Britská prozaička střední generace Susan Hillová (1942) patří ve své vlasti k nejuznávanějším. Celá řada jejích děl je ověnčena literárními cenami a pravidelně se ocitá na seznamu bestsellerů.

Hillová je autorkou dvanácti románů a sbírek povídek, sedmi knih z oblasti literatury faktu, deseti knížek pro děti a jedné rozhlasové hry.

Mezi nejúspěšnější beletristická díla se řadí Zena v černém, která navazuje na nejlepší tradice anglického „gotického“ románu s prvky hororu. Román byl přeložen do řady jazyků, v Británii vyšel již několikrát a od roku 1988 se v londýnském West Endu hraje jeho dramatizace.

Mladý londýnský advokát přijíždí do zastrčeného koutu Anglie, aby se zúčastnil pohřbu podivínské klientky a vyřídil její pozůstalost v osamělém domě Na Úhořích blatech. Již pn pohřbu a později v domě, odříznutém od pevniny přílivem, se setkává s tajemnou ženou v černých šatech. Teprve pozdě pochopí, jaký neblahý osud mu toto setkání přinese...

ISBN 80-7021-138-5

9 788070 211380

Susan Hillová

ŽENA V ČERNÉM

Vyšehrad

Z anglického originálu The Woman in Black vydaného nakladatelstvím Mandarín Paperbacks v roce 1992 přeložila Marie Brabencová-Válková. Obálku a grafickou úpravu navrhla Hana Blažejová. Vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r.o. v Praze roku 1995 jako svou 39. publikaci.

Vydáni první. Stran 128.

Odpovědná redaktorka Vlasta Hesounová. Sazbu z písma Times připravilo Scriptum, spol. s r.o. Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r.o. Praha 2, Karlovo náměstí 5

Copyright © Susan Hill 1983 Translation © Marie Brabencová - Válková 1995

ISBN 80-7021-138-5

■ ŠTĚDRÝ VEČER

■ LONDÝNSKA MLHA

■ CESTA NA SEVER

■POHŘEB PANÍ DRABLOWOVÉ

■CESTA PŘES MOKŘINY

■ KŮŇ A BRYČKA

■ OBAVY PANA JEROMA

■ BETSY

■ V DĚTSKÉM POKOJI

■ PISKNI A JÁ PŘIBĚHNU

■ SVAZEK DOPISŮ

■ ZENA V CERNEM

■ ŠTĚDRÝ VEČER

Bylo půl desáté, Štědrý večer. Když jsem kráčel dlouhou vstupní halou Monk’s Piece z jídelny, kde jsme právě skončili první šťastnou slavnostní večeři, do salonu ke krbu, kolem kterého se teď shromáždila moje rodina, zastavil jsem se a potom jsem, tak jako to činívám během večera častokrát, přistoupil k hlavním dveřím, otevřel je a vyšel ven.

Večerní vůni jsem mel vždycky rád, nadechnout se vzduchu, ať tišivého a provoněného květinami plného léta, Či štiplavého po kouři z ohýnků a tlejícím podzimním listí nebo studeného, když mrzne až praští. Rád se rozhlížím po nebi nad hlavou, jestli svítí měsíc a hvězdy nebo panuje čiročirá temnota, rád se dívám do tmy před sebe; rád naslouchám křiku nočních bytostí a kvílivému vzmáhání a utichání větru nebo šepotu deště ve stromech v sadu. Raduji se z náporu větru, který se ke mně žene na kopec z rovinatých pastvin říčního údolí.

Dnes večer jsem začichal jednou a srdce mi poskočilo, protože počasí se obrátilo. Celý minulý týden pršelo, studeně pršelo a kolem domu a nízko nad krajinou ležela mlha. Z oken nebylo vidět dál než na metr dva do zahrady. Mizerné počasí, nikdy se úplně nevyjasnilo, a bylo také sychravo. Procházky neskýtaly žádné potěšení, na střílení byla příliš špatná viditelnost a psi byli neustále nerudní a zablácení. V domě po celý den hořely lampy a stěny špižírny, záchoda a sklepa byly vlhké a kysele páchly, oheň v krbu prskal a kouřil a bezútěšně skomíral.

Už dlouhá léta mělo počasí na mé duševní rozpoložení neobyčejný vliv a přiznávám, že nebýt toho veselí a činorodosti, které v domě panovaly, naprosto bych se propadl do chmur a letargie, neschopen vychutnávat život, tak jak bych rád, a podrážděný vlastní přemrštěnou vnímavostí. Esmé nevlídné počasí naopak povzbudí, aby se mu postavila, takže letošní přípravy na vánoční svátky byly jefště rozsáhlejší a energičtější než obvykle.

Popošel jsem ze stínu domu, abych se mohl v měsíčním světle kolem sebe rozhlédnout. Monk’s Pícce stojí na vršku svahu, který se povlovně zvedá něco přes sto metrů od míst, kde si říčka Nee klikatě razí cestu od severu k jihu přes tento úrodný, chráněný kus země. Pod námi leží pastviny s roztroušenými shluky smíšených listnatých lesů, ale za námi se několik čtverečních mil rozprostírá zcela jiná krajjina neproniknutelných křovisek a vřesovišť, kus divočiny uprostřed dobře obdělávané končiny, K poměrně velké vesnici to nemáme dál než dvě míle, k hlavnímu tržnímu městu sedm, a přesto to zde má opuštěný a od světa odříznutý ráz, čímž si připadáme od civilizace mnohem dál.

Poprvé jsem Monk’s Piece uviděl za jednoho nedělního odpoledne uprostřed léta, když jsem si vyjel v bryčce s panem Bentleym. Pan Bentley byl původně můj zaměstnavatel, ale nedávno jsem se stal společníkem v jeho advokátní kanceláři, kam jsem přišel jako mladý muž na praxi, a u které jsem vlastně zůstal pracovat po celý život. Pan Bentley se tehdy právě blížil věku, kdy začínal pociťovat chuť nechat pozvolna vyklouznout otěže odpovědnosti z vlastních rukpu do mých, ačkoliv i nadále alespoň jednou týdně zajížděl do naší kanceláře v Londýně, dokud ve dvaaosmdesáti nezemřel. Začal však víc a víc pobývat na venkově. Aby chodil střílet nebo rybařit, na to nebyl, ale místo toho se podjal role smírčího soudce hrabství a právního poradce farnosti, člena té či oné správní rady a zástupce další farnosti jiného hrabství. Ulevilo se mi a zároveň mě potěšilo, když mě po letech konečně přijal za plnoprávného společníka, po tolika letech, kdy jsem byl přesvědčen, že mám na toto postavení plné právo, neboť jsem odváděl poctivý díl práce a nesl velkou zátěž odpovědnosti za správu majetku firmy, u níž jsem se cítil nedostatečně oceňován - alespoň pokud šlo o postavení.

Nějak se to tak seběhlo, že jsem jednoho nedělního odpoledne seděl vedle pana Benlleyho v bryčce a kochal se pohledem na vysoké živé ploty hlohů v zelené ospalé krajině, a on zatím vedl svého koníka volným krokem na zpáteční cestě ke svému poněkud ošklivému a procovskému venkovskému sídlu. Byla to pro mě vzácnost jen tak sedět a nic nedělat. V Londýně jsem žil kromě chvil, které jsem trávil v ateliéru a sbíráním akvarelů, jen pro svou práci. Tehdy mi bylo pětatřicet a dvanáct let už jsem byl vdovec. Společenský život mě nijak nelákal, ačkoliv jsem se těšil vcelku dobrému zdraví, až na občasnou nervovou nevyrovnanost, což byl důsledek zážitků, o nichž budu vyprávět. Popravdě řečeno jsem stárnul rychleji, než odpovídalo mému věku ^ vážný, bledý muž s napjatým výrazem v obličeji - nudný patron.

Zmínil jsem se panu Bentleymu, jaký je to klidný a příjemný den. Vrhl na mě postranní pohled a poznamenal: „Měl byste uvažovat o tom, že byste si tady něco obstaral -proč ne? Pěkný malý domek - třeba někde támhle?“ A ukázal bičem k místu, kde v zákrutu řeky pod námi ležela stulená vesnička, bílé zdi zalité sluncem. „Vytáhněte někdy v pálek odpoledne paty z města, udělejte si procházku, nadýchejte se svěžího vzduchu, dejte si čerstvá vejce a smetanu.“

Ten nápad měl své kouzlo, ale jenom prchavé, to mě se nelýkalo, a tak jsem se jenom usmál a nadechl se teplých vůní trávy a polních květin a díval jsem se, jak koník víří kopyty prach cesty, a už jsem o lom víc nepřemýšlel. Dokud jsme, pravda, nedojdi na usek cesty vedoucí kolem dlouhého kamenného stavení, které bylo co do velikosti a proporcí dokonalé, domu usazeného na stráni, od něhož se otevíral výhled široko do kraje na celé říční údolí a ještě na míle daleko až k fialovomodré siluetě hor v dálce.

V tu chvíli se mě zmocnilo cosi, co nedovedu přesně popsat, rozrušení, touha - ne, bylo to spíš něco víc, znalost, prostá jistota, co mě zasáhlo, a všechno bylo tak zřetelné a překvapivé, že jsem mimoděk zavolal na pana Bentleyho, aľ zastaví, a ještě dřív než stačil zastavit, jsem seskočil z bryčky na cestu, zůstal stál na travnatém vršku a zadíval se nejdříve na dům, lak krásný, tak dokonale zapadající do míst, kde byl usazený, skromný dům, a přesto jistý si sám sebou, a pak jsem se zadíval do kraje za ním. Neměl jsem dojem, že bych zde kdy předtím byl, ale do hloubi duše jsem byl přesvědčen, že se sem vrátím, že mi ten dům již patří, že nás vížc neviditelné pouto.

Kulem jedné strany domu protékal potůček, bublal mezi břehy a na louku dole, kde se klikatil až k řece.

Pan Bentlcy na mé z bryčky upíral zvědavý pohled. „Pěkné místo," zvolal.

Přikývl jsem, ale nebyl jsem schopen se s ním podělit

0    žádnou ze svých mimořádných emocí, otočil jsem se k němu zády a vysel pár metrů po svahu, odkud jsem uviděl vrátka do starého přerostlého sadu, který se rozkládal za domem a na konci se ztrácel ve vysoké trávě a spleti křovisek. Za ním jsem zahlédl kus zarostlé krajiny. Ono přesvědčení, o němž jsem mluvil, mě neopouštělo, a pamatuji se, že mě znepokojovalo, protože jsem nikdy neoplýval velkou představivostí a určitě jsem neměl nadání předvídat budoucnost. Ve skutečnosti jsem se po svých předchozích zkušenostech záměrně vyhýbal jakémukoli uvažování o byť

1    jen vzdáleně ncmaleriálních skutečnostech a lpěl jsem na věcech prozaických, viditelných a hmatatelných.

Nicméně jsem byl zcela neschopen uniknout tušení - ne, musím to nazvat silnějším slovem, určitému přesvědčení-, že tento dum se jednoho dne stane mým domovem, že dříve či později, ačkoliv jsem neměl ponětí kdy, se stanu jeho vlastníkem. Když jsem to nakonec přijal, připustil to sám před sebou, pocítil jsem v tom okamžiku, jak mě zalévá hluboký mír a spokojenost, jaké jsem nepocítil už po mnoho let, a s lehkým srdcem jsem se vrátil k bryčce, kde mě pan Bentley očekával víc než jen mírně zvědavý.

Ten mimořádný pocit, který jsem zažil v Monk’s Piece, mě neopouštěl, zůstával zasutý v mé mysli, když jsem to odpoledne opustil venkov a vrátil se do Londýna. Poprosil jsem pana Bentleyho, kdyby se někdy doslechl, že je dům na prodej, aby mi to dal vědět.

Což o pár let později učinil. Ještě téhož dne jsem se pár hodin poté spojil s agenty, aniž bych se zajel na dům znovu podívat, učinil jsem jim nabídku a oni ji přijali. Několik měsíců předtím jsem poznal Es mé Ainlcyovou. Naše vzájemná náklonnost postupně vzrůstala, ale vinou své nerozhodné povahy, pokud se týká osobních a citových záležitostí, zůstával jsem ohledně svých záměrů do budoucna zti-r ha. Měl jsem však dost rozumu, abych považoval zprávu síran Monk’s Picce za dobre znamení, a když jsem se o týden později stal oficiálně vlastníkem domu, odcestoval jsem s líšme na venkov a mezi stromy starého sadu jsem ji požádal o ruku. I zde jsem uspel, a krátce poté jsme se vzali a okamžitě se odstěhovali do Monk’s Piece. Toho dne jsem skutečně uvěřil, že jsem ze sebe konečně setřásl stíny minulosti, a podle toho, jak se pan Bentley tvářil a z vřelého stisku jeho ruky jsem poznal, že si to myslí také a že mu spadl kámen ze srdce. Vždycky si dával přinejmenším částečnou vinu za to, co se mi stalo - nakonec to byl on, kdo me poslal na tu první cestu do Crythin Giffordu a domu Na Úhořích blatech a na pohřeb paní Drablowové.

Ale když jsem teď o Štědrém večeru stál u dveří svého domu a vdechoval noční vzduch, nemusel jsem to všechno vu v mysli potlačovat. Už takových čtrnáct let byl Monk’s Piece ten nejštastnejší domov - můj a Esmé i jejích čtyř dětí / prvního manželství s kapitánem Ainlcyem. V prvních dobách jsem sem zajížděl jen na víkendy a prázdniny, ale londýnský život a provoz mě ode dne, kdy jsem to tady koupil, začal otravovat, a skutečně rád jsem při nejbližší příležitosti odešel na venkov nastálo.

A nyní byl toto ten šťastný domov, kde se o Vánocích znovu sešla celá rodina. Za chvilku otevřu dveře a budu naslouchat hlasům v obývacím pokoji - dokud mě žena rázně nezavolá dovnitř a nebude se rozčilovat, že nastydnu. Opravdu bylo velmi chladno a konečně jasno. Obloha byla posetá hvězdami a měsíc v úplňku měl kolem sebe kolo. Vlhkost a mlhy posledního týdne se vytratily do noci jako zloději, cesty a kamenné zdi domu bledě pableskovaly :i dech se srážel ve vzduchu.

V podkrovních ložnicích nahoře spali tři Isobelini malí synové - Esméini vnuci - s punčochami přivázanými k postýlkám. Zítra se sice nedočkají žádného sněhu, ale Vánoce budou přece radostné a veselé.

Ten večer tkvělo něco ve vzduchu, cosi, co jsem si nejspíš pamatoval ze svého dětství, co mě spolu s tím, čím mě nakazili ti kloučkové, vzrušovalo, přestože jsem byl starý.

Že můj klid duše měl být rozkotán a vzpomínky, které jsem považoval za dávno mrtvé, znovu probuzeny, o tom jsem přirozeně nemel ponětí. Že se vůbec kdy znovu oživí ten známý |X)cit smrtelného děsu a přízračné hrůzy, byť pouze v živých vzpomínkách a snech, mi v tom okamžiku připadalo nemožné.

Naposled jsem pohlédl do mrazivé temnoty, spokojeně si povzdechl, zavolal na psy a vešel dovnitř. Neočekával jsem nic jiného než dýmku a sklenku dobré whisky u praskajícího ohně ve veselé společnosti své rodiny.

Když jsem prošel chodbou a vstoupil do obývacího pokoje, zaplavil mě pocit pohody, jaký jsem pravidelně prožíval během života v Monk's Piece, a který přirozeně vedl k dalšímu, k vděčnosti z hloubi srdce. A skutečně jsem také v duchu vzdával díky při pohledu na svoji rodinu shromážděnou kolem velkého ohně, který v tu chvíli Oliver roz-dmýchal do nebezpečné výše a přiložil další velkou větev staré jabloně, kterou jsme na podzim v sadu porazili, až se oheň divoce rozhořel. Oliver je nejstarší Esmcin syn, a tehdy stejně jako nyní se velice podobal jak své sestře Isobel (usazené vedle manžela, vousatého Aubreye Pearcc), tak bratrovi Willovi, který mu je věkem nejblíž. Všichni tři mají dobrosrdečné, obyčejné, otevřené anglické obličeje se sklonem k buclatosti a vlasy, obočí a řasy mají světle kaštanové -stejné jako jejich matka, než jí vlasy začaly prokvétat šedí.

Isobel bylo teprve čtyřiadvacet, ale už měla tři chlapce a chystala se přivést na svět další dítě. Už to byla boubelalá usedlá matróna se sklony pečovat o manžela a bratry a dozírat na ně stejně jako na svoje děti. Byla to snad ta nejrozumnější, nejzodpovědnější dcera, byla laskavá a milá a v klidném, vyrovnaném Aubreyi Pearceovi zřejmě našla ideálního partnera. Přesto jsem občas Esnié přistihl, jak po ní zamyšleně kouká a vícekrát podotkla, i když jemně a pouze přede mnou, že by ráda, aby Isobel nebyla tak usedlá, aby byla trochu živější, dokonce lehkomyslnější.

Já upřímně řečeno jsem si to nepřál. Nechtěl jsem, aby cokoliv zčeřilo tu nevzrušenou hladinu klidného moře.

Oliver Ainley, v té době devatenáctiletý, a jeho jen o čtrnáct měsíců mladší bratr byli povahou podobně vážní, slří-/Jíví ml ad ŕ muži, ale v té chvíli v nich stále ještě kypela bujnost malých štěňat, a skutečně mi připadalo, že Oliver vykazuje poněkud příliš málo známek dospělosti na mladého muže v prvním ročníku v Cambridgi, předurčeného, pokud si vezme k srdci moji radu, ke kariéře v advokácii. Will ležel na břiše před krbem, obličej rozpálený, bradu opřenou o ruce. Oliver seděl opodál a co chvíli se začali dlouhýma nohama pošťuchovat, kopat a strkat a řehonit se, jako by jim bylo znovu deset.

Edmond, nejmladší Ainley, seděl opodál, držel se, jak bylo jeho zvykem, trochu stranou od všech ostatních, ne z nějakého nepřátelství nebo mrzoutství, ale z vrozené vybíravosti a zdrženlivosti, touhy po jakémsi soukromí, což ho vždycky vydělovalo z Esmčiny rodiny, a stejně tak sc také od ostatních lišil vzhledem. Měl bledou pleť, dlouhý nos a mimořádně černé vlasy a modré oči. Tehdy mu bylo patnáct. Znal jsem ho nejméně, málokdy jsem se v něm vůbec vyznal, cítil jsem se v jeho společnosti nesvůj, a přesto snad jsem ho zvláštním způsobem měl raději než koho jiného.

Obývací pokoj v Monk\s Piece je dlouhý a nízký s vysokými okny v protilehlých stěnách, nyní zataženými závěsy, ale ve dne jimi dopadala spousta světla jak ze severu, tak z jihu. Dnes večer visely nad kamenným krbem girlandy z čerstvých zelených větviček, které odpoledne natrhaly Es-mé a Isobel, s listovím propleteným šarlatovými a zlatými kuličkami a stuhami. Na druhém konci místnosti stál stromek, ozdobený a se zapálenými svíčkami, a pod ním se kupily dárky. Také tam byly květiny, vázy s bílými chryzantémami, a uprostřed místnosti na kulatém stole pyramida pozlaceného ovoce a mísa pomerančů se zapíchanými hřebíčky, jejichž kořenná vůně prosycovala vzduch a mísila sc s vůní větviček a hořícího dřeva v tu pravou vůni Vánoc.

Usadil jsem se do svého křesla, odsunul se s ním kousek od žáru ohně a začal jsem si pěkně pomalu a beze spěchu zapalovat dýmku. Když jsem si ji zapálil, uvědomil jsem si, že jsem ostatní přerušil uprostřed živého rozhovoru a že přinejmenším Oliver a Will jsou celí nedočkaví, aby v něm pokračovali.

„No tak, copak sc to tady děje?“ zeptal jsem se při prvních obezřetných potáhnutích z dýmky.

Rozhostilo se další licho a Esmé nad svým vyšíváním s úsměvem zavrtěla hlavou.

„Copak...“

Načež se Oliver zvedl, začal obcházet místnost a zhášet lampy, nechal svítit jedině stromek na druhé straně pokoje, takže když se vrátil na své místo, viděli jsme na sebe jen ve světle z krbu a Esmé musela odložit své šití - což se neobešlo bez jejího protestu.

„To chce, aby to bylo pořádně,“ řekl Oliver s uspokojením.

„Ale, kluci...“

„Tak, Wille, teď je řada na tobě, ne?“

„Ne, na Edmundovi.“

„Aha,“ řekl nejmladší z bratrů Ainlcyových podivným hlubokým hlasem. „Mohla by být, kdyby sc mi chtělo.“

„Musíme mít zhasnuto?“ ozvala se Isobel, jako by mluvila s mnohem mladšími chlapci.

„Ano, sestřičko, musíme, pokud chceš mít tu pravou atmosféru.“

„Ani nevím, jestli chci.“

Oliver tiše zasténal. „Tak už teda někdo pokračujte.“

Esmé se ke mně naklonila. „Vyprávějí si strašidelné příběhy.“

„Ano,“ řekl Will a hlas se mu chvěl vzrušením a smíchem. „To je pro Štědrý večer to pravé. Je to stará tradice!“

„Osamělý venkovský dům, hosté shromáždění kolem ohně v ztemnělé místnosti, vítr skučící za okny...“ Oliver znovu zasténal. Do toho se vložil dobrosrdečným flegmatickým tónem Aubrey. „Bude tedy lip pokračovat.“ A tak pokračovali. Oliver, Edmund a Will se snažili jeden druhého přetrumfnout tou nejhrůzyplnější historkou, z které běhal mráz po zádech, a aby zapůsobila co nejdramatičtěji, provázeli ji naoko zděšeným vřeštěním. Navzájem se překonávali těmi nejvynalézavějšími nápady a přeháněli, co mohli. Vyprávěli o kamenných zdech neobývaných liradů ronících krev a břečťanem obrostlých ruinách kláštera za měsíčního svitu, o zamčených pokojích a tajemných hradních kobkách, plesnivinou páchnoucích márnicích a býlím zarostlých hřbitovech, o kročejích na vrzajících schodech a prstech ťukajících na okna, o kvílení a skřecích, sténání a kradmém cupitání a řinčení řetězů, o mniších v kápi a bezhlavých jezdcích, o vířící mlze a náhlých poryvech větru, nehmotných přízracích a bytostech v rubáších, vampírech a divých psech, netopýrech a krysách a pavoucích, o mužích nalezených za svítání a nepříčetně naříkajících ženách, kterým zbělely vlasy, o zmizelých mrtvolách a kletbách stíhajících dědice. Ty historky začaly být čím dál odpudivější, divočejší a hloupější, a brzy se zajíkavý dech a výkřiky smísily se záchvaty smíchu, když každý z nich, dokonce i jemná Isobel, přidal další děsivý detail.

Zpočátku jsem se shovívavě bavil, ale jak jsem tak seděl ve svitu ohně a dál naslouchal, začalo mi připadat, že se jim všem vzdaluji, že jsem vydělen z jejich kruhu. Snažil jsem se potlačit nepříjemný pocit, kierý ve mně narůstal, zadržet vzdouvající se příval vzpomínek.

Tohle byla hra, bujná a neškodná zábava mladých lidí, vhodná pro sváteční období, a také to byla dávná tradice, jak Will správně podotkl, nebylo v tom nic, co by mě mělo znepokojovat a trápit, nic, proč bych to snad měl neschvalovat. Nechtěl jsem jim připadat starý a nudný a kazit zábavu, toužil jsem přidat se k tomu, co nebylo ničím jiným než povyražením. Svedl jsem se sebou hořkou bitvu, hlavu odvrácenou od ohně, jen aby nikdo neměl možnost uvidět, jak se tvářím, neboť jsem věděl, že na mně začíná být znát, jak jsem celý nesvůj.

A potom, jako by mělo umocnit konečné, kvílivé Edmundovo zaskučení, se poleno, které hořelo v krbu, najednou rozpadlo, rozprsklo na jiskry a popel a pohaslo, takže se udělala téměř tma. V pokoji se rozhostilo ticho. Zachvěl jsem se. Chtělo se mi vstát, rozsvítit znovu všechna světla, uvidět blyštění, jiskření a barvy vánočních ozdob a znovu vesele plápolající oheň. Chtěl jsem rozptýlit chlad, který na mne padl, a pocit strachu v hrudi. Přesto jsem se nedokázal pohnout, strach mě na chvíli ochromil tak jako vždycky; byl to dávno zapomenutý, kdysi dobře známý pocit.

Potom řekl Edmund: „Tak, otče, teď je řada na tobě/4 a ostatní začali okamžite pokřikovat, ticho bylo prolomeno jejich ncodbytností, k níž se přidala dokonce i Esmé.

„Ne, ne,“ snažil jsem se namítat vesele. „Z toho nebude nic.“

„Ale Arthure...“

„Musíš znát aspoň jednu strašidelnou historku, otče, každý nějakou zná...“

Ach, ano, ano, opravdu. Po celou dobu, co jsem naslouchal jejich upírským, zlověstným příběhům, jejich kvílení a stenání, jediné, co mi nešlo z mysli, a jediné, co bych jim mohl říct, bylo: „Ne, ne, nemáte vůbec představu. Tohle všechno jsou nesmysly, fantazie, takové to není. Není to tak primitivně strašidelné, až by stydla krev v žilách a běhal mráz po zádech - a není... na lom nic k smíchu. Pravda je úplně jiná, a přitom mnohem děsivější.“

„No tak, otče.“

„Nekaž zábavu.“

„Arthure?“

„Povídej nám něco, otče, nenecháš nás přece na holičkách.“

Neschopen to déle snášet jsem se zvedl.

„Moc mě mrzí, že vás zklamu,“ řekl jsem, „ale nemám vámi co vyprávět!“ A rychle jsem vyšel z místnosti a z domu.

Asi za patnáct minut jsem se vzpamatoval a zjistil jsem, že jsem na křovinatém pozemku vzadu za sadem, srdce že mi buší a trhaně dýchám. Pobíhal jsem horečnatě z místa na místo, a když jsem si nyní uvědomil, že musím vyvinout úsilí, abych se uklidnil, posadil jsem se na starý, mechem obrostlý kámen a začal jsem se záměrně pravidelně nadechovat s počítáním do deseti a zase vydechovat, dokud jsem nepocítil, že napětí ve mně začíná opadávat, puls že mám o poznání pravidelnější a hlavu jasnější. O chvíli později jsem byl schopen si opět uvědomit, k^e se nacházím, vnímat jasné nebe a třpyt hvězd, mrazivý vzduch a jinovatkou ztuhlou chrupající trávu pod nohama.

Věděl jsem, že v domě za sebou jsem musel zanechat rodinu naprosto zmatenou a udivenou, protože mě znali jako vyrovnaného človeka, jehož emoce se dají předvídal. Proč ve mně několik jejich hloupých povídaček vzbudilo tak zjevný nesouhlas a vyvolalo lak odměřené jednání, bude pro ně pro všechny naprosto nepochopitelné a já se k nim musím co nejdříve vrátit, nějak to napravit a vynasnažit se ten incident zahladit, nějak obnovit veselou náladu. Nebudu však schopen to vysvětlit. Ne. Budu veselý a opětovně vyrovnaný, když pro nic jiného, tak kvůli své milované ženě, ale nic víc.

Vyčetli mi, že kazím zábavu, snažili se mě přemluvit, abych jim pověděl aspoň jedinou strašidelnou historku, kterou v sobě musím, jako každý druhý, nosit. A měli pravdu. Ano, nosil jsem v sobě příběh, skutečný příběh, příběh o pronásledování a zlu, strachu a záhubě, děsu a tragédii. Nebyl to však příběh jen tak pro zábavu u krbu na Štědrý večer.

Vždycky jsem v hloubi duše věděl, že se té zkušenosti nikdy nezbavím, že jsem jí zcela prostoupen, že patří nezměnitelně k mé minulosti, ale předtím jsem doufal, že šiji nikdy nebudu muset vybavovat, vědomě a v plné šíři. Už nikdy. Čas od času mírně zabolela jako stará rána, ale jak léta ubíhala a nemusel jsem se obávat o své štěstí, zdraví a duševní rovnováhu, s čím dál většími odstupy a méně bolestně. Poslední dobou už to bylo jen jako drobná vlnka na rybníce, pouhá zasutá vzpomínka na vzpomínku.

Nyní, dnes večer, vytěsnila z mé mysli všechno ostatní. Věděl jsem, že před ní neuniknu, že budu ležet s očima dokořán, zalitý studeným potem a znovu se zaobírat tím obdobím, těmi událostmi, těmi místy. Jako tomu bylo léta noc co noc.

Zvedl jsem se a znovu se začal procházet. Zítra je Hod Boží. Nemohl bych alespoň v tento požehnaný čas být té vzpomínky dočasně zbaven, tak jako když uklidňující lék či mast tiší bolest v ráně, aby na mě nedoléhala?

A tehdy, jak jsem tak stál mezi kmeny ovocných stromů šedavé stříbřitými měsíčním světlem, jsem si připomněl, že dávného přízraku, který člověka nepřestává pronásledovat, je třeba se zbavit vymítáním; a ten můj by vymítnut měl být. Měl bych svůj příběh vypovědět, ne nahlas u hořícího krbu, ne pro zábavu lelkujícím posluchačům - na to byl příliš vážný, příliš skutečný. Ale měl bych ho sepsat na papír, podrobně a s veškerou pečlivostí. Napíši vlastní přízračný příběh. Snad se potom od něj konečně osvobodím a budu si moci užít, co mi ještě ze života zbývá.

Okamžitě jsem se rozhodl, že by ten příběh neměl číst, alespoň za mého života, nikdo jiný než já. Já byl ten pronásledovaný, ten, který trpěl - ne jediný, to ne, ale najisto, pomyslel jsem si, jediný, co je dosud naživu, jediný, na kterého - soudě podle toho, jak jsem se dnes večer rozčilil - to dosud tak hluboce působí, takže jedině já sám musím ten přízrak zahnat.

Vzhledl jsem na měsíc a na jasně zářící Večernici. Štědrý večer. A potom jsem se modlil, z celého srdce jsem se pomodlil prostou modlitbu za klid mysli a sílu a vytrvalost, abych se nedal zviklat, až budu pracovat na tom snad nejbolestnějším úkolu, a modlil jsem se za požehnání pro svou rodinu a za klidný odpočinek pro nás všechny v onu noc. Protože ačkoliv jsem sám už své city zvládl, obával jsem se hodin temnoty, které jsem měl před sebou.

Jako odpověď na mou modlitbu mi ihned vytanuly verše, které jsem kdysi znával, ale už dávno zapomněl. Později jsem je nahlas zarecitoval Esmé a ona okamžitě poznala, odkud jsou.

Taky se říká, ze když přijde čas, kdy slavíme Kristovo zrození, zpívá ten ranní ptáček celou noc.

To prý si žádný duch netroufne ven, noci jsou čisté, hvězdy neškodí, neuřkne víla, čáry ztratí moc.

Tak je to svátý, požehnaný čas.

(William Shakespeare, Hamlet, překlad M. Lukeš).

Když jsem ty verše vyslovil nahlas, snesl se na mě hluboký mír, byl jsem znovu plně sám sebou, jedině posílený svým rozhodnutím. Po těchto svátcích, až celá rodina odjede a zůstaneme s Esmé sami, začnu svůj příběh psát.

Když jsem se vrátil do domu, Isobel a Aubrey už odešli nahoru, aby si společně užili tu radost kradmého roznášení naditých punčoch pro své synky. Edmund si čel L Oliver a Will byli ve starém dětském pokoji na druhém konci domu, kde byl otlučený kulečník, a Esmé uklízela obývací pokoj, což byla příprava na to, že půjde spát. O lom večerním incidentu nepadlo ani slovo, ačkoliv se tvářila zneklidněně a já, abych odůvodnil své nečekané chování, jsem si musel vymyslet, že mě najednou přepadly zažívací potíže. Dohlédl jsem na oheň, uhasil plameny a vyklepal si o okraj krbu dýmku. Cítil jsem se opět klidný a vyrovnaný, už ne rozrušený tím, jaké osamělé hrůzy bych mohl zakusit, ať ve spánku či bdící v časných hodinách nadcházející noci.

Zítra je Boží Hod a já se na něj vděčně a nedočkavě těšil, bude to chvíle rodinné radosti a veselí, lásky a přátelství, zábavy a smíchu.

Až skončí, čeká mě práce.

■ LONDÝNSKA MLHA

Bylo pondělní listopadové odpoledne a už se stmívalo, ne že by hodina tak pokročila - byly sotva tri - ale kvůli mlze, té nejhustší londýnské mlze, která nás obklopovala ze všech stran už od svítání - pokud, pravda, se o svítání dalo vůbec mluvit, neboť mlha sotva dovolovala jakémukoliv dennímu světlu proniknout tím smrdutým příšeřím.

Mlha byla za dveřmi, visela nad řekou, vkrádala se do uliček a průchodů, hustě se vinula mezi bezlistými stromy ve všech parcích a zahradách města a vnikala také do domů skulinami a štěrbinami jako kyselý dech, při každém otevření dveří se zlomyslně drala dovnitř. Byla to žlutá mlha, špinavá, ošklivě páchnoucí, která oslepovala a nutila ke kašli, mastná a lepkavá. Lidé měli život ve vlasuiích rukou, když se poslepu krok za krokem pouštěli přes ulici, klopýtali po chodnících, a aby se neztratili, chytali se zábradlí i jeden druhého.

Zvuky byly tlumené, obrysy rozostřené. Tahle mlha se udělala před třemi dny a nevypadalo to, že by se chtěla zvednout. Byla přesně taková jako všechny podobné mlhy -hrozivá a nevěštící nic dobrého. Známý svět skrývala v přestrojení a mátla lidi stejně, jako kdyby měli oči zavázané a někdo je otočil kolem dokola při hře na slepou bábu.

