolí a zamořovalo vzduch, tísnilo mne to a děsilo – a teď to prostě zmizelo, bylo to pryč stejně jako zlověstné zjevení z knihovny v Altonu a v Pyre, jako ten vzlykající chlapec – jednu chvíli tu byl, a vzápětí nebyl.

Vstal jsem, jakž takž jsem se dal dohromady a pomalu jsem opět vykročil; snažil jsem se pokud možno neuhnout z cesty. Někde v údolí vyštěkla liška, pak ještě jednou. Jenom několik yardů před sebou jsem znovu zahlédl světlo, linoucí se z okna osamělé chalupy, a s mnohem lehčím srdcem jsem k ní zamířil tak svižně, jak jsem jen dokázal.

Dveře vedly přímo do kuchyně s nízkým stropem; byl tam černý železný sporák a houpací křeslo, v němž seděla bezzubá stařena s šátkem na hlavě, vrásčitá a pokroucená jako kořen starého stromu, a jak se pomalu houpala, pořád si něco pro sebe mumlala. Dovnitř mne však vpustila mladší žena, červenolící a usměvavá, hned mi nabídla horkou polévku a kus dobrého chleba a usadila mne u kamen.

„Měl jsem v úmyslu dojít do hostince v Raw Mucklerby.“ řekl jsem na vysvětlenou, „avšak teprve před nedávnem jsem se zotavil z nemoci a cesta přes vřesoviště mne vyčerpala více, než jsem čekal. Přiznám se, že jsem byl ze srdce rád, když jsem zahlédl světlo z vašeho okna a došel jsem sem. Venku je nevlídno.“ Přikývla a nalila mi do misky hustou polévku, z níž se kouřilo. „Hospoda je vocáď eště dobrý štyry míle, a pěšina dole vede kolem strouhy, je tam plno vody, eště byste tam potmě spad.“ Poslouchal jsem ji jako u vytržení, její široké, protahované samohlásky mi zněly povědomě, připadal jsem si jako doma. „Ale vy nejste vocáď.“

„Přijel jsem dnes vlakem z Londýna. Ale v jistém smyslu jsem tady skoro doma. Žil jsem dlouho v cizině, ale je velmi pravděpodobné, že jsem se narodil někde tady.“

Posadila se naproti mne ke stolu. Zřejměji to zajímalo, a to ji dobře naladilo; i já jsem byl rád, hlavně jsem cítil úlevu, že mám střechu nad hlavou. Petrolejové lampy svítily; ta, která byla v okně a dovedla mne sem, zářila zvláště jasně.

„Možná byste mi mohla pomoct – třeba víte něco o mé rodině.“ „My jsme tady v Goose Foot usazený asi dvacet let, ale před tím teta bydlela i s celou rodinou támdle ve Scarsgate.“

„Jak je to daleko?“

„Sedům mil.“

„Je to někde poblíž Kittiscaru?“

„Depák, to je na druhý straně, za Krkavčí skálou.“ Řekla to trochu pohrdavě, jako by mluvila o nepřátelském území.

„Tak to vám moje jméno asi nic neřekne. Jmenuji se Monmouth – James Monmouth z Kittiscaru.“

Potřásla hlavou, ale pak se obrátila ke stařeně, která se neustále houpala v bezprostřední blízkosti kamen, a trochu zvýšila hlas.

„Ten pán je z Kittiscaru. Vy jste to tam znala, že jo, teti?“ Stará žena otevřela oči a já jsem viděl, že jsou bez lesku a nevidomé, potažené zákalem. Avšak promluvila kupodivu zvučným hlasem.

„Jó, Kittiscar. To je mi ňákej kopec.“

„Tedy asi víte, že v Kittiscaru je panský dům, paní?“

„To jo.“

„Byla jste tam snad?“

„Depák, ale lecos se vo ňom ví.“

„A co se ví?“

„Všelicos. Copa vy jste neslyšel, co se povídá?“

„Ten pán byl moc roků v cizině, teprv teď se vrátil.“

„Moc roků,“ přisvědčil jsem. „Víte o někom, kdo v Kittiscaru nyní bydlí?“

„Kdo by? Přeci rodina. Aspoň co jsem slyšela.“

Mladší žena potřásla hlavou a promluvila přes stůl napůl šeptem.

„Akorát že vona už teďkonc nikam nechodí, doví, kdy to slyšela.“

„To nevadí – rád si poslechnu, co mi poví.“

„Už to tam zavřeli, aspoň se to povídá.“

„Zámek?“

„Depák, kostelíček. Už tam nikdo nechodí.“

„Do kostela?“

„V Kittiscaru. Na to se přeci ptáte.“

„Myslím totiž, že na zámku stále bydlí jedna má příbuzná. Slečna Monmouthová. Já se také jmenuji Monmouth. Znáte tu dámu – nebo pamatujete se na ni?“

„Jo, to je to méno. Monmouth. Jo, ňákej Monmouth. Nás drželi vod toho dál. Nikdo tam nechodil.“

„Myslíte do Kittiscaru?“

„Jo, do Kittiscaru. Já jenom vím, že to zavřeli, už je to moc roků. Nikdá jsme tam už nebyli.“

Přestal jsem se vyptávat, pociťoval jsem stejnou beznaděj, jako když se starý pan Quincebridge napůl rozpomněl na mé jméno. Ale nyní jsem zde a pramálo už na tom záleží; půjdu na zámek navštívit slečnu Monmouthovou, doufal jsem, že hned na druhý den, a zjistím si všechno sám. Jenom mi ležel v hlavě ten kostel, který je zavřený, a stařenino neurčité mumlání, že „je drželi od toho dál – nikdy už tam nebyli.“

Mladší žena mne zavedla do malé studené komůrky nad strmým schodištěm, kde byla postel, což jsem s povděkem přijal, neboť mne rozbolela hlava a měl jsem pocit, že se o mne opět pokouší horečka. Umyl jsem se ve studené vodě, která tam byla nachystaná v umývadle, a napil jsem se ze džbánu, a zdálo se mi, že tak dobrou vodu jsem ještě nepil.

Postel byla úzká a vysoká, ale pod peřinou jsem se zahřál a okamžitě jsem tvrdě usnul; bylo mi příjemně, cítil jsem se v bezpečí jako malé dítě a spal jsem klidně celou noc; ráno bylo nebe čisté a zářivě modré, a když jsem otevřel okno v podkroví, zavál dovnitř čerstvý a svěží vzduch z vřesoviště.

Jelikož jsem přesně nevěděl, jak dlouho se v kraji zdržím, rozhodl jsem se, že budu pokračovat dál a ubytuji se v hostinci, i když žena okamžitě dala najevo ochotu pronajímat mi pokojík ve své chalupě i nadále; říkal jsem si, že v hostinci nebudu nikomu na obtíž a také se mi snad podaří zůstat ve větší anonymitě, ač jsem si hned uvědomil, jak je tato naděje lichá, neboť příchod cizího člověka do takové odlehlé končiny okamžitě vzbudí pozornost a bude se o něm hovořit široko daleko.

Raw Mucklerby byla fádní vesnička stulená v dolíku podél hlavní silnice, trochu zasmušilá a obklopená vřesovištěm, které mělo poránu, kdy jsem tam dorazil, ve stínu hnědošedou barvu a vypadalo monotónně. Avšak hostinec byl pohodlný, i když pokoje byly malé a tmavé, a hostinský byl bodrý.

Ani nevím, jak mne to napadlo, ale když jsem žádal o pokoj, neuvedl jsem celé jméno, nýbrž jsem se představil jenom jako pan James z Chelsea v Londýně.

„Na kolik nocí to bude, pane?“

„Ještě přesně nevím.“

„Přijel jste za obchodem?“

„Hmm – ano. V jistém smyslu. Řekněme, že tu mám nějaké řízení.“

„Já se jenom ptám, že na vejlety je eště moc brzo. Lidi sem moc nejezděj, akorát v létě, když choděj na túry. A na podzim si zastřílet.“

Ačkoliv jsem po noclehu v chalupě dostal výtečnou snídani, po níž jsem si připadal jako znovuzrozený, byl jsem opatrný a rozhodl jsem se, že budu silami šetřit. Jen co jsem si vybalil pár svých osobních věcí, vrátil jsem se do výčepu, kde jsem se usadil s novinami a půllitrem místního piva, které jsem při četbě pomalu vychutnával. Připadal jsem si jako dítě, které si šetří nějaké příjemné překvapení; předpokládal jsem, že v Kittiscaru na mne čeká nesmírně závažné a báječné odhalení a chtěl jsem tu chvíli ještě trochu oddálit.

Hostinský byl zaměstnán u výčepu a mne nechával na pokoji. Úderem dvanácté přišlo několik místních, pokývli mi na pozdrav a usadili se; místním nářečím s typickým přízvukem, na nějž jsem si začínal zvykat, se bavili o sedlačení a podobných obyčejných věcech. Objednal jsem si chléb se sýrem a pochutnával jsem si na něm, přičemž jsem naslouchal hlasům jako tiché hudbě, kterou člověk příliš nevnímá, když tu mi k uším přes místnost dolehlo známé jméno.

„Kittiscar.“

Otočil jsem se ke dvěma statným mužům, kteří seděli u jednoho stolu zády k oknu, a po chvilce zaváhání jsem k nim zamířil.

„S dovolením, pánové…“

Přátelsky mne přivítali.

„Nechtěně jsem vyslechl váš rozhovor – jsem zde vlastně na návštěvě, přijel jsem teprve nyní, ale mám k tomuto kraji jisté vazby. Mluvili jste o Kittiscaru.“

„Jo, jo.“

„Vy jste odtamtud?“

„Ne, z druhý strany.“

„Ale znáte to tam?“

„To jo,“ promluvil starší muž a pohlédl na mne se zřejmým zájmem.

„Mám v úmyslu tam zajít a navštívit zámek.“

„Jestli si ho chcete prohlídnout, tak teda je zavřenej.“

„Je prázdný?“

„To zrovna ne.“

„A je tam něco k vidění?“

„No,“ pronesl váhavě, „je slavnej, dalo by se říct.“

„A docela nóbl,“ dodal druhý a kroužil zbytkem piva ve džbánku. Napadlo mne, že by mi toho mohli sdělit více, kdybych na ně patřičně naléhal, a zeptal jsem se, jestli znají současného majitele.

„Myslíte slečnu Monmouthovou?“

„Ano.“

„Vy s ní máte ňáký obchody?“

„Možná.“

„Tak to jo.“ Metodicky vysrkl zbytek piva a postavil korbel na stůl. „To se teda pěkně projdete do kopečka.“

„Slyšel jsem. Nakonec dnes je den na pěší túru jako stvořený.“

„Co jsem slyšel naposled,“ podotkl druhý, „tak stará paní na tom byla zle. Může to bejt pravda, ale já to nevím. Nikdo tam moc nechodí.“

„To už jsem také slyšel.“

„Stará bude, to je jistý, ale jak je na tom se zdravíčkem…“ Pokrčil rameny a už cestou ke dveřím si nasazoval klobouk. Ty nedokončené věty a neurčité, temné, polohlasem pronášené náznaky o Kittiscaru už mne začínaly popuzovat.

„Bude tedy nejlépe, když se tam vydám a přesvědčím se o tom sám,“ řekl jsem odměřeně. „Přeji vám hezký zbytek dne.“

Výčep se opět vyprázdnil, hostinský uklízel umyté sklenice. Když jsem vyhlédl oknem, viděl jsem, jak kužel slunečních paprsků dopadá na vrchol vřesoviště, osvětluje je a zjemňuje jeho obrysy.

„Chtěl bych se vrátit na večeři, jestli to bude možné,“ řekl jsem.

„Jak račte, pane.“

„Děkuji.“

„Nevšímejte si toho, co vám vykládali, jestli vám můžu poradit. Voni mají rádi, když něco vypadá záhadně, a je pravda, že se dycky leccos povídalo, ale podle mne jsou to jen a jen povídačky, nic jinýho. Ta paní je stará a nikdo ji už dlouho neviděl. Slyšel jsem, že prej marodí, ale to se vo ní říká už kdovíkolikátou zimu.“

„Děkuji vám. Ale teď je jaro,“ řekl jsem odhodlaně, „a já mám v úmyslu ji navštívit.“

„Tak teda šťastnou cestu – a k večeři budou zapíkaný holoubata.“

Vyšel se mnou přede dveře, aby mi ukázal, kterým směrem se mám dát; řekl mi, abych prošel vesnicí a pak šel přes vřesoviště pořád rovně na východ.

Srdečně jsem se s ním rozloučil a lehkým krokem a se sluncem nad hlavou jsem zamířil do Kittiscaru.

Předešlého večera jsem byl vyčerpaný a bloudil jsem, nyní jsem byl odpočatý a plný energie a cesta nejenže byla řádně značená ukazateli, ale viděl jsem ji v dálce před sebou jako světlejší vyšlapanou linku vedoucí do kopce, a když jsem vyšel na vrchol, zase běžela přede mnou do dálky. Večer jsem byl vyděšený, cítil jsem opět ten známý strach, že mne sledují nějaké oči a že za mnou někdo jde. Nyní jsem jenom vnímal krásu kol dokola, tmavě hnědou tvář vřesoviště, koupající se ve slunci, a hluboké stíny na protějších svazích, nachové jako hrozny. Pomalu jsem šplhal do kopce a svět mi ležel u nohou, a zdálo se mi, že je vůči mně přátelský. V jednom místě jsem zahlédl orla, jak se vznáší nad vrcholem; kroužil, téměř nehýbaje perutěmi; o kousek dál, když jsem se na chvíli posadil na trs loňské trávy, jsem zase pozoroval skřivany, kteří ve spirálách létali nahoru a dolů a vysoko nad mou hlavou se perlily krůpěje jejich čistých tónů. Když jsem se zvedl, tráva pod mýma nohama ostře zavoněla nějakou bylinou, slunce mne hřálo do zad a cesta stále vedla dál do kopce. Avšak dnes jsem nepociťoval sebemenší únavu. Pohyboval jsem se ve světě, kde jsem byl doma, v místech, která jsem znal, cítil jsem to v kostech; již jsem je viděl, a to vědomí mne naplňovalo nevýslovnou radostí.

Už jsem měl v nohách šest mil, když jsem narazil na dřevěný ukazatel. Kittiscar 1.442 míle. Pěšina se změnila opět v hrubě dlážděnou cestu a prudce spadala dolů hlubokým úvozem, než začala stoupat směrem k šedivým chalupám. V nejnižším bodu zurčel přes cestu potůček, skákal po oblázcích, a když jsem k němu došel, zůstal jsem stát jako očarován; při pohledu na průzračnou vodu jsem věděl, že už jsem tady jistě stál, tiché bublání vody mi bylo důvěrně známé.

Dál už jsem kráčel velmi zvolna, pomalu jsem stoupal do posledního svahu k chalupám. Byla to prostá stavení z šedivého kamene, postavená vedle sebe podél jediné ulice. Tu a tam bylo vidět do dvora klenutou bránou. Na dvoře se popelila slípka. Za oknem se vyvalovala opelichaná kočka a mhouřila oči. Ale jinak nikde nikdo, nebylo slyšet žádné hlasy, leda ptačí cvrlikání a někde v dálce štěkot psa.

Několikrát jsem se zastavil a díval jsem se na zavřené dveře, na vrata, na ploty; přál jsem si, aby se dveře do minulosti otevřely dokořán.

Na konci jediné ulice, z nichž Kittiscar pozůstával, vybočovala jedna chalupa trochu z řady, a vedle ní stálo další kamenné stavení s dveřmi dokořán. Uvnitř byla tma jako v jeskyni, a než moje oči přivykly přechodu z prudkého venkovního světla, neviděl jsem vůbec nic. Zato jsem něco cítil, cítil jsem štiplavý, byť již zvětralý pach koní, sena a zčernalého kovu, studeného, vlhkého kamene a ještě další pach, ostrou vůni starého kouře. Stáj byla prázdná, výheň vychladlá a bez života. Avšak jakmile jsem zavřel oči, opět jsem to všechno viděl: doběla rozžhavený kov, spršky zlatavých jisker, slyšel jsem ržání koní a bušení kladiva na kovadlinu, slyšel jsem, jak si kovář hvízdá mezi zuby i jak syčí rozžhavené železo ponořené do vody. Byl jsem zase malý chlapeček, který zírá do kovářova doupěte napůl očarován, napůl ve strachu, a moc by chtěl jít blíž, ale nikdy se neodváží. A bylo to tady, právě mezi těmito dveřmi.

Otevřel jsem oči. Výheň byla dávno vychladlá, holá podlaha neumetená, vzadu rezivěly nějaké obruče a žebřiny na seno. Všude ticho.

Zachvěl jsem se a vrátil jsem se na ulici.

Těžko dokáži popsat své tehdejší pocity; měnily se totiž každým okamžikem jako sluneční světlo letící nad vřesovištěm. Žádné jasné nebo určité vzpomínky se mi nevybavovaly, ale když jsem stál v té tiché, opuštěné vesnici, vracel se mi pocit zmaru, ztráty a smutku. Již jsem zde byl, tím jsem si nyní byl naprosto jist, a asi jsem tu býval šťasten, ale pak se něco změnilo, na mé štěstí padly stíny.

Všechno to bylo tak neurčité, stěží uchopitelné, ale doléhalo to silně na mé nynější rozpoložení.

Šel jsem vzhůru strmou ulicí, až jsem se ocitl nad poslední chalupou a hospodářstvím. Pode mnou se na míle daleko táhla překrásná zvlněná krajina vřesovišť. Avšak vpravo se klikatila stezka, vedoucí k otevřené bráně mezi vysokými stromy. Obrátil jsem se a vydal jsem se po ní. Na bráně bylo vybledlými, ale dosud čitelnými písmeny napsáno ZÁMEK KITTISCAR.

Když jsem spatřil ten starý nápis, srdce se mi nejdříve téměř zastavilo, a pak se rozbušilo, až jsem měl pocit, že mi z prsou vyskočí.

Pěšina byla úzká a zarostlá, i když bylo zřejmé, že to bývala příjezdová cesta pro kočáry; vedla mezi stromy, kde to vypadalo jako v lese, ale šel jsem dál, a viděl jsem, že ji přece jenom někdo používá, protože v určité vzdálenosti bylo mlází vysekáno.