Bylo to zkrátka mizerné počasí a ještě zhoršovalo náladu toho nej horšího měsíce roku.

Bylo by snadné ohlédnout se zpátky a uvěřit, že po celý ten den jsem měl ohledně své nadcházející cesty neblahé tušení, že nějaký šestý smysl, ta telepatická intuice, kterou má v sobě většina lidí, se ve mně pohnul a probudil k životu. Ale v oněch dnech svého mládí jsem byl statný chlapík se zdravým rozumem a nevěděl jsem, co jsou to obavy a neklid. Moji obvykle bezstarostnou náladu kazily pouze mlha a listopad a tutéž bezútěšnost pociťoval každý londýnský obyvatel.

Pokud si však dovedu věrně vybavit, nepociťoval jsem nic jiného než zvědavost, profesionální zájem ohledně toho mála, co mi pan Bentley sdělil o záležitosti, kterou mi předložil. K tomu se družilo očekávání dobrodružstvu neboť jsem nikdy předtím v té odlehle části Anglie, kam jsem měl nyní namířeno, nebyl - a do jisté míry se mi při vyhlídce, že se dostanu z té nezdravé mlhy a vlhkoty, ulevilo. Nadto mi bylo sotva třiadvacet a ještě mě neopustilo chlapecké nadšení pro všecko, co melo něco společného s nádražími a cestami vlakem, tehdy ještě taženým parní lokomotivou.

Za pozornost snad však stojí, jak dobře a do nejmcnších podrobností si ten den dovedu vybavit, přestože se dosud nic nepřihodilo a nervy jsem mel pevné. Stačí zavřít oči a sedím v drožce, která se vleče mlhou na nádraží King's Cross, cítím studenou, vlhkou kůži polstrování a nepopsatelný pach mlhy, která dovnitř proniká oknem, vybavuji si ten pocit v uších, jako bych je měl ucpané vatou.

Z obchodů a horních oken domů se rozlévaly kalužiny sírově žlutého světla, jako by planuly na nárožích při jakési cestě Peklem, a ze suterénu se světlo řinulo jako plameny z podzemních jam, na nárožích rudě žhnuly ohně prodavaček pečených kaštanů, vřící kotle s asfaltem připravené pro cestáře prskaly a vydávaly ohavný rezavý kouř, tamhle zas se trhaně houpalo a třepetalo světlo lampy, kterou lampář nesl vysoko nad hlavou.

V ulicích nebyla chvilka klidu, brzdy skřípěly, trubky vřeštěly, a stovky řidičů oslepených mlhou, kteří se nemohli linout z místa, povykovaly, a když jsem vyhlédl okénkem drožky do toho příšeří, ty postavy, které jsem vůbec rozeznal, jak tápají tím přítmím, byly jako duchové: ústa a spodní části obličeje zachumlané v šálách, závojích a šátcích, když se ale dostaly do dočasného bezpečí nějakého kruhu světla, oči jim zrudly a vypadaly démonicky.

Ujet tu míli z Chambers na nádraží zabralo téměř padesát minut a nemohl jsem proti tomu nic dělal, lak jsem se s tím pomalým začátkem cesty smířil, pohodlně jsem se usadil a utěšoval se, že to bude určitě její nejhorší část, a v myšlenkách jsem se zabýval rozhovorem, který jsem měl dopoledne s panem Bentleym.

Vytrvale jsem pracoval na jakýchsi nezáživných detailech převodu smlouvy o pronájmu nemovitosti, pro tu chvíli

jsem úplně zapomněl na mlhu, která se jako huňaté zvíře za mými zády opírala do okna, když vešel Tomeš, že mě pan Bcntley prosí do své pracovny. Tomeš byl pomenší chlapík, hubený jako tyčka, s pokožkou jak lojová svíčka, měl ne» ustále rýmu, což ho nutilo každých dvacet vteřin popotáh-nout, a proto byl vykázán do místnůstky na chodbě vepředu, kde uchovával účetní knihy a přijímal návštěvníky v atmosféře utrpení a melancholie, která jim připomínala poslední vůli a závěti - ať už ve skutečnosti přišli za právníkem s jakoukoliv záležitostí.

A byla to právě poslední vůle, co měl pan Bentley před sebou, když jsem vešel do jeho prostorné pohodlné kanceláře s arkýřovým oknem, které za lepších dnů skýtalo výhled na Právnickou kolej a zahrady a příchody a odchody poloviny londýnských právníků. „Posadle se, Arthure, posaďte se/' Načež si pan Bentley sundal brýle, energicky si je vyleštil a znova si je posadil na nos a potom se uvelebil na židli jako spokojený člověk. Pan Bentley se chystal něco povědět, a pan Bentley měl rád, když se mu naslouchalo.

„Myslím jsem vám nikdy nevyprávěl o té zvláštní paní Drablowové?“

Zavrtěl jsem hlavou. Bude to v každém ohledu mnohem zajímavější než převod nájemní smlouvy.

„Paní Drablowová,“ opakoval, uchopil závěť a přes stůl svého společníka s ní na mě zamával.

„Paní Alice Drablowová z domu Na Úhořích blatech. Umřela, víte/'

„Ach.“

„Podědil jsem Alici Drablowovou po svém otci. Firma zastupovala tu rodinu od... hmm...“ mávl rukou někam do nezřetelných časů minulého století, do dob založení firmy Bentley, Haigh, Sweetman a Bentley.

„Ano?“

„Poželuianý věk,“ znovu zamával tím papírem. „Sedma-osmdesát.“

„Rozumím tomu dobře, že tadyhle máte její závěť?“

„Paní Drablowová,“ přidal trochu na hlase a přešel bez

dalšího moji otázku, která mu narušila jeho vyprávění. „Paní Drablowová byla, jak se tak říká, podivín.“

Přikývl jsem. Jak jsem za pčt let u firmy poznal, hodne starších klientů pana Bentleyho byli podivíni.

„Slyšel jste někdy o Stezce devíti životů?“

„Ne, nikdy.“

„Ani o Úhořích blatech v hrabství N.?“

„Ne, pane.“

„Předpokládám, že jste ani v tom kraji nebyl?“

„Musím říct, že ne.“

„Z každého, kdo by tam žil,“ řekl pan Bentley zamyšleně, „by se mohl stát podivín.“

„Mám jenom mlhavou představu, kde to je.“

„Potom tedy, chlapče, jděte domů, zabalte si a odjedle odpoledním vlakem z King’s Gross, přesedněte v Crewe a znovu v Homerby. V Homerby nasednete na spoj do tržního města Crythin Giťfordu. Potom musíte počkat na odliv.“ „Na odliv?“

„Cestou se dá projet jenom při odlivu. Tak se dostanete na Úhoří blata a k domu.“

„K domu paní Drablowové?“

„Až nastane příliv, odřízne vás až zas do odlivu. Pozoruhodné místo.“ Zvedl se a přistoupil k oknu.

„Je to už ovšem kolik let, co jsem tam byl. Otec mě vzal s sebou. Nestála nijak zvlášť o návštěvy.“

„Byla vdova?“

„Po vcelku krátkém manželství.“

„Nějaké děti?“

„Děti.“ Pan Bentley se na chvilku odmlčel a prstem přejel okenní tabulku, jako by chtěl setřít tu temnotu, ale mlha zůstávala, žlutošedá a neproniknutelnější než kdy předtím, ačkoliv sem a tam přes nádvoří Právnické koleje matně prosvítala okna jiných kanceláří. Rozklinkal se kostelní zvon. Pan Bentley se otočil.

„Podle všeho, co nám bylo o paní Drablowové sděleno,“ řekl opatrně, „tak ne, žádné děti neměla.“

„Měla hodně peněz nebo pozemků? Jsou její záležitosti nějak komplikované?“

„Vcelku ne, Arthure, vcelku ne. Patril j í samozřejmě dům a nejaký majetek měla v Crythin Giffordu - obchody s nájemci, lakovéhle věci, a nejakou dost ubohou farmu /poloviny pod vodou. Sem tam dala peníze na nejakou tu hráz, ale bez valného výsledku. A je zde nejaká ta obvyklá menší hotovost a nějaké investice,“

„Potom se to všechno jeví naprosto nekomplikované.“ „No ano, vidle?“

„Mohu se zeptat, proč tam mám jet?“

„Zastupovat firmu na pohřbu naší klientky.“

„Ach ano, samozřejmě.“

„Přirozeně jsem uvažoval, jestli tam nemám jet sám, ale abych pravdu řekl, znovu mě poslední týden zlobí noha.“ Pan Bentley trpěl pakostnicí, což by nikdy nepojmenoval pravým jménem, ačkoliv za své trápení se nemusel nijak stydět, protože to byl střídmý člověk.

„A nadto je ještě možné, že mě bude potřebovat lord Boltrope. Vidíte, že bych tady měl být."

„To jistě.“

„A polom,“ - odmlčel se, „je načase, abych na vás přenesl trochu víc odpovědnosti. Není to nic, nač byste nestačil, vidle?“

„Upřímně doufám, že ne. Přirozeně zajedu velice rád na pohřeb paní Drablowové.“

„Je zde ještě něco málo dalšího.“

„Poslední vůle?“

„Bude třeba trochu dohlédnout na jisté záležitosti týkající se majetku, ano. Nechám vás, abyste se s podrobnostmi seznámil cestou. Ale v podstatě prohlédnete doklady paní Drablowové - její soukromé písemnosti... ať to bude cokoliv. Aťje najdete kdekoliv...“ Pan Bentley zamručel. „A přivezete je sem do naší kanceláře."

„Rozumím.“

„Paní Drablowová byla - poněkud... nepořádná, smím-li se tak vyjádřit. Může vám to nějakou chvíli zabrat.“

„Den dva?“

„To nejméně, Arthure. Samozřejmě, třeba se věci změnily. Možná se naprosto mýlím... možná bude všechno v dokonalém pořádku a vyřídíte lo zajedno odpoledne. Jak jsem váni říkal, je (o už spousta let, co jsem tam byl.“

Celá záležitost se začala jevil jako z viktoriánského románu - ta samotářská stařena, co poschovávala spoustu starobylých dokumentů v hlubinách svého zanedbaného domu. Ani jsem moc nebral pana Bentleyho vážně.

„Pomůže mi tam s tím někdo?“

„Většina majetku přechází na praneteř a prasynovce -oba jsou v Indii, kde žijí už přes čtyřicet let. Bývala tam hospodyně... ale víc uvidíte, až tam přijedete.“

„Ale měla snad nějaké přátele... nebo sousedy?“

„Dům Na Úhořích blatech má k nějakým sousedům daleko.“

„A že byla podivínská, nikdy se s nikým nespřátelila, říkám lo dobře?“

Pan Bentley se krátce zasmál. „Ale jděte, Arthurc, podívejte se na to z té světlejší stránky. Berte celou tu záležitost jako výlet.“

Zvedl jsem se.

„Aspoň se tak na den dva dostanete tady z toho,“ mávl rukou k oknu. Přikývl jsem. Ve skutečnosti mi ta cesta nebyla vůbec proti mysli, ačkoliv jsem viděl, že pan Bentley neodolal, aby trochu nepřeháněl a přes míru nedramatizoval tajemství paní Drablowové v jejím záhadném domě. Předpokládal jsem, že to tam bude pouze studené, nepohodlné, ponuré a smutné a těžko se tam bude člověk dostávat, a ty papíry, které jsem měl hledat, budou v zaprášené krabici od bot zastrčené pod postelí v podkroví a budou to jenom staré účtenky a koncepty utrhačných dopisů kdekomu - což všechno by bylo u takové klientky obvyklé. Když jsem došel ke dveřím pracovny, pan Bentley dodal: „Do Crythin Giť-ťordu dorazíte dnes pozdě večer. Je tam malý hotel, kde se můžete na noc ubytovat. Pohřeb je zítra v jedenáct dopoledne.“

„A potom se mám vypravit do toho domu?“

„Učinil jsem opatření... místní člověk všechno zařídí... spojí se s vámi.“

„Ano, ale...“

Práve v tu chvíli se za mnou vynoril Tomes a popotáhl.

„Váš klient na půl jedenáctou, pane Bentlcyi.“

„Dobrá, dobrá, uvedie ho dál.“

„Okamžik, pane Bentlcyi...“

„Copak je, Arthure? Nepřcšlapujte ve dveřích, človeče, mám práci.“

„Nemáte ještě něco, co byste mi měl sdělit, já...“

Netrpělivě mávl, aťjdu pryč, a v tu chvíli se vrátil Tomes a v patách za ním klient pana Bentleyho. Vzdálil jsem se.

Musel jsem si uklidit stůl, vrátit se do bytu a zabalit si, sdělit své domácí, že budu několik dní pryč, a napsat pár slov své snoubence Stelle. Douíal jsem, že její rozladění, že ji tak náhle opouštím, zmírní hrdost, že mě pan Bentley pověřil záležitostí tohoto druhu - což je dobré znamení pro mé další vyhlídky, na nichž záviselo naše manželství plánované na příští rok.

Potom jsem musel chytit odpolední vlak do zastrčeného kouta Anglie, o kterém jsem až donedávna sotva slyšel. Když jsem odcházel z budovy, zaklepal na sklo své přepážky truchlivý Tomes a podal mi tlustou hnědou obálku nadepsanou DRABLOW. S obálkou zastrčenou pod paží jsem vyrazil ven do dusivé londýnské mlhy.

■ CESTA NA SEVER

Jakkoli jsem se chystal daleko a důvod mé cesty byl ponurý, skutečně to znamenalo, jak pan Bentley řekl, únik před londýnskou mlhou. A nie nemohlo být vypočítáno lépe, aby mi pozvedlo náladu v očekávání nadcházející cesty, než pohled na rozlehlou prostom železničního nádraží, svítící jako vnitřek kovářské výhně. Všude kolem lomoz a veselé přípravy na odjezd, a já si koupil u stánku noviny a časopisy a lehkým krokem se pustil po nástupišti podél kouřícího a dýmajícího vlaku.

Našel jsem si místo v rohu v prázdném kupé, uložil si kabát, klobouk a zavazadlo do sítě a nanejvýš spokojeně se usadil. Ačkoliv na předměstích se mlha ještě držela, jakmile jsme vyjeli z Londýna, začala řídnout a protrhávat se, a to mi patřičně zvedlo náladu. Zatím přistoupili do mého kupé dva další cestující, když jsme ale na sebe krátce pokývli, bylo zřejmé, že také mají v úmyslu ponořit se do novin a jiných písemností, a tak jsme urazili pořádný kus cesty do vnitrozemí, aniž by nás něco vyrušilo. Za okny se rychle setmělo, a když jsme zatáhli závěsy ve voze, bylo tam útulné soukromí jako v nějaké lampou ozářené pracovně.

V Crewe jsem bez potíží přestoupil a pokračoval v cestě; všiml jsem si, že se koleje začínají stáčet k východu a přitom míří na sever. Příjemně jsem povečeřel. To až když jsem měl znovu přestoupit na vedlejší trať na malém nádraží v Homerby, jsem přestal cítit pohodu, protože zde bylo mnohem chladněji a poryvy větru od východu vydechovaly protivný déšť, a vlak, v kterém jsem měl cestovat poslední hodinu své cesty, měl takové ty starobylé nepohodlné vagóny, se sedadly vycpanými koňskými žíněmi a potaženými tuhou koženkou a s policemi na zavazadla z dřevěných latí. Páchlo to tam chladem a sazemi, okna byla špinavá a podlaha nezametená.

Až do poslední vteřiny to vypadalo, že pojedu sám nejen v kupé, ale v celém vlaku, ale právě když zapískala píšťalka

výpravčího, prošel přepážkou nejaký muž, rychle se rozhlédl po neveselé řade prázdných vagonů, a když mé konečné postřehl, jasné dal přednost lomu mít společnost, nastoupil a přirazil dveře ve chvíli, kdy se vlak hnul. Závan chladného, vlhkého vzduchu, který přitom vpustil dovnitř, ještě znásobil zimu v kupé, a když si cizinec začal rozepínat těžký kabát, poznamenal jsem, že je to nanicovatý večer. Pátravě mě přejel pohledem, ne snad nějak nepřátelsky, potom zvedl pohled na moje věci na polici, a teprve potom přikývl na souhlas.

„Podle všeho jsem vyměnil jedno mizerné počasí za jiné. Opustil jsem Londýn utopený v hrozné mlze a tady je zase taková zima, že by mohlo sněžit.“

„Kdepak snili,“ řekl. „Do rána se vítr vyfouká a vezme s sebou déšť.“

„To rád slyším.“

„Ale jestli si myslíte, že tady uniknete mlze, jste na omylu. Tady v těch končinách si dost užijeme.“

„Užijete?“

„Jo, užijeme. S mihania, s mihania z moře. V minutě se přiválej od moře a zalehnou mokřiny. Takový už to tu je. Hned je jasno jako v červnu a v minutě...“ máchl rukou, aby ukázal, jak dramaticky nečekaně mlhy přicházejí. „Hotová hrůza. Ale jestli zůstanete v Crythinu, to nejhorší nezažijete.“

„Budu tam dneska přes noc, v Gifford Arms, a zítra dopoledne. Později si chci trochu prohlédnout slatiny.“

A polom, neboť jsem si zvlášť nepřál s ním probírat podstatu svého ukolu, jsem znovu uchopil noviny a s jistou okázalostí je otevřel, a tak jsme se chvilku kodrcali v tom ohavném vlaku potichu - až na supění lokomotivy a klapot kol na kolejích a občasné zahvízdání a poryvy deště, který v přeprškách bubnoval do oken.

Začal jsem být unavený z cestování, zimy a nehybného sezení, při kterém to se mnou házelo a drnčalo, a těšil jsem se na večeři, oheň a teplou postel. Ale spravedlivě řečeno, ačkoliv jsem se za novinami schovával, už jsem je měl zevrubně přečtené, a tak jsem začal přemýšlet o svém společníkovi. Byl to mohutný muž, obličej mel plný a ruce velké a upracované, mluvil vcelku dobře, ale s podivným přízvukem, který jsem považoval za místní. Řekl jsem si, že to bude farmář nebo majitel nějaké malé firmy. Blížil se asi šedesátce, sáty mel kvalitní a nové, ale nijak elegantní; na levé ruce měl těžký, nápadný pečetní prsten, který byl rovněž vcelku nový a trochu vulgární. Usoudil jsem, že je to člověk, který peníze vydělal nebo k nim přišel pozdě a nečekaně a dává to s chutí najevo.

Ve své mladické ješitnosti jsem si o něm udělal takovýhle úsudek a pustil ho z hlavy. Myšlenky se mi zatoulaly zpátky do Londýna a ke Stelle, a pokud jde o ostatní, uvědomoval jsem si jenom tu hroznou zimu a bolest v kloubech, když tu mě můj společník vyburcoval slovy „paní Drablowová“. Sklonil jsem noviny a uvědomil si, že se jeho hlas rozléhá po kupé proto lak hlasitě, že se vlak zastavil a bylo slyšel jedině skučení větru a tiché syčení páry kdesi vepředu.

„Drablowová,“ ukázal na moji hnědou obálku s listinami paní Drablowové, kterou jsem nechal ležet na sedadle vedle sebe.

Strnule jsem přikývl.

„Nepovídejte, že jste příbuzný?“

„Jsem její právní zástupce.“ Dost mě potěšilo, jak to zaznělo.

„Aha! Jedete na pohřeb?“

„Ano.“

„To budete asi jediný.“ Proti své vůli jsem chtěl o té záležitosti zjistit víc, a můj společník zřejmě něco věděl.

„Vyrozuměl jsem, že neměla žádné přátele - nebo blízké příbuzné - že žila tak trochu v ústraní. No, staré ženy tak někdy žijí. Uzavřou se do sebe - začnou být výstřední. To se tuším stává, když člověk zůstane sám.“

„Troufám si tvrdit, že ano, pane...“

„Kipps. Arthur Kipps.“

„Samuel Daily.“

Pokývli jsme na sebe.

„A když člověk žije sám na takovém místě, dojde k tomu mnohem snáz.“

„Jděte," řekl jsem s úsměvem, „snad mi lady nezačnete vyprávět podivné historky o osamělých domech?"

Zpříma na mč pohlédl. „Ne," odpověděl nakonec, „nezačnu."

Tehdy jsem se z nějakého důvodu zachvěl, daleko víc proto, jak zpříma na mě hleděl a jak neúhybně se choval.

„Nu," odpověděl jsem nakonec, „mohu jedině říct, že je to smutné, když někdo žije osmdesát sedm let a nemůže počítat s tím, že se na jeho pohřbu sejcle pár přátel!"

Otřel jsem rukou okno, jestli něco ve tmě neuvidím. Zřejmě jsme zastavili uprostřed otevřené krajiny a vítr, který se přes ni sc skučením hnal, se do nás plnou silou opíral. „Jak daleko to ještě máme?" Snažil jsem se, aby to znělo nenuceně, ale cítil jsem se nepříjemně, že jsem tam odříznutý, daleko od lidského obydlí, a v pasti téhle studené kobky železničního vagonu s osleplým zrcadlem a skvrnitým obložením z tmavého dřeva. Pan Daily vytáhl hodinky.

„Dvanáct mil, čekáme na vlak v protisměru u tunelu Jícen. Tenhle kopec, skrz který tunel vede, jc poslední na míle daleko. Přijel jste do nížiny, pane Kippsi."

„Dostal jsem se do kraje opravdu podivných místních jmen. Dnes dopoledne jsem slyšel o Stezce devíti životů a Úhořích blatech, nyní o tunelu Jícen."

„Je to tady bohem zapomenutá končina. Moc návštěvníků sem nejezdí."

„Tuším proto, že se tady nenabízí nic moc k vidění."

„To přijde na to, co myslíte tím ,nic\ Jsou tady potopené kostely a do země propadlá vesnice." Krátce se zasmál. „To jsou obzvlášťpovedené příklady toho aiic moc k viděnr. A máme náramnou zříceninu opatství s pěkným hřbitovem - při odlivu se tam můžete dostat. Vyberte si, co se vám bude líbit!"

„Málem jste ve mně vzbudil chutě vrátit se zpátky do londýnské mlhy."

Ozval se pronikavý hvizd lokomotivy.

„Tady ho máme." Z tunelu se vynořil vlak z Crythin Giffordu do Homerby a přerachotil kolem nás; šňůra prázdných, žlutě osvětlených vagonů, která zmizela v temnotě, a vzápětí potom jsme znovu vyjeli.

„Přestože je Crylhin obyčejné malé hnízdo, určitě vám to tam bude připadat pohostinné. My se obracíme k větru zády a hledíme si svého. Kdybyste mel chuťjet se mnou, vysadil bycli vás před Giiíord Arms - bude na mc čekat vůz, a mám to při ceste.“

Zřejmě stál velmi o to, aby mě uklidnil a vynahradil mi to, že tak žertem přeháněl, jak je tahle končina podivná a bezútěšná. Poděkoval jsem mu a přijal jeho nabídku, načež jsme se oba na posledních pár mil té únavné cesty usadili ke čtení.

■POHŘEB PANÍ DRABLOWOVÉ

Můj první dojem z malého tržního městečka - a vskutku bylo sotva větší než rozlehlejší vesnice - Crythin Giťfordu byl vysloveně příznivý. Když jsme ten večer přijeli, vůz pana Samuela Dailyho - nablýskaný, prostorný a přepychový, že jsem v lakovém co živ nejel - nás rychle odvezl tu pustou míli z malého nádraží na náměstí, kde se konaly trhy. Tam jsme zastavili před Giťíord Arms.

Když jsem se chystal vystoupit, podal mi pan Daily svoji navštívenku.

„Kdybyste někdy potřeboval...'⁴

Poděkoval jsem mu, nicméně jsem zdůraznil, že je to nanejvýš nepravděpodobné, protože veškerou zkušenou pomoc, kterou bych snad mohl potřebovat při vyřizování záležitostí zesnulé paní Drablowové, mi poskytne místní notář, a že lam nezamýšlím zůstat déle než den dva. Pan Daily na mě zpříma, pevně pohlédl a neřekl nic a já, abych nevypadal nezdvořile, jsem si vizitku pečlivě zastrčil do kapsičky u vesty. Potom teprve dal příkaz řidiči a odjel.

„Uvidíte, že vám Crythin bude připadat pohostinný,“ řekl mi předtím, a ukázalo se, že měl pravdu. Když jsem v salonu hostince uviděl mohutný oheň v krbu a prostornou lenošku opodál a další oheň, u kterého jsem se moli! ohřát, na mě čekal v hezky zařízené ložnici v horním patře domu, zvedla se mi nálada a začal jsem se cítit spíš jako člověk na dovolené, než jako ten, který přijel na pohřeb a čeká ho ponurý úkol související se smrtí klientky. Vítr buď ustal anebo nebyl na náměstí sevřeném domy slyšel, a na nepohodlí a podivný hovor během cesty jsem zapomněl jako na zlý sen.

Hostinský mi doporučil sklenici svařeného vína, kterou jsem si vypil vsedě u krbu a naslouchal přitom šumu hlasů na druhé straně těžkých dveří, které vedly do šenku. V očekávání večeře, kterou mi nabídla hostinská - domácí vývar, roštěnka, jablkový koláč s rozinkami a šlehačkou a kousek stiltonského sýra - se mi sbíhaly sliny. Zatímco jsem čekal, napsal jsem krátký láskyplný dopis Stelle, který poslu ráno, a když jsem pak s chutí jedl, přemýšlel jsem, jaký asi malý domek si budeme moci dovolit, až se vezmeme, pokud mi pan Bentley nepřestane svěřovat odpovědně úkoly, abych se mohl cílit oprávněn požádat o zvýšení platu.

Jedno k druhému a k tomu půl láhve klaretu, který jsem měl k večeři, chystal jsem se jít nahoru spát v celkem vzato příjemné pohodě a spokojenosti.

„Přijel jste asi na aukci, vidte?“ Hostinský čekal u dveří, aby mi popřál dobrou noc.

„Na aukci?“

Zatvářil se překvapeně. „Ehm - myslel jsem, že jste při jel kvůli tomu - bude se dražit několik farem, co ležej zrovna na jih tady odtud. A zítra je taky trh.“

„Kde se koná ta dražba?“

„Tady, kde jinde, pane Kipps, v jedenáct v hospodě. Dražby se tady u nás většinou odbejvaj v Gifford Arms, ale takováhle velká nebyla už kolik let. A potom bude oběd. Když je trh, tak počítáme tak asi se čtyřiceti obědama, ale zejtra jich bude o pár víc.“

„Potom mě moc mrzí, že o to budu muset přijít - ačkoliv doufám budu mít příležitost projít se po tržišti.“

„Nechtěl jsem bejt zvědavej, pane - jenom jsem si myslel, že jste přijel na dražbu.“

„To je v pořádku - to je naprosto přirozené. Ale zítra v jedenáct dopoledne mám bohužel smutnou povinnost. Jsem zde, abych se zúčastnil pohřbu paní Drablowové z domu Na Úhořích blatech. Neznal jste ji náhodou?“

Přes obličej mu přeletělo... co? Znepokojení snad? Podezření? Nerozpoznal jsem to, ale to jméno v něm vzbudilo silnou odezvu, i když se ji snažil okamžitě potlačit.

„Znal jsem ji,“ řekl klidně.

„Jsem zde jako zástupce její právní firmy. Nikdy jsem se s ní nesetkal. Mám za to, že se povětšinou stranila lidí.“

„Stěží měla na vybranou, když bydlela tam,“ a prudce se obrátil směrem k šenku. „Popřeju vám dobrou noc, pane. Snídani podáváme během dopoledne, kdykoliv vám to bude vyhovovat.“ A zanechal mě o samotě. Už jsem se chystal, že ho zavolám zpátky, byl jsem jednak zvědavý, jednak trochu podrážděný jeho chováním, a napadlo mi, abych z něho vypáčil, co přesně tím myslel. Byl jsem ale unavený, a lak jsem to zavrhl a jeho poznámky jsem připsal na vrub místním povídačkám a hloupostem, které narostly do nesmyslných rozměrů, jak se to u takových věcí stává v malých, zapadlých osadách, které mají jenom samy sebe jako zdroj jakéhokoliv melodramatu a záhad, které se dají ze života vytěžit. Musím ovšem přiznat, že jsem tehdy pociťoval nadřazenost Londýňana, jakési mlhavé přesvědčení, že venkované, a zvláště ti, co obývají zastrčené kouty našeho ostrova, jsou mnohem pověrčivější, naivnější, zabedněnější, primitivnější a méně kultivovaní než my z velkoměsta. V takovémhle místě tajuplných slatin, náhlých mlh, kvílejících větrů a osamělých domů, by se nepochybně na chudáka každou starou ženskou hledělo podezíravě, před dávnými časy by ji vlastně označili za čarodějnici. Místní legendy a pohádky byly stále živé a pořád se tak trochu věřilo v některé přehnané báchorky.

Nutno přiznat, že jak pan Daily, tak majitel hostince byli statní muži se zdravým rozumem, a přitom jsem si všiml, že když přišla řeč na paní Drablowovou, oba zmlkli a tvrdě a trochu podivně se na mě podívali. Nenechali mě na pochybách, že to, co zůstalo nevyřčeno, má svou váhu.

Ten večer jsem byl spíš nakloněn tomu, aby se mi to právě líbilo, abych se celou věcí pobavil. Žaludek jsem měl plný domácího jídla, padala na mě příjemná ospalost z dobrého vína a při pohledu na mírný oheň a vábivé, odhrnuté přikrývky měkké postele jsem to vzal jako něco, co trochu okoření a dodá barvitosti mé cestě. Usnul jsem neobyčejně klidně. Pořád si dovedu vybavit Len pocit propadání se, klesání do vstřícné náruče spánku, obklopen teplem a měkkostí, slastný a v bezpečí jako děcko ve svém pokoji. A také si vybavuji, jak jsem se příštího rána probudil, jak jsem otevřel oči a uviděl na bílém zkoseném stropě hravé pruhy zimního slunečního svitu, a ten báječný pocit pohody a osvěžení ducha i těla. Možná si ty pocity vybavuji o to živěji, že byly v takovém kontrastu s tím, co mělo přijít poté.

Kdybych jen věděl, že la poklidná noc dobrého spánku má být poslední, že mě očekává lolik děsivých, mučivých a únavných nocí, možná bych z postele nevyskočil s takovou horlivostí, dychtivý sejít dolů, nasnídat se a potom jít ven a začít den.

Skutečně ani nyní, v pokročilých letech, ačkoliv žiji šťastně a poklidně, jak jen člověk může doufat, ve svém domově v Monk’s Piece se svou milovanou ženou Esmé, přestože každý večer děkuji Bohu, že je to všechno za mnou, všechno zasuté v minulosti a nemůže se to znovu vrátit, nevěřím, že jsem kdy spal znovu tak dobře jako oné noci v hostinci v Crythin GiíTordu. Neboť vidím, že tehdy jsem stále ještě byl ve stavu nevinnosti, ale nevinnost jednou ztracená je ztracená provždy.

To jasné sluneční světlo, které zalilo můj pokoj, když jsem roztáhl květované závěsy, nebyl žádný pomíjivý časný návštěvník. Na rozdíl od londýnské mlhy a větru a deště, když jsem sem včera večer cestoval, se počasí úplně obrátilo, jak s přesvědčením předpověděl pan Daily.

Ačkoliv byl počátek listopadu, a tady to byl studený kout Anglie, když jsem po vynikající snídani vyšel z GilTord Arms, vzduch byl svěží a čistý a nebe modré jako kosí vejce. To malé městečko bylo postaveno většinou z kamene a poněkud stroze působící šedé břidlice, domy byly nízké a blízko sebe a koukaly si navzájem do oken. Udělal jsem si procházku, objevoval atmosféru toho místa - spousta rovných úzkých ulic a uliček vybíhala všemi směry z malého náměstí, kde stál hotel, a kde se to nyní začínalo plnit olira-dami a stinky, dvoukoláky, povozy a valníky, jak se všichni chystali na trh. Odevšad na sebe lidé pokřikovali a přitom sbíjeli provizorní oplocení, natahovali přes stánky plachty, ujížděli s trakaři po kočičích hlavách dláždění. Bylo to všechno na pohled tak veselé a účelné jako kdekoliv jinde, a já se procházel a hrozně mě to všechno bavilo. Když jsem se ale otočil k náměstí zády a pustil se jednou uličkou, najednou veškeré zvuky umlkly, takže jsem slyšel jen vlastní kroky před ztichlými domy. Nikde se nerýsoval nej menší kopeček nebo svalí. Crythin Gifford byl úplně rovný, ale vtom jsem došel na konec té úzké uličky a shledal, že jsem se ocitl rovnou v otevřené krajině, a uviděl jsem, jak se k bledému obzoru táhne jedno pole za druhým. Nyní jsem viděl, co pan Daily myslel tím, že se město schoulené obrací k větru zády, protože opravdu všechno, co se odtud dalo vidět, byly zadní zdi domů a obchodů a veřejných budov na náměstí.

Podzimní slunce si podrželo závan tepla a na těch málo stromech, co jsem viděl, všech tak trochu ohnutých častým větrem, zůstalo ještě pár posledních sivorudých a zlatavých listů, které se držely konečků větví. Já si ale představil, jak neutěšené, šedivé a smutné to místo bude v lezavém dešti a mlze, bičované a sužované po nekonečné dny vichřicemi, co se přiženou přes otevřenou, plochou krajinu, jak naprosto odříznuté bude sněhovými vánicemi. To ráno jsem si znovu vyhledal Crythin Gifford na mapě. Na sever, jih a západ se po mnoho mil prostírala jen pustina - dvanáct mil to bylo do Homerby, nejbližšího obydleného místa vůbec, třicet do většího města na jihu a asi sedm do nějaké vesnice. Na východ se táhly pouze slatiny, pak přišlo ústí řeky a moře. Jenom tak na den dva mi to určitě vadit nebude, ale když jsem došel zpět k tržišti, cítil jsem se tam spokojený a jako doma, osvěžený radostí toho dne a uchvácený vším, co jsem viděl.