Když jsem odjížděl z Pyre, bylo tam už jaro, všude záplavy sněženek a krokusů, a narcisy jen se rozpuknout, ale tady na severu nebylo po jaru zatím ani památky, stromy byly dosud holé, tráva stěží rašila a nikde žádné květiny.

Neslyšel jsem nic, leda vlastní kroky, a jednou či dvakrát zašelestilo ve větvích, jak přede mnou prchalo nějaké zvířátko. Stezka pořád mírně stoupala, a najednou se přede mnou otevřel výhled.

Před sebou jsem měl dům, bylo to prosté, staré venkovské panské sídlo. Bylo dosti velké, tmavé a zanedbané; z okenních rámů se loupaly nátěry, dlažba kolem popraskaná a hrbolatá. Zdálo se, že zámeček je prázdný; okenice některých oken v horním patře byly zavřené a vládlo tam naprosté ticho.

Čekal jsem, že mi zámeček bude povědomý, že rozezvučí v mé paměti nějakou strunu. Ale nestalo se tak, jako bych jej nikdy předtím neviděl.

Vydal jsem se po pěšině, která vedla ke vchodu uprostřed vysoké zdi, kde bývala branka. Závěsy ale byly vylomené a místo dveří zela díra. Prošel jsem tudy. Ocitl jsem se v přerostlé opuštěné zahradě, v jejímž středu bylo malé jezírko; kdysi tam asi rostly lekníny a proháněly se rybky zářivých barev, avšak nyní v něm jenom zahnívala stojatá voda. Za zahradou byl dvůr, prázdné hospodářské budovy a dávno nepoužívané stáje; z mezer mezi dlážděním vyrážela tráva a kočičí hlavy byly obrostlé kluzkým lišejníkem. Přešel jsem přes dvůr k druhým vratům, ta však držela pevně ve stěžejích, byla zavřená na petlici s visacím zámkem a ještě zajištěná rezavým řetězem. Nakoukl jsem dovnitř škvírou. Zahlédl jsem starý živý plot z tisů, přes nějž se plazilo hotové houští popínavých růží, a podél nějž vedla k polámanému kamennému sedátku na konci zahrady cestička dlážděná cihlami. Za živým plotem se zvedaly vzrostlé jilmy, v jejichž dosud holých větvích byly desítky havraních hnízd.

Uprostřed zahrady stála v neudržovaném trávníku zasedlá socha; znázorňovala půvabného chlapce s napřaženou rukou stojícího na jedné noze. Zvednutý ukazováček byl uražený. A najednou se mi v jasném okamžiku vrátila paměť; tuto sochu jsem znal, každou křivku a linii, v této zahradě jsem už někdy stál a spřádal si vlastní fantazie o tom osamělém šedivém chlapci.

Obrátil jsem se k domu a viděl jsem, že z jednoho komína stoupá lehký obláček dýmu. Přece jenom tam někdo žije, slečna Monmouthová je určitě doma, stará samotářka opuštěná uprostřed divočiny a zanedbaného domu, který kdysi býval tak velkolepý.

Po levici jsem viděl další stezku, která vedla ke skupince tisů, a na druhém konci jsem zahlédl zeď a střechu nějakého stavení, které se rýsovalo proti nebi, šedivé jako břidlice.

Avšak pro tuto chvíli mou pozornost poutal zámeček a jeho obyvatelé. Vrátil jsem se přes dvůr a vyvrácenou brankou k hlavnímu vchodu.

Nyní se přihnaly nějaké mraky od západu a zakryly slunce; ve chvíli, kdy jsem zatáhl za držadlo zvonku a naslouchal jeho vzdálenému zvuku, bylo najednou temno a pochmurno. Toto není místo vhodné pro osamělou starou ženu. V té chvíli bych byl sám rád slyšel nějaký příjemný lidský hlas a nepohrdl žádnou společností.

Znovu jsem zazvonil, a po chvíli jsem konečně zaslechl, že se někdo blíží a odstrkuje závoru. Jak se zámecké dveře otevíraly, začal ve mně narůstat strach, ale neustoupil jsem ani o píď.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

„Přišel jsem navštívit slečnu Monmouthovou,“ řekl jsem.

Žena pokývla, beze slova poodstoupila a naznačila mi, abych šel dál do haly.

Své pocity v té chvíli bych stěží popsal. Užasle jsem se pomalu rozhlížel po těžkých gobelínech rozvěšených po kamenných stěnách, po tmavých obrazech ve výšce, viděl jsem dubové dveře a nerovnou podlahu z plochých kamenných desek, obrovský krb s reliéfním erbem, a jak jsem tam stál, náhle se dokořán otevřela ta brána a z ní se vyvadila minulost prudce jako řeka, až jsem v ní téměř utonul. Zase jsem byl malý a stál jsem tam, rozhlížeje se kolem sebe s posvátnou úctou a strachem a pevně svíraje chůvinu ruku – nevědomky jsem sevřel prsty, a jako bych ji znovu ucítil, suchou, s uzlovatými klouby a mozolnatou dlaní.

I vůně domu byla tatáž – směsice kamene a vlhka, starého dřeva a prachu, všudypřítomný, pronikavý pach, který jsem tak dobře znával.

„Pojďte, prosím, dál a chvilinku počkejte. Hned vás zavedu nahoru.“

Žena měla bledý, sýrovitý obličej a mluvila potichu, ale bez místního přízvuku. Byla prošedivělá a přes vyrudlé černé šaty měla uvázanou obyčejnou zástěru. Prošel jsem dveřmi, které mi podržela, ale nešla za mnou, jenom dveře zavřela a odešla.

Ocitl jsem se v dlouhém přijímacím pokoji s dřevěným táflováním a okny z malých tabulek zalitých olovem; parapety byly zastavěné přehoustlými, nepěstěnými květinami v kořenáčích, notně zaprášenými, avšak bujně táhnoucími do výšky, takže nevpouštěly dovnitř téměř žádné světlo. Po zdech byly rozvěšené další gobelíny a tmavé obrazy, uprostřed místnosti stála dlouhá hodovní tabule s cínovými svícny a u zdi byl příborník s těžkými cínovými korbely a mísami. I zde byla podlaha vydlážděna kamennými dlaždicemi, a až na prošlapaný koberec, který byl položen pod stolem a dosahoval k prázdnému, studenému krbu, holá. Byla to neveselá místnost, skličující a ponurá a postrádala byť sebemenší náznak pohodlí; nebyla tu žádná měkká křesla nebo polstrovaná sedátka pod okny, žádné osobní drobnůstky. Pamatoval jsem se na ni, zavalil mne stejný pocit jako ve vstupní hale; upamatoval jsem se, jak mi tento salon naháněl hrůzu, jak jsem se snažil z něj vždycky utéct ke dveřím a k tomu bezpečnému, veselému venkovnímu světu za nimi.

Přecházel jsem sem a tam a moje kroky se na kamenné dlažbě hlasitě a jasně rozléhaly. Možná zde už nikdo nebyl celou řadu měsíců; zdálo se mi ostatně, že tato místnost se jen málo hodí pro každodenní lidskou existenci. Slečna Monmouthová je možná více nemocná, než se všeobecně soudí, možná už dlouho, a nyní je upoutaná na lůžko a ani nemůže pobývat v těchto impozantních, odlidštěných prostorách.

Ženu, která mi otvírala, můj příchod zjevně vůbec nepřekvapil. Bylo samozřejmě možné, že se zpráva o mém příjezdu už rozšířila po kraji, ale mnohem pravděpodobnější mi připadalo, že slečna Monmouthová jí řekla o dopise, v němž jsem oznamoval svůj záměr navštívit Kittiscar.

Po chvíli se vrátila a pokynula mi, abych šel za ní k tmavému schodišti,‘ a když jsem ji následoval, v hlavě mi vířilo tisíc věcí, na něž jsem se chtěl vyptat: na dům, na svou příbuznou, ale ze všeho nejvíce na sebe, na svoje vlastní dětství, jak jsem se na ně dokázal rozpomenout; zdálo se mi totiž, že by byla schopná tyto otázky zodpovědět bez ohledu na to, jestli jsme se někdy setkali či byli třebas jen vzdáleně spřízněni.

Když jsme došli na podestu a zahnuli, uviděl jsem před sebou dlouhou chodbu, vedoucí patrně do druhé části zámku, a když jsem se do ní zahleděl, opět jsem s naléhavou živostí pocítil to, co jsem si pouze mlhavě uvědomoval oné noci v hostinci u Zkřížených klíčů; věděl jsem, že na konci této chodby leží místnost, do níž se vstupuje korálkovým závěsem, a v ní sedí stařena zahalená do cikánského šálu a na háku vedle ní visí klec, v níž se houpá papoušek. Při té vzpomínce jsem se otřásl, i když zde nic takového nebylo, jenom tma a zavřené dveře.

Chtěl jsem se vyptávat, chtěl jsem vykřiknout: „Já to tady znám. Kdo to zde byl? Čí je ten pokoj? Kdo tam tenkrát bydlel?“ Avšak viděl jsem, že má průvodkyně na mne čeká – a kromě toho to s největší pravděpodobností stejně nevěděla.

Obrátil jsem se a následoval ji a naše kroky se dutě rozléhaly na dubových prknech, až jsme se nakonec zastavili před jedněmi dveřmi.

Tak nyní konečně uvidím slečnu Monmouthovou, svou jedinou příbuznou. V ústech jsem měl sucho a srdce mi prudce bušilo.

Byl jsem v úzké ložnici s nízkým stropem, s holou prkennou podlahou a několika kusy prostého selského nábytku z tmavého dřeva. Okenice byly zavřené, takže jsem se na chvíli zarazil, neboť jsem se v tom šeru neorientoval. Avšak má průvodkyně tiše pokročila k oknům a okenice otevřela; když jsem vyhlédl ven, viděl jsem, že nebe se zatáhlo a je ztěžklé černomodrými mraky.

Žena potom odešla, velmi tiše za sebou zavřela a ponechala mne samotného s mou příbuznou.

Naproti mně stála vyřezávaná dubová postel bez nebes a polštářů; opatrně jsem se k ní blížil a připravoval jsem si tiché první pozdravení, neboť jsem za žádnou cenu nechtěl starou dámu poplašit či vylekat.

Měla na sobě noční košili slonovinové barvy a šedé vlasy jí někdo sčesal z čela a zapletl do tenkého cůpku, který byl zatočený pod bradou. Paže měla složené a ruce spočívaly na prsou. To málo masa, které pokrývalo její lebku – vypadala totiž velice staře a byla vyhublá – se ještě propadalo kolem očí, úst a pod lícními kostmi a z obličeje trčel ostrý, zahnutý nos jako orlí zoban. Oči měla zavřené, pleť byla matná a jako z vosku.

Slečna Monmouthová byla mrtvá a já, její návštěvník, jsem směl spatřit její tělo a vzdát jí poprvé a naposled svou úctu.

Jenom s vynaložením nesmírného úsilí se mi podařilo zůstat stát, neboť jsem měl pocit, že nohy pode mnou povolují, celá místnost se otáčí a podlaha se vlní jako rozbouřené moře.

V panické hrůze jsem odtrhl oči od strašlivé postavy ležící přede mnou a zvedl je na zeď nad postelí. Viselo na ní umně vyřezávané zrcadlo, jehož zlacení bylo zašlé a popraskané a zrcadlová plocha osleplá a oprýskaná, dokonalý protějšek zrcadla visícího v ložnici v Altonu, a když jsem do něj pohlédl, viděl jsem svůj vlastní obličej s vytřeštěnýma, zděšenýma očima, jak na mne zírá z šedé, vířící mlhy.

Na okenních tabulích náhle zabubnoval déšť a odněkud zdáli nad vřesovištěm se ozvalo zahřmění.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Mému jedinému žijícímu příbuznému, panu Jamesu Monmouthovi

Žena se vrátila a zavedla mne zase dolů skličujícím starým domem, ale ne do toho ponurého pokoje, kde jsem čekal poprvé, nýbrž do malého salonku, kde před chvílí někdo rozdělal oheň, který teď mrzutě prskal v železném krbu. V pokoji bylo cítit vlhko a zdálo se, že tam nikdo s ničím už celé roky nepohnul, ale přece jen tam bylo pár drobností a knih, které trochu narušovaly strohost místnosti. Na malém stolku stál podnos s karafou sherry a nějakým obyčejným koláčem. O karafu byla opřená obálka.

„Takže vy jste věděla, že sem přijedu – víte, jak se jmenuji.“

Žena sklonila hlavu, avšak všiml jsem si, že stojí opodál, jako by se mne bála, a dává si pozor, aby se očima nestřetla s mým pohledem.

„Slečna Monmouthová dostala můj dopis.“

„Jistě.“

„Ale v té době už byla tak churavá, že mi nemohla odpovědět?“

Odkašlala si a rukama nervózně popotahovala zástěru.

„Stonala už dlouho. Jenže…“

„Ano?“

„Otřáslo jí to.“

„Můj dopis?“

„Myslela si totiž, že nikdo jiný už nezůstal.“

„Ovšemže ne. Sám nevím o jiném příbuzném – proto jsem tak dychtil sem přijet, a teď jsem zjistil, že slečna Monmouthová zesnula. Je toho tolik, o čem jsem s ní chtěl hovořit, tolik by mi toho byla mohla povědět. Vím toho málo o své rodině – o Kittiscaru – ba i o sobě. Snad vy…“

„Ne,“ pospíšila si s odpovědí. „Přišla jsem zdaleka. Ke slečně Monmouthové. Musel se o ni někdo starat. Ale to ostatní se mne netýká.“

„Mluvila s vámi o mně?“

Ukázala na dopis vedle podnosu. „To, co chtěla povědět, napsala tady – i když, už vlastně umírala, a věděla o tom. Ale mysl měla jasnou. Teď si prosím poslužte malým občerstvením, a až si dopis přečtete, dejte mi laskavě své pokyny.“

„Pokyny?“

„Co a jak se má zařídit.“

„Ach, já bych to rád nechal na vás nebo na někom z místních lidí, kteří ji znali. V žádném případě nechci nijak zasahovat do příprav pohřbu.“

Přikývla, ani se neusmála. „A pokud jde o to ostatní, jistě mi dáte vědět, až bude vhodná chvíle.“

Rychle se obrátila, jako by se nemohla dočkat, až bude moci odejít, takže jsem usoudil, že bude nejlepší se již na nic nevyptávat.

Nalil jsem si plnou sklenku tmavého silného sherry a okamžitě jsem ji vypil, a po ní ještě jednu, neboť jsem si potřeboval uklidnit nervy; zdaleka jsem se ještě nevzpamatoval z toho otřesu, kdy jsem se ocitl sám se zesnulou slečnou Monmouthovou.

Venku stále silně pršelo a hřmění zvenčí burácelo celým domem.

Posadil jsem se na židli s rovným opěradlem se sklenkou u ruky a sáhl jsem po dopise.

Byl napsán inkoustem, trochu roztřeseným, staromódním, ale dobře čitelným rukopisem. V záhlaví papíru stálo totéž co na obálce.

Mému jedinému žijícímu příbuznému, panu Jamesi Morunouthovi.

Kittiscar je Váš. Je mi Vás velmi líto. Pro mne to nebylo tak těžké, protože jsem žena. Vás neznám. Nikdy mi o Vás nikdo nic neřekl.

Majetek žádný nemám, nenechali nám nic jiného než dům, který se konečně vrátil naší rodině. Je ve stejném stavu, v jakém jsem jej převzala. Budete si muset vše zařídit podle svého, mne už to nesmírně unavuje.

Nechala jsem pokyny, abych byla pochována až za Krkavčí skálou. Tady ne. Zde bych nenašla klidné spočinutí.

E. Monmouthová

Na událostech příštích dvou dnů není pranic zajímavého. Od opatrovnice slečny Monmouthové jsem se dozvěděl, že již byly učiněny nějaké předběžné přípravy k pohřbu – měl být vypraven z nejbližšího trhového městečka a na místním hřbitově měla být také rakev s ostatky uložena – spěšně jsem se vším souhlasil, neboť jsem v nejmenším nechtěl do ničeho zasahovat, tím méně přijít s nějakými vlastními představami.

Ještě odpoledne jsem se vrátil do hostince v Raw Mucklerby. Připadalo mi, že tam nemám co pohledávat a cítil jsem se podivně prázdný a sklíčený. Zdědil jsem Kittiscar, staré rodinné sídlo. Vybavovaly se mi nejasné vzpomínky, že jsem je v dětství navštívil, že jsem byl ve vesnici i v okolí, patrně s tou starou ženou, která se o mne starala, i když nevím, v jakém vztahu ke mně byla. Na mne se zřejmě nikdo nepamatoval, nikoho jsem nezajímal; nedověděl jsem se vůbec nic o rodičích ani o zbytku rodiny, nevěděl jsem, co se jim stalo; a jak jsem se neklidně převaloval v posteli v hostinském pokoji náhle jsem si uvědomil, že jsem s velkým zaujetím a nemalými obtížemi sledoval tuto cestu – a všechno jen proto, abych nakonec skončil ve slepé uličce, před vysokou prázdnou zdí. Nikde nic.

A to je všechno? ptal jsem se sám sebe. Zřejmě ano.

Bylo nanejvýš pravděpodobné, že všechno, co se mi dosud přihodilo, všechny ty zvláštní a děsivé události, to, co jsem slyšel a viděl, vzniklo buď souhrou náhod, které se mnou nemají nic společného, nebo jsou výplodem horečnaté a příliš bujné představivosti, zvýšené citlivosti způsobené nemocí, napětím a pocitem vykořeněnosti po příjezdu do cizí země, koncem starého známého způsobu života a náhlým začátkem nového.

Trochu jsem byl zklamán, ale svým způsobem se mi i ulevilo. Všechno má zcela reálné vysvětlení – nebo je ani nepotřebuje; v mé minulosti nejsou žádné záhady, a život, který mne čeká, bude patrně všední a chudý na nečekané události. Budiž.