Když jsem se vrátil do hotelu, zjistil jsem, že mi tam v mé nepřítomnosti nechal vzkaz pan Jerome, notář, který měl na starosti majetek a pozemky paní Drablowové, jenž mi měl dělat společnost na pohřbu. Úhledným úředním rukopisem mi sděloval, že se vrátí v deset čtyřicet, aby mě doprovodil do kostela, a tak jsem celý ten čas, co do té chvíle zbýval, proseděl u okna salonu Giťťord Arms, četl si noviny a pozoroval přípravy na tržišti. V líotelu také panoval ruch a shon, což podle mého souviselo s dražbou. Od kuchyně, když se čas od času rozlétly dveře, se linula vůně z vaření, pekoucího se masa a chleba, koláčů, zákusků a dortů, a z jídelny se ozýval chřestot příborů. Kolem čtvrt na jedenáct se chodník začal plnit úctyhodnými, blahobytné vyhlížejícími farmáři v tvídových oblecích. Halasně se zdravili, potřásali si rukama a při rozhovoru energicky přikyvovali.

Bylo mi smutno, že jsem nucen to vše opustit, oblečený do tmavého společenského obleku a převlečníku, s černou vázankou a páskou na rukávě a černým kloboukem v ruce. Dostavil se pan Jerome a nemohl jsem si ho s nikým splést, neboť byl podobně smutečně ustrojen. Podali jsme si ruce a vyšli na ulici. Chvíli jsem tam postál a pozoroval tu barvitou, živou podívanou před námi, připadalo mi, že jsem jako přízrak na nějaké veselé slavnosti a že se náš zjev mezi lidmi ve všedních nebo venkovských šatech vyjímá jako párek ponurých havranů. A skutečně jsme takhle zřejmě zapůsobili na každého, kdo nás uviděl. Když jsme kráčeli přes náměstí, stali jsme se terčem stísněných pohledů, lidé se od nás mírně odtahovali, umlkali a strnuli uprostřed rozhovoru, takže jsem začal být nešťastný a cílil se jako vyvrženec a byl jsem rád, když jsme zašli do jedné tiché uličky, která vedla, jak podotkl pan Jerome, rovnou ke kostelu. Byl to zvláště malý člověk, nanejvýš metr padesát pět, padesát osm, měl nápadnou kulatou hlavu s proužkem narezlých vlasů úplně vzadu, což vypadalo jako třásně kolem stínítka na lampě. Mohlo mu být klidně pětatřicet jako sedmapadesát, vystupoval formálně a laskavě a tvářil se poněkud uzavřeně, takže se nedalo vysoudit nic o jeho osobnosti, rozpoložení nebo myšlenkách. Byl zdvořilý, činorodý a hovorný, ale nikoli osobní. Vyptal se mě na cestu, jestli je to v Gifford Arms pohodlné, na pana Bentleyho a na londýnské počasí, pověděl mi, jak se jmenuje duchovní, který bude při pohřbu, sdělil mi počet nemovitostí - tak asi půl tuctu - které paní Drablowová vlastnila ve městě a blízkém okolí. A přesto mi vůbec nic neřekl, nic osobního, nic objevného, nic zvlášť zajímavého.

„Rozumím tomu dobře, že bude pohřbena na hřbitově u kostela?“ zeptal jsem se.

Pan Jerome po mně vrhl kradmý pohled a já si všiml, že má nápadně velké, mírně vystouplé, bledé oči barvy ani modré, ani šedé, která mi připomněla racci vajíčka.

„Je tomu tak, ano.“

„Mají tam rodinný hrob?“

Znovu se na chvíli odmlčel a znovu na mě pozorně pohlédl, jako by se snažil přijít na to, jestli se za tou zjevně přímou otázkou neskrývá nějaký jiný význam. Potom odpověděl: „Ne. Alespoň... ne zde, ne na tomto hřbitově.“

„Někde jinde?“

„Jenže... tam už se nepohřbívá,“ řekl po krátké úvaze. „To místo je nevyhovující.“

„Obávám se, že vám tak zcela nerozumím...“

Ale v tu chvíli jsem viděl, že už jsme u kostela, který stál na konci dosti dlouhé, úplně rovné cesty, na niž se vcházelo bránou z tepaného železa, stráženou po obou stranách roz-klenutými tisy. Podél cesty a vzadu napravo byly náhrobní kameny, ale nalevo stály nějaké budovy. Pomyslel jsem si, že to asi bude márnice a - ta blíže kostela - škola, se zvonem zavěšeným vysoko na zdi, odkud se ozývaly dětské hlasy.

Byl jsem nucen ohledně rodiny Drablowů a místa, kam jsou pohřbíváni, potlačit zvědavost a nasadit stejně jako pan Jerome profesionálně zasmušilý výraz, když jsme odměřenými kroky kráčeli do kostela. Tam jsme takových pět minut, které se zdály mnohem delší, čekali, zcela sami, dokud u brány nezastavil pohřební vůz a zvnitřku kostela se nevynořil pastor. Zůstal stát vedle nás a společně jsme my tři sledovali ponuré procesí mužů z pohřebního ústavu na jejich pomalé cestě k nám.

Byla to skutečně skličující krátká bohoslužba, když nás v tom studeném kostele bylo tak málo, a já se zachvěl, když jsem znovu pomyslel, jak nevýslovně smutné je, že konec celého lidského života, od narození a dětství po dospělost až k vysokému věku, není provázen přítomností žádného pokrevního příbuzného nebo důvěrného přítele, ale pouze dvěma muži, které se zemřelou nespojuje víc než pracovní povinnost, a z nichž jeden ji za jejího života ani neviděl, nepo-čítám-li ovšem muže, jejichž účast byla povinná z důvodů ještě chmurnějších.

Nicméně ke konci bohoslužby jsem za sebou zaslechl tiché zašustění, a když jsem se diskrétně pootočil, zahlédl jsem dalšího truchlícího, nějakou ženu, která musela do kos-lela proklouznout poté, co jsme my účastníci pohřbu zaujali svá místa, a která stála o několik lavic vzadu, docela sama, velice vzpřímená a nelinutá a ani nedržela modlitební knihu. Byla oblečena v černém, v plném smutku ve stylu, který poněkud vyšel z módy, jedině snad se udržuje, myslel jsem si, při nejoficiálnějších příležitostech ve vyšších kruzích. Šaty musely být opravdu vytaženy z nějakého starého kufru nebo skříně, protože jejich čerň byla už trochu vyrudlá. Na hlavě měla čepcovitý klobouk, který jí stínil obličej, ale přestože jsem se na ni upřeně nedíval, i letmý pohled mi prozradil, že asi trpí nějakou hroznou vyčerpávající nemocí. Pleť měla nápadně bledou, dokonce víc než mohl způsobit kontrast s jejím tmavým oblečením, a napjatou na kostech obličeje přes snad tu nejnezbytnější vrstvu svaloviny, a podivně modrobíle se jí leskla. Oči jako by měla hluboko zapadlé v lebce. Ruce, které si položila na lavici před sebou, vypadaly podobně, jako by ji cosi stravovalo. Ačkoliv nejsem v medicíně žádný odborník, slyšel jsem o jistých chorobách, které způsobují takové strašlivé chátrání, takové zpustošení, a věděl jsem, že se všeobecně považují za neléčitelné, a hluboce mě dojalo, že žena, která možná nemá k vlastní smrti daleko, se přivlekla na pohřeb jiné osoby. Ne že by vypadala staře. Následkem nemoci se dal její věk těžko odhadnout, ale velmi pravděpodobně ji nebylo víc než třicet. Než jsem se otočil zpátky, v duchu jsem si slíbil, že s ní promluvím a uvidím, jestli bych jí po pohřbu mohl být ku pomoci, ale právě když jsme se chystali k odchodu a následovali pastora a rakev ven z kostela, zaslechl jsem znovu tiché zašustění a uvědomil si, že ta neznámá žena už rychle vyklouzla a odešla k čekajícímu otevřenému hrobu, i když si stoupla o několik metrů dál. vedle jiného náhrobního kamene, porostlého mechem, o klerý se zlehka opírala. Vypadala dokonce i v tom průzračném slunečním světle a poměrném teple a jasu venku tak k politování zpustošená, tak bledá, lak nemocí vyzáblá, že nebylo ohleduplné se na ni dívat; jakkoliv byly v jejím obličeji patrné prchavé stopy její podoby, jakýsi náznak doznívající nikoli zanedbatelné někdejší krásy. Musela tedy svůj současný stav pociťovat o to

tíživěji, tak jako by jej pociťovala oběť neštovic nebo Strašlivého zohyzdění po spáleninách.

Nu, pomyslel jsem si, tady máme konečně někoho, kdo není lhostejný a kdo ví, že nepochybně nezůstane taková laskavost, taková odvaha a nesobeckost bez odměny a nepovšimnuta, pokud je vůbec jaká pravda ve slovech, která jsme právě vyslechli v kostele.

A potom jsem od té ženy odvrátil pohled k místu, kde právě spouštěli rakev do země, a sklonil hlavu a modlil se s náhle probuzeným znepokojením za duši té osamělé staré ženy a za boží milost pro loto bezvýznamné shromáždění.

Když jsem znovu zvedl pohled, spatřil jsem na keři cesmíny opodál kosa a uslyšel jsem, jak otevřel zobáček a do listopadového slunce rozhodil fontánu jiskřivé melodie. Pak bylo po všem a odcházeli jsme od hrobu, já krok za panem Jemniem, neboť jsem zamýšlel počkat na tu nemocně vyhlížející dámu, nabídnout jí rámě a doprovodit ji. Nebylo však po ní vidu.

Zatímco jsem se modlil a duchovní pronášel poslední slova pohřebního obřadu, možná proto, že nás nechtěla rušit nebo na sebe upozorňovat, musela odejít stejně nenápadně, jako přišla.

U kostelních vrat jsme chvilku postáli, zdvořile pohovořili, podali si ruce, a já měl příležitost rozhlédnout se okolo a všimnout si, že v takový jasný, svěží den je možné dohlédnout daleko za kostel a hřbitov,.až na otevřené slatiny, a že voda v ústí řeky se stříbřitě leskne; a blyští se ještě jasněji až na samém obzoru, kde se klenulo nebe téměř bílé a maUiě třpytivé.

Potom jsem pohlédl na druhou stranu kostela a můj pohled upoutalo něco jiného. Podél železného zábradlí kolem malého asfaltovaného školního dvorku stálo takových dvacet dětí s pusou dokořán. Řada bledých, vážných tváří s velkýma kulatýma očima, které viděly bůhvíkolik smutečních obřadů. Děti ručkama pevně svíraly zábradlí, a všechny stály bez hlesu a nehnulé. Byl to podivně vážný a dojemný pohled, vypadaly tak naprosto jinak než děti obvykle živé a bezstarostné, tyhle vypadaly tak nedětsky. Zachytil jsem

pohled jednoho chlapce a mírně jsem se na něho usmál. Neopětoval můj úsměv.

Uviděl jsem, že pan Jcrome na mě zdvořile čeká v uličce, a spěchal jsem za ním.

„Poslyšte, tamta žena...“ řekl jsem, když jsem ho dostihl. „Doufám, že se dostane v pořádku domů. Vypadala, že je jí velice zle. Kdo to je?“

Svraštil čelo.

„Ta mladá žena se ztrhaným obličejem,“ naléhal jsem, „stála vzadu v kostele a potom na hřbitově pár metrů od nás.“

Pan Jerome se prudce zastavil. Upřeně se na mě zadíval.

„Mladá žena?“

„Ano, ano, s obličejem tak vyzáblým, že jsem pohled na ni sotva snesl... byla vysoká... na hlavě měla takový ten klobouk jako čepec... myslím se snaží svůj obličej skrývat, jak jen to jde, chudák.“ Na pár vteřin se v té klidné, prázdné uličce rozhostilo takové ticho, jaké asi bylo zase v prázdném kostele, ticho tak hluboké, že jsem slyšel, jak mi v uších pulsuje krev. Pan Jerome byl celý ztuhlý, bledý a ohryzek mu poskakoval, jako by nebyl schopen vyslovit slovo.

„Stalo se vám něco?“ zeptal jsem se spěšně. „Nevypadáte dobře.“

Konečně se mu podařilo zavrtět hlavou - skoro bych řekl, že sebou zatřepal, jako by se nesmírně snažil se vzpamatovat po závažném otřesu, barva se mu však do obličeje nevrátila a koutky úst měl namodralé.

Nakonec tichým hlasem řekl: „Žádnou mladou ženu jsem neviděl.“

„Ale určitě...“ A ohlédl jsem se přes rameno ke hřbitovu a byla tam znovu, zahlédl jsem její čemc šaty a obrys klobouku. Takže přece jen neodešla, schovala se za nějaký keř nebo náhrobek, nebo někam do stínu kostela a čekala, dokud neodejdeme, aby mohla učinit to, co právě činila. S pohledem upřeným k zemi si stoupla na samý kraj hrobu, kam právě bylo uloženo k poslednímu odpočinku tělo paní Drab-lowové. Znovu jsem uvažoval, v jakém vztahu k ní asi může být, jaký zvláštní příběh se třeba skrývá za jejím kradmým příchodem a jak neskutečně smutné pocity na ni tcd'doléhají, když tam tak sama stojí. „Podívejte se,“ řekl jsem a ukázal prstem, „je tam zas... neměli bychom...“ Zmlkl jsem, když mě pan Jerome popadl za zápěstí a svíral je lak pevně, až mě to bolelo, a když jsem mu pohlédl do obličeje, byl jsem si jist, že co nevidět omdlí nebo ho skolí nějaký záchvat. Začal jsem se divoce rozhlížet okolo sebe v té opuštěné uličce a říkal si, co bych tak asi měl dělat, kam bych měl běžet pro pomoc nebo se jí dovolat. Hrobníci odešli. Za sebou jsem měl pouze školu s malými dětmi a na smrt nemocnou mladou ženu ve velkém citovém i fyzickém vypětí, vedle sebe člověka, který měl blízko ke zhroucení. Jedinou osobou, na kterou jsem se mohl vůbec obrátit, byl ten duchovní někde v hlubinách kostela, a pokud jsem lam měl jít, budu muset nechat pana Jcroma samotného.

„Pane Jerome, mohl byste se do mě zavěsit... kdybyste mi prosím vás tak ncmačkal ruku... pokud byste dokázal udělat pár kroků zpátky ke kostelu... k cestičce... viděl jsem tam lavičku, kousek hned za bránou, můžete si tam sednout a vzpamatovat se. Mezitím doběhnu pro pomoc... pro vůz...“

„Ne!“ Téměř vyvřískl.

„Ale, člověče drahá!“

„Ne. Omlouvám se...“ Začal zhluboka dýchat a do obličeje se mu postupně začala vracet trochu barva. „Moc se omlouvám. To nic nebylo... jenom přechodná nevolnost... Nejlíp bude, když mě jednoduše doprovodíte do mé kanceláře v Penn Street, kousek od náměstí.“

Připadal mi rozrušený, celý nedočkavý dostat se pryč od kostela a jeho okolí.

„Pokud jste si jist...“

„Naprosto jist. Pojdte...“ a rychle vyrazil přede mnou, tak rychle, že mě to překvapilo a musel jsem pár kroků popoběhnout, abych ho dostihl. Tímhle tempem nám trvalo jen pár minut, než jsme došli zpátky na náměstí, kde byl trh v plném proudu, a okamžitě jsme se octli v mumraji povozů, povykujících dražitelů, stánkařů a kupujících, a v tom všem bekotu a kokrhání a kdákání a rzáni tuctů hospodářských zvířat.

Všiml jsem si, že když to pan Jeromc všecko uviděl a uslyšel, začal vypadat lip, a když jsme došli ke krytému vchodu Giťťord Arms, vylilížel téměř vesele, tolik se mu ulevilo.

„Vyrozuměl jsem, že mč později doprovodíte do domu Na Úhořích blatech,“ řekl jsem poté, co odmítl mé pozvání, aby se mnou poobědval.

Znovu se zatvářil odmítavě. „Ne,“ pravil. „Tam nepůjdu. Můžete se tam dostat kdykoliv po jedné hodině. Pojede s vámi Kcckwick. Vždycky tam fungoval jako prostředník. Máte přece klíč?“ Přikývl jsem.

„Začnu s tím, že se poohlédnu po písemnostech paní Drablowové a udělám v nich nějaký pořádek, ale předpokládám, že tam budu muset znovu zajet zítra, a možná ještě pozítří. Třeba by mě tam pan Kcckwick mohl zavézt brzy po ránu a nechat mě tam celý den? Budu se tam s tím muset obeznámit.“

„Budete se muset strefil, až bude odliv, Kcckwick vám řekne.“

„Na druhou stranu,“ řekl jsem, „pokud se ukáže, že mi to zabere víc času, než předpokládám, třeba bych tam v tom domě mohl jednoduše zůstat. Měl by někdo nějaké námitky? Připadá mi absurdní, aby mě ten člověk pořád vozil sem a tam.“

„Myslím,“ řekl pan Jerome opatrně, „že vám bude připadat nmohem pohodlnější bydlel raději v hotelu.“

„No, skutečně jsou velmi pohostinní a jídlo je vynikající. Možná máte pravdu.“

„Také si myslím.“

„Pokud to tak nebude nikoho obtěžovat.“

„Shledáte, že pan Kcckwick je velmi ochotný.“

„Dobrá.“

„Je ovšem skoupý na slovo.“

Usmál jsem se. „Ach, na to už si začínám zvykat.“ Poté jsem si s panem Jeromem potřásl rukou a šel jsem se naobědvat, spolu s asi padesáti farmáři.

Bylo to družné posezení plné hlučného veselí. Sesedli jsme se kolem tří stolů na kozách, pokrytých dlouhými bílými ubrusy. Na všech stranách se halasné probíraly události z trhu, a do toho vešlo půltuctu děvčat s velkými mísami hovězího a vepřového, polévkovými mísami, miskami se zeleninou a omáčníky se šťávou a džbány piva, vždy po dvanácti na velkých podnosech. Ačkoliv jsem v té místnosti neznal živou duši a cítil jsem se tam mezi tvídem a manšestrem zvláště v tom pohřebním oblečení tak trochu nepatřičně, přesto jsem se velice bavil, částečně nepochybně proto, jaký to byl rozdíl, tato veselá společnost proti skličujícím událostem dnešního dopoledne. Většina hovoru se klidně mohla odbývat v cizím jazyce, podle toho, co jsem vyrozuměl z řečí o váze a cenách, výnosech a chovech, ale když jsem si pochutnával na výtečném jídle, i tak jsem byl šťastný, že to mohu poslouchat, a když mi můj soused po levici podal velký kus cheshirského sýra a naznačil, ať si posloužím, zeptal jsem se ho na dražbu, kierá se předtím v hospodě odbývala. Protáhl obličej.

„Dražba proběhla podle očekávání, pane. Vy se také o nějaké pozemky zajímáte?“

„Ne. Ne. To jenom, že se o tom přede mnou hostinský včera večer zmínil. Domnívám se, že to byl dost důležitý prodej.“

„Jednalo se o veliké kusy půdy. Polovina pozemků od Crythinu směrem na Homerby a pár mil taky na východ. Tam byly čtyři statky.“

„A půda je tady dobrá?“

„Některá ano, pane. Tahleta zrovna byla. V kraji, kde máte hodně půdy k ničemu, protože jsou to všecko soliska a mokřiny a nedají se vysušit a k ničemu využít, dobrá zemědělská půda má svoji cenu,.každý ždibek. Dneska tady máme pár otrávenejch lidí.“

„A vy k nim patříte?“

„Já? Kdeže. Já jsem spokojený s tím, co mám, a i kdybych nebyl, nic bych s tím nenadělal, protože nemám peníze, abych si přikoupil víc. Kromě toho mám víc rozumu, než abych přihazoval proti někomu takovýmu, jako je on.“ „Máte na mysli úspěšného kupce?“

„Tak, tak.“

Sledoval jsem jeho pohled k druhému stolu. „Aha! Pan Daily/⁴ Neboť lam na druhém konci jsem rozpoznal svého společníka z předchozího večera, jak pozvedá korbel a spokojeně přejíždí pohledem po místnosti.

„Vy ho znale?⁴⁴

„Ne. Jenom jsme se krátce setkali. Patří mu tady hodně půdy?⁴⁴

„To ano.⁴⁴

„Proto ho nemáte rád?⁴⁴

Můj soused pokrčil rozložitými rameny, ale neodpověděl. „Nu, jestli skupuje polovinu hrabství,⁴⁴ řekl jsem, „potom s ním možná do konce roku sám udělám obchod. Jsem právník a vyřizuji záležitosti zesnulé paní Alice Drablowové z domu Na Úhořích blatech. Je docela možné, že její majetek bude na prodej, až přijde vhodný čas.⁴⁴

Nějakou chvíli neříkal můj společník nic, jenom si namazal tlustý krajíc chleba s máslem a pečlivě si ho pokladl proužky sýra. Na hodinách na protější stěně jsem viděl, že je půl jedné, a chtěl jsem se před příchodem pana Kcck-wicka převléknout, takže jsem se chystal omluvit a jít, když tu můj společník promluvil. „Pochybujú,⁴⁴ pravil rozvážně. „Do toho by se asi nepouštěl ani Samuel Daily.⁴⁴

„Myslím, že vám tak docela nerozumím. Ještě jsem neviděl pozemky paní Drablowové... Mám za to, že pár mil za městem je nějaký statek...⁴⁴

„Hoggetts!⁴⁴ pravil přezíravě. „Padesát akrů, a polovina z toho většinu roku pod vodou. Hoggetts není nic a je to propachtovaný na neurčilo.⁴⁴

„Je tady také dům Na Úhořích blatech se všemi těmi pozemky okolo - hodilo by se to tam k hospodaření?⁴⁴

„Ne, pane.⁴⁴

„Nu, třeba by pan Daily mohl chtít prostě ještě něco přidat k svému majetku jenom proto, aby mohl říkat, že mu to patří? Naznačil jste, že je to takový typ.⁴⁴

„Možná.⁴⁴ Utřel si ústa do ubrousku. „Ale já bych řekl, že nenajdete nikoho, kdo by s tím chtěl mít něco společného, dokonce ani Sam Daily ne.⁴⁴

„A směl bych se zeptat proč?⁴⁴

Promluvil jsem poměrně stroze, protože už jsem začínal mít dost všech těch narážek a tlumeného mumlání dospělých lidí při zmínce o paní Drablowové a jejím majetku. Měl jsem pravdu, lohle bylo přesně to místo, kde se dařilo předsudkům a babským povídačkám a dokonce se jim dostalo příležitosti, aby zvítězily nad zdravým rozumem. A nyní jsem očekával, že ten jinak statný a rozumný venkovan po mé levici začne Šeptat, že by možná mohl, a pak zas, že možná ne, a co že by mi mohl vyprávět, kdyby chtěl... Ale místo aby mi vůbec odpověděl, se ode mě rovnou odvrátil a zapřcdl složitý rozhovor o úrodě se stolovníkem vedle sebe, a já, rozzuřený už mi známou záhadou a nesmyslem, jsem se prudce zvedl a odešel z místnosti. O deset minut později, převlečený ze smutečního do méně oficiálních a mnohem pohodlnějších šatů, jsem slál na chodníku a čekal na příjezd vozu, který bude řídit muž jménem Keckwick.

■CESTA PŘES MOKŘINY

Žádný vůz sc neobjevil. Místo toho před Giíford Arms zaslavila poněkud sešlá bryčka se sedřeným koněm. Na tržišti to nebylo nic mimořádného - takových povozů jsem dopoledne viděl celou řádku, a protože jsem předpokládal, že tenhle patří nějakému farmáři nebo dobytkáři, nijak jsem si ho nevšímal, ale dál jsem se rozhlížel po automobilu. Potom jsem zaslechl, jak mě někdo volá jménem.

Kůň byl malé, střapaté zvíře s klapkami na očích a kočí měl objemnou kapuci staženou hluboko do očí a dlouhý, hnědý huňatý kabát, čímž se podobal svému koni a přesně se k povozu hodil. Ten pohled mě potěšil, nemohl jsem se dočkat, až vyjedeme, a rychle jsem nastoupil. Keckwick se na mě sotva podíval, a když si domyslel, že jsem se už usadil, mlaskl na koníka a rozjel se přes tržiště plné lidí a uličkou, která vedla ke kostelu. Když jsme ho míjeli, snažil jsem se zachytit pohledem hrob paní Drablowové, ale za nějakými křovisky ho nebylo vidět. Také jsem si vzpomněl na tu nemocně vyhlížející osamělou mladou ženu a na to, jak pan Jcromc zareagoval, když jsem se o ní zmínil. Ale zanedlouho mě příliš zaujala přítomnost a to, co mě obklopovalo, než abych dále přemýšlel o pohřbu a tom, co mu následovalo, protože jsme vyjeli do otevřeného kraje a Cry-thin Gifford zůstal daleko za námi, malý a do sebe uzavřený. Nyní jako by kolem nás, nad námi a před námi nebylo nic než nebe, nebe a jen úzký proužek země. Viděl jsem tenhle kus světa tak, jako viděli staří krajináři Holandsko nebo kraj kolem Norwiche. Na obloze nebylo ani mráčku, ale dovedl jsem si velice dobře představit, jak ta velkolepě rozlehlá, zasmušilá nebeská klenba vypadá, když nad ústím řeky nízko visí šedé mraky, které přinášejí déšť a bouři, jaké to tady je za únorových záplav, kdy slatiny dostanou kovově šedou barvu a obloha s nimi splývá, a když se přiženou prudké březnové větry, kdy hned je jasno a hned zas zataženo a po zoraných polích se honí stíny.

Dnes bylo jasno a obloha jako vymetená a vše zaléval slabý sluneční svit, ačkoliv nyní světlo zmatnělo, obloha ztratila svoji jasnou dopolední modř a byla skoro stříbřitá. Jak jsme ujížděli úplně rovnou krajinou, sotva jsem zahlédl sem tam strom, ale živé ploty byly tmavé, husté a nízké a země zoraná do rovných brázd byla zprvu sytě hnědá, ale postupně ustoupila drsné trávě a já začínal vidět jámy a výmoly zalité vodou. To už jsme se blížili k samotným bažinám. Prostíraly se mlčel i vé, nehnuté a lesknoucí se pod listopadovou oblohou, jako by se táhly všemi směry, kam jen jsem okem dohlédl, a bez přerušení splývaly s ústím řeky a s obzorem.

Hlava se mi točila nad tou neposkvrněnou a znepokojivou krásou, nad její všeobjímající neskrývanou otevřeností. Rozbušilo se mi srdce, jak jsem vnímal ten prostor, tu nesmírnost oblohy nad hlavou. Cestoval bych tisíc mil, jen abych tohle uviděl. Nikdy bych neřekl, že lakové místo vůbec existuje.

Jediné zvuky, které jsem slyšel kromě dusotu koňských kopyt, hrčení kol a skřípání bryčky, byly náhlé, drsné, hned blízké, hned vzdálené tajuplné skřeky ptáků. Ujeli jsme snad tři míle a neminuli žádný statek nebo chalupu, vůbec žádné obydlí, všude kolem jen prázdnota. Potom živé ploty zmizely a zdálo se, že míříme k samému konci světa. Před námi se voda leskla jako kov a já začal rozeznávat cestu, spíš jen brázdu, jakou za sebou na vodní hladině zanechává člun. Když jsme přijeli blíž, viděl jsem, že na pohyblivém písku nalevo napravo leží jen mělká vrstvička vody, a že ta brázda je ve skutečnosti úzká cesta vedoucí rovně před námi jakoby do samotného ústí řeky. Když jsme na ni vjeli, uvědomil jsem si, že to musí být Stezka devíti životů - to a nic jiného - a viděl jsem, jak se může rychle ocitnout pod vodou a být k nerozpoznání, když nastane příliv.

• Nejdříve se kůň a potom bryčka dostali na písčitou cestu, a hluk, který jsme dělali, ustal. Až na syčivé šustění jsme ujížděli téměř neslyšně. Sem tam rostly trsy orobince, vybělené jako holá kost, a při nejmírnějším vánku suše šelestily. Slunce za našimi zády se odráželo ve vodě všude okolo a tak vše zářilo a lesklo se jako povrch zrcadla a obloha začala nabírat při okrajích narůžovělý nádech, který se takc zrcadlil na slatinách a vodě. Potom, protože to vše tak zářilo, až mě z toho bolely oči, jsem se zadíval přímo před sebe a uviděl - jako by sc zvedal přímo z vody - vysoký, chmurný dům z šedého kamene s břidlicovou střechou, která se teď v tom světle ocelově leskla. Stál tam jako nějaký maják nebo strážní věž nebo bašta, obrácený čelem k celým těm rozlehlým soliskám a ústí řeky. Nikdy jsem neviděl tak překvapivě umístěný dům, ani bych si nedokázal představit, že je něco podobného vůbec možné. Osamělý, nepřístupný, ale zároveň, napadlo mi, půvabný. Když jsme se k němu blížili, viděl jsem, že pozemek, na kterém stojí, se mírně zvedá a obklopuje dům po stranách takovými třemi čtyřmi sty metry ošklivé, solí vybělené trávy, a potom že už je jenom písek a oblázky. Ten malý ostrůvek země se jižním směrem rozbíhal přes krovinatou planinu, která se táhla k čemusi, co vyhlíželo jako zřícenina nějakého starého kostela nebo kaple.

Když bryčka najela na kamení, ozvalo se pronikavé zaskřípění. Potom jsme zastavili. Dorazili jsme k domu Na Úhořích blatech.

Minutku dvě jsem tam jenom tak seděl a v údivu se rozhlížel kolem sebe. Neslyšel jsem nic kromě slabého kvílení větru, který přicházel ze slatin, a náhlého zavřešlění skrytého ptáka. Prožíval jsem zvláštní vzrušení a znepokojení zároveň. Vůbec jsem ten pocit nedokázal popsat. Skutečně na mne dolehla osamělost, a přestože tam byl mlčenlivý Keckwick a chundelatý hnědý kůň, připadal jsem si před tím ponurým, prázdným domem naprosto sám. Strach jsem ale neměl - čeho bych se také měl bát na tomhle zvláštním a krásném místě? Větru? Křiku bahenních ptáků? Rákosí a nehnuté vodní hladiny?

Sestoupil jsem z bryčky a obešel ji ke kočímu.

„Dokdy je cesta průjezdná?“

„Do pěti.“

Takže sotva se stihnu trochu porozhlédnout po okolí, zorientovat se v domě a začít hledat písemnosti, než bude čas, aby se pro mě vrátil a odvezl mě zpátky. Nechtělo se mi odtud tak brzy. Fascinovalo mě to tady, chtěl jsem, aby Keckwick už byl pryč a já se tam mohl volně a pomalu procházet, vnímal vše všemi smysly a sám. „Poslyšte,“ rozhodl jsem se náhle, „to je nesmysl, abyste sem jezdil dvakrát denně. Nejlíp udělám, když si vezmu zavazadlo, něco k jídlu a pití a pár nocí tady zůstanu. Takhle udělám svoji práci mnohem lépe a nebudu vás obtěžovat. Dnes odpoledne se s vámi vrátím a zítra byste mě sem mohl odvézt co nejdříve, hned po odlivu.“

Čekal jsem. Říkal jsem si, jestli mě od toho bude odrazoval nebo se dohadovat, snažit se mi to vymluvit, něco naznačovat. Dlouhou chvíli přemýšlel. Nakonec však musel rozpoznat, že jsem se pevně rozhodl, protože pouze přikývl.

„Nebo byste třeba na mě chtěl počkat? Ačkoliv se nějakou tu hodinu zdržím. Sám víte, co vám nejlíp vyhovuje.“

V odpověd' pouze zatáhl za uzdu a začal otáčet bryčku. Chvíli poté ujížděli po stezce, stále menší a menší v té nekonečnosti a šíři slatin a oblohy, a já se obrátil a kráčel k domu Na Úhořích blatech a levou rukou jsem se dotýkal klíče, který jsem měl v kapse.

Dovnitř jsem ale nevešel. Nechtělo se mi, alespoň ještě chvíli ne. Chtěl jsem do sebe nasát všecko to licho, tu záhadnou, chvějivou krásu, vdechovat tu zvláštní slanou vůni, kterou bylo zlehka cítit ve větru, naslouchat těm nejtišším zvukům. Uvědomoval jsem si, jak mám všechny smysly zbystřené a že se mi to výjimečné místo vrývá do paměti a vtiskuje hluboko do mé představivosti.

Napadlo mě, jak velmi je pravděpodobné, že pokud bych tu nějaký čas zůstal, naprosto bych propadl té opuštěnosti a že bych také začal pozorovat ptáky, neboť zde musí být spousta zvláštních vzácných ptáků, brodivých i těch, co se potápějí, divokých kachen a husí, zvláště na jaře a na podzim, a s pomocí knih a dobrého dalekohledu bych je brzy začal rozeznávat podle způsobu letu a křiku. Vskutku, jak jsem se tak procházel kolem domu, začal jsem uvažovat, že bych tam žil, a trochu idylicky si představovat, jak by nám se Stellou bylo samotným na tomhle divokém, zapadlém misie - ovsem otázku, co bych asi tak dělal, abych mís uživil, a čím bychom se zaměstnávali den po dni, jsem příhodné odsunul stranou.

Polom, ještě s hlavou v oblacích, jsem se pustil od domu směrem k planině a přes ni k rozvalinám. V dálce na západě, po mé pravici, už slunce začínalo zapadat jako obrovitý zimní zlatorudý kotouč, který vystřeloval ohnivé šípy a házel krvavě rudé pruhy na vodu. Na východě moře a obloha maličko ztmavly do jednolité olověné šedi. Od ústí řeky se najednou přihnal studený vítr. Když jsem se blížil k rozvalinám, zřetelně jsem viděl, že je to skutečně nějaká starobylá kaple. Možná patřila původně k nějakému klášteru, nyní byla v sutinách a rozpadala se, trochu kamení a zdivá se zřítilo, nejspíš za nedávných vichřic, a leželo v trávě. Půda se zvolna svažovala k břehu ústí řeky, a když jsem procházel pod starým obloukem, vyplašil jsem ptáka, který mi vzlétl nad hlavu a letěl pryč za hlasitého tlukotu křídel a skřehotání, které se odráželo od starých zdí a neslo sc dál a dál. Byl to ošklivý, démonicky vyhlížející pták, něco jako mořský sup - pokud takový tvor existuje - a já, když mě přejel jeho stín, nedokázal potlačit zachvění a s úlevou jsem sledoval, jak neolirabane odlétá k moři. Potom jsem si všiml, že zem u mých nohou a spadlé kameny jsou plné ptačího trusu, a domyslel jsem se, že ti ptáci musejí hnízdit a hřadovat nahoře ve zdech.

Jinak se mi tohle opuštěné místo docela líbilo a uvažoval jsem, jaké by to lady bylo za teplého večera uprostřed léta, kdy od moře vane mírný vánek přes vysokou trávu a mezi puklými kameny a na nich kvetou bílé, žluté a růžové polní květiny, stíny se zvolna prodlužují a červnoví ptáci vyzpě-vujísvc nejkrásnejší trylky a v dálce jemně šplouchá a ševelí voda.

S takovými myšlenkami jsem vstoupil na male pohřebiště. Bylo obelmané zbytkem zdi a já se při tom pohledu v údivu zastavil. Bylo tam snad padesát starých náhrobních kamenů, většinou se nakláněly nebo byly úplně vyvrácené, sem tam pokryté zelenavě žlutým lišejníkem a mechem, vybělené a zvětralé slaným větrem a léty prudkých dešťů.

Rovy byly zarostlé trávou a býlím, nebo už úplné zmizely, propadly se a zem je pohltila. Žádná jména ani data se už nedala rozluštit a celé místo působilo opuštěné a zchátrale.

Vepředu, kde zdi končily hromadou hlíny a sutin, se nehybně šedala voda v ústí řeky. Jak jsem tam tak zamyšleně stál, slunce vyslalo své poslední paprsky a zvedl se vítr a proháněl se trávou. Nad hlavou mi zakroužil ten nepříjemný pták s hadím krkem, vracel se k rozvalinám a já viděl, jak se mu v zobáku bezmocně zmítá a kroutí ryba. Sledoval jsem, jak přistává, a přitom pták uvolnil nějaké kamení, které se zřítilo a zmizelo z dohledu.

Najednou jsem si uvědomil, jaká je tam zima, jak pochmurné a děsivé je to místo, a že se snáší soumrak listopadového odpoledne, a protože jsem nechtěl, aby mě to tak sklíčilo na duchu, že bych mohl začínat nechat na sebe působil všechny ty morbidní smyšlenky, chystal jsem se odejít a rychle se vrátit k domu, kde jsem měl v úmyslu rozsvítit spousty světel a dokonce si rozdělat i malý oheň, pokud to bude možné, než započnu s přípravnou prací na písemnostech paní Drablowové. Když jsem se ale obracel k odchodu, ještě jednou jsem přejel pohledem pohřebiště, a tehdy jsem opět uviděl ženu se zpustošeným obličejem, která byla na pohřbu paní Drablowové. Stála na vzdáleném konci blízko jednoho z mála náhrobních kamenů, co ještě stály, ve stejných šatech a čepci, ale jako by si ho trochu posunula do týla, takže jsem mohl její tvář rozeznat o něco zřetelněji.

V tom šedivém ubývajícím světle ji měla bledou a lesklou, jako by ani nebyla z masa, ale ze samotné kosti. Když jsem se na ni díval předtím, ačkoliv nutno přiznat, že to byl pokaždé sotva něco víc než jen letmý pohled, nepostřehl jsem v jejím obličeji žádný zvláštní výraz, ale už tehdy mě zcela zaujalo, jak velice nemocně vypadá. Teď však jsem se na ni zadíval tak upřeně, až mě oči rozbolely, překvapený a zmatený, že ji tam nalézám, a skutečně jsem v jejím obličeji uviděl cosi, co mohu pouze popsat - a slova mi připadají beznadějně nedostačující, aby se jimi dalo vyjádřit to, co jsem viděl: zoufalou, posedlou zlovolnost; jako by hledala cosi, po čem prahne, co potřebuje - musí mít víc než sám život, něco, co jí bylo odňato. A na toho, kdo ji o to připravil. s veškerou silou, kterc byla schopna, zaměřila čiročirou zlobu a nenávist. Její obličej byl nesmírně bledý, její oči, zapadlé, a přesto nepřirozeně jasné, žhnuly soustředěnou vášní, která z ní sálala. Neměl jsem možnost rozpoznat, zda je tato nenávist a zlovolnost namířena proti mně - neměl jsem vůbec žádný důvod předpokládat, že by snad mohla být, ale v tu chvíli jsem byl dalek toho, abych zareagoval, jak káže rozum a logika. To zvláštní opuštěné místo spolu s náhlým zjevením té ženy a to, jak hrozivě se tvářila, mě naplnilo strachem. Vskutku mě nikdy v životě takový děs nepřepadl, nevěděl jsem, co to je, když se člověku třesou kolena a mráz mu běhá po zádech, a potom ztuhne na kámen, srdce se mu divoce zmítá, jako by se mu chystalo vskočit do vyschlých úst, a potom mu začne bušit v hrudi jako kladivo na kovadlinu. Nikdy předtím jsem nepoznal, že by mě přepadl a sevřel takový strach a hrůza a tušení zla. Bylo mi, jako bych byl ochromen. Stát tam bylo k nesnesení, ale v těle jsem neměl špetičku sil, abych se otočil a běžel pryč, a byl jsem si jist, jako v životě dosud ničím, že každou vteřinou klesnu mrtev na ten ubohý kus země.

Tu se ta žena pohnula. Vklouzla za náhrobní kámen a tam, kde zeď vrhala stín, prošla průlinou ve zdi a zmizela mi z očí.

Přesně v tu vteřinu, kdy zmizela, se probudily mé nervy, vrátila se mi schopnost pohybu a řeči, znovu se mi tělem rozproudil samotný pocit života, v hlavě se mi vyjasnilo a najednou jsem se rozzuřil, ano, rozzuřil jsem se na ni kvůli tomu, jaké emoce ve mně probudila, že způsobila, abych zakusil lakový strach, a ten vztek ve mně najednou vzbudil odhodlání, že za ní půjdu a zastavím ji, a polom jí položím několik otázek a dostanu náležité odpovědi; přijdu lomu všemu na kloub.

Rychle a zlehka jsem přeběhl přes ten krátký cíp drsné trávy mezi hroby k otvoru ve zdi a dostal se téměř ke břehu ústí řeky. U nohou mi trávu vystřídal úzký pruh písku a potom už byla mělká voda. Všude okolo mne se rozprostíraly slajiny a ploché slané duny se táhly až k místu, kde splývaly s přílivem. Měl jsem odtamtud výhled na mile daleko. Po ženě v černém nebylo ani vidu, a nikde nebylo místo, kde by se mohla skrýt.

Kdo byla ta žena - nebo co byla - a jak /mizela, takové otázky jsem si nepoložil. Snažil jsem se na to vůbec nemyslet, ale s posledním zbytkem energie, která, jak jsem už pociťoval, mě rychle opouštěla, jsem se otočil a dal se do běhu. Jen uniknout z toho hřbitova a rozvalin a nechat tu ženu co možná nejdál za sebou. Soustředil jsem se pouze na svůj běh, naslouchal jen dusotu vlastních nohou na trávě, vlastnímu dechu. A zpátky jsem se neohlédl.

Ve chvíli, kdy jsem dorazil k domu, jsem byl zbrocený potem, jednak z námahy, jednak z duševního vypětí, a když jsem zápolil s klíčem, ruka se mi třásla, takže jsem ho dvakrát upustil na schod, než se mi konečně podařilo otevřít hlavní vchod. Jen jsem byl uvnitř, přirazil jsem za sebou dveře. Ten zvuk se rozlehl domem, když ale poslední dozvuky utichly, to místo jako by se znovu ponořilo samo do sebe a rozhostilo se hluboké, hutné ticho. Dlouhou chvíli jsem se z tmavé, dřevem obložené haly nehnul. Toužil jsem po společnosti, a žádnou jsem neměl, po světle, teple a něčem silném k napití; potřeboval jsem pocit jistoty. Ale víc než co jiného jsem potřeboval vysvetlení. Je pozoruhodné, jak mohutnou hnací silou dokáže být prostá zvědavost. Doposud jsem si to neuvědomoval. Navzdory tomu mimořádnému strachu a otřesu mě pohlcovalo přání přesně zjistit, kdo je ta, kterou jsem viděl, a jak jsem ji vůbec mohl vidět. Nebudu mít klid, dokud tomu nepřijdu na kloub, jakkoli jsem se neodvážil zůstat a pátrat, dokud jsem byl venku.

Na duchy jsem nevěřil. Nebo spíš, až do toho dne jsem na ně nevěřil, a ať jsem o nich slyšel jakékoliv historky, nepřikládal jsem jim, jako většina rozumných mladých lidí, vetší význam než jako zábavným povídačkám. Vypravěči vždy prohlašovali, že mají pro takové věci víc než jen běžnou intuici a že o určitých starých místech se říká, že tam straší. Samozřejmě, že jsem si myslel - ale za nic bych to nepřiznal - že na tom může řekněme něco být, dokonce i když se to nedá ničím doložit. A mně se nikdy žádných důkazů nedostalo. Vždycky mi připadalo pozoruhodne, že zjevení duchů a podobné podivné příhody, se zřejmé vždy tradují v několika pokoleních. Vyprávěl je někdo, kdo znal kohosi, který o tom slySel od někoho, kdo to určitě zažil!

Ale v tuto chvíli tady venku na slatinách, v tomto zvláštním mizejícím světle a opuštěnosti onoho pohřebiště, jsem uviděl ženu, jejíž postava byla zcela skutečná, a přesto v určitém ohledu rovněž éterická, přízračná, o tom jsem neměl pochyby. Byla bledá jako duch a tvářila se děsivě, měla na sobě šaty, které nedržely krok s módou; držela se ode mne v patřičné vzdálenosti a nepromluvila. Cosi, co vyzařovalo z její nehybné, mlčenlivé přítomnosti - v každém případě u hrobu - mě tak silně oslovilo, že jsem pocítil nepopsatelný odpor a strach. A objevovala se a mizela takovým způsobem, že žádná skutečná, živoucí lidská bytost z masa a krve by to určitě tak nedokázala. A přesto... v žádném ohledu nevypadala tak, jak jsem si představoval, že by měl správně „duclC vypadat - nebyla průhledná, ani se nerozplývala, byla skutečná, byla tam, viděl jsem ji naprosto zřetelně, byl jsem si jist, že bych k ní mohl přistoupit, oslovit ji, dotknout se jí.

Nevěřil jsem na duchy.

Jaké další vysvětlení se nabízelo?

Někde v temných útrobách domu začaly odbíjet hodiny, a to mě vytrhlo ze zamyšlení. Otřásl jsem se a záměrně jsem se v myšlenkách odpoutal od ženy ze hřbitovů a soustředil se na dům, v němž jsem právě stál.

Na druhém konci haly se vypínalo široké dubové schodiště a po straně se vcházelo do kuchyně a přípravny, jak jsem se domníval. Byly tam ještě další různé dveře, všechny zavřené. Rozsvítil jsem v hale, ale žárovka byla velmi slabá, a já si řekl, že bude nejlíp, když před tím, než začnu hledat písemnosti, místnosti jednu po druhé projdu, pokud možno ještě za denního světla.

Po tom všem, co jsem slyšel od pana Bentleyho a od ostatních, když jsem přijel, o zesnulé paní Drablowové, jsem propadl, co se jejího domu týkalo, těm nejdivočejším představám. Snad jsem čekal, že najdu relikvie a památky na minulé časy, na její mládí nebo na jejího manžela, s nímž prožila lak králkou dobu, něco jako dum ubohé slečny Ha-vishamové. Nebo že to tam jednoduše bude špinavé a plné pavučin, v koutech se budou vršit staré noviny, hadry a harampádí, všechen ten odpad osamělého života - a k tomu ještě nějaká na smrt vyhladovělá kočka nebo pes.

Když jsem ale začal procházel ranní pokoj, přijímací pokoj, obývací pokoj, jídelnu a pracovnu, neobjevil jsem nic tak dramatického ani nepříjemného, ačkoliv je pravda, že to tam bylo všude trochu vlhké a zatuchlé a byl tam těžký vzduch jako v každém domě, který je nějakou dobu zavřený. Zvláště v lakovém, který je jako tenhle ze všech stran obklopený mokřinou a vodou; tam nutně musí být neustále vlhko.

Nábytek byl staromódní, ale kvalitní, solidní, tmavý, vcelku dobře udržovaný, ačkoliv se mnoho místností zřejmě nepoužívalo nebo do nich léta nikdo ani nevkročil. Jedině na malém salonu na konci úzké haly bylo znát, že se hojně používal - tady pravděpodobně trávila paní Drablowová většinu svých dnů.

V každé místnosti byly prosklené knihovny plné knih, kromě knih tam byly obrazy v masívních rámech, zašlé portréty a olejomalby starých domů. Avšak když jsem se probral svazkem klíčů, které mi dal pan Bentley, našel jsem ty, kterými se daly odemknout nejrůznější stoly, skříňky a psací stoly. Zděsil jsem se, neboť byly plné hromádek a krabic s písemnostmi - dopisy, účty, právnické dokumenty, zápisníky, vše převázané stužkou nebo provázkem, a věkem zažloutlé. Vypadalo to, jako by paní Drablowová v životě nevyhodila jediný kus papíru nebo dopis, a bylo jasné, že probral se tím byťjen zběžně, bude mnohem náročnější, než jsem předpokládal. Většina z toho se ukáže jako bezcenná, ale přesto se to všechno bude muset prohlédnout, než budu moci cokoliv, co bude vyřizovat pan Bentley ve spojitosti s tím, jak se má s majetkem naložit, zabalit a odeslat do Londýna. Bylo zřejmé, že nemá valný smysl, abych se do toho v té chvíli pouštěl, bylo už pozdě a byl jsem příliš rozčilený tou událostí na hřbitově. Místo toho jsem se jenom porozhlédl po domě, prošel všechny místnosti, ale neobjevil nic zvlášť zajímavého ani pěkného na pohled. Vše bylo podivně neosobní, nábytek, doplňky i ozdobné předměty shromáždil někdo s pramalou osobitostí nebo vkusem; byl to nudný, poněkud ponurý a nepřívětivý domov. Pozoruhodný a výjimečný byl v jednom jediném ohledu - v tom, jakou měl polohu. Z žádného okna - a byla v každé místnosti vysoká a široká - se nenabízel jiný pohled než na soliska a visti řeky a tu nekonečnou oblohu, veškerá barva se z nich nyní vytratila a vsákla, slunce zapadlo, světla bylo namále, všechno bylo nehybné, vodní hladinu nezčeřila jediná vlnka a já stěží dokázal rozeznat předěl mezi zemí a vodou a oblohou. Všude kolem nic než šeď. Podařilo se mi vytáhnout všechny rolety a jedno dvě okna otevřít. Vítr úplně ustal, nebylo slyšet nic než slabounké, tichounké syčení vody, jak se přikrádal příboj. Nedokázal jsem pochopit, jak mohla jedna stará žena vydržet den po dni, noc po noci osamění v tomto domě, ponechána šama sobě po tolik let. Já bych se zbláznil ~ a teď jsem měl v úmyslu věnovat bez přerušení jednu každou minutu třídění písemností, abych s tím rychle skoncoval. A přesto bylo ve výhledu na ty divoké, rozlehlé slatiny něco podivně fascinujícího, neboťbyly záhadně krásné, dokonce i nyní, v šedavém stmívání. Míli za mílí nebylo vůbec nic k vidění, a přesto jsem nemohl odtrhnout od toho pohledu zrak. Ale pro dnešek jsem toho měl dost. Dost samoty a ticha, až na šplouchání vody a kvílení větru a melancholický křik ptáků, dost monotónní šedi, dost tohoto ponurého starého domu. A protože zbývala ještě nejméně hodina, než se vrátí Keckwick s koněm a bryčkou, rozhodl jsem se, že se seberu a nechám dům domem. Pořádná rychlá procházka mě vzpamatuje a zvedne mi náladu a vzbudí ve mně chuťk jídlu, a když přidám do kroku, dojdu do Crythin GilTordu včas, abych ušetřil Keckwickovi cestu. 1 kdybych to nestačil, měl bych ho potkat cestou. Stezka byla ještě viditelná, zpátky vedly rovné cesty a nemohl jsem nijak zabloudit.

S tím pomyšlením jsem zavřel okna, znovu stálil rolety a zanechal dům Na Úhořích blatech v tom uplývajícím listopadovém světle sobě samému.

■ KŮŇ A BRYČKA

Venku panovalo naprosté ticho, takže jsem slyšel jediné zvuk vlastních kroků, když jsem svižně vykročil po štěrku, a dokonce i tento zvuk se ztišil ve chvíli, kdy jsem kráčel po trávě ke stezce. Na obloze se pár posledních racků vracelo domů. Jednou dvakrát jsem se ohlédl přes rameno, zpola jsem očekával, že zahlédnu, jak mě následuje černá postava té ženy. Ale v tuhle chvíli už jsem sám sebe téměř přesvědčil, že to musela být nějaká vyvýšenina nebo proláklina v půdě na druhé straně toho hřbitova a za ním možná nějaké osamělé obydlí, přikrčené, že na ně nebylo vidět, neboť měnlivé světlo na takovém místě dovede klamat, a nakonec jsem popravdě tam ven nevyšel, abych zapátral, kde se ukryla, jenom jsem se rozhlédl okolo a neuviděl nic. Dobrá tedy. Prozatím jsem si povolil zapomenout na to, jak nepřiměřeně pan Jeromc zareagoval, když jsem se dopoledne o té ženě zmínil.

Stezka pod mýma nohama byla ještě celkem suchá, ale nalevo jsem viděl, jak voda začíná zvolna prosakovat, pomaloučku a naprosto neslyšně. Uvažoval jsem, jak hluboko pod vodou se cesta octne, když příliv vrcholí. Ale za klidného večera jako dnes byla spousta času na bezpečný přechod, ačkoliv pěšky to bylo delší než se mi zdálo, když jsme jeli v bryčce, a konec stezky jako by se ztrácel v šedi vepředu. Nikdy v životě jsem nebyl tak docela sám, ani jsem se necítil tak malý a bezvýznamný v té rozlehlé krajině před sebou, a zmocnilo se mě nikoli nepříjemné, zamyšlené, filozofické rozpoložení, umocněné tou bezbřehou lhostejností vody a oblohy k mé přítomnosti.

O několik minut později, nedokázal jsem určil o kolik, jsem se vytrhl ze zamyšlení a uvědomil si, že už moc daleko před sebe nevidím, a když jsem se otočil, zaskočilo mě, že ani dům Na Úhořích blatech nebylo vidět, nc proto, že by se snesla večerní tma, ale kvůli husté, vlhké mlze od moře, která se přivalila přes slatiny a vše zahalila - mne, dům za mnou, konce stezky a krajinu přede mnou. Byla to mokrá, přilnavá, pavučinovitá mlha, jemná a přesto neproniknutelná. Byla cítil a chutnala naprosto jinak než špinavá žlutá mlha v Londýně; tamta byla dusivá, hustá a nehybná, tahle byla slaná, lehká a světlá a před očima se mi neustále měnila. Pocítil jsem, jak mě mate a pokouší, jako by ji tvořily miliony živých prstů, které se mě kradí dotýkají, přilínají ke mně a polom se znovu odtáhnou. Vlasy, obličej a rukávy kabátu jsem měl již od toho mokrého závoje vlhké. Především mě však zmátlo a znervóznilo to, že mlha přišla tak náhle.

Chvilku jsem zvolna kráčel dál, odhodlaný držet se stezky, dokud nevyjdu na bezpečnou venkovskou cestu. Ale začínalo na mě doléhat, že bych se mohl velice rychle ztratit, kdybych jednou sešel z té přímé stezky, a mohl bych celou noc vyčerpaně bloudit. Jako nejrozumnější se nabízelo otočil se a vrátit se po vlastních stopách těch pár set metrů, co jsem ušel, a počkat u domu, dokud se buď nezvedne mlha, nebo pro mě nepřijede Keckwick, nebo obojí.

Cesta zpátky byla hotová noční můra. Byl jsem nucen postupovat pomalými kroky, protože jsem se bál, že uhnu na soliska a potom do stoupající vody. Když jsem pohlédl nahoru nebo kolem sebe, zaskočila mě ihned ta pohyblivá, přeskupu jící se mlha, a já klopýtl. Modlil jsem se, abych se dostal k domu, který byl dál, než jsem si myslel. Potom jsem někde v dáli ve vířící mlze a temnotě zaslechl zvuk, který mi dodal odvahy, vzdálený, ale nezaměnitelný klapot koňských kopyt a hrčení a skřípání bryčky. Takže Keckwicka mlha nijak nevyvedla z míry, byl zcela zvyklý na jízdu pěšinami a po stezce ve tmě, a já se zastavil a čekal, až uvidím lucernu - protože jistě musí nějakou mít - a napadlo mi, jestli bych neměl zakřičet a dál o sobě vědět, aby na mě náhodou najednou nenajel a nesrazil mě do vody,

Potom jsem si uvědomil, že si mlha pohrává se zvukem stejně jako s viditelností, protože se hrčení bryčky nejenom ke mně nepřibližovalo, jak bych čekal, ale zároveň jako by nepřicházelo přímo zezadu, rovnou ze stezky, ale místo toho odněkud napravo ode mě, ze slatin. Snažil jsem se určit, odkud vane vítr, ale po větru nebylo stopy. Otočil jsem se, ale vtom ten hluk začal zase slábnout. Zmateně jsem stál a vyčkával, napínal sluch, jestli tou mlhou něco uslyším. To, co jsem uslyšel poté, mě vyděsilo a krev mi ztuhla v žilách, ačkoliv jsem to nebyl schopen pochopil ani si to vysvětlit. Hrčení bryčky se vzdalovalo, potom najednou někde v dálce na slatinách utichlo a dolehl ke mně podivný mlaskavý, klokotavý zvuk, který neustával, do toho se ozvalo pronikavé rzáni a nářek splašeného koně a pak jsem uslyšel jiný nářek, výkřik, poděšený vzlyk - dalo se to těžko určit - ale s hrůzou jsem si uvědomil, že to vykřiklo dítě, malé díle. Stál jsem naprosto bezmocně v mlze, která mě halila a zbraňovala mi cokoli uvidět. Strachy a z pocitu marnosti jsem skoro plakal, a věděl jsem, že nade vší pochybnost slyším poslední hrůzné zvuky, které vydává zápasící kůň a bryčka, v níž je dítě, a k tomu nějaký dospělý - nejspíš Keckwick. Nějak patrně sjeli ze stezky a dostali se na mokřiny a ted' je pohlcují pohyblivé písky a stoupající příliv.

Rozkřičel jsem se, až jsem myslel, že mi prasknou plíce, a pak jsem se rozběhl kupředu, ale hned se zastavil, protože jsem nic neviděl a nevěděl jsem, k Čemu by to bylo dobré. Nemohl jsem se doslal na soliska, a i kdybych to byl dokázal, stejně nebyla šance, že bych našel tu bryčku nebo pomohl cestujícím, pouze bych s největší pravděpodobností riskoval, že se sám propadnu do bažin. Zbývalo jenom dostat se zpátky do domu Na Úhořích blatech, rozsvítil všechna světla a nějak se snažit dát jimi z oken znamení, a navzdory všemu doufat, žc to v krajině okolo někdo uvidí jako loď maják.

Otřásl jsem se při strašlivých představách, které se mi honily hlavou a před nimiž nebylo uniku. Viděl jsem ty ubohé bytosti, jak se pomalu dusí a topí v bahně a vodě, zapomněl jsem na vlastní strach a zjitřenou představivost, které mě posedly před pár minutami, a soustředil jsem se na to, abych se co nejrychleji a nejbezpečněji dostal zpátky k domu. Voda nyní šplouchala velice blízko u stezky, ačkoliv jsem ji mohl pouze slyšet, mlha byla stále neproniknutelná a už se úplně setmělo. Úlevou jsem vydechl, když

jsem pod nohama pocítil drny a posléze štěrk a nevidomé jsem klopýtal ke dveřím domu.

Slatiny za mnou zůstávaly mlčenlivé a nehybné až na len pohyb vody, jako by bryčka a kůň nikdy ani neexistovali.

Když jsem se znovu doslal do domu, podařilo se mi v temné hale objevit židli, práve když se mi podlomila kolena, klesl jsem na ni, složil jsem hlavu do dlaní a dal průchod bezmocnému pláči, protože na mě plně dolehlo vědomí toho, co se právě odehrálo.

Jak dlouho jsem tam seděl v nejhlubším zoufalství a strachu, nevím. Ale po nějaké době jsem byl schopen se sdosta-lek vzpamatovat a pustit se po dome, rozsvítit všechna světla, která se mi rozsvítit podařilo, a nechat je tak, ačkoliv žádné nesvítilo zvlášť jasně a v hloubi duše jsem věděl, že je malá naděje, že někdo tou mlhou uvidí slabou záři několika lamp, i kdyby se tam příhodně nějaký pocestný naskytl. Ale aspoň něco jsem udělal - vše, co se v té chvíli dalo -a cílil jsem se díky tomu o poznání lépe. Potom jsem začal prohledávat skříně a příborníky a kuchyňské zásuvky, až jsem nakonec v jídelně našel zastrčepou láhev brandy -třicet let starou a dosud zazátkovanou a zapečetěnou. Otevřel jsem ji, našel sklenici a nalil si tolik, kolik mi připadalo vhodné pro člověka, který utrpěl hluboký otřes a naposledy jedl před kolika hodinami.

Tu místnost paní Drablowová zjevně mnoho let nepoužívala. Lak na nábytku ztratil slaným vzduchem lesk a svícny a ozdobné mísy byly zašlé, lněné ubrusy složené a ztuhlé, proložené žloutnoucím hedvábným papírem, sklo a porcelán zaprášené.

Vrátil jsem se do malého obývacího pokoje, jediné místnosti, která skýtala jakés takés pohodlí, jakkoli tam bylo chladno a zatuchlo, a tam jsem usrkával brandy a snažil se, co nejklidněji jsem byl schopen, si rozmyslet, co bych měl udělat.

Ale jak začalo pití působit, byl jsem spíš rozčilenější a v hlavě jsem měl čím dál větší zmatek. Začal jsem mít zlost na pana Bentleyho, že mě sem poslal, a na sebe, že jsem pošetile a hloupě ignoroval všechny narážky a zastřená varováni, kterých se mi ohledně toho místa dostalo, a toužil jsem - ne, modlil jsem se - za nějaké rychlé vysvobození, abych byl zpátky v bezpečí a útěšlivém ruchu a hluku Londýna, mezi přáteli - mezi vůbec nějakými lidmi - a se Stellou.

Nedokázal jsem klidně sedět v tom starém domě, kde na mě všechno padalo, a přesto jako by byl podivně prázdný, ale chodil jsem z místnosti do místnosti, tu vzal do ruky nějaký předmět a zase ho v beznaději položil, potom jsem vyšel nahoru a procházel ložnicemi se zavřenými okenicemi a vystoupil ještě výš do podkroví plného haraburdí, kde nebyly koberce a na vysokých úzkých oknech záclony ani rolety.

Všechny dveře byly otevřené, pokoje uklizené, ale zaprášené, lezavč studené a vlhké a rovněž trochu zatuchlé. Jenom jedny dveře na druhém konci chodby, která vedla od Iři ložnic v prvním patře, byly zamčené. Zvenčí nebyla žádná klíčová dírka ani zástrčka.

Z nějakého nejasného důvodu jsem na ty dveře dostal zlost, kopal jsem do nich a rumploval klikou, než jsem to vzdal a vrátil se dolů a cestou naslouchal ozvěně vlastních kroků.

Každou chvíli jsem přistoupil k tomu či onomu oknu, otřel rukou tabulku a zkoušel vyhlédnout ven, ale ačkoliv jsem si v povlaku špíny utřel kousek, jímž jsem viděl, nedokázal jsem setřít ten závoj mlhy od moře, která se zvenčí držela tak blízko skla. Jak jsem do ní hleděl, viděl jsem, že se neustále převaluje jako oblaka, vůbec se však netrhá ani neřídne.

Nakonec jsem klesl na plyšem čalouněnou pohovku ve velkém přijímacím pokoji s vysokým stropem, odvrátil jsem se od okna a poddal se, spolu s posledními doušky druhé sklenice lahodné, voňavé brandy, melancholickému přemýšlení a určité scbezpylující lítosti. Už mi nebylo zima, ani jsem se nebál, ani mnou neprochvíval neklid, měl jsem pocit, jako bych se obrnil proti těm děsivým událostem, které se odehrály tam na slatinách, a povolil jsem si sklouznout do otupělosti, která byla právě laková jako mlha venku, spočinout v ní a nalezl, pokud ne klid duse, alespoň jislou úlevu v tom napěli po všech těch mimořádných prožitcích.

Nějaký zvonek zvonil a zvonil, zvonil mi v uších, uvnitř hlavy, jeho klinkot se ozýval hned velice blízko, hned zas podivně vzdáleně, jako by se vlnil, a mně nezbylo než se vlnit s ním. Snažil jsem se vymanit z nějaké temnoty, která nezůstávala na jednom místě, ale přesouvala se stejně, jako mi připadalo, že se mi pohybuje zem pod nohama, takže jsem měl strach, že uklouznu a upadnu, padnu dolů a budu vtažen do hrozivého ohlušivého víru. Ten zvonek nepřestával zvonit. Udiveně jsem se probral a uviděl za vysokými okny na čisté temné obloze měsíc, velký jako dýně.

Hlavu jsem měl otupělou, v ústech sucho .a nepříjemně, údy ztuhlé. Spal jsem možná pár minut, možná několik hodin, ztratil jsem pojem o čase. Pracně jsem se napřímil a potom mi došlo, že len zvonek není součástí zmateného, neklidného, těžkého snu, ale že je to skutečný zvonek, který se rozléhá domem. Někdo byl u hlavního vchodu.

Když jsem se tak vlekl ven z místnosti a do haly a div jsem neupadl, neboť jsem měl nohy přelezené, jak jsem se krčil na pohovce, začal jsem se rozpomínal na to, co se stalo, a především - a tu mě znovu při tě vzpomínce zachvátil děs - na tu bryčku s koněm, z které jsem venku na Úhořích blatech slyšel dětský nářek. Všechna světla, která jsem rozsvítil, dosud svítila; napadlo mi, že je musel někdo zahlédnout, a když jsem otevíral hlavní dveře, zadoufal jsem v nemožné: že tam najdu záchramiou četu, silné muže, lidi, na které budu moci přesunout zodpovědnost, kteří budou vědět, co dělal a kteří mě především odvezou z tohoto místa.

Ale ve světle, které se linulo z haly, a ve svitu úplňku stál na štěrkované cestě jenom jediný člověk - Keckwick. A za ním bryčka a kůň. Vypadali naprosto skutečně, úplně normálně a bez nej menší újmy. Vzduch byl čistý a chladný, obloha posetá hvězdami. Slatiny se rozprostíraly nehnutě a tiše a ve světle měsíce se stříbřitě leskly. Po mlze nebo mracích nebylo stopy a ve vzduchu tkvěl jen slabý závan vlhkosti. Všechno se tak změnilo, tak dokonale změnilo, že

mi bylo, jako bych se znovu narodil do jiného světa a vše ostatní patřilo do nějakého horečnatého snu.

„Člověk musí počkat, až se takovýhle mlíko samo zvedne. Když je to takhle hustý, nedá se ject,“ podotkl Keckwick věcně. „Měl jste zrovna smůlu.“

Jazyk jako bych měl přilepený k patru, kolena se mi div nepodlomila.

„A potom se musí počkat na odliv.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Divný místo. Na to prídete rychle sám.“

Tehdy se mi podařilo podívat se na hodinky a viděl jsem, že jsou skoro dvě po půlnoci. Právě začal odliv a Stezka devíti životů se vynořovala z vody. Spal jsem téměř sedm hodin, skoro tak dlouho jako každou jinou noc, ale do svítání zbývalo ještě kolik hodin, a já se cítil nedobře, zničeně a zesláble jako člověk, který hodinu za hodinou ležel beze spánku. „Nečekal bych, že přijedete v tuhle dobu,“ vypravil jsem ze sebe. „To jste moc hodný...“

Keckwick si trochu posunul kápi z obličeje, aby se mohl poškrábat na čele, a já si všiml, že nos a většinu spodní části obličeje má samý hrbolek a dolík a bradavici, pokožku měl těstoví tou a sytě namodrale rudou. „Nenechal bych vás tady přes noc,“ řekl nakonec. „To bych vám neudělal.“

Na chvíli se mi zatočila hlava, neboťjsme zřejmě zapředli normální věcný rozhovor - skutečně jsem byl rád, že ho vidím, nikdy v životě jsem víc nevítal pohled na spřízněnou lidskou bytost a spolehlivého koníka, který trpělivě, tiše stál opodál.