Pohřeb slečny Monmouthová v hezkém, udržovaném kostelíku byl prostý. Zúčastnilo se ho o trochu více lidí, než jsem čekal, a všiml jsem si, že v kostele se ke mně nikdo nepřidružil, nechali mne sedět samotného v první řadě; u hrobu to pak bylo podobné, a zároveň jsem si uvědomil, že si mne všichni potají prohlížejí. Ale to mne vcelku nepřekvapovalo – byl jsem zajímavý cizinec v této uzavřené, vlastně izolované komunitě, a proto se ke mně chovali s obezřetnou zdvořilostí a úctou jakožto k hlavnímu truchlícímu a jedinému pozůstalému zesnulé.

Vyměnil jsem však několik přátelských slov s duchovním, který sloužil při obřadu, starým kanovníkem, již na penzi, který podle vlastních slov mou příbuznou v uplynulých letech příležitostně navštěvoval.

„A nyní doufám.“ řekl jsem, „že budete navštěvovat i mne.“ Ostatní hosté již ze hřbitova odešli a my jsme stáli spolu pod stříškou postranní brány. Kanovník se mračil, jako by mi nerozuměl.

„Jsem dědic slečny Monmouthové – jediný zbývající člen rodiny, alespoň pokud je mi známo. Zdědil jsem Kittiscar.“

„Ale nechcete tam přece bydlet. Přijel jste z ciziny, a já…“ „Ano, avšak moje cesty skončily a život v cizině mne již neláká. Vrátil jsem se do Anglie rozhodnut usadit se zde, dávno předtím, než jsem se dozvěděl o Kittiscaru nebo o svých vazbách k němu. Již dříve jsem cosi pociťoval, měl jsem jisté vzpomínky, které mne táhly domů, a teď již vím, že doma jsem v Kittiscaru. Nyní odjedu do Londýna, jenom abych vytřídil, co si ponechám ze svých věcí, a uzavřel pár obchodních záležitostí, ale potom se sem vrátím a ujmu se zámku.“

Po pravdě řečeno jsem ani nevěděl, že to mám v úmyslu, vždyť do chvíle, než jsem promluvil, jsem žádné rozhodnutí neučinil. Ale nyní jsem se utvrdil, že to tak udělám a že právě toto si přeji.

Můj společník vypadal silně rozrušený, ústa se mu naprázdno pohybovala, vyhýbal se mi pohledem, jako by se zoufale snažil sebrat odvahu a promluvit; svářila se v něm touha mluvit a strach, který kvůli celé záležitosti pociťoval.

„Je snad na tom něco špatného?“ optal jsem se.

„Já… ne, ne. Tedy…“

„Mluvte přece.“

„Tedy – eh, rozmyslete si to, pane Monmouthe, pořádně si to rozmyslete, snažně vás prosím. Je to tady takové osamělé – a pro vás cizí – tedy Kittiscar, myslím – to není vhodné místo pro činorodého člověka v plné síle, nehodí se, abyste tu žil sám, nikoho zde neznáte… jistě v Londýně najdete mnoho zajímavých věcí, mnohem podnětnějších…“ Viditelně blábolil, prsty škubal za okraj kleriky, která kolem něho vlála ve větru. Zachvěl jsem se a zvedl jsem límec převlečníku.

„Ne,“ řekl jsem hrdě a zamířil ven z branky, „Londýn mne nezajímá ani v nejmenším. Já nejsem městský člověk. Přišel jsem domů a zde také zůstanu.“ Podal jsem mu ruku. Můj stisk byl pevný. Jeho však nikoli, cítil jsem, jak se mu ruka nejistě chvěje. Pohlédl jsem mu do starých očí a viděl jsem v nich laskavost, laskavost a hluboké znepokojení. A strach.

Avšak neřekl již nic, jen mne doprovodil na cestu a ještě se za mnou díval, než se vrátil do kostelíka.

Na rohu jsem se ohlédl. Ledově studený vítr foukal z vřesovišť, proháněl se ve větvích tisů na hřbitově. Pod nimi, s pohledem upřeným nikoli na mne, nýbrž na čerstvě navršený rov mé zesnulé příbuzné, stál chlapec, otrhaný, bledý a pohublý, jako vždy jasně a zřetelně viditelný.

Odvrátil jsem hlavu, než se stačil otočit a podívat na mne, a pospíšil jsem z onoho místa.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Usoudil jsem, že smuteční hosté se po pohřbu prostě rozešli do svých domovů. Pokud se někde ještě shromáždili, aby společně pojedli, popili a zavzpomínali, mne nepřizvali.

Vrátil jsem se do hostince, poobědval jsem mezi místními studenou pečeni s chlebem, přečetl jsem si noviny a napsal několik dopisů, mimo jiné také Quincebridgeovým, v němž jsem jim všechno dopodrobna vylíčil a svěřil jsem se jim s mnoha svými potlačovanými pocity. Vskutku jsem téměř toužebně vzpomínal na Pyre, na jejich společnost a čas u nich strávený, ba i na své pokoje v čísle 7 v Pricketťs Green. Tady jsem byl sám a cizí, a pakliže jsem zalitoval toho, co jsem řekl faráři o svém záměru ujmout se dědictví, nebylo to proto, že jsem se nechal ovlivnit jeho přímo hmatatelnou úzkostí, a již vůbec ne kvůli opětnému zjevení chlapce, nýbrž prostě proto, že jsem pociťoval z předešlých událostí přetrvávající depresi.

Krátce po třetí téhož odpoledne jsem se nakonec rozhodl, že se opět vypravím do Kittiscaru, abych si důkladně prohlédl zámek a řádně se s ním obeznámil; také jsem si chtěl udělat plány do budoucna a vyzkoušet si, jestli se tam někdy budu moci cítit jako doma.

Vítr, foukající mi do obličeje, tentokrát výstup přes vřesoviště ztěžoval, avšak rozhled z vrcholu v odpoledním slunci byl úchvatný, a rozlehlý otevřený prostor tohoto severního kraje, který jsem si již zamiloval, mne natolik rozjařoval, že jsem při chůzi a poslechu naříkavého bekotu ovcí a zpěvu ptáků kolkolem zcela zapomněl na svou předešlou zasmušilost.

Cestou jsem si v hlavě formuloval celou řadu otázek. Především mne zajímalo, zda k zámku patří nějaká půda, nebo jestli by bylo možné kus půdy zakoupit, abych měl kde chovat ovce a postavit nějaký přístřešek na lovecké výpravy, a kde by byl také potok nebo bystřina k rybaření. V duchu jsem viděl, jak se zámek postupně proměňuje v pohodlný panský dům, nijak honosný (rozhodně jsem na nějaký luxus neměl peníze), ale v příjemný domov, kde bych měl své knihy a dobrého psa, zahrada by byla opět upravená; bylo by to místo, kam bych neváhal pozvat návštěvy. Možná někde v zadním koutku mysli se rodila i představa, že si jednou třeba přivedu na Kittiscar ženu, aby místo doopravdy ožilo rodinným štěstím a dětskými hlasy.

Tyto libé úvahy mi ani v nejmenším nepřipadaly pošetilé; tak mne osvěžila a povzbudila procházka přes vřesoviště a myšlenky na dědictví.

Ulice ve vsi byla stejně tichá a opuštěná jako poprvé, skoro jako kdyby všichni obyvatelé odešli a nechali ji napospas pomalému zániku, nebýt ovšem tenkého sloupečku dýmu stoupajícího tu a tam z komína některých chalup. Avšak rázně jsem odmítl nechat se deprimovat přízračných tichem a prázdnotou a umínil jsem si, že se někdy v následujících týdnech do vesnice vypravím a zaťukám na některé dveře.

Když jsem se pomalu prodíral zanedbanými, ztichlými zahradami kolem zámečku, uvědomil jsem si, že již začínám chovat k tomu místu zcela jiné pocity; cítil jsem rostoucí vzrušení, na každém rohu jsem viděl nové možnosti a toužil jsem, aby se tam opět navrátil život. Stanul jsem před kovovou sochou chlapce, který mi připadal tak přátelský a známý, a téměř slavnostně jsem se zavázal, že budu pracovat a celý svůj život zasvětím tomu, aby se z Kittiscaru opět stalo šťastné a kvetoucí místo, ať to stojí, co to stojí. Žádný majetek nezbyl, aspoň to tak stálo v dopise mé příbuzné. Ale umínil jsem si, že peníze nějak seženu, budu pracovat, všechno půjde. Především musím nadchnout i lidi kolem sebe, musím je sem přitáhnout a zajistit si jejich pomoc při přeměně kittiscarského zámečku v středisko prosperující obce.

Říkal jsem si, že dům bude možná prázdný, ale ona žena mi otevřela téměř v témž okamžiku, kdy jsem se dotkl zvonce, i když se na mne dívala nepřítomným pohledem a chvíli trvalo, než ustoupila, jako by mne ani nechtěla pustit dál. Řekl jsem: „Promiňte, vím, že jdu již trochu pozdě, ale přišel jsem se prostě znovu podívat po domě; samozřejmě, že teď nechci s ničím hýbat ani dělat žádné změny,“ upřesnil jsem rychle, když jsem viděl její ostražitý, trochu nepřátelský výraz, „už z úcty ke své příbuzné.“

„Nic zajímavého tady nenajdete. Je to tu všechno staré a zanedbané; slečna Monmouthová už byla nějaký čas hodně nemocná. Sama pobývala jenom v jedné části zámku.“

„Jistě. Ale přesto bych se tu rád porozhlédl a udělal si nějaké plány.“

„Jak je vám libo. Samozřejmě, je to vaše a můžete si odtud odnést, co budete chtít.“

„Ale já si odtud nechci nic odnášet, přinejmenším po nějaký čas. Zatím nechám veškerý nábytek i všechno ostatní, jak to je, dokud se s domem nesžiji, ostatně osobních věcí mám jen málo. Jak asi víte, vrátil jsem se do Anglie po mnoha letech strávených v cizině, a nikde jsem trvale nežil. Mého majetku je poskrovnu.“

Dál na mne upřeně zírala, ale teď její tváří přeběhl výraz téměř nefalšované hrůzy, a promluvila šeptem.

„Přece doopravdy nemáte v úmyslu bydlet v Kittiscaru?“

„Jakpak by ne! Jiný domov nemám. Vždyť jsem Kittiscar zdědil, že ano?“

„Ale nemůžete tu bydlet – jistě ani nebudete chtít.“

„Proč to říkáte, prosím vás?“

„Protože… protože jste mužský potomek rodiny Monmouthů.“

Rozpomněl jsem se na jednu větu z dopisu své příbuzné. „Je mi Vás velmi líto. Pro mne to nebylo tak těžké, protože jsem žena“ Pocítil jsem svíravý pocit v krajině žaludeční. Ať již bylo tady neblahého cokoli, před čím jsem byl varován v minulosti i nyní, mělo to něco společného s Kittiscarem a mužskou linií rodu Monmouthů. Na chvíli jsem zatoužil to z ní okamžitě dostat a konečně se dozvědět úplnou pravdu. Ale nezeptal jsem se. Mávl jsem nad tím rukou. Beztoho je to jen povídačka, nějaká stará historie, jaké se vyprávějí skoro v každém starém domě. Nějaký nesmysl.

Toho dne jsem prošel všechny místnosti kittiscarského zámečku. Slunce svítilo na zadní trakt domu, a když jsem otevřel okenice a roztáhl těžké, zvetšelé závěsy, pokoje zalilo světlo. Nábytek byl z tmavého dubového dřeva, v některých pokojích nevzhledně vyřezávaný, avšak přestože byl pokryt prachem a vlastně celý dům byl zašlý a zanedbaný, povzbudilo mne, že rozklad ještě příliš nepokročil a že dům je v tomto stavu v podstatě obyvatelný, jen co se všude pořádně vyvětrá. Zápolil jsem s okny, ale podařilo se mi otevřít jen jedno nebo dvě. I tak se však dostal dovnitř závan čerstvého vzduchu a trocha odpoledního slunce.

Má příbuzná měla osobních věcí také málo; šatstvo i ložní prádlo bylo uložené v oné ložnici, kde jsem ji spatřil už mrtvou, a pak jsem našel ještě pár osobních drobností a nějaké knihy. Jinak zde téměř nezanechala stopy; jako by tady žila jenom coby správkyně a nenechala po sobě žádnou památku.

Prohlédl jsem všechno od půdy až po vlhký, neosvětlený sklep, prošel jsem každou chodbu, nahlédl do každého kouta a výklenku, ale ani v nejmenším mne zde nic neděsilo ani nestrašilo; nepotkal jsem jediného ducha, neslyšel jsem žádné podivné zvuky. Bylo to tam pouze neveselé a ponuré, tmavé a jaksi bez života. Můj původní pocit, že to tam znám, se vytratil. Žádné jasnější, konkrétnější vzpomínky se mi nevybavily, z čehož jsem usoudil, že mé návštěvy v dětství byly krátké a musel jsem být v té době hodně malý. V každém případě jsem si byl jistý, že jsem zde nikdy nebydlel. Zato se mi živě vrátila představa, že v místnosti na konci chodby přebývá ta strašná stařena, a když jsem šel kolem, nevědomky jsem ucouvl, a v té chvíli jsem intenzivně cítil, že tady vedle mne kdysi stála žena, které jsem se pevně držel za ruku, a mohl se schovat v jejích sukních.

Nakonec jsem se ještě jednou vrátil do podkroví, abych se pokochal pohledem na vřesoviště, a uvažoval jsem, jestli bych si to tam nemohl upravit k bydlení, alespoň pro první dobu. Tyto prázdné prostory bych mohl zařídit těmi několika prostými kusy, které jsem vlastnil; podkroví bylo na rozdíl od zbytku domu světlé a vzdušné.

Špinavým oknem jsem sledoval havrany poletující v korunách stromů a purpurovou křivku vřesoviště, jež se zvedala v dáli, a když jsem se podíval vlevo, viděl jsem šedé kamenné zdi budovy, kterou jsem zahlédl z pěšiny při své první návštěvě; nyní jsem si všiml, že její střecha vybíhá do špičky a pod ní visí starý zvon, a uvědomil jsem si, že se dívám na starou kapli, která patřila k zámku, jak o ní mluvili lidé v hostinci.

Správcovou nebylo nikde vidět, a když jsem utíkal dolů, v domě bylo dokonalé ticho; zamířil jsem k postrannímu vchodu, o němž jsem od první návštěvy věděl, že vede do malého vnitřního dvora, odkud se dá dřevěnými vrátky ve zdi projít na travou zarostlé pěšiny mezi keři za zadním traktem zámku. Odtamtud již jsem se dostal, místy po kolena ve vysoké trávě a semenáčcích, na pěšinu pod stromy, a šel jsem po ní dál se smíšenými pocity strachu a zvědavosti.

Slunce právě zapadlo a nebe potemnělo. Od východu se sbíraly těžké mraky.

Jednou jsem se ohlédl. Viděl jsem postranní křídlo zámku, zeď zahrady a jeden komín, ale nebyla tam žádná okna, jimiž by mne někdo mohl vidět.

Odkudsi se ozval s hněvivým, varovným pokřikem kos a jako šipka vlétl do mlází. Havrani s krákáním kroužili kolem vrcholků jilmů a chystali se hřadovat na noc. Vítr se však utišil a tady na této úzké, zarostlé pěšině pod převislými větvemi bylo zcela klidno, ba téměř dusno.

Najednou jsem došel na malou mýtinku a přímo před sebou jsem měl kostelík, v posledních zbytcích denního světla tmavý, tichý a skličující. Před nízkým vchodem byla železná mříž a já jsem téměř s jistotou očekával, že na ní bude visací zámek, avšak když jsem za ni vzal, povolila a se skřípěním v zarezlých veřejích se otevřela dokořán.

Před dřevěnými dveřmi jsem zaváhal, najednou jsem pocítil chlad, jako by na mne padl nějaký stín a jen několik stop po mé levici stál někdo neviditelný, ale plný nepřátelství.

Avšak zocelil jsem se, sebral jsem každičký drobet odvahy, který jsem v sobě našel, neboť jsem věděl, že mé pocity jsou jen reakcí na melancholii této podvečerní chvíle, pohasínajícího světla i mé osamělosti na tomto prazvláštním místě. Nakonec jsem se zhluboka nadechl, zamumlal jsem kratičkou modlitbičku za ochranu, a položil jsem ruku na železný kroužek, jenž sloužil jako klika dveří kaple. Slojím otočit zcela lehce. Na chvíli jsem se zarazil, ale pak jsem odvážně strčil do dřevěných dveří.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Ze všeho nejdříve mne zarazil zápach, kyselý, pronikavý pach vlhkého kamení a hlíny; do této stavby nikdo nevpustil čerstvý vzduch snad sto let.

Dovnitř kaple se scházelo po dvou nízkých schodech; kaple byla malá, pravoúhlá, s úzkými a vysokými okny zasklenými obyčejným sklem, a na druhém konci stál holý kamenný oltář.

Sešel jsem ze schodů trochu nejistě a málem jsem upadl, protože ploché kamenné desky byly vyšlapané a viklaly se. Celá podlaha byla popraskaná, propadala se a místy byly praskliny tak široké, že jimi byla vidět hlína. Stěny byly vlhké a kvetla po nich plíseň, lavice stály nakřivo, a když jsem se chtěl jedné přidržet, mírně se zhoupla. I sloupeček zpěvníků a modlitebních knih byl pokryt plísní a před oltářem ležely zpuchřelé zbytky přehozu. Avšak na stěně visel znak se lvem a jednorožcem, a ačkoli barvy časem trochu ztmavly, obrysy i zlacení byly dobře viditelné.

Bylo to tísnivé, pochmurné místo, kde se nedostávalo vzduchu a kde vše vypovídalo jen o zmaru a zkáze. Šel jsem pomalu uličkou mezi lavicemi, viděl jsem, jak jsou prkna i klekátka pod nimi shnilá a zčernalá, kamenné římsy se drolí a v jednom místě leží na podlaze hromádka trávy a větviček, jak tam spadlo dírou ve střeše ptačí hnízdo.

Všiml jsem si nízkého oblouku v kamenné zdi na vzdálenějším konci kaple a opatrně jsem k němu zamířil, ale zjistil jsem, že za ním vedou schody dolů, a prudce jsem ucouvl, neboť odtud zavál ohavný puch rozkladu a smrti i chladu a letité zanedbanosti.