Ale potom jsem se rozpomněl na svůj předchozí zážitek a vyhrkl jsem: „Ale, co se vám stalo, jak to, že jste zde - jak jste sc z toho dostal?“ Vtom se mi sevřelo srdce, protože jsem si uvědomil, že to samozřejmě nebyl Keckwick a jeho kůň, kdo se dostal do pohyblivých písků. Vůbec ne, ale někdo jiný, někdo s dítětem, a teďbyli pryč. mrtví, bažina je pohltila a voda se nad nimi zavřela a na té nehnuté lesknoucí se hladině už není znát ani ta nejmenší vlnka. Ale kdo, kdo to za tmavého listopadového večera v houlící se mlze a při přílivu vyjel, a ještě navíc s dítětem, do těch zrádných míst, a proč, kam měli namířeno a odkud jeli - na míle široko

daleko byl tohle jediný dům, leda bych mčl pravdu ohledne té ženy v černém a jejího skrytého příbytku.

Keckwick se mi díval zpříma do obličeje a já si uvědomil, že musím vypadat neupraveně a vyjeveně, vůbec ne jako věcný, sebejistý a bystrý mladý právník, kterého odpoledne v domě zanechal. Potom ukázal na bryčku a řekl: „Nejlíp, když si nastoupíte.“

„Ano - ale...“

Zprudka se otočil a už si sedal na kozlík. Potom se s pohledem upřeným rovnou před sebe zachumlal do svého tlustého kabátu, límec zdvižený, aby mu chránil krk a bradu, a čekal. Bylo jasné, že si plně uvědomuje, v jakém jsem stavu, že ví, že se mi něco přihodilo a že ho to vůbec nepřekvapuje, a z jeho chování jsem rovněž jednoznačně vyrozuměl, že si o tom nepřeje nic slyšet, nechce se na nic plát ani odpovídat na mé otázky, nechce vůbec o té věci hovořit. Přiveze mě a odveze, spolehlivě a v kteroukoli hodinu, ale nic víc.

Beze slova jsem se rychle vrátil do domu, pozhasínal světla a potom jsem nastoupil do bryčky a nechal se Keck-wickcm odvézt přes liché, tajuplně krásné slatiny pod nehybným měsícem. Bryčka mě ukolébala do jakéhosi po-lobdělého transu. Hrozně mě rozbolela hlava a žaludek se mi chvílemi stahoval nevolností. Nerozhlížel jsem se kolem sebe, ačkoliv jsem občas pohlédl na tu rozlehlou báň nočního nebe a na hvězdy, kterými byla poseta, a byl to útěšný a uklidňující pohled. Nebesa jako by zůstala v pořádku a nezměněna. Nic ostatního však v pořádku nebylo, ve mně ani kolem mě. Už jsem věděl, že jsem vstoupil do jakési nepředstavitelné - vskutku neuvěřitelné - říše vědomí, že příchod do tohoto místa mě už změnil a že není cesty zpátky. Neboť dnes jsem uviděl a také uslyšel věci, o kterých se mi ve snu nezdálo. Ze ta žena, kterou jsem viděl u hrobů, není z tohoto světa, jsem teď - ne, věřil, to ne - věděl jsem to s jistotou, která ve mně hluboko vězela, a uvědomil jsem si, že jsem té nezvratné jistoty nabyl snad během toho neklidného, mučivého spánku. A začal jsem mít podezření, že ta bryčka s koníkem, kterou jsem slyšel venku na slatinách, ta bryčka s dítčtem, které tak hrozne křičelo a které pohltily pohyblivé písky, zatímco slatiny, ústí řeky, zemi a moře halila ta náhlá mlha, v které jsem zabloudil - oni v ní také zbloudili - ta bryčka že nebyla skutečná, ne zde a nyní, nebyla hmotná, ale přízračná. To, co jsem slyšel tak zřetelné jako nyní hrčení bryčky a klapot koňských kopyt, a to, co jsem viděl - ženu s bledou, ztrhanou tváří u hrobu paní Drablowové a potom znovu na starém hřbitově - jsem viděl skutečně. Odpřisáhl bych to, odpřisáhl na bibli. Přesto to bylo nějakým způsobem, kterému jsem nerozuměl, neskutečné, přízračné, byly to bytosti dávno mrtvé.

Když jsem si to přiznal, cítil jsem se najednou klidnější. Nechali jsme za sebou slatiny a ústí řeky a hlubokou, tichou nocí hrkotali po cestě. Říkal jsem si, že budu muset na hostinského v GilTord Arms zabušit a přesvědčit ho, aby mě vpustil, a pak jsem zamýšlel jít nahoru do té pohodlné postele a znovu usnout, pokusit se zapudit všecky ty události z hlavy a ze srdce a víc na ně nemyslet. Zítra, za denního světla, se vzpamatuji a pak si promyslím, co udělám. V tuhle chvíli jsem věděl, že se za nic na světě nechci vrátit do domu Na Úhořích blatech, a musím se pokusit najít způsob, jak se zprostil jakéhokoliv dalšího vyřizování záležitostí paní Drablowové. Jestli se nějak panu Bentleymu vymluvím, nebo se odvážím mu říct pravdu a budu doufat, že se ne-zesměšním, to jsem si zatím netroufal rozhodnout.

A právě když jsem se připravoval ke spánku - ukázalo se, že hostinský je úslužný a má velké porozumění -jsem znovu začal přemýšlet o tom, jak mimořádnou šlechetnost Keckwick projevil, že pro mě přijel, jen co mu to mlha a odliv dovolily. Jistě by se dalo čekat, že pokrčí rameny a půjde si lehnout s tím, že mě vyzvedne brzy poránu. Ale musel zůstat vzhůru a snad nechat i zapřaženého koně. jak měl starost, abych v tom domě nemusel strávit noc. Byl jsem mu hluboce vděčný a řekl jsem si, že by měl za svoji námahu dostat štědrou odměnu.

Když jsem vlezl do postele, bylo po třetí, a ještě pět hodin nebude světlo. Hostinský řekl, ať spím, jak dlouho chci,

nikdo mě nebude rušit a snídani dostanu kdykoliv. Také on dával svým způsobem najevo starost o moje blaho jako Keckwick, ačkoliv se oba dva chovali stejně mimořádné rezervovaně, obrnili se proti veškerému vyptávání, a já mel dosl rozumu, abych se nesnažil to změnit. Těžko říct, kdo mohl vědět, co sami viděli nebo slyšeli, kolik toho věděli o minulosti a co všechno se událo, nemluvě o klepech a pověstech a předsudcích, co s tím souvisely.

Takhle jsem té noci uvažoval, když jsem položil hlavu na měkký polštář a konečně upadl do neklidného, mátožného spánku, v kterém přicházely a odcházely různé postavy a znepokojovaly mě, takže jsem se jednou dvakrát sám zpola probudil, když jsem vykřikl nebo nesrozumitelně promluvil. Potil jsem se, převracel z boku na bok, snažil se vymanit z těžkých snů, uniknout polovcdomému pocitu strachu a neblahé předtuchy, a po celou dobu znovu a znovu pronikalo do mých snů rzáni poděšeného koně a pláč a křik toho dítěte, zatímco já stál bezmocně v mlze, nemohl odlepit nohy od země, pohnout tělem, a přitom za mnou postávala, ačkoliv jsem ji neviděl, pouze vycítil její temnou přítomnost - ta žena.

■ OBAVY PANA JEROMA

Když jsem se probudil, uvidel jsem opět tu příjemnou ložnici plnou jasného zimního slunce. Ale vzbudil jsem se přitom hluboce vyčerpaný a sklíčený, že jsem porovnával, jak úplně se liší mé nynější rozpoložení od včerejšího rána, kdy jsem se tak dobře vyspal a probudil se osvěžený a vyskočil jsem z postele, dychtivý začít den. A bylo to teprve včera? Měl jsem pocit, jako bych urazil dlouhou cestu, v duchu, ani ne tolik v prožitém čase, a mé předchozí spokojené a klidné bytí bylo tak rozkotáno, jako by od té doby uběhla léta. Nyní jsem měl hlavu těžkou, malátnou, unavenou a také zmatenou, moje nervy a představivost byly napjaté k prasknutí.

Ale po chvíli jsem se přinutil vstát, protože mi už stěží mohlo být hůř než v posteli, která tni nyní připadala hrbolatá a nepohodlná jako pytel brambor. Jakmile jsem rozhrnul závěsy, ukázalo se ostře modré nebe. Dopřál jsem si pořádnou horkou koupel, po které jsem si opláchl hlavu a krk pod kohoutkem se studenou vodou a začal jsem se cítit už ne tak zničený a deprimovaný, byl jsem vyrovnanější a schopný systematicky uvažovat o dni, který jsem měl před sebou. Při snídani, kterou jsem snědl s větší chutí, než jsem čekal, jsem se zaobíral různými možnostmi. Včera v noci bych se byl nedal za žádnou cenu zviklat v rozhodnutí, že už nechci mít nic do činění s Úhořími blaty a záležitostmi paní Drablowové. Chystal jsem se zalelegralbvat panu Bentley-mu, zanechat vše v rukou pana Jeroma a nastoupit do prvního vlaku do Londýna.

Králce řečeno jsem se chystal utéct. Ano, takhle se mi to jevilo v jasném denním světle. To rozhodnutí ve mně nevzbuzovalo žádný zvláštní pocit viny. Vyděsil jsem se lak, jak jen se člověk vyděsit může. Nemyslel jsem si, že uteču před prvním fyzickým nebezpečím, ačkoliv jsem si o sobě nikdy nemyslel, že jsem o mnoho statečnější než kdo jiný. Ale všechny ty události byly dohromady mnohem děsivější, protože nebyly hmatatelné a vysvětlitelné, nedaly se dokázat, a presto byly tak hluboce působivé. Začal jsem si uvědomoval, co mé nejvíc vyděsilo - a když jsem lak toho rána prozkoumával vlastní myšlenky a pocity, děsit mě to nepřestávalo - ne to, co jsem viděl - na ženě se ztrhaným obličejem nebylo nic skutečně odpudivého nebo hrůzného. Je pravda, že ty strašlivé zvuky, které se ke mně donesly mlhou, mě velice rozrušily, ale daleko horší bylo, co z toho všeho vyzařovalo, co tyto věci obklopovalo, co povstalo, aby mě odradilo, jakási atmosféra, jakási síla - nevím přesně, jak to nazvat - zlo a nečisté síly, hrůza a utrpení, zlovolnost a hořký hněv. Měl jsem pocit, že se něčemu lakovému nedokážu postavit.

„Dneska bude v Crythinu klidněji,“ řekl hostinský, když přišel sklidit můj talíř a dolít mi konvici s kávou. „Na trh se s jede kdekdo z široka daleka, ale dneska dopoledne se toho bude dít pramálo.“

Chvilku postál, pozorně si mě prohlížel a já znovu pocítil, že bych se měl omluvit, že jsem ho včera v noci vzbudil a musel mi jít dolů otevřít. Zavrtěl hlavou. „Lip než abyste musel strávit... v nepohodlí noc někde jinde.“

„Ale já jsem se stejně moc dobře nevyspal. Pronásledovaly mě těžké sny a celkově jsem byl neklidný.“

Neřekl nic.

„Dnes ráno myslím potřebuji trochu pohybu na čerstvém vzduchu. Možná se projdu kousek po okolí, podívám se na nějakou tu farmu, která patří lidem, co tady včera obchodovali.“

Chtěl jsem tím říct, že mám v úmyslu otočit se k bažinám zády a vydat se přesně opačným směrem.

„No, uvidíte, že to bude příjemná a pohodlná procházka, tady je to na míle daleko samá rovina, jako slul. Samozřejmě byste se mohl pustit o hodně dál, kdybyste chtěl jet na koni.“

„Jen to ne, v živote jsem na koni neseděl a přiznávám, že nejsem v náladě, abych s tím začal dnes.“

„Nebo,“ vyhrkl s úsměvem, „bych vám mohl půjčit dobré, spolehlivé kolo.“

Kolo! Uviděl, že jsem se hned zatvářil jinak. Jako chlapec jsem na kole jezdil pravidelně a daleko a popravdě řečeno si sc Stellou občas vyjedeme vlakem k nějaké přehradě a s něčím k snědku v kosících pak šlapeme míle na kolech podél Temže.

„Najdete ho vzadu, tam na dvorku. Jen si ho půjčle, pane, jestli mále chuť.“ A odešel z jídelny.

Představa, že bych se lak na hodinku projel, aby vítr odvál pavučiny a zatuchlost noci, abych se osvěžil a vzpamatoval, byla velice povzbuzující, a viděl jsem, jak se mi zlepšuje nálada. Navíc jsem se už nechystal uléct.

Místo toho jsem se rozhodl, že si zajdu promluvit s panem Jeromem. Připadl jsem na nápad, že ho požádám o pomoc při třídění písemností paní Drablowové - možná má nějakého kancelářského poslíčka, kterého by mohl postrádat, neboť nyní jsem si byl jist, že za denního světla a ve společnosti dalšího člověka mám opět dost síly se domu Na Úhořích blatech postavit. Pracoval bych co nejmetodičlěji a nejpilněji a vrátil bych se do města dlouho před setměním. A ke hřbitovu bych se na krok nepřiblížil.

Bylo pozoruhodné, jak tělesná pohoda vylepšila mé duševní rozpoložení, a když jsem vyšel ven na tržiště, cítil jsem se znovu jako obvykle: vyrovnaně, v dobré náladě, a co chvíli sc ve mně vzedmula radost, jak jsem se těšil na vyjíždku na kole. Vyhledal jsem kancelář Horatia Jeroma, agenta s pozemky a realitami - dvě ošuntělé místnosti s nízkými stropy za skladištěm obilí v úzké uličce, vedoucí z náměstí - a očekával jsem, že tam najdu nějakého asistenta nebo úředníka, jemuž se ohlásím..Nikdo tam ale nebyl. Panovalo lam ticho, čekárna byla zanedbaná a prázdná. Chvilku jsem tam postával a potom jsem přistoupil k dalším jediným a zavřeným dveřím a zaklepal. Chvíli se nedělo nic, pak se ozvalo zaskřípění židle o podlahu a rychlé kroky. Pan Jerome otevřel dveře.

Okamžitě bylo jasné, že není vůbec potěšen, že mě vidí. Nasadil uzavřený, neproniknutelný výraz jako předešlého dne a zaváhal, než mě nakonec pozval do své kanceláře a podivně po mně kradí pokukoval, potom pohled rychle odvrátil a zahleděl se mi někam přes rameno. Odmlčel jsem se a vyčkával, předpokládal jsem, že se mě zeptá, jak jsem

si vedl v domě Na Úhořích blatech. Ncřekl ale nic, a lak jsem vyrukoval se svým návrhem.

„Jak vidíte, neměl jsem představu - nevím, jestli vy ano - kolik písemností paní Drablowová vlastnila. Jsou toho luny, a většinou je to na vyhození, o tom nepochybuji, ale musí se to projít list po listu. Je zcela jasné, že pokud se nemám v Crythin Giffordu usadit na nedohlednou dobu, budu potřebovat pomoc.“

Pan Jerome se zatvářil zděšeně. Odsunul se na židli co nejdál ode mě, a jak tak seděl za svým rozvrzaným stolem, pomyslel jsem si, že kdyby mohl projít zdí na ulici, s chutí by to udělal.

„To ne. Obávám se, že vám nemohu poskytnout pomoc, pane Kippsi.“

„Neměl jsem na mysli, že byste vy osobně něco dělal,“ řekl jsem konejšivě. „Ale snad máte nějakého mladého pomocníka.“

„Nemám nikoho. Pracuji zcela sám. Nemohu vám vůbec pomoct.“

„Pomozte mi tedy někoho najít - jistě by se ve městě našel nějaký mladý muž se špetkou inteligence, který by si rád vydělal pár liber a kterého bych mohl na tu práci najmout?"

Všiml jsem si, jak mu začaly pracovat ruce, které měl předtím na opěrkách křesla. Nervózně jimi šoupal, mlel, svíral je, rozvíral.

„Je mi líto - tohle je malé město - mladí lidé odcházejí -nemají tady moc možností.“

„Ale já nabízím příležitost k výdělku, i když jen dočasnou.“

„Nenajdete nikoho vhodného.“ Div na mě nekřičel.

Načež jsem velice klidně a liše řekl: „Pane Jerome, co chcete říct tím, že tady není nikdo vhodný, že žádného mladého člověka - nebo staršího, když na to přijde - nebude možné najít ve městě ani v blízkém okolí, člověka, který by byl schopný a svolný tu práci udělat, i kdyby se hledalo důkladně. Příliš mnoho zájemců nebude, tím jsem si jist, ale určitě bychom měli najít jednoho dva, kteří by tu práci udělat mohli. Vy však uhýbáte, než abyste na rovinu popravdě řekl, že nenajdu živou duši ochotnou strávit jakýkoliv čas venku v dome Na Úhořích blatech, ze strachu, že to, co se povídá, je pravda - ze strachu, že se setkají s lim, s čím já se už setkal.“

Rozhostilo se naprosté ticho. Ruce pana Jeroina nepřestávaly kolem sebe šátrat jako pracky nějakého zápasícího tvora. Bledé vypouklé čelo měl zrosené potem. Nakonec se zvedl a přitom málem překotil židli, přistoupil k úzkému oknu a zahleděl se ušmudlanou tabulkou na domy naproti a dolů na tichou ulici. Potom, obrácený ke mně zády, konečně řekl: „Keckwick se pro vás vrátil.“

„Ano. A nedovedu vyjádřil, jak jsem mu byl vděčný.“

„Neexistuje nic, co by Keckwick o domě Na Úhořích blatech nevěděl.“

„Rozumím tomu dobře, že zařizoval věci pro paní Drab-lowovou?“

Přikývl. ,,S nikým jiným se nestýkala. Ne hlas se mu vytratil.

„S žádnou jinou živou bytoslí,“ doplnil jsem klidně.

Když znovu promluvil, hlas mu zněl zastřeně a unaveně. „Kolují různé historky,“ řekl, „báchorky. Jsou to všecko nesmysly.“

„To věřím. Takové místo je živnou půdou pro obludy z bažin, bytosti z hlubin a spousty bludiček.“

„Většinu z toho nemusíte brát vážně.“

„Ovšem. Ale něco přece.“

„Viděl jste na hřbitově tu ženu.“

„Viděl jsem ji znovu. Když včera odpoledne Keckwick odejel, šel jsem se projít po pozemcích, na nichž dům Na Úhořích blatech slojí. Byla na tom starém hřbitově. Co je to lam za rozvaliny - nějaký kostel nebo kaple?"

„Kdysi na lom ostrově stával klášter-dávno předtím, néž se ten dům vůbec postavil. Nějaká malá komunita, která se odřízla od zbytku světa. Jsou o tom zápisy v místní kronice. Zůstalo to opuštěné, zanechané zkáze - ach, to už je kolik set let.“

„A ten hřbitov?“

„Ten... len se později používal. Jen pár hrobů.“

„Drablowových?“

Náhle se ke mně otočil. Pokožku měl ted'nezdravě sedavou a já si uvedomil, jak hluboce ho nás rozhovor zasáhl a že by v nem raději nepokračoval. Musel jsem se nějak zařídil, ale v lu chvíli jsem se rozhodl, že zanechám všech pokusů o spolupráci s panem Jeromem a místo toho zavolám rovnou panu Bentleymu do Londýna. Za lim účelem se vrátím do hotelu.

„Nuže,“ řekl jsem, „já se, pane Jerome, nenechám odradit nějakým duchem nebo duchy. Bylo to nepříjemné a přiznávám, že budu rád, když najdu někoho, kdo se se mnou o práci v tom domě podělí. Ale udělal se musí. A pochybuji, že by žena v černém měla nějakou zášť vůči mně. Říkám si, kdo to asi byl? Nebo jel“

Zasmál jsem se, ačkoliv můj smích zazněl v té místnost i dost neupřímně. „Ani nevím, jak jí mám říkat!“

Snažil jsem se zlehčit něco, o čem jsme oba věděli, že je vážné, snažil jsem se to pominout jako něco bezvýznamného a snad dokonce neexistujícího, něco, co nás oba lak hluboce zasáhlo jako jiná zkušenost, kterou jsme v životě už předtím udělati, neboťnás přivedla na samou hranici předělu mezi životem a smrtí. „Musím se tomu postavit, pane Jerome. Takovým věcem se člověk postavit musí.“ A už když jsem mluvil, pocítil jsem, jak se ve mně vzmáhá nové odhodlání.

„Také jsem to říkal.“ Pan Jerome na mě soucitně hleděl. „Také jsem tak mluvil... kdysi.“

Ale jeho strach moje rozhodnutí jedině posílil. Co ho zlomilo a vzalo mu sílu? Nějaká žena? Pár zvuků? Nebo existovalo ještě něco dalšího, co bych měl poznat na vlastní kůži? Věděl jsem, že kdybych se ho zeptal, odmítne mi odpovědět, a ostatně jsem si nebyl jist, že se chci obeznámil se všemi těmi strašidelnými a podivnými zkušenostmi, které nervózní pan Jerome v domě Na Úhořích blatech udělal. Řekl jsem si, že jestli se mám v celé té záležitosti dobrat pravdy, měl bych spoléhat na svědectví vlastních smyslů a na nic jiného. Možná bych nakonec udělal lip, kdybych žádného pomocníka neměl.

Opustil jsem pana Jeroma a při odchodu jsem poznamenal, že s veškerou pravděpodobnosti tu ženu ani jiného podivného návštěvníka domu zesnulé paní Drablowové nezahlédnu.

„Modlím se, abyste měl pravdu,“ pravil pan Jcrome, podal mi ruku a přitom mi ji náhle silně stiskl. „Moc bych si to přál.“

„Nedělejte si starosti,“ zvolal jsem, záměrně jsem se tvářil bezstarostně a vesele a lelikým krokem jsem seběhl po schodech a zanechal pana Jeroma jeho rozčilení.

Vrátil jsem se do GiíTord Arms, a místo abych panu Bcnt-leymu zavolal, napsal jsem mu dopis. Popsal jsem mu dům a hromady písemností, co tam jsou, a vysvětlil mu, že bych (u měl zůstat déle, než jsem předpokládal, a že očekávám, že mi pan Bcntley dá vědět, pokud by chtěl, abych se neprodleně vrátil do Londýna a zařídil to nějak jinak. Rovněž jsem přičinil bezstarostnou poznámku, jak špatné pověsti dům Na Úhořích blatech mezi místními požívá, a že z tohoto důvodu - ale rovněž z dalších mnohem prozaičtějších -nejspíš těžko získám nějakou pomoc, ačkoliv se o to velice snažím. Nicméně by se celá záležitost měla uzavřít do týdne a zařídím, aby odešlo tolik písemností, kolik jich bude v Londýně potřeba.

Potom jsem dopis položil na stůl v hale, aby ho v poledne odeslali; vyšel jsem ven a našel to kolo, solidní staromódní kostilřas s velkým košíkem vepředu, téměř takový, na jakém se v Londýně prohánějí řezničtí poslíčci.

Nasedl jsem a vyjel z náměstí a dál postranní ulicí do kraje. Na vyjíždku na kole byl výtečný den, dost chladný, aby mi vítr při jízdě ošlehal tváře, jasný a bezmračný, že jsem v té otevřené rovné krajině vidci daleko na všeclmy strany.

Měl jsem v úmyslu zajet do nejbližší vesnice, kde jsem doufal, že bude další venkovská hospoda a že si tam dám k obědu chleba se sýrem a pivo, ale když jsem dojel k posledním domům, zmocnilo se mě tak mimořádně silné nutkání, abych zastavil a zahleděl se nikoli na západ, kde bych snad uvidel farmy a pole a vzdálené střechy vesnice, ale na východ. A lam se rozkládala ta lesknoucí se, vábící, stříbřitá blata s bledou oblohou, klenoucí se k obzoru, kde se spojovala s vodou v ústí řeky. Vanul odtamtud mírný vánek s příchutí soli. Dokonce i z té dálky ke mně doléhalo ono tajemné ticho a znovu na mě zapůsobila a našla odezvu ta znepokojivá, zvláštní krása. Nemohl jsem před tím místem utéct, budu se tam muset vrálit, ne nyní, ale brzy. Propadl jsem kouzlu, jaké určitá místa vyzařují, a přitahovalo k sobě moje představy, tužby, zvědavost, celou moji duši.

Dlouhou chvíli jsem se jen díval a díval a rozpoznával, co se se mnou právě děje. Byl jsem nyní lak rozechvělý, tak přecitlivělý, tolik schopný prudce, zjitřeně a bezprostředně zareagovat, že jsem žil jako v jiné dimenzi, srdce jako by mi bilo rychleji, kráčel jsem svižněji, vše, na co jsem pohlédl, bylo jasnější a mělo mnohem ostřejší, preciznější obrysy. A to vše od včerejška. Uvažoval jsem, jestli vypadám nějak podstatně rozdílně, že si, až se nakonec vrátím domů, mí přátelé a rodina lé změny všimnou. Cítil jsem se starší a jako člověk, který prochází těžkou zkouškou, zčásti plný strachu, zčásti pochybující, vzrušený, naprosto zotročený.

Ale nyní, abych ovládl a potlačil toto zjitřené citové rozpoložení a abych si napomohl znovu získat normální duševní rovnováhu, trochu se projedu. A tak jsem se rozhodně otočil k slatinám zády, obrátil kolo, znovu nasedl a rovnoměrně si to šlapal po venkovské cestě dál.

■ BETSY

Vrátil jsem sc asi po čtyřech hodinách a třiceti mílích v dobrém rozpoložení těla i mysli. Neúnavně jsem projížděl po kraji, pozoroval, jak poslední stopy zlatavého podzimu lehounce přecházejí v začátek zimy, vnímal, jak mě do obličeje šlehá čistý studený vzduch, a zaháněl jsem každý záchvěv nervózního strachu a morbidní představy energickou tělesnou činností. Našel jsem tu venkovskou hospodu, pojedl chleba se sýrem a dokonce jsem si potom vlezl do jedné stodoly a hodinku se prospal.

Když jsem se vrátil do Crythin Giffordu, cítil jsem se jako znovuzrozený, hrdý, spokojený, a především dychtivý a připravený čelit a vypořádat se s tím nej horším, co snad pro mě mají nachystáno dům paní Drablowové a ta podivná soliska okolo. Krátce řečeno jsem byl vyzývavý, vyzývavý a veselý, a tak jsem svižně zahnul za roh na náměstí a málem jsem se srazil s autem, které zahýbalo v protisměru. Jen tak tak jsem sc mu vyhnul, zabrzdil a seskočil z kola. Viděl jsem, že je to vůz, klerý patří mému spolucestujícímu z vlaku, panu Samuelu Dailymu, který na včerejší dražbě skupovával íar-my. Nařídil řidiči, aby zastavil, vyklonil se z okénka a zeptal se, jak se mi vede.

„Právě jsem se výtečně projel po kraji a už se těším na pořádnou večeři,“ řekl jsem vesele.

Pan Daily nakrčil čelo. „A vaše věc?“

„Pozůstalost paní Drablowové? Brzy budu mít všechno vyřízeno, i když přiznávám, že s tím bude mnohem víc práce, než jsem čekal.“

„Byl jste už v tom domě?“

„Ovšemže.“

„Hmmm.“

Pár vteřin jsme na sebe hleděli, ani jeden jsme zjevně neměli chuť věc dále rozvádět. Potom, když jsem se chystal znovu nasednout na kolo, jsem bezstarostně prohodil: „Abych pravdu řekl, baví mě to, beru celou záležitost spíš jako výzvu.“

Pan Daily na mě utkvěle zíral, až jsem lo nevydržel a odvrátil pohled sám. Připadal jsem si docela jako školák, kterého nachytali, jak se chvástá nějakou smyšlenou historkou.

„Pane Kippsi,“ řekl, „nevíte, o čem mluvíte. Dovolte, abych vás pozval na tu večeři, co na ni máte takovou chuť. V sedm hodin. Hostinský vám řekne, kudy se dostanete k mému domu.“ Potom pokynul řidiči, znovu se uvelebil a už na mě nepohlédl.

Jen jsem dorazil zpátky do hotelu, začal jsem se Imcd připravovat na příslí den či dny; ačkoliv zrnko pravdy v pokárání pana Dailyho bylo, přesto jsem byl pevně odhodlán a více než hotov pokračovat v práci v domě Na Úhořích blatech. Požádal jsein tudíž, aby mi připravili koš s potravinami a nadto jsem si sám vyšel do města a něco ještě dokoupil - kávu, čaj a cukr, dva bochníky chleba, krabici sušenek, čerstvý dýmkový tabák, zápalky a tak. Rovněž jsem si koupil velkou baterku a holinky. Hluboko v mysli mi tkvěla živá vzpomínka na chůzi přes slatiny v mlze a blížícím se přílivu. Kdyby se mělo něco takového opakovat -i když jsem se usilovně modlil, aby se to nestalo-chtěl jsem být tak dobře připraven, alespoň po ťyzické stránce, jak jen je to možné.

Když jsem pověděl hostinskému, co mám v plánu - že chci strávit dnešní noc v jeho hostinci a následující dvě v domě Na Úhořích blatech - neřekí vůbec nic, já si ale plně uvědomoval, že si v tu chvíli vybavil, stejně jako já, v jakém stavu jsem přijel; jak jsem mu v časných ranních hodinách divoce zabušil na dveře, ve tváři šok z toho, co jsem prožil. Když jsem se zeptal, jestli bych si mohl ještě vypůjčit kolo, pouze přikývl. Řekl jsem mu, aby zatím neobsazoval můj pokoj, a že podle toho, jak rychle mi půjde od ruky práce na písemnostech paní Drablowové, bych měl s konečnou platností odjet někdy koncem týdne.

Od té doby jsem kolikrát uvažoval, co si asi ten člověk myslel o umě a o tom, do čeho jsem se tak lehkovážně pouštěl. Bylo jasné, že věděl stejně jako každý druhý nejen co se o domě Na Úhořích blatech vypráví, ale rovněž znal skutečnou pravdu. Měl jsem podezření, že by byl radši, kdybych nadobro odejel, ale zřejmě se držel zásady nevyslo-vovat jakýkoliv názor, nikomu do ničeho nemluvit, ani neradit. Já jsem svým vystupováním toho dne navíc musel jasně dávat najevo, že nepřipustím žádné oponování, že nebudu věnovat pozornost žádnému varování, dokonce ani od sebe sama. Byl jsem tehdy až paličatě upnutý na úkol, který jsem měl před sebou.

O tom se přesvědčil i pan Samuel Daily jen chvíli poté, co jsem se ten večer dostavil do jeho domu. Pozoroval mě a nechal mě povídat a povídal, a sám po většinu večeře neřekl slovo.

Cestu tam jsem našel bez potíží a při příchodu na mě jeho dům udělal náležitý dojem. Stál uprostřed rozlehlého střízlivého venkovského parku, připomínajícího prostředí, které by mohla obývat postava z románů Jane Auslenové. Dlouhá příjezdová cesta pro kočáry lemovaná stromy vedla ke vchodu se sloupořadím, kamennými lvy a vázami na pilířích po obou stranách krátkého schodiště s balustrádou, z něhož se otevíral pohled na poněkud fádní, úzkostlivě udržované trávníky s nakrátko přistřiženými keři. Celkový dojem byl velkolepý, ale poněkud studený a nějak se k samotnému panu Daily mu vůbec nehodil. Bylo zřejmé, že dům koupil, protože vydělal dost peněz, aby ho koupit mohl, a také proto, že byl na míle daleko největší. Přesto však se v něm necítil ve své kůži, a já uvažoval, kolik asi místností zůstává po většinu času prázdných a neužívaných, neboť tam bydlel kromě nepočetného služebnictva se svojí ženou sám, ačkoliv mají jednoho syna, jak mi řekl, ženatého, který už má také dítě.

Paní Dailyová byla tichá, na první pohled plachá, nikterak svěže vyhlížející osůbka, která z toho prostředí byla ještě více nesvá než její manžel. Mluvila málo, nervózně se usmívala a něco složitého háčkovala z velmi jemné příze.

Nicméně mě oba vřele uvítali, jídlo bylo výtečné, měli jsme pečeného bažanta a pak velký koláč, a já se začal cítit pohodlně a uvolněně.

Před večeří, během ní a nad kávou, kterou paní Dailyová podávala v salónu, jsem si vyposlechl historii života Samue-la Dailyho a jeho vzrůstajícího bohatství. Nebyl ani tak chvá-stavý, jako spis prekypoval radosti nad vlastními počiny a šiestim. Vypočítaval rozlohu a nemovitosti, kterc mu patří, lidi, které zaměstnává nebo kteří jsou u nčho v nájmu, pověděl mi o svých plánech do budoucnosti, které byly, pokud jsem dokázal odhadnout, stát se jednoduše největším vlastníkem půdy v hrabství. Povídal o svém synovi a také o svéjn malém vnukovi, pro něž pro oba toto panství budoval. Člověk mu mohl závidět a mít na něho vztek, pomyslel jsem si, zvláště pak ti, kteří s ním soutěžili, kdo z nich půdu a nemovitost koupí, ale určitě nebylo možné si ho neoblíbit. Byl tak prostý, tak přímý, a vůbec se nestyděl za svoji ctižádost. Na jednu stranu byl prolmaný, ale přesto neobratný, určitě dokázal urputně smlouvat, byl však čestný. Jak večer pokračoval, zjistil jsem, že k němu pociťuji čím dál větší náklonnost, a také jsem se mu svěřil. Pověděl jsem mu o vlastních, byť skromných cílech, pokud mi pan Bentley poskyhic příležitost, a o Stelle a našich vyhlídkách do budoucnosti.

Teprve když se plachá paní Dailyová odebrala na lože a my přešli do pracovny, na stolku mezi námi se octla karafa dobrého portského a druhá s whisky, padla první zmínka o tom, proč ve zdejším kraji jsem.

Pan Daily mi velkoryse nalil portského a když mi sklenici podával, podotkl: „Jestli v tom budete pokračovat, jste blázen.“

Klidně jsem upil doušek dva, aniž bych odpověděl, ačkoliv to, jak zničehonic a bez obalu to řekl, někde hluboko ve mně probudilo strach, který jsem však ihned potlačil.

„Pokud chcete říct, že si myslíte, že bych měl vzdát úkol, za jakým jsem sem byl poslán, otočit se a utéct...“

„Poslouchejte, Arthure.“ Začal mě blahosklonně oslovovat křestním jménem, aniž mi nabídl, abych ho tak oslovoval také. „Nebudu vám vykládat babské povídačky... ty se vám donesou dost rychle, stačí se poptat. Možná už jste se něco doslechl.“

„Ne,“ řekl jsem. „Jenom narážky - a pan Jerome trochu zbledl.“

„Ale přece jste tam odjel.“

„Byl jsem tam a udělal zkušenost, o kterou bych nestál, aby se opakovala, ačkoliv přiznávám, že ji nedokážu vysvětlit.“

A pak jsem mu vypověděl všechno o ženě se zpustošeným obličejem na pohřbu a na tom starém hřbitově a o tom, jak jsem šel v mlze přes slatiny a o těch strašlivých zvucích, kleré jsem tam slyšel. Neúčastně seděl, sklenku u ruky, a poslouchal mě bez přerušení, dokud jsem nedo-pověděl.

„Mně to připadá, pane Daily,“ řekl jsem, „že jsem viděl ducha, který se potuluje po Úhořích blatech a na tom hřbitově. Zena v černém se zpustošeným obličejem. Nemám vůbec pochyby, že je tím, co lidé nazývají duchem, že to nebyla žádná skutečná, živoucí dýchající lidská bytost. Nu, nijak mi neublížila. Ani nepromuvila, ani se ke mně nepřiblížila. Nelíbil se mi její vzhled a ještě méně... ta síla, která jako by z ní na mne vyzařovala, ale přesvědčil jsem se, že je to síla, která nezmůže víc, než ve mně vzbudit obavy. Pokud tam půjdu a znovu ji uvidím, budu připraven.“

„A ta bryčka?“

Nedokázal jsem odpovědět; ano, to bylo horší, mnohem horší, mnohem hrůznější, protože je bylo slyšet a ne vidět a protože křiku toho dítěte se nezbavím do konce svých dní, tím jsem si byl jist. Zavrtěl jsem hlavou. „Neuteču.“

Cítil jsem se silný, jak jsem tak seděl u krbu Samuela Dailyho, rozhodný, statečný a srdnatý a také - a on to viděl - jsem pociťoval hrdost, že jsem takový. Takto by člověk šel do bitvy, takto vyzbrojen by se utkal s obry.

„Neměl byste tam chodit.“

„A já vám říkám, že tam půjdu.“

„Tak byste tam aspoň neměl chodit sám.“

„Nepodařilo se mi sehnat nikoho, kdo by se mnou šel.“ „Ne,“ řekl, „a nikoho ani neseženete.“

„Panebože, vždyť paní Drablowová tam žila sama - jak dlouho - takových šedesát let - do požehnaného věku. Musela se nějak smířit se všemi místními duchy.“

„Jo.“ Zvedl se. „Možná udělala přesně to. Pojdle - Buňce vás zaveze domů!“

„Ne - raději se projdu. Mám chuť na trochu čerstvého vzduchu.“ Ve skutečnosti jsem totiž přijel na kole, ale tváří v tvář velkoleposti Dailyho sídla jsem ho schoval do příkopu za první bránou s pocitem, že by se nehodilo, abych po té cestě pro kočáry šlapal na kole.

Poděkoval jsem mu za pohostinnost, a když jsem si oblékal plášť, zdálo se, že se mu něco honí hlavou a v posledním okamžiku vyhrkl: „Pořád ještě jste si to nerozmyslel?“

„Ne.“

„Tak si s sebou vemte psa.“

Zasmál jsem se. „Žádného nemám.“

„Ale já ano.“ A vykročil přede mnou z domu, dolů po schodech a do tmy podél domu, kde zřejmě stála hospodářská stavení. Pobaveně jsem čekal a vcelku mě dojalo, jakou o mě projevuje starost, a zběžně jsem uvažoval, jak by se asi tak dal využít pes proti přítomnosti jakéhokoliv přízraku, ačkoliv jsem neváhal nabídku pana Dailyho přijmout. Měl jsem psy docela rád a bude to v tom studeném, prázdném, starém domě dýchající přátelská bytost s teplou krví v žilách.

Po chvíli se ozval zvuk tlapek spolu s odměřeným krokem pana Dailyho.

„Vemte šiji,“ řekl, „přivedete mi ji zpátky, až skončíte.“

„Půjde se mnou?“

„Udělá, co jí nařídím.“

Pohlédl jsem dolů. U nohou mi stála podsaditá malá fen-ka teriéra s drsnou šedobílou srstí a jasnýma očima. Krátce zavrtěla ocáskem, čímž mě vzala na vědomí, ale jinak zůstala nehnuté stát blízko Dailyho.

„Jak se jmenuje?“

„Belsy.“

Fenka znovu zavrtěla ocasem.

„Dobrá,“ řekl jsem, „přiznávám, že budu rád, že mi bude dělat společnost. Děkuji.“ Otočil jsem se a pustil se po široké příjezdové cestě. Po pár krocích jsem se otočil a zavolal: „Betsy. Sem. Ke mně, holka.“ Pes se nepohnul a já si připadal hloupě.

Potom se Samuel Daily krátce zasmál, luskl prsty a něco

řekl. Belsy se okamžitě rozběhla za mnou a poslušně se mi držela v patách.

Když jsem si byl jist, že už mě z domu nemůže být vidět, vzal jsem si kolo a pes za mnou vesele uháněl po tiché, měsícem ozářené cestě k městu. Nálada se mi zlepšila. Zvláštním způsobem jsem se na zítřek těšil.

■ V DĚTSKÉM POKOJI

Pekne jasné počasí stále trvalo, a když jsem roztáhl závesy, slunce svítilo a obloha byla zase modrá. Spal jsem lehce a neklidně, znepokojován útržky podivných, nesouvislých snů. Možná jsem se u pana Dailyho najedl a napil až příliš. Ale nálada se mi nezměnila. Byl jsem odhodlaný a optimistický, když jsem se oblékl a nasnídal a potom se začal připravovat na pobyt v domě Na Úhořích blatech. Fenka Betsy nehnuté spala, což mě trochu překvapilo, v nohách mé postele. Oblíbil jsem si ji, ačkoliv jsem toho o psecli moc nevěděl. Byla temperamentní, živá a bystrá, a přitom dokonale poslušná. Připadalo mi, že její jasné oči, trochu stíněné střapatou srstí, která tak tvořila poněkud legrační obočí, se dívají inteligentně. Určitě budu moc rád, že ji mám.

Hned po deváté mě hostinský zavolal k telefonu. Byl to pan Bcnlícy, rázný a odměřený - neboť ten přístroj používal s vrcholným odporem. Obdržel můj dopis a souhlasil, že bych měl zůstat, dokud se v písemnostech paní Drablowové alespoň trochu nevyznám a nepodaří se mi vytřídit mezi papíry na vyhození to, co se bude jevit, že je s tím třeba něco udělat. Měl jsem zabalit a odeslat Všechno, co budu považovat za důležité, a zbytek nechat v domě, ať se o to postarají někdy v budoucnu dědicové, a pak se vrátit do Londýna.

„Je to zvláštní místo,“ řekl jsem.

„Byla to zvláštní žena.“ A pan Benlley praštil sluchátkem, až mi zalehlo v uchu.

Kolem devíti třiceti jsem měl zabalený a připravený košík na kole a další dva proutěné koše s jídlem a vyrazil jsem s Bclsy v patách. Už jsem to víc nemohl odkládal, nebo by příliv zaplavil stezku, a jak jsem lak ujížděl přes rozlehlé slatiny, připadalo mi, že za sebou pálím mosty, alespoň do jisté míry - pokud jsem něco důležitého zapomněl, pár hodin se pro to nebudu moct vrátit.

Slunce stálo vysoko na obloze, voda se leskla, vše zaplavovala spousta světla, všude prostor a jas, samotný vzduch byl jakoby pročištěný a rozjařující. Mořští ptáci vzlétali do oblak a střemhlav se snášeli, stříbřitě šedí a bílí, a vepředu, na konci rovné, dlouhé cesty mi kynul dům Na Úhořích blatech.

Asi tak půlhodinu po svém příjezdu jsem se pilně zabydloval. V poněkud ponuré kuchyni v zadní části domu jsem našel nádobí a příbory, umyl je, utřel a odložil na pozdější použití a udělal si místo ve spíži na své potraviny. Potom jsem prohledal zásuvky a skříně nahoře a objevil čisté ložní prádlo a přikrývky a rozložil je vyvětrat a pro-schnout k ohni, který jsem rozdělal v přijímacím pokoji. Malý oheň jsem také rozdělal v malém salonu a v jídelně, a dokonce se mi po menším pachtění podařilo zatopit ve velkém černém sporáku, takže jsem doufal, že večer budu mít horkou vodu na mytí.

Potom jsem vytáhl rolety a otevřel pár oken a usadil se za velký stůl u jednoho arkýřového okna v ranním pokoji, z kterého byla podle mého nejpěknější vyhlídka na oblohu, slatiny a ústí řeky. Vedle sebe jsem si položil dvě zásuvky papírů. Potom jsem se s konvicí čaje po pravici a Belsy u nohou pustil do práce. Bylo to značně únavné, já ale vcelku trpělivě pokračoval, rozvazoval jeden balíček bezcenných starých papírů po druhém a zběžně je probíral, načež jsem je odhazoval do prázdné krabice, kterou jsem si tam za tím účelem vedle sebe dal. Byly to letité účty a účtenky za zboží a potvrzenky tak třicet čtyřicet a víc let staré; byly tam výpisy z banky a lékařské předpisy a předběžné rozpočty od tesařů, sklenářů a malířů; spousty dopisů od neznámých osob - a pohlednice k Vánocům a narozeninám, z posledních let však nic. Byly tam účty z obchodních domů v Londýně a útržky sepsaných nákupů a tělesných měr.

Jenom samotné dopisy jsem si nechal na později. Všecko ostatní bylo na vyhození. Čas od času, abych zmírnil nudu, jsem vyhlédl širokými okny na slatiny, dosud beze stínů a tiše krásné v záři zimního slunce. K obědu jsem si udělal chléb se šunkou a k tomu pivo a potom krátce po druhé jsem zavolal na Betsy a vyšel ven. Cítil jsem se velice klidný a dobré mysli a trochu ztuhlý, po dopoledni stráveném za stolem mírné znuděný, ale nikterak nervózní. Opravdu se veškeré hrůzy a zjevení z mé první návštěvy toho domu a slatin nadobro vytratily spolu s mlhou, která mě tehdy na len krátký čas pohltila. Vzduch byl ostrý a svěží a já obesel celý ten kus země, na kterém dům Na Úhořích blatech stál, sem lam jsem hodil Betsy klacek, ta se za ním šťastně rozběhla a přinesla ho. Zhluboka jsem vdechoval čistý vzduch a cítil se zcela uvolněně. Dokonce jsem se odvážil až k rozvalinám na hřbitově a Betsy lítala sem a lam, slídila po skutečných nebo domnělých králících, občas začala jako posedlá předními prackami hrabat a potom vzrušeně odběhla. Nikoho jsme nezahlédli. Na trávu nepadl ani stín.

Chvíli jsem bloumal mezi starými náhrobními kameny, a pokoušel se rozluštit nějaká jména, ale bez úspěchu, až jsem došel na místo, kde posledně stála ta žena v černém. Tam, na náhrobním kameni, o který se opírala - byl jsem si jistý, že je to on - mi připadalo, že rozpoznávám jméno Drablow: písmena byla zanesena solí, kterou sem za léta špatného zimního počasí vítr zavál od listí řeky.

Na vě . . ou pa . . t .u , . . net . . . lryc . . .

. . . 190 . . .

... a . . ího ....

. . . iel. Dr. . .lowa Nar. . .

Vzpomněl jsem si, že se pan Jerome zmínil o nějakých hrobech Drablowových na jiném místě než u kostela, do nichž se už nepohřbívá, a předpokládal jsem, že tohle je místo posledního odpočinku předchozích generací. Bylo však naprosto jisté, že nyní lady není nikdo a nic kromě starých kostí, a já se cítil klidný a neměl jsem vůbec žádné obavy, jak jsem tam tak stál a zaobíral sc scenérií a místem, které na mě předtím působilo lak prazvláštně, podivně, zle, ale které, jak jsem nyní viděl, bylo pouze jaksi posmutnělé, protože to tam bylo tak zanedbané a nikdo tam nechodil. Bylo to lakové místo, kde se před sto a více léty potulovali

romanticky založení básnici a nechali se inspirovat k sepsání obzvlášť truchlivé básne.

Vrátil jsem se se psem do domu, protože vzduch začínal být znatelné chladnější, a jak slunce zapadalo, obloha ztrácela jas.

Uvnitř jsem si uvařil ještě trochu čaje, přiložil do krbů, a než jsem se usadil znovu k těm nudným papírům, namátkou jsem se pohrabal v policích s knihami v přijímacím pokoji a vybral jsem si na později na večer něco ke čtení, román Waltera Scotta a svazek básní Johna Clarea. Ty jsem si odnesl nahoru a položil je na skříňku v male ložnici, kterou jsem si vybral hlavně proto, že byla v přední části domu, ale nebyla tak velká a studená jako ostatní, a tudíž jsem si myslel, že bude jistě také útulnější. Z okna jsem viděl na kus solisek opodál od ústí řeky a když jsem natáhl krk, Stezku devíti životů.

Jelikož jsem pracoval až do večera a už se setmělo, rozsvítil jsem všechny lampy, které jsem objevil, zatáhl závěsy a přinesl si další uhlí a dřevo na topení z přístavku, který jsem objevil za dveřmi vedoucími z přípravny.

V krabici rostla hromada papírů na vyhození, a bylo jich mnohem víc než těch, které se podle mého měly prohlédnout mnohem pečlivěji. Po domě jsem posbíral další krabice a vyprázdnil další zásuvky. Jestli mi to půjde dál takhle rychle, měl bych s tím být hotov na sklonku příštího dne, nanejvýš mi to zabere pak ještě půlden. Nalil jsem si sklenici sherry a poměrně skromně, vcelku však příjemně jsem spolu s Betsy povečeřel a potom, unavený z práce, jsem se ještě prošel venku, než zamknu na noc.

Všude panovalo ticho, nezvedl se ani ten nejmírnější vánek.

Dokonce jsem sotva slyšel, jak se přikrádá voda. Všichni pláci se už dávno skryli na noc. Slatiny, černé a mlčenlivé, se ode mne táhly na míle daleko.

Znovu jsem v mysli prošel to, co se událo - nebo spíše neudálo - během dne v domě Na Úhořích blatech do nej-menších podrobností, jak jsem si vše jen dokázal vybavit, abych si připomněl, že má mysl je klidná a naprosto nevzrušená. A že na ty podivné události, které mě lak vyděsily a rozčilily, stačí zapomenout. Kdybych si je vůbec připomněl, a to pouze v duchu, stačilo přejít je jakoby nic. Nic dalšího se nestalo, nic zlého mé nepotkalo. Den i večer proběhly nevzrušeně, nezajímavě, obyčejně. Betsy mi dělala znamenitou společnost a byl jsem vděčný, že v tom velkém prázdném starém domě slyším její tichý dech a občasné ťapkání a zaškrábání. Ale převažoval u mě pocit nudy a určité odevzdanosti, spolu s přáním dodělat tu práci a být zpátky v Londýně u své milované Stelly. Vzpomněl jsem si, že jí musím říct, až jednou budeme mít vlastní dům, abychom si pořídili malého psa, asi jako Betsy. Vlastně jsem se už rozhodl, že se zeptám Samuela Dailyho, jestli by mi jedno štěně nepřenechal, kdyby někdy Betsy měla štěňata.

Předtím jsem vytrvale a soustředěně pracoval, nyní jsem si dopřál trochu pohybu a čerstvého vzduchu. Poté, co jsem ulehl, jsem si asi lak půl hodiny četl Srdce Edinburku, pes se stočil na předložku v nohách mé postele. Myslím, že jsem musel usnout jen chvilku potom, co jsem zhasl lampu, a spal jsem také dost tvrdě, protože když jsem se vzbudil - nebo jsem byl vytržen ze spánku - a to velice náhle, cítil jsem se poněkud vyvedený z míry, vteřinu dvě nejistý, kde jsem a proč. Byla tma, ale když se mi oči úplně zaostřily, viděl jsem, že oknem dopadá měsíční světlo, jelikož jsem nechal ty těžké, tlusté závěsy nezatažené a okno trochu pootevřené. Měsíc ozařoval vyšívanou pokrývku na postel a tmavé dřevo skříně, truhlu a zrcadlo studeným, ale krásným světlem, a mě napadlo, že bych měl vylézt z postele a podívat se z okna na slatiny a ústí řeky.

Zprvu mi připadalo, že všude panuje naprosté ticho, nic než klid, a přišlo mi divné, proč jsem se probudil. Potom se mi sevřelo srdce, když jsem si uvědomil, že Betsy je vzhůru a stojí u dveří. Srst na celém těle mela zježenou, uši nastražené, ocas zdvižený, byla ve střehu, jako by se chystala ke skoku. A hluboko v hrdle jí klokotalo tiché vrčení. Celý strnulý jsem se na posteli ohromeně posadil, a uvědomoval si pouze psa a že mi naskočila husí kůže a jak se ticho najednou proměnilo; bylo zlověstné a hrozivé. A potom jsem zhloubi domu - ale odněkud ne moc daleko od svého pokoje - zaslechl nejaký hluk. Byl to tichý zvuk, a ať jsem napínal sluch sebevíc, nedokázal jsem přesně určil, co loje. Bylo to jakési rytmické prerušované bouchání nebo rachocení. Nic jiného se nedělo. Neozývaly se žádné kročeje, žádná prkna neskřípěla, vzduch zůstával nehnutý, za oknem neskučel vítr. Jenom len zdušený zvuk neustával a pes pořád stál naježený u dveří, teď přitiskl nos ke škvíře pode dveřmi a čenichal podél ní, o krok odstoupil a s hlavou ke straně naslouchal, stejně jako já, naslouchal a co chvíli zavrčel.

Nakonec - myslím, že proto, že se nic dalšího nedělo a že jsem měl psa, kterého jsem mohl vzít s sebou - jsem se vylirabal z postele, ačkoliv jsem se cítil všelijak a srdce mi v hrudi nepříjemně rychle bušilo. Nějakou chvíli mi ale trvalo, než jsem sebral sdostatek odvahy, abych se přiměl otevřít dveře ložnice a vyjít na tmavou chodbu. Jen jsem tak učinil, Betsy vystřelila kupředu a slyšel jsem ji, jak obíhá a zaujatě čenichá u každých zavřených dveří a zhloubi hrdla se jí dere vrčení.

Po chvíli jsem ten podivný zvuk zaslechl znovu. Jako by se nesl chodbou odleva, až z konce. Ale pořád se vůbec nedalo určit, co to je. Velice obezřetně jsem se odvážil udělat tím směrem pár kroků, napínal sluch a zadržoval dech. Betsy se pustila přede mnou. Na každé straně chodby byly jenom tři další místnosti, a já se vzmužil a cestou jsem jednu po druhé otevřel a nahlédl dovnitř. Nic, jenom těžký starý nábytek a prázdné nepovlečené postele a v pokojích v zadní části domu měsíční světlo. Dole pode mnou v přízemí ticho, kypivé, vše pohlcující, téměř hmatatelné, a zatuchlá temnota, hustá jako plst.

A pak jsem došel ke dveřím na samém konci chodby. Betsy tam dorazila přede mnou, a když pod těmi dveřmi začenichala, tělo jí strnulo a zavrčela hlasitěji. Položil jsem jí ruku na obojek, pohladil ji po drsné krátké srsti, abych dodal odvahy sobě i jí. Cítil jsem, jak se jí nohy a celé tělo napínají, a v tom jsme na tom byli stejně.

Byly to ty dveře bez klíčové dírky, které se mi při mé první návštěvě v domě Na Úhořích blatech nepodařilo otevřít. Neměl jsem ponětí, co za nimi vězí. Až na ten zvuk.

Ozýval se z tohoto pokoje, nijak hlasité, ale hned za jednoduchou dřevěnou přepážkou; znělo to, jako když něco zlehka naráží do podlahy, rytmicky, povědomě, a přesto jsem to stále nedokázal přesně určit. Byl to zvuk, který nějak patřil k mé minulosti, schopný hluboko ve mně probudil dávné, polozapomenuté vzpomínky a asociace, zvuk, který by mě na jakémkoliv jiném místě neděsil, ale byl by, napadlo mi, překvapivě konejšivý, přátelský.

Ale u nohou mi Betsy začala kňučet, pištivě, žalostně, poděšeně, poodstoupila ode dveří a přitiskla se mi k nohám. Hrdlo se mi stálilo a vyschlo mi v ústech. Roztřásl jsem se. V tom pokoji něco bylo a já k lomu nemohl, ani bych se toho neodvážil, kdybych mohl. Říkal jsem si, že je to krysa nebo uvězněný pták, který propadl komínem do krbu a nedokáže se dostat zase ven. Ten hluk však nebyl takový, aby ho vyluzoval nějaký malý poplašený tvor. Buch, buch. Pauza. Buch, buch. Pauza. Buch buch. Buch buch. Buch buch.

Myslím, že bych tam zůstal stál strnulý údivem a strachem celou noc nebo vzal do zaječích a se psem v patách dočista utekl z domu, kdyby mě nevyburcoval jiný tichý zvuk. Ozval se odněkud za mými zády, ne přímo za mnou, ale z přední části domu. Otočil jsem se od zamčených dveří a vydal se roztřeseně zpátky, tápal jsem podél zdi ke své ložnici, veden proužkem měsíčního světla, který dopadal do temné chodby. Pes se držel půl kroku přede mnou.

V mém pokoji ale nic nebylo, postel zůstala, jak jsem ji zanechal, s ničím nebylo hnuto. Pak jsem si uvědomil, že ty zvuky nepřicházejí z pokoje, ale zvenčí, zpoza okna. Vysunul jsem ho, jak nejvýš to šlo, a vyhlédl ven. Rozprostíraly se tam slatiny, stříbřitě šedé a prázdné a voda v ústí řeky, hladká jak zrcadlo, v níž se odrážel úplněk. Nikde nic. Nikde nikdo. Jedině cosi jako šplouclumtí, odkudsi daleko, z takové dálky, že jsem si říkal, jestli si nepřivolávám a neoživuji tu vzpomínku, ten křik, dětský křik. Ale ne. Lehounký vánek zčeřil vodní hladinu, udělal na ní drobné vlnky, prošustil rákosím a odvanul. Nic víc.

Pocítil jsem na kotníku něco teplého, pohlédnu dolů a vidím, že je to Betsy, tiskne se ke mně a olizuje mi nohu. Když jsem ji pohladil, uvedomil jsem si, že je opět klidná, tělo ze má uvolněné, uši svěšené. Naslouchal jsem. V domě nebylo slyšel zhola nic. Po chvíli jsem se vrátil po chodbě k těm zavřeným dveřím. Betsy šla se mnou úplně spokojeně a poslušně lam zůstala stát, možná čekala, až se dveře otevřou. Přistrčil jsem ucho k výplni. Nic. Ticho. Položil jsem ruku na kliku, zaváhal jsem, když jsem znovu pocítil, jak se mi rozbušilo srdce, ale několikrát jsem se zhluboka nadechl a stiskl kliku. Dveře se neotevřely, ačkoliv lomcování klikou se rozlehlo v pokoji za dveřmi, jako by na podlaze neležel žádný koberec. Zkusil jsem to znovu a zlehka se do dveří opřel ramenem. Nepovolily.

Nakonec jsem se vrátil do postele. Přečetl jsem si další dvě kapitoly z románu Waltera Scotta, ačkoliv jsem je tak docela nevnímal, a potom jsem zhasl. Betsy se znovu uvelebila na předložce. Bylo něco málo po druhé zrána.

Trvalo dlouho, než jsem usnul.

První věc, které jsem si příštího dne všiml, byla změna počasí. Jen co jsem se krátce před sedmou probudil, ucítil jsem ve vzduchu vlhkost a bylo znatelně chladněji, a když jsem vyhlédl z okna, skoro jsem neviděl předěl mezi zemí a vodou, vodou a oblohou; vše bylo jednolitě šedé, nad slatinami se nízko válela hustá mračna a drobně mžilo. Nebyl to den předurčený, aby člověku zvedl náladu, a já se po předchozí noci cítil neosvěžený a neklidný. Ale Betsy seběhla ze schodů dychtivě a vcelku vesele, a jakmile jsem znovu rozdělal oheň v krbech a přiložil pod bojler, vykoupal jsem se a nasnídal, začal jsem se cítit víc ve své kůži. Dokonce jsem vyšel znovu nahoru a chodbou ke dveřím zamčeného pokoje, ale zevnitř se neozývalo nic zvláštního; nebylo odtamtud slyšet vůbec nic.

V devět jsem vyšel ven, vzal si kolo a pořádně se opřel do pedálů, abych rychle dojel stezkou a venkovskými cestami zpátky do Crythinu. Betsy za mnou uháněla a co chvíli poodběhla, aby krátce hrabala v příkopu nebo vyrazila za nějakým ptákem, který odletěl přes pole.

Nechal jsem si od hostinského ženy /novu naplnit košík jídlem a ještě jsem něco u hokynáře dokoupil. S oběma a s panem Jcromem, kterého jsem potkal v postranní uličce, jsem krátce a žertovně pohovořil; o svém nočním zážitku v domě Na Úhořích blatech jsem se slovem nezmínil. Denní světlo, dokonce i za takového vlhkého pošmourného dne, mi uklidnilo nervy a rozpustilo a zahnalo přeludy noci. Navíc tam na mě čekal láskyplný dopis od Stelly, plný lítosti nad tím, že s ní nejsem, což mě potěšilo, a pýchy, že mám lak odpovědný úkol, a ten dopis mě hřál ve vnitřní kapse, když jsem ujížděl na kole zpátky k soliskům a k domu a přitom jsem si hvízdal.

Ačkoliv ještě nebyl čas k obědu, musel jsem rozsvítit v domě většinu lamp, protože se zatáhlo a na práci bylo příliš špatné světlo, dokonce i přímo u okna. Vyhlédl jsem ven a uviděl, že mračna a mrholení zhoustly, takže jsem sotva viděl za okraj trávy, která spadala k vodě, a jak se odpoledne nachylovalo, z mraků a deště se udělala mlha. Tehdy jsem začal být trochu nesvůj a řekl si, že bych se měl sbalit a vrátit do bezpečí města. Šel jsem k přednímu vchodu a vyšel ven. Okamžitě mi obličej a šaty pokrylo vlhko jako jemná pavučina. Zvedl se silnější vítr, bičoval ústí řeky a vehnal mi syrový chlad až do morku kostí. Betsy metr dva popoběhla a pak se zaslavila a ohlédla po mně, nejistá a nijak nadšená, že by měla v takovém mizerném počasí chodit někam daleko. Rozvaliny ani zdi starého hřbitova vzadu jsem neviděl, zmizely v nízkých mracích a mlze. Ani stezku nebylo vidět, nejen kvůli mlze, ale i proto, že ji teď úplně zaplavil příliv. To až pozdě v noci bude zase volná. Teď bych se do Crythin Giifordu stejně ani nedostal.

Zapískal jsem na psa, který okamžitě a vděčně přiběhl, a vrátil jsem se k písemnostem paní Drablowové. Dosud jsem objevil pouze jediný zajímavě vyhlížející tenký svazek dokladů a dopisů a rozhodl jsem se, že si jejich čtení nechám po večeři, aby mi poskytly rozptýlení. Dosud jsem zlikvidoval několik dalších hromad starého papíru a pohled na několik nyní prázdných krabic a zásuvek mě rozveselil, i když ty dosud plné a nerozlříděné mě skličovaly.

První dopisy, svázané do balíčku úzkou růžovou stužkou, byly napsány stejným rukopisem, před takovými šedesáti lety, mezi únorem a létem následujícího roku. Nejdříve byly odesílány ze statku z vesnice, na kterou jsem se podle mapy pamatoval, že leží asi dvacet mi od Crythin Giťfordu, a později z nějakého domku ve Skotsku za Edinburghem. Všechny začínaly oslovením „Má drahá“, nebo „Nejdražší Alice“ a většinou byly podepsané „J“ a sem tam „Jennet“. Byly to krátké dopisy, napsané otevřeným, poněkud naivním způsobem, a příběh, o kterém vypovídaly, byl dojemný a ne zas tak neobvyklý. Pisatelka, mladá žena a zřejmě příbuzná paní Drablowové, byla neprovdaná a měla děcko. Zpočátku bydlela doma u rodičů; později ji poslali pryč. Zřídkakdy padla zmínka o otci dítěte, až na pár odkazů na P. „P. se sem nevrátí.“ A: „Myslím, že P. poslali do ciziny.“ Ve Skotsku se jí narodil syn a ona o něm psala se zoufalou, oddanou láskou. Na několik měsíců dopisy ustaly, ale když znovu začaly chodit, byly zprvu plné vášnivé uraženosti a odporu, posléze pak tiché, odevzdané hořkosti. Naléhali na ni, aby se dítěte vzdala, dala ho k adopci; odmítla a nepřestávala stále a stále opakovat, že se s ním „nikdy nerozloučí“.

„Je můj. Proč bych si neměla ponechat to, co je mé? Nepůjde k nikomu cizímu. Spíš nás oba zabijú, než bych ho nechala odejít.“

Potom se tón změnil.

„Co jiného můžu dělat? Jsem úplně bezmocná. Kdybys ho měla ty a M., tolik by mi to nevadilo.“ A znovu. „Asi to tak musí být.“

Ale na konci úplně posledního dopisu stálo malými, kostrbatými písmeny: „Miluj ho, pečuj o něho jako o vlastního. Je ale můj, můj - nikdy nemůže být tvůj. Ach, odpusťmi. Myslím, že mi pukne srdce. J.“

Ve stejném svazku byl jednoduchý doklad sepsaný právníkem, kde se stvrzovalo, že Nathaniel Pierston, nezletilý syn Jennet Humfrycové, se adopcí stal synem Morgana Thomase Drablowa z domu Na Úhořích blatech u Crythin Gif-ťordu a jeho manželky Alice. K tomu byly připojené ještě další tři listy. První bylo doporučení od lady M. - z Hyde Park Gate - pro chůvu jménem Rose Juddová.

Přečell jsem si je a odložil stranou, a právě jsem sc chystal rozevřít další, jediný list složeného papíru, když jsem vzhlédl, náhle vrácen do přítomnosti nějakým hlukem.

Belsy stála u dveří a vrčela stejně liše jako předchozí noci. Přejel jsem ji pohledem a uviděl, že má zježené chlupy na zátylku. Chvíli jsem jen tak seděl, příliš plný strachu, abych se pohnul. Potom jsem si vzpomněl, že jsem se rozhodl vyhledat duchy domu Na Úhořích blatech a střetnout se s nimi, protože jsem si byl jist - nebo aspoň za denního světla jsem si byl jist - že čím víc bych před nimi prchal, tím víc by mě a psa pronásledovali, a tím mocnější by byla jejich síla, kterou by nade mnou měli. A tak jsem odložil papíry, zvedl se a tiše šel otevřít dveře malého salonu, kde jsem seděl.

Betsy okamžitě vystřelila ze dveří, jako by se hnala za zajícem, pádila ke schodišti a přitom nepřestávala vrčet. Slyšel jsem ji běžet chodbou v patře, pak sc zastavila. Dorazila k zamčeným dveřím, a dokonce i zdola jsem znova uslyšel to zvláštní, liché, rytmické buch, buch, pauza, buch, buch, pauza, buch, buch...

Odhodlaný vlámat se dovnitř, když to jen trochu půjde, a zjistit, co je len zvuk zač a co ho dělá, jsem zašel do kuchyně a přípravny, jestli nenajdu pořádné kladivo a majzlík nebo jiný vhodný nástroj. Nic jsem tam ale nenašel a vzpomněl jsem si, že v přístavku na topivo byla sekera na dřevo, otevřel jsem zadní dveře a s baterkou vyšel ven.

Mlha se ještě nezvedla a vzduch byl prosycený jemným deštěm, ačkoliv to nebylo nic ve srovnání s hustou boulící se mlhou, jako byla té noci, kdy jsem na stezce zabloudil. Byla ale tma jako v pytli: nesvítil měsíc, ani hvězdy se neukázaly, a já klopýtal pracně k přístavku, přestože jsem si svítil baterkou.

A právě když jsem našel sekeru a vykročil zpátky k domu, uslyšel jsem ten hluk. A když jsem ho uslyšel, tak blízko, že jsem myslel, že je to jen pár metrů od domu, místo abych se vrátil do domu, otočil jsem se zpátky a rychle dům obešel k přednímu vchodu v očekávání, že mám nějakou návštěvu.