Náhle jsem zpozoroval, že na tomto konci kaple je v kamenných deskách pod mýma nohama něco vyryto.

Zde leží Joshua Monmouth

441583 t 1631 Zde v Pánu odpočívá Digby Monmouth a jeho synové Zde odpočívá… Zde leží… Zde odpočívá…

Přečetl jsem si všechna jména. Tady u mých nohou leželi moji předkové; kolik jich bylo, jsem se nedopočítal, neboť mnohé náhrobky byly popraskané a natolik poškozené, že se písmena nedala rozluštit.

Nakonec jsem přešel k poslednímu kameni, který ležel v bezprostřední blízkosti schodů; jelikož se již hodně setmělo, sehnul jsem se a při čtení jsem si pomáhal i hmatem.

Zde odpočívá George Edward Pallantire Monmouth

Narovnal jsem se. Jsou tu všechny náhrobky všech Monmouthů z Kittiscaru. Všech mužů z rodu Monmouthů, neboť žena zde nebyla pochována žádná.

A tu jsem zahlédl pamětní kamennou desku vsazenou do zdi, mnohem zdobnější než ty prosté náhrobky. Došel jsem k ní a četl jsem, co je na ní napsáno.

Na věčnou památku Conrada Vanea z Kittiscaru Imperátora 18 –.

Zůstal jsem před kamenem stát, roztřásl jsem se hrůzou a rozčilením, ale zároveň mi konečně začínalo svítat. Náhle jsem zaslechl nějaký zvuk, a když jsem se ohlédl, viděl jsem, že se dveře kaple, které jsem předtím nechal otevřené, pomalu a tiše zavírají. Rozběhl jsem se k nim, skokem zdolal vyšlapané schody a chytil jsem za kliku. Avšak ať jsem s ní lomcoval, rumploval a kroutil, co mi síly stačily, klika nepovolila. Dveře byly nejenom zavřené, ale zamčené; byl jsem zamčen uvnitř, chycen v prázdné, temnějící kapli jako v pasti. Podklesly pode mnou nohy; pokročil jsem k nejbližší lavici, chytil se jí a potom jsem se posadil, celý roztřesený a vyděšený. Na obloze dosud zbývalo trochu denního světla; zvedl jsem oči a viděl jsem, že za každým vysokým oknem se zračí nádherná sytá šedomodrá barva jako odlesk světla vnějšího světa, který se pro mne uzavřel. Vyskočil jsem a divoce jsem se rozběhl kolem, vyškrábal jsem se nahoru na lavici, abych se podíval, jestli by se mi podařilo nějak vylézt až oknu, ale samozřejmě nic takového možné nebylo; nebylo oč opřít nohu, a i kdyby, okna byla stejně zamřížovaná.

Čekal jsem, snažil jsem se uklidnit a uspořádat myšlenky, ale pocity, které mnou zmítaly, byly mnohem horší než ty, jaké by přepadly každého člověka ocitnuvšího se v mé situaci. Ještě než jsem do kaple vstoupil, jsem cítil, že vedle mne přede dveřmi stojí neznámý pozorovatel, nepřátelský duch po mém boku. Nyní jsem jej vytušil opět. Věděl jsem, že v bezprostřední blízkosti se nade mnou tyčí potměšilý, triumfální a zlovolný duch, který mne sem vylákal; sem, protože právě zde mne chtěl konečně mít, posledního Monmoutha mezi těmi ostatními, již dávno mrtvými a zetlelými.

Neodvažoval jsem se pohnout hlavou nebo se podívat přes rameno. Raději jsem zvedl oči a pohlédl vpřed.

Stál u otevřeného vchodu do krypty, viděl jsem, jak se v jeho stínu nahrbeně tiskne ke kamenné zdi. Jeho tělo halily tmavé, těžké šaty, jaké nosíval, a mírně odvracel tvář.

Ale já jsem ho poznal, poznal jsem ho podle svůdného, usměvavého výrazu zkaženosti a hedvábné lstivosti, poznal jsem ho jako svého mučitele i zrádce, jako vraha svého mladičkého nevinného příbuzného a zhoubce mnoha jiných, poznal jsem ho podle způsobu, jímž odedávna sváděl a táhl za sebou i mne, zprvu jako dychtivého a ochotného následovníka, stejně nevinného, později spoutaného nečistým kouzlem, již trochu neochotného, zpola vyděšeného, ale přesto stále v jeho zajetí. Vzdálený konec temné, vlhké, polorozpadající se kaple jako by Vaneovu přítomnost vyzařoval, stejně jako ji vyzařovaly stěny každého domu, kam mne následoval.

Byl jsem pln záští a nenávisti, avšak ještě více jsem byl zděšen, paralyzován strachem z onoho strašlivého, zsinalého zjevení ve stínu krypty.

Světlo nyní rychle pohasínalo, stěží jsem viděl před sebe. A pak jsem uslyšel ten zvuk, opět to dýchání, jaké jsem již slýchal; zdi kaple jako by se nadechovaly a vydechovaly jako strašlivé, houbovité plíce, zamořovaly vzduch páchnoucím dechem. Prudce jsem se napřímil, abych alespoň pohledem zachytil něco z posledních zbytků světla pronikajícího vysokými okny, šíleným pohledem jsem v kapli zapátral po nějakém únikovém východu a pak jsem vykřikl: „Čeho si žádáš? Co po mně chceš?“ Můj hlas zaburácel mezi kamennými zdmi a vrátil se mi posměšnou ozvěnou; tu jsem zmlknul, sklonil se, hlavu složil do dlaní a rozplakal se děsem a zoufalstvím.

Když jsem po chvíli získal opět nad sebou vládu a se strachem napřímil hlavu, v kapli byla již tma jako v hrobě a stejné ticho. Třeštil jsem zrak do temnoty, avšak neviděl jsem nic, seděl jsem bez pohnutí, sotva dýchaje, a napínal jsem sluch, a neslyšel jsem také nic… Zjevení zmizelo.

A potom zdálky, odněkud za zdmi kaple, zpoza zavřených dveří, odněkud z temné noci mezi stromy v opuštěné zahradě nebo možná až z vřesoviště se ozvalo vzlykání malého chlapce, jenž naříkal v dětské osamělosti, plakal strachem a zoufalstvím, stejným, jaké jsem nyní pociťoval já, chycen v pasti, spoután a snad odsouzen k smrti jako tehdy on, neboť kdo mne zde najde, když nikdo neví, že jsem sem šel? Byl jsem vylákán do Kittiscaru, abych se ujal dědictví jako poslední žijící mužský potomek rodu Monmouthů, a nebylo mi již souzeno dostat se na svobodu, stejně jako onomu bledému, zmučenému chlapci ani nikomu z těch, kteří nyní odpočívají pod kamennými deskami v podlaze kaple.

Noc, která následovala, byla nejděsivější v mém dosavadním životě, a vroucně se modlím, abych již nikdy nic podobného neprožil. Vlny zlých sil se ke mně blížily a opět ustupovaly jako vlny nějakého neslyšného, zlovolného moře; zápach, odporný puch rozkladu se zvedal jako jed, stoupal do vzduchu, jako plyn syčel z každého rohu, že jsem se téměř zalkl, a pak opět zmizel a zbyl jenom chlad, prázdné kamení a hlína. Slyšel jsem za sebou všelijaké zvuky, šepoty a pohyby; tělem mi prostupoval plíživý chlad, mnohem intenzivnější a pronikavější než pouhý noční chlad v oné studené staré kapli.

Připadalo mi, že jsem zavěšen v čase, ta noc se vlekla jako století, a zároveň panovalo bezčasí, nebo přinejmenším neexistovalo plynutí času vpřed. Byl jsem polo v mrákotách, polo v deliriu; roztřeseně jsem se uložil na lavici a schoval hlavu do ohbí lokte, a pak jsem se zase vracel ke dveřím, bušil a mlátil do nich, v bezmocném vzteku jsem lomcoval klikou, ale vše marno, ani se nepohnula, jako by byly dveře zamčené několik set let a zámek zcela zrezivělý.

Jak jsem se udržel při životě, nevím. Za úsvitu, za nevlídného, přízračného úsvitu, který se rozbřeskl nad chladnými kameny a mou nebohou, zmučenou a vyčerpanou tělesnou schránkou, jsem byl napůl mrtvý, napůl šílený.

Nebýt toho, že se starý kanovník vydal mne hledat hned za prvních paprsků denního světla, neboť celou noc ho pronásledovaly obavy o můj osud, asi by mi již nebylo pomoci.

Když za onoho svěžího, chladného a oroseného jitra ostražitě vešel do kaple, našel mne, jak se choulím na podlaze jako vyděšené zvíře a rukama si chráním hlavu; hned jak vzal za kliku dveří, zjistil, že nebyly vůbec zamčené a otevřely se při prvním doteku.

Zabalili mne do hrubé pokrývky a dopravili do venkovské nemocnice, kde se mi dostalo všemožné péče, dokud se alespoň moje tělo nezotavilo. Trvalo však mnoho týdnů, než se začal uzdravovat i můj duch, a po celý ten čas mne starý kanovník den co den navštěvoval, sedával u mého lože a modlil se, trpělivě a s poctivým zaujetím, až jsem se nakonec začal vynořovat ze svých nočních můr a hrůz a obrátil se opět čelem k světu.