Když jsem došel na štěrk, namířil jsem baterkou směrem ke stezce. Klapot konských kopyt a skřípění bryčky se ozývalo odtamtud. Nic jsem ale neviděl. Potom, s výkřikem plným zděšeného poznání, jsem pochopil. Žádný návštěvník se neblížil - alespoň skutečný, lidský ne - žádný Keckwick. Hluk teď přicházel odjinud, jak kůň s bryčkou opustili stezku a vyjeli na otevřené slatiny.

Stál jsem lam, zachvácený ošklivým strachem, napínal sluch do temné, zamžené dálky a snažil se rozlišit sebemenší rozdíl mezi tímto hlukem a hlukem skutečného povozu. Nerozpoznal jsem žádný. Kdybych lam mohl běžet, kdybych viděl na cestu, určitě bych jej dokázal dostihnout, vylézt na vůz, žádat po kočím vysvětlení. Jak se věci měly, nemohl jsem dělat nic, jedině tam stát, stát tiše a nehnuté jako kůl, ztuhlý strachy, a přesto vnitřně rozvrácený zlou předtuchou a představami a odezvami.

Potom jsem si uvědomil, že pes sešel dolů a stojí na štěrku vedle mě a ani se nehne, uši nastražené, čenich obrácený ke slatinám a ve směru hluku. Bryčka se teď vzdalovala, brčení jejích kol začalo být tlumenější a pak se ozval zvuk šplouchající vody a vzdouvajícího se bahna, koně zmítajícího se v děsu. Bylo to tady, uvízli v pohyblivých píscích a propadali se a propadali. Nastal strašlivý okamžik, kdy se voda začala nad nimi zavírat a klokotat, a potom vše, ržání a zápas koně, přehlušil dětský nářek, který stoupal a sloupal do křiku plného děsu a pak pomalu zmlkal a voda ho pohltila; nakonec nastalo ticho.

A pak už nic, jen šplouchání a víření vody v dálce. Třásl jsem se po celém těle, v ústech jsem měl sucho, dlaně rukou mě bolely, jak jsem do nich zatínal nehty, když jsem tam tak bezmocně stál a naslouchal, jak se znova opakují všechny ty hrůzyplné zvuky, tak jako se potom v mé hlavě opakovaly už neustále.

Neměl jsem stín pochybnosti, že by ten kůň a bryčka nebyly neskutečné. Že jejich poslední jízda přes slatiny a jejich zmizení ve zrádných pohyblivých píscích se právě snad odehrála asi sto metrů ode mě ve tmě, v tom jsem měl jistotu. Ale stejně tak jsem si byl jist, že kdysi, těžko říct, jak je tomu dlouho, ale jednoho skutečného dne k léto hrozne události opravdu došlo, tady na Úhořích blatech. Bryčku s končin, ať už ji řídil kdokoliv, spolu s dítětem jako spolujezdcem, pohltila ve chvilce voda. Už při lom pouhém pomyšlení, nemluvě o tom, jak se ta událost přízračné opakovala, jsem byl mnohem zoufalejší, než jsem dokázal snést. Stál jsem tam a třásl se chladem z mlhy a nočního vělru a z potu, který mi rychle ochlazoval tělo. A potom Betsy, s chlupy zježenými a očima vytřeštěnýma, udělala pár kroků dozadu, zvedla sc na zadní a začala hlasitě a táhle výt, bolestně a srdceryvně.

Nakonec jsem ji musel vzít do náruče a odnést do domu - na žádné zavolání by se nehnula. Ležela mi v náručí celá strnulá, zřejmě vyděšená, a když jsem ji postavil v hale na podlahu, držela se mi těsně v patách.

Kupodivu to byla její bázlivost, co mě přesvědčilo, že nesmím ztratit sebevládu, jako matce by připadalo nutné tvářit se statečně, aby upokojila poděšené dítě. Betsy byla pouze pes, přesto jsem však cítil povinnost ji uklidnit a dodat jí jistoty, a přitom se mi podařilo uklidnit i sebe a nabýt trochu vnitřní síly. Ale po chvíli, kdy mě nechala, abych ji hladil a poplcskával, s vrčením odběhla, celá nastražená, a zamířila ke schodišti. Rychle jsem se pustil za ní a cestou rozsvítil všechna světla, která jsem objevil. Jak jsem očekával, zamířila do chodby se zavřenými dveřmi na konci, a už jsem slyšel i ten liluk, to k zbláznění povědomé buch buch, které mě mučilo, protože jsem pořád nebyl schopen určit, co to je.

Rychle jsem oddychoval, jak jsem běžel na konec chodby, a srdce jako by se mi v hrudi nepříčetně zmítalo. Avšak jestli jsem měl nalmáno z toho, co se dosud v tomto domě událo, můj strach se ještě znásobil, když jsem dorazil na konec té krátké chodby a uviděl, že dveře jsou otevřené. Chvíli jsem si myslel, že snad strachy zhynu, že právě nastává můj konec, jelikož jsem si nedokázal představit, že by člověk byl schopen vydržet lakové otřesy a zážitky a zůstat naživu, nebo alespoň nepřijít o zdravý rozum.

Opravdu, dveře místnosti, z níž se ten zvuk linul, dveře, které předtím byly tak bezpečně zamčené, že jsem je nedokázal otevřít ani násilím, dveře, k nimž nemohl existovat klíč - zely nyní dokořán. Doširoka otevřené.

Vedly do pokoje, který tonul v naprosté temnotě, jediné metr dva ode dveří dopadalo slabé světlo žárovky z podesty na hnědě se lesknoucí podlahu. Zvnitřku jsem slyšel onen zvuk, nyní hlasitější, neboť dveře byly otevřené, a psa, jak rozčileně pobíhá a přitom čenichá a frká.

Nevím, jak dlouho jsem tam stál, vyděšený, třesoucí se a zmatený. Ztratil jsem veškerý pojem o čase a běžné realitě. V hlavě jsem měl zmatek, v němž se svářely nedokončené myšlenky a emoce, vize přízraků a skutečných vetřelců z masa a krve, myšlenky na vraždu a násilí, a nejrůznější prapodivný, pokřivený strach. A po celou tu dobu zely dveře dokořán a houpání neustávalo. Houpání. Ano. Přišel jsem na to, protože jsem si konečně uvědomil, co to len hluk v pokoji je - nebo alespoň, co mi tak výrazně připomíná. Takový hluk dělalo houpací křeslo mojí chůvy, když jsem byl malý kluk a ona sedávala vedle mě každý večer, zatímco jsem usínal, a houpala se a houpala. Někdy, když jsem byl nemocný a měl jsem horečku nebo jsem se vzbudil z nějakého těžkého snu, tu ona nebo matka ke mně přišly, zvedly mě z postele a posadily se se umou do téhož křesla, držely mě v náručí a houpaly, dokud jsem se neuklidnil a nechtělo se mi zase spát. Zvuk, kterému jsem právě naslouchal, byl oním zvukem, který jsem si pamatoval z dávno zasutých let, z časů dlouho před tím, než jsem byl schopen si vůbec co jiného zřetelně vybavit. Ten zvuk znamenal pohodu a bezpečí, klid a pocit jistoty, to pravidelné, rytmické klepání, kterým končil den, které mě ukolébávalo do spánku a do snů, zvuk, který znamenal, že jeden ze dvou lidí, kteří mi byli na světě nejbližší a které jsem miloval nejvíc, jsou nedaleko. A jak jsem tam lak stál v temné chodbě, ten zvuk na mě začal účinkoval, až mě uvedl do stavu ospalosti a klidu; strach a napětí, které se předtím zmocnily mého těla, začaly opadat, dýchal jsem pomaleji a ne už tak trhaně a cítil jsem, jak se mi ůdy rozlévá teplo. Měl jsem pocit, že se ke mně nemůže nic přiblížit a ublížit mi nebo mě vyděsit, neboť můj ochránce a pečovatel stojí vedle mne. A skutečně snad vedle mě stál, možná že vše to, co mi vyprávěli, čemu jsem uvěřil v dětském pokoji, že neviditelné nebeské bytosti jsou s námi, povzbuzují nás a ochraňují, to vše že je skutečně pravda; nebí') snad to bylo jenom tím, že vzpomínky, které se mi vybavily při zvuku houpacího křesla, byly tak příjemné a měly takovou sílu a moc, že překonaly a úplně potlačily vše podivné a znepokojivé, zlé a děsivé.

Ať to bylo to nebo ono, věděl jsem, že nyní mám dost odvahy do toho pokoje vstoupit a postavit se tomu, co tam je, ať je to cokoliv. A tak dřív než jsem ve svém přesvědčení zakolísal a než se mě stačil znovu zmocnil strach, jsem co nejodhodlaněji, nejtroufaleji a nejpcvnčji vešel. Přitom jsem položil ruku na vypínač na zdi, ale když jsem ho zmáčkl, nic se nerozsvítilo. Posvítil jsem si baterkou na strop a uviděl, že objímka na žárovku je prázdná. Ale paprsek světla z mé svítilny byl dost silný a jasný a poskytl mi tolik světla, co jsem potřeboval, a když jsem teď do toho pokoje vstoupil, Bctsy liše zakňučela v rohu, ale nepřišla ke mně. Velice pomalu a opatrně jsem se po tom pokoji rozhlédl.

Byl to téměř takový pokoj, na jaký jsem právě vzpomínal, pokoj, ke kterému patřil ten známý zvuk. Dětský pokoj. V rohu stála postel, stejné nízké dřevěné úzké lůžko, na jakém jsem kdysi spával sám, a vedle něho a obrácené šikmo k otevřenému krbu stálo houpací křeslo, které rovněž bylo stejné nebo velmi podobné, nízké, protáhlé s laťovým opěradlem, z tmavého - asi jilmového dřeva, s širokými, odřenými ohýbanými houpadly. Jak jsem je pozoroval, upřeně, že upřeněji to už nešlo, zvolna se houpalo stále pomaleji a pomaleji, tak jak se takové křeslo houpe ještě nějakou chvíli poté, co z něho někdo vstane.

Nikdo tam však nebyl. Místnost byla prázdná. Jestli se z něho někdo zvedl, byl by musel vyjít na chodbu a potkat se se mnou, musel bych ustoupit, aby mohl projít.

Rychle jsem baterkou přejel po zdi. Byl tam krb a krbový komín, bylo tam okno, zavřené a zajištěné zástrčkami, se dvěma dřevěnými tyčemi, tak jako je lomu ve všech dětských pokojích, aby děti nevypadly. Po žádných dalších dveřích ani stopy.

Postupne se křeslo houpalo méně a méně, až byl ten pohyb tak nepatrný, že jsem ho sotva viděl a slyšel. Nakonec ustal a rozhostilo se naproste licho.

Dětský pokoj byl úplně zařízený a vybavený a v takovém stavu, jako by obyvatel odešel snad jenom na noc dvě, nebo dokonce pouze na procházku, nečišela z něho vlhkost, prázdnota a neobývanost jako z ostatních místností domu Na Úhořích blatech. Pečlivě a opatrně, téměř se zatajeným dechem jsem pokoj prozkoumal. Pohlédl jsem na ustlanou postel, kde nic nechybělo: povlečení, polštáře, přikrývka ani přehoz. Vedle ní stál malý stolek a na něm dřevěný koníček a noční světýlko se svíčkou do poloviny uhořelou, v jehož držadle ještě zůstala voda. V komodě a ve skříni bylo oblečení, spodní prádlo, všední šaty, sváteční šaly, oblečení na hraní, šaty pro malého, lak šesti sedmiletého chlapce, krásné, dobře ušité šaly, podobné těm, jaké měli na sobě jako děti moji rodiče na oněch slavnostních fotografiích, které pořád ještě máme doma, podle módy asi šedesát let staré.

A pak tam byly dětské hračky, laková spousta hraček, a všechny úhledně a úzkostlivě uklizené a udržované. Byly tam řady cínových vojáčků, vyrovnané do regimentu a statek s malovanými stodolami a ploty, kupkami sena a malými dřevěnými panáky obilí, postavený na velkém prkně. Byl tam model lodi se stěžněm a plátěnými plachtami, trochu zažloutlými věkem, a bič s koženým řemínkem, který ležel vedle nablýskané káči. Byly tam stolní liry, člověče, nezlob se a halma, dáma a šachy, skládačky s venkovskými výjevy a výjevy z manéže a „Raleighovo dětství“ a v malé dřevěné krabici byl kožený oslík, kočka se čtyřmi koťaty, zhotovené z vlny, huňatý medvídek a panenka s porcelánovou hlavičkou bez vlasů v námořnickém oblečku. To dítě tam mělo také pera, štětce a lahvičky s barevnými tušemi, knihu dětských říkanek, řecké báje, bibli a modlitební knihu, kostky, dva balíčky karet, malou trumpelku, malovanou hrací skříňku ze Švýcarska a cínového černouška s pohyblivýma rukama a nohama.

Bral jsem ty předměty do ruky, hladil je, dokonce k nim přivoněl. Musely zde být půl století, a přesto jako by si

s nimi někdo hrál dnes odpoledne a uklidil je dnes večer. Už jsem neměl strach. Byl jsem zmatený. Měl jsem zvláštní, nezvyklý pocit, pohyboval jsem se jako ve snu. Ale aspoň pro tu chvíli zde nebylo čeho se obával, nic, co by mi mohlo ublížit, byla zde pouze prázdnota, otevřeně dveře, pečlivě ustlaná postel a podivný smutek z čehosi ztraceného a chybějícího, takže jsem sám pocítil opuštěnost, zármutek ve vlastním srdci. Jak to jen vysvětlit? Nevím. Ale pamatuji se, jak jsem to pociťoval.

Pes nyní klidně seděl na hadrové předložce u dětské postele. Nakonec, jelikož jsem už všechno prozkoumal a nedokázal si nic z toho vysvětlit, ale nechtěl jsem už dál v tom smutném prostředí setrvávat, jsem se ještě naposled pomalu rozhlédl, vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Nebylo tak pozdě, ale už jsem neměl síly, abych pokračoval v pročítání písemností paní Drablowové, cítil jsem se vysílený, vyčerpaný ze všech těch emocí, které ve mně vzplanuly a zase opadly, cítil jsem se jako bytost vyvržená po bouři na břeh.

Z horké vody a brandy jsem si namíchal nápoj a prošel dům, uhasil ohně v krbech a zamkl na noc, než si půjdu do postele číst Waltera Scotta.

Krátce před ulehnutím jsem zašel do chodby, která vedla k dětskému pokoji. Dveře zůstaly zavřené. Naslouchal jsem, ale zevnitř se neozývalo zhola nic. Nenarušil jsem znovu to ticho či prázdnotu, ale neslyšně jsem se vrátil do vlastního pokoje v přední části domu.

■ PISKNI A JÁ PŘIBĚHNU

Během noci vítr zesílil. Jak jsem ležel a čel.1 si, začal jsem si uvedomoval sílící poryvy, které se co chvíli opíraly do oken. Ale když jsem se za svítání vytrhl ze spánku, vítr znatelně nabral na síle. Dům byl jako loď na moři, bičovaný vichřicí, která se přihnala přes otevřená soliska. Okna se otřásala, v komínech skučcla meluzína a hvízdala v každé štěrbině a díře.

Zprvu jsem se vyděsil. Potom, jak jsem zůstal klidně ležet, jsem se vzpamatoval a uvědomil si, jak dlouho zde už dům stojí, pevně jako maják, osamělý a rok co rok vydaný napospas zimním bouřím, náporům deště a sněhu a plískanic. Nebylo pravděpodobné, že ho dnes v noci vítr odnese. A potom se mi začaly vracet vzpomínky na dětství a s nostalgií jsem vzpomínal na večery, kdy jsem lehával v teple a útulném bezpečí své postele v dětském pokoji v horním patře našeho rodinného domu v Sussexu a naslouchal, jak se venku vzteká a řve vítr jako lev, doráží na dveře a tluče na okna, ale nemá tu moc se ke mně přiblížit. Znovu jsem se uvelebil a propadl se do toho příjemného, transu podobného stavu mezi spánkem a bděním a živě si vybavoval minulost se všemi pocity a dojmy, až jsem si znovu připadal jako kluk.

Potom odněkud ze skučící temnoty k mým uším dolehl nářek, vrhl mě zpátky do přítomnosti a zahnal všechen klid.

Soustředěně jsem naslouchal. Nic. Lkaní větru, věstící zmar, a okna rachotící v nedoléhajících rámech. A polom, ano, znovu křik, ten známý křik zoufalství a trýznivé úz-kosti, dítě volající o pomoc někde venku na slatinách.

Žádné dítě tam nebylo. To jsem už věděl. Jak by tam mohlo být? Přesto, copak bych tam mohl zůstat ležet a nevšímat si křiku, byť nějakého dávno mrtvého ducha?

„Odpočívej v pokoji,“ řekl jsem v duchu, ale tento ubožák neodpočíval, nemohl odpočívat.

Po chvíli jsem vstal. Sejdu do kuchyně, udělám si něco k pití, trochu zatopím, posadím se k ohni a vynasnažím se

neslyšet ten volající hlas, pro který jsem nemohl udělat nic, pro který nedokázal udělat nikdo nic před... před kolika asi

lety?

Když jsem vyšel ven na podestu s Belsy v patách, staly se dvě věci zároveň. Nabyl jsem dojmu, že právě teď kolem mě někdo prošel cestou od schodiště do některého z dalších pokojů, a když se vší silou opřel vítr do domu, až se pod tím náporem zachvěl do základů, zhaslo světlo. Nenapadlo mě vzít si z nočního stolku baterku, a teďjsem tam stál v neproniknutelné tmě a na okamžik jsem ztratil orientaci.

A co ta osoba, která šla okolo a byla teďv domě se mnou? Nikoho jsem neviděl, nic necítil. Nikde se nic nepohnulo, nikdo se o mě neotřel rukávem, vzduch se nepohnul, dokonce jsem ani neslyšel kroky. Ale byľ jsem si absolutně jistý, že právě někdo prošel kolem mě a odkráčel chodbou. Tou krátkou úzkou chodbou ke dveřím dětského pokoje, které byly předtím tak pevně zamčené a pote nevysvětlitelně otevřené. Na okamžik jsem se skutečně domníval, že v tomhle domě opravdu někdo žije - jiná lidská bytost - osoba, která se skrývá v tom tajemném dětském pokoji a vychází v noci pro jídlo a pití a nadýchat se čerstvého vzduchu. Ze by ta žena v černém? Poskytla paní Drablowová útočiště nějaké samotářské sestře nebo nájemnici, zanechala tady po sobe potrhlou přítelkyni, o níž nikdo nevěděl? V hlavě se mi honily všemožné divoké a nesouvislé představy, jak jsem se zouíale snažil najít rozumné vysvětlení přítomnosti někoho dalšího, kterou jsem si tolik uvědomoval. Pak ale vše pominulo. Dům Na Úhořích blatech neobývala žádná živá bytost kromě mne a psa Samuela Dailyho. Kdokoli tam přecházel, kohokoli jsem to viděl a slyšel se houpat a kdo kolem mne právě prošel, kdokoli odemkl ty zamčené dveře, nebyl skutečný. Ne. Co ale bylo skutečné? V tu chvíli jsem začal pochybovat, jestli já sám jsem skutečný.

Nejdříve ze všeho jsem potřeboval světlo. Tápal jsem zpátky ke své posteli, došel k ní a konečně nahmátl baterku, ukročil dozadu, zakopl o psa, který se mi držel v patách, a upustil ji. Odkutálela se po podlaze a s řachnutím se zastavila někde u okna. Ozval se tichý zvuk tříštícího se skla.

Zanadával jsem, ale lezl jsem po všech čtyřech a podařilo se mi ji znovu najit. Stiskl jsem tlačítko. Nerozsvítila se. Baterka byla rozbitá.

Na chvíli jsem nemel daleko k slzám zoufalství, strachu a napětí, jaké jsem nepocítil od dětství. Ale nerozbrečel jsem se a místo toho jsem ve výbuchu divokého vzteku zabušil do prken podlahy pěstmi, až mně v nich škubalo.

K rozumu mě přivedla Betsy, zaškrábala mi zlehka na paži a olízla mi ruku, kterou jsem k ní natáhl.

Seděli jsme spolu na podlaze a já k sobě riskl její teple tělíčko, rád, ze ji mám, postupně jsem se uklidňoval a uvolňoval a hluboce jsem se sám za sebe styděl. A venku zatím hučel a burácel vítr a znovu a znovu jsem v jeho poryvech slyšel ten lirozný dětský nářek.

Už neusnu, tím jsem si byl jist, ale ani jsem se neodvážil sejít v té naprosté temnotě dolů po schodech, obklopený rykem bouře, rozčilený vědomím, ze je tam se mnou někdo další. Baterka se mi rozbila. Musel jsem najít svíčku, mít trochu světla, třebas slabého a pomíjivého, aby mi dělalo společnost. Blízko po ruce svíčka byla, předtím jsem ji viděl na stolku vedle postýlky v dětském pokoji.

Po dlouhou dobu jsem nedokázal sebrat sdostatek odvahy, abych dotápal tou krátkou chodbou k pokoji, o němž jsem si uvědomil, že je nějakým způsobem jak ohniskem, tak zdrojem všeho zvláštního, co se v domě odehrává. Nevnímal jsem nic kromě vlastního strachu, neschopen souvislé, rozhodné myšlenky, natožpak pohybu. Ale postupně jsem si sám na sobě ověřil tvrzení, že člověk nemůže zůstat nekonečně dlouhou dobu ve stavu nepolevujícího děsu. Buď se jeho strach bude umocňovat dalšími a dalšími hrůznými událostmi a tušeními, dokud člověka tak nezahltí, že buď uteče nebo se pomale, nebo v něm bude strach zvolna opadal a on se víc ovládne.

Vítr nepřestával skučet na slatinách a opírat se do domu, to ale byl ostatně přirozený zvuk, a já byl schopen ho rozpoznat a snášet, protože mi nemohl žádným způsobem ublížit. A tma zůstávala stále stejně neproniknutelná a ještě několik hodin taková měla zůstat, ale na samotné temnotě stejně jako na bouřlivém větru není nic, čeho by se měl člověk bát. Vůbec k ničemu jinému nedošlo. Pocit, že tam je někdo další, vymizel, vzdálený křik dítěte nakonec ustal a z místnosti na konci chodby se neozýval ani ten nejlišší zvuk houpacího křesla ani jiného pohybu. Modlil jsem se, jak jsem se tak krčil na podlaze se psem přitisknutým ksobě, modlil jsem se, aby to, co mě znepokojilo a setrvávalo v domě, buď už zmizelo, nebo abych se aspoň natolik vzpamatoval, že bych se tomu dokázal postavit a přemohl to.

Když jsem se nejistě zvedl na nohy, ůdy ztuhlé a rozbolavělé - tak velké napětí ovládlo mé tělo - konečně jsem se cítil schopen se trochu pohnout, ačkoliv se mi velice ulevilo, že, pokud jsem věděl, nemusel jsem se aspoň v přítomné chvíli vypořádat s ničím horším než s cestou poslepu po chodbě k dětskému pokoji, abych našel svíčku.

Tu cestu jsem vykonal velice pomalu a se vzrůstající úzkostí, ale úspěšně, protože jsem nahmatal cestu k posteli a sebral svíčku v držáku, pevně ji sevřel a začal tápat s rukou napřaženou podél stěn a nábytku zpátky ke dveřím.

Řekl jsem, že k žádným dalším děsivým nebo podivným událostem té noci nedošlo, k ničemu, čeho bych se měl obávat, až na kvílení větru a naprostou temnotu, a svým způsobem je to pravda, neboť dětský pokoj byl úplně prázdný a houpací křeslo se ani nepohnulo a nedělalo hluk, všechno, pokud jsem byl schopen říct, zůstalo jako předtím. V té chvíli jsem nevěděl, čemu bych měl snad přičíst pocity, kterých jsem se nemohl zbavit od chvíle, kdy jsem do toho pokoje vstoupil. Nepociťoval jsem strach ani děs, ale drtivý smutek a žal, pocit ztráty a bolesti, úzkost smíšenou s nevýslovným zoufalstvím. Moji rodiče byli oba naživu, měl jsem bratra, spoustu dobrých přátel a snoubenku Stellu. Byl jsem mladý. Kromě nevyhnutelného odchodu starších let, strýců a prarodičů mě nikdy nezasáhla smrt někoho blízkého, nikdy jsem skutečně nelruchlil a neprožil hluboký žal. Dosud nikdy. Ale tehdy v dětském pokoji domu Na Úhořích blatech jsem poznal pocity, které musejí doprovázet smrt někoho blízkého, k němuž jsem měl ten nejbytostnější vztah. Ty pocity mě div nezdrlily, i když mě mátlo a udivo-válo, proč by mě vůbec mela svírat taková zoufalá úzkost a sklíčenost. Jako bych se po čas, který jsem v té místnosti strávil, stal někým jiným, nebo alespoň zažil pocity, které prožil někdo jiný.

Byl to stejně znepokojivý a podivný zážitek jako ty mnohem patrnější, viditelnější a slyšitelnější, k nimž došlo za posledních několik dní.

Když jsem z pokoje odešel, zavřel za sebou dveře a zůstal stát na chodbě, ty pocity ze mne spadly jako kus oděvu, který jsem měl jen lak na chvíli přehozený přes ramena. Byl jsem zpátky ve svém těle, s vlastními pocity, byl jsem opět sám sebou.

Dovrávoral jsem zpátky do své ložnice, našel zápalky, které mám spolu s dýmkou a tabákem v kapse saka, a konečně tu svíčku zapálil. Když jsem svíral v prstech rukojeť cínového držáku, ruka se mi tak třásla, že se žlutý plamen třepotal a komíhal a házel pokřivené odlesky tu na zdi a dveře, tu na podlahu a strop, tu na zrcadlo a přehoz přes postel. Ale bylo to útěšlivé a úlevné, a když jsem se přestal tak třást, hořela nakonec jasně a klidně.

Viděl jsem na ciferník hodinek. Byly sotva tři a já doufal, že svíčka vydrží do svítání, které za bouřlivého dne v tuto pokročilou roční dobu nastane pozdě.

Seděl jsem na posteli zachumlaný do kabátu a četl si v tom skrovném světle Waltera Scotta, jak jen to šlo. Jestli svíčka dohořela, až když se do pokoje vkradlo první chabé šedavé denní světlo, nevím, neboť jsem nakonec, a aniž bych to měl v úmyslu, usnul. Probudil jsem se až do rozplizlého, bezbarvého svítání, cítil jsem se nepohodlně a nepříjemně, svíčka dohořela až do poslední kapky vosku a zmizela, že po ní zbyla jen černá skvrna; kniha spadla na podlahu.

Opět jsem se vzbudil nějakým hlukem. Betsy škrábala na dveře a kňučela a já si uvědomil, že chudák byla naposledy venku před kolika hodinami. Vstal jsem, hbitě se oblékl, sešel dolů a otevřel přední dveře. Po obloze se převalovaly dešťové mraky, vše vyhlíželo bezbarvě a zachmuřeně a voda v ústí řeky stoupla. Vítr však ustal, vzduch byl průzračnější a velmi chladný.

Betsy se nejdřív rozběhla přes štěrk na trávu, aby si mohla ulevit, a já Lam zatím stál a zíval a snažil se trochu si rozhýbat tělo a zahřát se podupáváním a popleskáváním. Řekl jsem si, že si navleču kabát a boty a udělám si rychlou procházku přes pole, abych si pročistil hlavu, a už jsem se obracel, že půjdu zpátky do domu, když jsem odněkud z dálky ze slatin zaslechl jasně a nezaměnitelně, jak někdo píská, jako když přivolává psa.

Na okamžik zůstala Betsy stát jako přibitá, a potom, než jsem ji stačil zadržet, než jsem se stačil ííplně vzpamatovat, vyrazila, jako by se hnala za zajícem, uháněla neslyšně a rychle od domu, od bezpečí trávníku na slatiny. Na chvíli jsem zaskočený a zmatený jen lak stál a pozoroval, jak se Betsy vzdaluje tou rozlehlou otevřenou prostorou. Nikoho jsem tam neviděl, ale lo zahvízdnutí bylo skutečné, žádné mámení vetru. Přesto bych byl přísahal, že ho nevyloudily žádné lidské rty. Vtom vidím, jak Betsy zaváhala, zakolísala, zpomalila a nakonec se zastavila, a já si v hrůze uvědomil, že se plácá v bahně a zápasí s tím, co jí vtahuje tlapky. Běžel jsem jako nikdy předtím, nedbaje na vlastní bezpečnost, zoufale jsem chtěl přijít na pomoc tomu statečnému, bystrému zvířeti, které mi poskytlo takovou útěchu a tak mě rozveselovalo na tom opuštěném místě.

Nejdříve byla cesta pod mýma nohama pevná, i když rozblácená, a dařilo se mi běžet rychle. Vítr vanoucí od ústí řeky mě mrazivě šlehal do obličeje a já cítil, jak mi začínají slzet a pálit oči, takže jsem si je musel utírat, abycli viděl jasně na cestu. Betsy už teď hlasitě štěkala, vyděšená, ale pořád ještě byla vidět, a já na ni zavolal, abych ji upokojil. Vtom jsem také začal pociťovat, jak půda začíná být mazlavá a houpe se, protože se změnila v močál. Jednou jsem zapadl nohou hluboko a uvízl v díře plné vody, dokud se mi ji nepodařilo s námahou vyprostit. Všude kolem mě byla voda neklidná a temná, v ústí reky se vzdouval příliv a rozléval se po samotných slatinách, a já se musel spis brodit než jít. Ale nakonec jsem se, celý zadýchaný, protože každý pohyb mě stál spoustu sil, dostal téměř až k Betsy. Sotva se držela, nohy a polovinu těla jí už pohltil vzdouvající se močál, a špičatou hlavu mela zvednutou do vzduchu, jak zápasila a přitom štěkala. Dvakrát třikrát jsem zkusil k ní přikročit, ale vždycky jsem musel rychle ustoupil v obavě, že se sám propadnu. Přál jsem si mít hůl, abych ji mohl k ní napřáhnout, něco na způsob háku, abych ji mohl zachytit za obojek. Na vteřinu mě zachvátilo čiré zoufalst ví - sám uprostřed rozlehlých slatin, nade mnou obloha, po které se honí bouřkové mraky, všude okolo jenom voda a jediný pevný bod široko daleko ten úděsný dům.

Ale měl jsem na paměti, že stačí propadnout panice a jsem s velkou pravděpodobností ztracen. Horečnatě jsem přemýšlel a pak jsem se opatrně natáhl na blátivou zem, spodní částí těla jsem se co nejvíc přitiskl k malému ostrůvku pevné půdy a centimetr po centimetru jsem se začal natahoval, lapal přitom po dechu, a právě ve chvíli, kdy cele Belsyino tělo zmizelo, jsem se vymrštil a popadl ji kolem krku a začal ji tahal vší silou, které jsem byl schopen, silou, o níž se mi ani nesnilo, že v sobě mám, silou zrozenou ze strachu a zoufalství; a po chvíli plné utrap, kdy jsme oba bojovali o život se zrádnými pohyblivými písky, které se nás oba snažily stáhnout dolů, a kdy jsem cítil, jak mi mokrá srst proklou/ává v rukou, div se mi pes nevysmekne, jsem konečně poznal, že ji udržím a zvítězím. Napnul jsem všechny síly, abych se odplazil na pevnější půdu. Přitom se najednou Betsyino tělo uvolnilo a bylo po zápase, padl jsem na záda a pevně ji držel. Oba jsme byli promočení a zablácení, na prsou mě pálilo a plíce se mi mohly roztrhnout, paže jako bych měl vykloubené, a skutečně jsem je málem vykloubené měl.

Odpočívali jsme, prudce vyčerpaně oddechovali, a já si říkal, jestli budu vůbec schopen se zvednout. Najednou jsem se cítil tak slabý, malátný a ztracený uprostřed bažin. Chudák Betsy kašlala a nepřestávala se o mě otírat hlavou, bezpochyby byla strachy bez sebe a přitom mela velké bolesti, protože jsem ji málem uškrtil, jak jsem ji tak pevně svíral okolo krku. Byla ale naživu a já též a postupně jsme se navzájem trochu zahřáli a ten odpočinek do nás vlil trochu života. S Betsy v náručí jako s dítětem jsem se klopýtavě pustil přes slatiny zpátky k domu. Pár metrů od domu jsem vzhlédl. Za jedním oknem v patře, za jediným oknem s mřížemi, oknem detského pokoje, jsem zahledl někoho stál. Nějakou ženu. Tu ženu. Dívala se přímo na mě.

Belsy mi kňučela v náručí a chvílemi dávivě kašlala. Oba jsme se celí třásli. Jak jsem se dostal na trávník před domem, to se nikdy nedovím, ale když jsem se tam dopachtil, uslyšel jsem nějaký zvuk. Přicházel z opačného konce stezky, která se právě začínala vynořovat, jak příliv opadal. Bryčka.

■ SVAZEK DOPISŮ

Svítilo nejaké ostré svetlo a já do neho hleděl - nebo spis jsem měl pocit, že se do mě propaluje, proniká mi očima rovnou do mozku, a já vynaložil úsilí, abych hlavu odvrátil; připadala mi, že skoro nic neváží, že mi vůbec sotva sedí na ramenou, ale otáčí se a vznáší jako odfouknuté chmýří.

Potom najednou světlo bylo pryč, a když jsem otevřel oči, znovu jsem uviděl normální, běžné věci. Zjistil jsem, že ležím podepřený polštáři na pohovce v ranním pokoji a nade mnou se sklání široký, krevnatý, znepokojený obličej pana Samuela Dailyho. V ruce držel kapesní svítilnu, kterou, jak jsem si uvědomil, mi musel svítit do očí, což byl drsný způsob, jak mě probudit.