Byl jsem však zlomený, plný šrámů a nenapravitelně poškozen v nejhlubší podstatě své bytosti, a i nyní, když toto píši, čtyřicet let po oněch událostech, uvědomuji si křehkost svého duševního i tělesného zdraví.

Něco málo jsem se dozvěděl o Kittiscaru a své rodině i o prokletí, které na ni uvalil jeden z předků Conrada Vanea, stejně zlý jako on, jenž se mu zřejmě připodobnil; jenom Bohu jsem mohl děkovat, že jsem unikl živ, nějaké velké milosti či štěstěně. Kittiscar, zámek, vesnice i okolní půda, to vše bylo v minulosti mé rodině násilím vyrváno; Vaneové triumfovali a pomocí lstivých, ďábelských prostředků ničili a jako štvanou zvěř pronásledovali každého mužského potomka Monmouthů včetně mého vlastního otce, a nakonec si Conrad Vane našel i mne a spoutal do svých osidel, byť již ze záhrobí.

Všechno toto jsem se dozvídal pomalu a postupně a skládal si obrázek po mnoho měsíců – neboť nejdříve jsem o tom nedokázal hovořit ani přemýšlet, a později mi dobrák kanovník nechtěl svěřit ani to málo, co věděl, neboť se obával, že by mohl opět vykolejit mou mysl a mé zdraví zničit nenávratně.

Stal se z něho upřímný přítel, vskutku můj zachránce, veskrze dobrý, prostý a neochvějný. Za tu sílu a mír duše, které se mi vrátily, vděčím jedině jemu a jeho nesobecké oddanosti a modlitbám. Zůstal jsem naživu. Přízraky zmizely a již nikdy se nevrátily.

Jenom čas od času jsem se rozpomněl na toho nešťastného chlapce, jehož jsem neukonejšil v jeho zoufalství a žalu, neboť se odmlčel. Ale postupně i on se začal vytrácet z mé mysli, až jsem na něho přestal myslet úplně.

Sir Lionel s lady Quincebridgeovou mne byli několikrát na severu navštívit a koncem roku mne vzali s sebou na Pyre, kde jsem se po mnoho měsíců zotavoval, zcela závislý na jejich láskyplné péči a hluboce, pokorně si uvědomuje své štěstí.

Nakonec jsem se pod vedením sira Lionela pustil do studia práv a po mnoho let jsem se pak právnickou profesí velmi uspokojivě živil. Nikdy jsem se neoženil, nenašel jsem v sobě tu sílu ani odvahu založit šťastnou rodinu, jak jsem si ji vysnil v Kittiscaru, jsem z Monmouthů poslední; až zemřu, vymře náš rod, stejně jako vymřeli Vaneové; nebude žádných přeživších, žádných vítězů, takže kletba, zlo i pronásledování přízraky jistě skončí a svět bude bez nás lepší.

Do Kittiscaru jsem se již nevrátil, a ode dne, kdy mne vynesli polomrtvého z kaple, jsem o něm nic neslyšel. Nepřeji si vědět, co se stalo se zámkem, zda si jej někdo vzal, ani kdo to byl.

Kvůli zdraví sira Lionela se manželé odstěhovali do ciziny, ke Středozemnímu moři, a Pyre byl prodán. Čas od času jsem je navštěvoval, nejdříve oba, a po smrti sira Lionela ještě lady Quincebridgeovou, která však manžela brzy následovala. Myslím, že kdybych se byl někdy oženil, byl bych si chtěl vzít Violu Quincebridgeovou, avšak ta byla zcela oddána manželově památce, a proto o tom mezi námi nepadlo ani slovo.

Nyní jsem zcela osamělý. Posledních čtyřicet let žiji ve strachu, ale nikdy jsem o tom nikomu neřekl. Teprve dnes jsem se odhodlal vše vypsat a zbavit se toho těžkého břemene.

Jistě mi původně nebylo souzeno žít tak dlouho ani v tak relativní bezpečnosti a spokojenosti, která mi byla uštědřena, za což ze srdce děkuji Bohu.

James Monmouth

POSTSCRIPTUM

Poté, co jsem dočetl příběh sira Jamese Monmoutha, po celý následující den jsem jej nedokázal vypudit z paměti. Stěží jsem se dokázal soustředit na práci a několikrát jsem se přistihl, že stojím a civím nevidomým pohledem před sebe, jak si v duchu vybavuji ty události a některé podrobnosti.

Umínil jsem si, že jen co paměti starému pánovi v klubu vrátím, posedím s ním a budu mu trochu dělat společnost, protože jsem pochopil, jak osamělý musí být, a dokonce jsem si dělal neurčité plány, že ho někdy vezmu do Nor folku a nechám ho přes víkend rozmazlovat od Ann.

Nemělo se to však stát.

Po větší část následujícího týdne mne služební povinnosti odvedly do Skotska, a když jsem se vrátil, vydal jsem se do klubu, abych si tam po únavném dni při skleničce odpočinul. Téměř hned mezi dveřmi mne uvítali zprávou, která se v klubu přetřásala od předešlého večera – sir James Monmouth zemřel. Sideham ho našel asi hodinu před rozbřeskem sedět v křesle v rohu knihovny; na tváři se mu prý zračil výraz nesmírného údivu. Byl zhroucený ve velkém ušáku, takže vrátný, který před odchodem pozdě večer procházel všechny místnosti, si ho vůbec nevšiml.

Ještě něco zvláštního se přihodilo; mluvilo se o tom u baru, kam jsem si přisedl, protože jsem naléhavě potřeboval společnost. Šlo o nějakou výtržnost, zřejmě někdo neoprávněný se pokoušel do klubu vniknout; nočního vrátného, který ve vrátnici podřimoval v křesle, vyrušil pozdě v noci nějaký šramot; šel se tedy podívat, co se děje. Nic se neztratilo, nic nebylo rozbitého. Ale přistihl nějakého kluka, hubeného otrhánka, asi dvanáctiletého, a honil ho, protože si myslel, že je to mladistvý zlodějíček nebo vandal.

Nakonec vyběhl na ulici a dokonce utíkal ještě kousek oběma směry, ale pak se musel vrátit do klubu. Po klukovi nikde ani stopy.

Musím přiznat, že poté, co jsem si přečetl Monmouthovu historii, navíc v souvislosti s jeho smrtí, jsem byl tím vším i událostmi v klubu hluboce zasažen. Avšak mého vlastního života se to nijak blíže nedotklo, takže v průběhu měsíců a let celá ta záležitost bledla, až se zcela vytratila z mé paměti.

Až donedávna.

Moje firma prosperovala, dařilo se mi velmi dobře. Dokud byly děti malé, zůstávali jsme v Norfolku, ačkoli jsme koupili i dům v Chelsea; teprve v poslední době jsme se poohlíželi po nějaké větší nemovitosti, pokud možno v okolí Londýna, a když jsem od realitní kanceláře dostal podrobné informace o Pyre v Hisley Beeches v Berkshiru, velmi mne to zaujalo. Po nějakém hledání se mi podařilo najít na půdě rukopis sira Jamese, a poté, co jsem si znovu přečetl jeho popis domu, bylo mi jasné, že se tam musíme jet podívat.

Když jsme onoho sobotního odpoledne jeli alejí, bylo mi podivně smutno a starý pán mi nešel z mysli, stále jsem ho viděl jako živého v jeho známém křesle v rohu klubovní knihovny.

Zvenčí byl Pyre přesně takový, jak jej sir James popsal, a park vypadal asi stejně již nějakých sto let, ne-li déle; cítil jsem, jak se mi rozbušilo srdce při pomyšlení, že bychom tam třebas mohli bydlet, aťsi to zní sentimentálně – říkal jsem si, že starý pán by byl jistě rád.

Avšak interiéry byly v zoufalém stavu, vulgární, přezdobené zařízení vypadalo naprosto přízračné – celý dům jsme si prošli a hádali, že to má jistě na svědomí nějaký vandal, když předtím bylo vše zařízeno s dokonalým, zdrženlivým vkusem, a uvědomovali jsme si, že bychom v tomto prostředí nemohli spokojeně žít; a uvést dům do původního stavu bylo přece jen nad naše síly a možnosti. Avšak vyšli jsme i do patra a svědomitě prošli všechny místnosti a se vzrůstajícím zděšením hleděli na ty zhovadilosti.

Když jsme došli na konec chodby v západním křídle, uviděl jsem zrcadlo. Bylo hodně velké, v pěkném, zlaceném rámu, mnohem ušlechtilejším a klasičtějším než zbytek zařízení – až jsem v údivu zůstal stát, abych si je mohl prohlédnout víc zblízka.

Jakmile jsem se zahleděl do trochu popraskané a osleplé zrcadlové plochy, povrch se najednou rozostřil, jako by jej zamlžil lehký bělavý opar. Upřeně jsem se do něj díval a pomalu se mi vybavovaly dávné vzpomínky a zmocňoval se mne strach, neboť tvář, která na mne hleděla z mlhy, nepatřila mně, ale někomu jinému.