Posadil jsem se, ale okamžitě se se mnou začal pokoj točit a já si musel zase zdeptaně lehnout. A potom se mi všechno obratem plnou měrou vybavilo, jak jsem běžel za Betsy přes rozmokřené slatiny a jak jsem zápasil, abych ji zachránil, jak jsem zahlédl tu ženu v černém v okně dětského pokoje, a potom ty zvuky, které tak vybičovaly můj strach, že jsem ztratil vládu nad sebou a svými smysly a upadl do bezvědomí.

„Ale ta bryčka - kůň a bryčka...“

„Slojí před hlavním vchodem.“

Zůstal jsem na něho civět.

„Ještě se v ní občas rád svezu. Je to příjemný způsob cestování, když člověk nemá naspěch, a na stezce je o něco bezpečnější než motorové vozidlo.“

„Ach." Velice se mi ulevilo, když jsem si uvědomil holá fakta, že hluk, který jsem slyšel, dělaly skutečný kůň a bryčka.

„Co jste myslel?“ Zpytavě na mě hleděl.

„Kůň a bryčka - “

„Ano?“

„Už jsem slyšel jinou bryčku. Někoho jiného.“

„Keckwicka asi,“ řekl klidně.

„Ne, ne." Posadil jsem sc, mnohem opatrněji, a pokoj zůstal na svcm místě.

„Dávejte si teď pozor.“

„Už je mi lip - jsem v pořádku. Bylo to..." Přejel jsem si rukou čelo. „Rád bych se napil."

„Máte to po ruce."

Obrátil jsem se a uviděl džbán s vodou a sklenicí a žíznivě jsem pil, a začínal jsem se cítit čím dál lépe, a zároveň jsem se uklidňoval.

Pan Daily to zpozoroval, poodstoupil ode mne k židli naproti a posadil sc.

„Musel jsem na vás myslet," řekl posléze. „Leželo mi to v hlavě. Začalo mě to znepokojovat."

„Není moc brzy po ránu? - Nějak se mi to popletlo..."

„Dost brzy. Nesel jsem spál. Jak jsem řekl, musel jsem na vás myslel.“

„To je zvláštní."

„Opravdu? Mně to tak nepřipadá. Vůbec mi to nepřipadá zvláštní."

„Ne."

„Dobře, že jsem takhle přijel."

„Ano, to ano, jsem moc rád. Musel jste mě - co vlastně? Přinesl jste mě sem? Na nic se nepamatuju."

„Už jsem táhnul těžší než jste vy - na vás není moc masa."

„Jsem hrozně rád, že vás vidím, pane Daily."

„Máte dobrý důvod."

„To mám."

„V těch bažinách už se pár lidí utopilo."

„Ano. Ano, teďuž to vím. Cílil jsem, jak mě to táhne dolů a psa se mnou." Vyplašil jsem sc. „Betsy..."

„Je lady. Bude v pořádku.“

Pohlédl jsem na psa na předložce mezi námi. Když uslyšela své jméno, zavrtěla ocáskem, ale jinak zůstala ležet, bláto jí v koláčích a pruzích zasychalo na srsti a v silné vrstvě se jí lepilo na nohy, vypadala stejně vyčerpaná a malátná jako já.

„Když jste se teď trošku sebral, měl byste si vzít, CO potřebujete, a vyrazíme."

„Vyrazíme?“

„Jo. Přijel jsem se podívat, jak se vám na tomhle bohem zapomenutém mísíc vede. Vidci jsem toho dost. Měl byste se radši se mnou vrátit k nám domů a zotavit se.“

Nějakou chvíli jsem neodpovídal, ale zase jsem ulehl a v mysli si vybavil události předchozí noci a dnešního rána - a ve skutečnosti události ještě dřívější, od chvíle, kdy jsem sem přišel poprvé. Věděl jsem, že tady straší žena v černém a možná ještě jiný obyvatel tohoto domu. Věděl jsem, že zvuky, které jsem slyšel venku na slatinách, jsou přízračné. Přestože byly děsivé a nevysvětlitelné, myslel jsem si, že kdybych musel, přestál bych je znovu, kdyby jen proto, že jsem byl čím dál odhodlanější přijít na kloub tomu, co je to za neklidnou duši, která chce vyvolávat lakový nepokoj a proč, proč. Kdybych dokázal odhalit pravdu, možná bych tomu dokázal provždy učinit přítrž.

Co jsem však nedokázal nadále snášet, bylo ovzduší, které tyto události obklopovalo: tíživou nenávist a zlovolnost, jakési zlo a zároveň hluboký zármutek a žal. Jako by si osedlaly mou vlastní duši a podmanily si mě, a to jsem nemohl déle snášel. Řekl jsem panu Dailymu, že se s ním vděčně a rád vrátím a odpočinu si v jeho domě, třeba jen krátkou dobu. Ale dělalo mi to starost, nechtěl jsem tu záhadu zanechat tak bez vysvětlení, a přitom jsem také věděl, že zároveň bude muset někdo někdy dokončit nezbytné roztřídění a zabalení písemností paní Drablowové.

O tom jsem se nyní zmínil.

„A co jste tady nalezl, pane Kippsi? Mapu zakopaného pokladu?“

„Ne. Velké množství starého papíru na vyhození, a jen velmi málo zajímavého, a už vůbec ne cenného. Otevřeně řečeno pochybuji, že tady něco bude. Ta práce se ale někdy udělat musí. Je to naše povinnost.“

Zvedl jsem se a začal se procházet po místnosti, zkoušel jsem, jestli mě nohy udrží, a zjistil, že víceméně ano.

„V tuhle chvíli bez mučení přiznávám, že práci rád přeruším a zbytek zatím ponechám, jak je. Našel jsem jen pár listin, které bych si znovu čistě ze zvědavosti rád prošel. Je tady svazek starých dopisů s několika přiloženými doklady. Včera pozdě v noci jsem je pročítal. Ty vezmu s sebou.u

Polom, zatímco pan Daily začal procházet místnosti v přízemí, stahovat rolety, kontrolovat, zda nikde nehoří oheň, jsem nejdříve zašel do pokoje, kde jsem předtím pracoval, abych si vzal ty dopisy, a pak jsem zašel nahoru pro své věci. Už jsem se vůbec nebál, protože jsem alespoň prozatím dům Na Úhořích blatech opouštěl a protože mi přítomnost Samuela Dailyho skýtala velkou oporu. Nevěděl jsem, jestli se sem ještě kdy vrálím, ale pokud ano, určitě ne sám. Cítil jsem se úplně klidný, a když jsem vyšel nahoru po schodech a zabočil k malé ložnici, kterou jsem používal, události předchozí noci mi připadaly jako dávná minulost, aniž by mi mohly ublížit víc než nějaký obzvlášť zlý sen.

Rychle jsem si sbalil zavazadlo, zavřel okno a stáhl roletu. Na podlaze ležely střepy sklíčka z baterky a já je hranou boly přihrnul do rohu. Všude teď panovalo ticho, vítr od svítání postupně ustával, ačkoliv když jsem zavřel oči, znovu jsem uslyšel jeho kvílení a vytí, a všechno to bouchání a rachocení, které v tom starém domě působil. Avšak ačkoliv to v noci můj neklid ještě zvyšovalo, dokázal jsem tyto nahodilé záležitosti - bouři, nárazy, skřípot, tmu - naprosto přesně odlišit od přízračných událostí a atmosféry, která je provázela. Počasí se mohlo změnit, vítr ustat, slunce svítit, dům Na Úhořích blatech mohl stát tichý a klidný. Nebyl by o to méně hrozivý. Tolik jsem věděl, že ať zde straší kdokoliv, aťjím dosud zmítají jakékoliv strašné pocity, nepřestane sužovat a trápit kohokoli, kdo se jen přiblíží.

Dobalil jsem si své věci a opustil pokoj. Když jsem došel na podestu, nedokázal jsem se přemoci, abych nepohlédl rychle a zpola vyděšeně do chodby, která vedla k dětskému pokoji.

Dveře byly pootevřené. Stál jsem a cítil, jak se ve mně začíná vzmáhat rozčilení, které dřímalo pod povrchem a způsobuje, že se mi rozbušilo srdce. Zdola ke mně doléhaly kroky pana Dailyho a ťapkání ps$, který za ním chodil. Jejich přítomnost mi dodala jistoty, sebral jsem odvahu a obezřetně vykročil k pootevřeným dveřím. Když jsem k nim došel, zaváhal jsem. Tady přece byla. Viděl jsem ji. Ať byla kdokoli, toto je ohnisko jejího hledání nebo její pozornosti nebo jejího zármutku - nedokázal jsem rozpoznal, čeho. Zde je skutečná podstata toho všeho.

Nyní se odtamtud neozývalo nic. Houpací křeslo stálo nehnuté. Pomaloučku polehoučku jsem dveře otevíral víc a víc, centimetr po centimetru, a o pár kroků jsem pokročil, až jsem pokoj uviděl celý.

Panovala v něm taková spoušť, jakou by udělala tlupa lupičů, sledující nepříčetný, nesmyslný zmar. Zatímco předlili] byla postel úhledně ustlaná, leďbyly lůžkoviny všelijak roztahané, zmuchlané a poházené po podlaze. Dveře skříně a zásuvky malé komody byly otevřené, zpola vytahané oblečení z nich vyhřezávalo jako vnitřnosti z poraněného těla. Cínoví vojáčci byli pokácení jako kuželky a dřevěná zvířátka z Nocmovy archy rozmetána po polici, knihy se válely otevřené s přebaly roztrženými, skládačky a hry všechny pomíchané na hromadě uprostřed pokoje. Látkové hračky roztrhané a zbavené oblečení, cínový černoušek rozdrcený ránou kladivem. Noční stolek a malá skříňka byly překocené. A houpací křeslo bylo odstrčeno doprostředka, aby protáhlé a vzpřímené jako nějaký velký zamyšlený pták na celou tu spoušť dozíralo.

Prošel jsem pokojem k oknu, jestli se sem snad vandalové nedostali tudy. Bylo napevno zajištěné zástrčkami pokrytými rzí a dřevěné mříže držely nehnuté. Tudy se sem nikdo nedostal.

Když jsem roztřeseně nastupoval do bryčky pana Daily-ho, která čekala na příjezdové cestě, zapotácel jsem se a on mě musel uchopit za paži a podepřít, dokud se mi nevrátila síla. Všiml jsem si, že se mi soustředěně dívá do obličeje a podle toho, jak jsem bledý, poznává, že jsem utrpěl další otřes. Nic však k tomu nepodnikl, jenom mi kolem nohou ovinul tlustou houni, usadil mi Betsy na kolena, aby mi bylo tepleji a nám oběma lépe, a potom mlaskl na koně, aby se otočil.

Sjeli jsme z kamenitého pruhu a přejeli neudržovaný trá-vnfk, dojeli ke Stezce devíti životů a vydali se po ní. Odliv postupoval, obloha byla jednolité perlové šedá, vzduch vlhký, studený, po bouři však panovalo bezvětří. Všude okolo nás se rozprostíraly jednotvárné, zamžené a ponuré slatiny a před námi plochá krajina, mokvavá, smutná, bezbarvá, bez jediného lístku, bez jediné vyvýšeniny. Kůň tiše a pravidelně běžel a pan Daily si pod vousy nemelodický pobrukoval. Seděl jsem jako v transu, ochable, a neuvědomoval jsem si o moc víc než pohyb bryčky a syrový vzduch.

Když jsme ale za sebou zanechali slatiny a listí řeky a dojeli k cestě, vrhl jsem rychlý pohled přes rameno. Dům Na Úhořích blatech tam stál kovově šedý a chmurný, tyčil se jako útes, okna slepá a zakrytá okenicemi. Nebylo vidu po nějaké postave nebo stínu, po živé či mrtvé duši. Pomyslel jsem si, že se nikdo nedívá, jak odjíždíme. Potom se ozval rychlý klapot koňských kopyt na asfaltované silničce vroubené příkopy a sem tam roztroušenými trnkovými keři. Odvrátil jsem oči od toho hrozného místa a upřímně jsem se modlil, abych ho už nikdy víc nespatřil.

Od chvíle, kdy jsem nastoupil do bryčky, se mnou pan Daily jednal ohleduplně, pečoval a staral se o mě jako o invalidu, a jeho úsilí, abych se cítil pohodlně a příjemně, se ještě znásobilo, když jsme přijeli k němu domů. Pokoj jsem měl už připravený; prostorný, tichý pokoj s malým balkonem s výhledem do zahrady a na rozlehlé pozemky za ní. Okamžitě poslali sluhu do Giťťord Arms pro zbytek mých věcí a poté, co mi předložili lehkou snídani, zanechali mě o samotě, abych se do poledne prospal. Betsy vykoupali a dali do pořádku a pak mi ji přinesli „protože jste si na ni zvykl“. A Betsy spokojeně ležela vedle mého křesla, zjevně se z toho nepříjemného zážitku z časného rána už vzpamatovala.

Odpočíval jsem, ale usnout jsem nedokázal, mozek mi stále horečnatě pracoval, nervy jsem měl napjaté. Pociťoval jsem hlubokou vděčnost, že jsem v klidu a tichu, ale hlavně jsem si cenil toho, že i když jsem zde úplně sám a nic mě nerusí, v domě v přízemí a přilehlých staveních jsou lidé, spousta lidí, kteří si jdou po své každodenní práci, což byla jistota, klerou jsem tolik potřeboval, jistota, že normální svět žije svým všedním životem.

Usilovně jsem se snažil nemyslet na to, co se mi přihodilo. Napsal jsem poněkud opatrný dopis panu Bentleymu a o něco obsáhlejší Stelle - i když ani jednomu z nich jsem nesdělil všechno, ani se nepřiznal, co jsem vytrpěl.

Poté jsem vyšel ven a několikrát to vzal kolem dokola po rozlehlém trávníku, ale byla zima a brzy jsem se vrátil do svého pokoje. Po Samuelu Dailym nebylo vidu. Tak asi hodinu před polednem jsem neklidně prodřímal v křesle, a kupodivu, ačkoli jsem sebou jednou dvakrát polekaně trhl, po chvíli jsem byl schopen se uvolnit, a tak jsem se osvěžil víc, než jsem čekal.

V jednu hodinu zaklepala služebná na dveře a zeptala se, zda si přeji naservírovat oběd zde, nebo jestli mám chuť sejít dolů do jídelny.

„Vyřidle paní Dailyové, že se k nim ihned připojím. Děkuji.“

Umyl jsem se a upravil, zavolal na Betsy a sešel dolů.

*

Dailyovi byli vtělená pozornost a laskavost a trvali na tom, abych u nich pobyl ještě den dva, než odjedu do Londýna. Neboť jsem se skálopevně rozhodl se vrátit: nic na světě by mě nepřimělo strávit v domě Na Úhořích blatech byť jen hodinu. Byl jsem co možná statečný a odhodlaný, ale utrpěl jsem porážku a nebál jsem se to přiznat, ani jsem se necítil nijak provinile. Člověk může být obviněn ze zbabělosti, když uteče před kterýmkoli fyzickým nebezpečím, když však nejen jeho bezpečí a tělesné zdraví, ale i zdravý rozum, samotnou jeho duši, ohrožují věci nadpřirozené, nelunotné a nevysvětlitelné, potom není ustup projevem slabosti, ale lim nejrozumnějším činem.

Přesto však jsem měl zlost, ne na sebe, ale na to, co ovládalo dům Na Úhořích blatech, zlost na svévolné a nesmyslné chování té nepokojné bytosti a zlost, žc mi zabránila, tak jako by bezpochyby zabránila komukoliv jinému, abych dokončil svoji práci. Možná žc jsem mel rovněž zlost na ty lidi - pana Jeroma, Kcckwicka, hostinského, Samuela Dailyho -, žc skutečně měli ohledně toho místa pravdu. Byl jsem mladý a značně namyšlený, takže jsem se cílil pokořený. Dostal jsem pořádně za vyučenou.

To odpoledne jsem byl po výtečném obědě opět ponechán sám sobě - pan Daily se brzy odjel podívat na jednu svoji vzdálenější farmu. Vytáhl jsem ten svazek písemností paní Drablowovc, protože mě stále ještě zajímal příběh, který jsem kousek po kousku začal skládat od začátku, kdy jsem dopisy začal číst, a napadlo mě, že bych se mohl rozptýlit tím, že v tom budu pokračoval. Potíž ovšem byla, žc jsem nevěděl, kdo ta mladá žena - J. nebo Jcnncl, která ty dopisy psala - byla, zda snad to byla příbuzná paní Drablowovc nebo jejího manžela nebo pouhá přítelkyně. Nejpravděpodobnější se však zdálo, že pouze pokrevní svazek by ji přiměl, či spise přinutil, aby dala své nemanželské dítě k adopci jiné ženě, tolik dopisy a právnické dokumenty odhalovaly.

Bylo mi J. líto, když jsem znovu pročítal její krátké, vzrušené dopisy. Vášnivá láska k jejímu dítěti, že se od něho musela odloučit, její hněv a to, jak tvrdě proti tomu zprvu bojovala a nakonec zoufale přijala, co jí nabídli, mě naplňovalo smutkem a soucitem. Dívka z nižší společenské vrstvy, služebná, žijící v uzavřeném společenství, by si před asi tak šedesáti lety možná vedla lépe než tato dívka z lepší rodiny, kterou tak chladně zavrhli a jejíž city nebral vůbec nikdo v potaz. I když, jak jsem věděl, služky ve viktoriánské Anglii byly často dohnány k vraždě, nebo byly nuceny své nemanželské dítě opustit. Jcnncl alespoň věděla, žc její syn žije a že má dobrý domov.

A potom jsem rozevřel další doklady, které byly k těm dopisům připojeny. Byly to Iři úmrtní listy. První byl lolio chlapce Nathaniela Drablowa, který zemřel v Šesti letech, Jako příčina smrti uvedeno utonutí. Potom tam byl 8 na-prosto stejným dalem další doklad, potvrzující, že Rose Jud* dová zemřela rovněž utonutím.

Ten nepříjemný, hrozivý pocit, který mi studeně sevřel žaludek, jako by mi stoupal hrudí do krku, takže jsem nepochyboval, že budu buď zvracet nebo že se udusím. Avšak nestalo se tak, pouze jsem se zvedl a rozčileně a úzkostně jsem začal chodit po místnosti, v ruce dva listy zažloutlého papíru.

Po chvíli jsem se přiměl pohlédnout ještě na ten poslední doklad. Rovněž to byl úmrtní list, datovaný však o nějakých dvanáct let později než předešlé dva.

Patřil Jennet Elize Humfryeové, neprovdané, věk třicet šest let. Příčina smrti byla uvedena jednoduše jako „srdeční selhání.“

Ztěžka jsem dosedl na židli. Byl jsem však příliš rozčilený, než abych tak dlouho zůstal, a nakonec jsem zavolal Belsy a znovu jsme vyšli do listopadového odpoledne, které už se začínalo nachylovat k časnému soumraku; pustili jsme se na procházku pryč od domu a zahrady pana Daily ho, kolem stodol, stájí a přístřešků a dál přes nějaké strniště. Cílil jsem se díky pohybu lip. Obklopovala mě jenom venkovská krajina rozoraná do hnědých brázd, nízké keře a tu a tam dva tři jilmy, holé větve plné havraních hnízd, z kterých ti oškliví černí ptáci chvílemi za křiku a tlukotu křídel v hejnech vzlétali, krákali a kroužili na olověném nebi. Přes pole vanul studený vítr a línal před sebou prudké přeháňky. Betsy byla zřejmě celá blažená, že je venku.

Jak jsem tak kráčel, myšlenkami jsem byl u listin, které jsem právě četl, a u příběhu, který se tím doplnil a ozřejmil. Víceméně náhodou jsem našel - nebo aspoň z větší části -klíč k tomu, kdo je žena v černém, a přitom i odpověďmi mnoho dalších otázek. Ačkoliv jsem však nyní věděl víc, ten objev mě neuspokojoval, jenom rozčiloval, znepokojoval -a také mi naháněl strach. Věděl jsem - a zároveň nevěděl, byl jsem zmatený a nic nebylo popravdě vysvětleno. Jak to, že se mohou takové věci dít? Už jsem říkal, že jsem nevěřil na duchy víc než kterýkoli jiný zdravý mladý člověk s patřičným vzděláním, přiměřenou inteligencí a sklonem k věc-nosli. Duchy jsem však viděl. Jistá událost, tragická a hrozivá, k níž došlo před mnoha lety, se nějakým způsobem stále a stále opakuje, odehrává se v jiné než přirozené přítomné dimenzi. Bryčka, v níž se vezl šestiletý chlapec jménem Nathaniel, adoptivní syn pána a paní Drablowových, nějak v mlze od more zabloudila, sjela z bezpečí stezky na slatiny, kde je vtáhly pohyblivé písky a pohltilo bahno a voda valící se od ústí řeky. Chlapeček a chůva se utopili a stejně tak nejspíš i kůň a ten, kdo bryčku řídil. A nyní se na stejných slatinách celá ta událost nebo přízrak, stín, vzpomínka na to neštěstí, znovu a znovu opakuje - jak často, to jsem nevěděl. Dnes tam už však není nic viděl, jenom slyšet.

Dále jsem pouze věděl, že chlapcova matka, Jennet Hum-ťryeová, podlehla smrtelné chorobě dvanáct let po smrti svého syna, a oba že jsou pohrbeni na dnes už neužívaném a zanedbaném hřbitově za domem Na Úhořích blatech. Dětský pokoj pak že byl v tom domě zachován tak, jak jej chlapec opustil, jeho postel, šaty, hračky, vše neporušené, a že jeho matka těmi místy bloudí. Kromě toho, že celé to místo prostupuje hloubka jejího zármutku a žalu spolu s neuhasitelnou nenávistí a touhou po pomstě.

A právě tohle mě tak znepokojovalo, síla těch emocí, nebol v nich podle mého tkvěla její moc ubližovat. Ale komu ubližovat? Cožpak nebyli všichni, jichž se ta smutná událost týkala, po smrti? Neboť paní Drablowová byla pravděpodobně z rodiny poslední. Nakonec jsem začal být unavený a obrátil jsem se k návratu, ačkoliv se mi nepodařilo přijít tomu všemu na kloub - nebo možná proto, že vše bylo tak nevysvětlitelné - nedokázal jsem to vypudit z mysli, přemítal jsem o tom po celou cestu domů i potom, když jsem seděl ve svém tichém pokoji a vyhlížel do večerní tmy.

Ve chvíli, kdy zazněl gong k večeři, jsem se přivedl do takového stavu, že jsem sc odhodlal, že se s celým tím příběhem svěřím panu Dailymu a budu chtít, aby mi řekl, co sám o té události ví nebo slyšel.

Opakovalo se vše jako předtím, po večeři jsme se my dva usadili v pracovně pana Dailyho do pohodlných ušáků, na

malém stolku mezi námi stála karafa a sklenice. Po dobrém jídle jsem se cítil značne lépe.

Právě jsem dovyprávěl. Pan Daily mě bez přerušení vyposlechl, obličej odvrácený, když jsem znovu prožíval, ačkoli s překvapivým klidem, všechny události, k nimž za mého krátkého pobytu v domě Na Úhořích blatech došlo, a které vedly k okamžiku, kdy mě našel bez sebe venku toho dne časně zrána. A rovněž jsem mu pověděl, k jakým závěrům jsem na základě svazku dopisů a úmrtních listů dospěl.

Několik minut neřekl slovo. Hodiny tikaly. Oheň v krbu stejnoměrně hořel a voněl. Bctsy ležela před ním na krbové předložce. Vypovědět ten příběh bylo jako očista a nyní jsem měl hlavu podivně lehkou a tělo tak malátné Jako tomu bývá po horečce nebo přestálém strachu. Měl jsem však za to, že by mi od nynějška mohlo být jenom lépe, protože jsem se dokázal zvolna od těch hrozných událostí s uplývajícím časem odpoutávat.

„Nu, urazil jste dlouhou cestu,“ řekl nakonec, „od toho večera, kdy jsme se setkali v tom nočním vlaku.“

„Jako by uteklo sto let. Připadám si jako jiný člověk.“

„Prožil jste si své.“

„Po bouři jsem se dostal do bezpečí a je to za mnou.“

Všiml jsem si, že se tváří znepokojeně.

„Ale jděte,“ řekl jsem statečně, „jistě si nemyslíte, že by mi ještě nějaké nebezpečí hrozilo? Nemám v úmyslu se tam vracet. K tomu mě nic nepohne.“

„Ne.“

„Pak je tedy vše v pořádku.“

Neodpověděl, ale předklonil se a nalil si další malou \vhi-sky.

„Přesto si říkám, co se asi tak stane s domem,“ navázal jsem. „Určitě tam nikdo z místních nikdy nebude chtít bydlet a nedovedu si představit nikoho, kdo odjinud by sem mohl na delší pobyt přijet, když se jednou rozkřikne, co je to za místo - dokonce i kdyby se mu předem žádná z těch historek nedonesla. Kromě toho je to tam nešikovně velké. Kdo by to chtěl?“

Samuel Daily zavrtěl hlavou.

„Myslíte,“ začal jsem po chvilce, kdy jsme seděli mlčky a zaobírali se každý svými myšlenkami, „že lu ubohou stařenu dnem i nocí pronásledoval duch její sestry a že musela snášet tamty hrozné zvuky?“ - pan Daily mi totiž řekl, že byly sestry - „Pokud tomu tak bylo, divím se, jak to dokázala vydržet a nepomásl se z toho.“

„Třeba se z toho pomátla.“

„Možná.“

Víc a víc jsem si uvědomoval, že přede mnou něco tají, nějaké vysvětlení nebo informaci o domě Na Úhořích blatech nebo rodině Drablowových, a protože jsem to věděl, nechtěl jsem přestat, dokud nezjistím všecko, co se zjistit dá, jinak nebudu mít klid. Rozhodl jsem se, že na něho budu naléhat, aby mi to řekl.

„Existuje něco, co jsem dosud neviděl? Kdybych tam zůstal déle, musel bych zažít jesle jiné hrůzy?“

„To nedokážu říct.“

„Něco říct byste mi ale mohl.“

Povzdechl si a celý nesvůj se v křesle zavrtěl, do očí mi nepohlédl, ale zadíval se do ohně, potom natáhl nohu a špičkou boty podrbal psa na břiše.

„Ale jděte, jsme od toho místa daleko a už jsem se celkem vzpamatoval. Musím to vědět. Teď už mi to nemůže ublížit.“

„Vám ne.“ řekl. „Ne, vám snad ne.“

„Proboha, co to přede mnou tajíte, člověče? Co se mi to tolik bojíte říct?“

„Vy, Arthure,“ řekl, „odtud zítra nebo den nato odjedete. S trochou štěstí už nikdy o tom prokletém místě neuslyšíte ani s ním nebudete mít nic společného. My ostaUií tady musíme zůstat. Musíme s tím žít.“

„S čím? S povídačkami? Klepy? S tím, že se občas zjevuje žena v černém? S čím?“

„S tím, co bude nepochybně následovat. Dřív nebo později. Crythin Gifťord s tím žije už padesát let. Lidé se tím změnili. Že o tom nemluví, na to jste přišel sám. Přinejmenším ti, které to zasáhlo nejhůř - Jerome, Keckwick o tom nemluví.“

Pocítil jsem, že se mi rychleji rozbušilo srdce, zvedl jsem ruku k límci, abych si ho trochu uvolnil, odsunul jsem si křeslo od ohne. Když nyní len okamžik nasial, nevedel jsem, jestli vlastně chci slyšet, co mi Daily musí říct.

„Jennct Humťryeová se vzdala svého dítěte, chlapce, pro svoji sestru Alici Drablowovou a jejího manžela, protože neměla na vybranou. Nejdříve se držela stranou - bydlela stovky mil daleko - a chlapec byl vychováván jako Drablow a nikdy neměl svoji matku poznat. Nakonec se však bolest z odloučení prohloubila, místo aby slábla, a Jennet se vrátila do Crythinu. V rodném domě nebyla vítaná a ten muž -chlapcův otec - odešel navždy do ciziny. Našla si podnájem ve městě. Neměla žádné peníze. Trochu šila a dělala společnici jedné dámě. Zprvu jí zřejmě Alice Drablowová vůbec nedovolovala chlapce vidět. Ale Jennet byla v takovém stavu, že vyhrožovala násilím, a nakonec sestra ustoupila -jenom v tomhle. Velice zřídka mohla Jennet přijít na návštěvu, ale nesměla zůstat s chlapcem o samotě, ani mu vyjevil, kdo je, ani že je mezi nimi příbuzenský vztah. Nikdo nemohl tušit, že se jí chlapec začne tak podobat, ani že přirozené pouto mezi nimi zesílí. Začal se víc a víc vázat na ženu, která byla jeho vlastní matka, měl ji čím dál raději, a přitom začal ochládat vůči Alici Drablowové. Jennet měla v úmyslu s chlapcem odejít, tolik vím. Než to mohla provést, stala se ta nehoda, přesně, jak jste slyšel. Chlapec... chůva..., kůň, bryčka a kočí Keckwick...“

„KeckwickT

„Ano. Jeho otec. A chlapec měl s sebou také svého pejska. Je to zrádné místo, jak jste sám na vlastní kůži poznal. Mlha od moře najednou zahalí slatiny, pohyblivé’ písky nejsou vidět/⁴

„Takže sc všichni utopili."

„A Jennet se na to dívala. Byla v domě a vyhlížela z horního okna, čekala na ně, až se vrátí."

Zděšeně jsem zalapal po dechu.

„Těla vytáhli, ale bryčku tam nechali, vězela v balme příliš hluboko. Od toho dne začala Jennet Humťryeová bláznit."

,,Divíte se lomu?"

„Ne. Byla šílená žalem a hněvem a touhou po pomslč. Dávala vinu své sestře, která je toho dne pustila, ačkoliv na tom nemel nikdo vinu, mlha pokaždé padne znenadání."

„Z čistého nebe."

„Zda následkem té ztráty nebo šílenství nebo čeho, onemocněla nějakou nemocí, která způsobila, že se začala vytrácet, Hubla, barva jí mizela z tváří, vypadala jako chodící kostlivec - živý přízrak. Když kráčela po ulici, lidé před ní ustupovali. Děti se jí bály. Nakonec zemřela. Zemřela v nenávisti a soužení a brzy po její smrti se začaly dít podivné věci. A není jim konce.“

„Cože? Od té doby, co zemřela, bez přestání?"

„Ne. Občas. V posledních letech ne tak často. Ale pořád se zjevuje, a když je někdo náhodou tam na slatinách, slyší ty zvuky."

„A nejspíš je slýchala i stará paní Drablowová."

„Kdo ví?" '

„No, paní Drablowová je po smrti. Tím určitě všechno končí."

Ale pan Daily ještě nedopověděl. Právě se dostával k jádru vyprávění.

„A všude, kde ji zahlédli," řekl tichým hlasem, „na hřbitově, na slatinách, v ulicích města, třeba jen letmo, vždy to vedlo nezvratně k jednomu."

„Ano?" zašeptal jsem.

„Za nějakých násilných nebo tragických okolností zemřelo dítě."

„Cože - chcete říct následkem neštěstí?"

„Zpravidla to bylo neštěstí. Ale párkrát také po nemoci, která je zkosila za den nebo pouhou noc nebo i za kratší dobu.“

„To zemřelo jakékoliv dítě? Dítě z města?"

„Jakékoliv dítě. Jeromovo děcko."

Najednou mi před očima vyskočila ta řada drobných, vážných obličejů, ruce svírající zábradlí kolem školního dvora, za toho dne, kdy měla pohřeb paní Drablowová.

„Jistě, ale... tedy... děti někdy umírají."

„To ano.“

„A existuje něco víc než náhoda, co by tylo smrti spojovalo se zjevováním té ženy?“

„Bude vám to připadat neuvěřitelné. Můžete mít pochybnosti/'

„Tedy, já...“

„Jenže my to víme.“

Po chvíli jsem pohlédl na jeho strnulý a rozhodný obličej a liše jsem řekl: „Nepochybuji o tom, pane Daily.“

Potom, po velmi dlouhou dobu, nikdo z nás už víc nic nepodotkl.

Védel jsem, že jsem toho rána nádavkem k několika rozčilujícím dnům a nocím plným nervového vypětí v souvislosti se zjeveními v domě Na Úhořích blatech utrpěl další otřes. Ale vůbec jsem si neuvědomoval, jak hluboce a ničivě mě celý zážitek na duchu i na těle poznamenal.

Šel jsem si ten večer lehnout s tím, že je to pod Dailyho střechou naposled. Příštího dopoledne jsem měl v úmyslu nasednout na první vhodný vlak do Londýna. Když jsem panu Dailymu řekl, jak jsem se rozhodl, nepřemlouval mě.

Tu noc jsem spal mizerně, co hodinu se probouzel ze zlých snů, po celém těle zbroccný potem, a když jsem nespal, ležel jsem s očima dokořán, napětí v každém svalu, naslouchal, vybavoval si znovu a znovu to všeelmo a obracel v mysli. Kladl jsem si nezodpověditelné otázky o životě a smrti a o předělu mezi nimi a modlil jsem se, otevřeně, prostě a vroucně jsem se modlil.

Byl jsem vychován jako většina dětí ve víře v Boha, vychován v křesťanské vire, a i když jsem stále věřil, že tato výchova je zřejmě nejlepším způsobem, jak člověka vést, aby žil dobrý život, připadal mi Bůh poněkud vzdálený a mé modlitby byly jen formální a povinné. Ne tak nyní. Ted'jsem se modlil horoucně a s nově probuzeným zanícením. Nyní jsem si uvědomoval, že existují síly zla a dobra, které spolu zápasí, a že se člověk může postavit na tu nebo onu stranu.

J<iko by ráno nemělo nikdy přijít, a když nastalo, bylo opět zataženo a vlhko - mokrý, skličující listopad. Vstal jsem, hlava mě bolela a oči pálily, nohy jsem mel jak z olova, ale nějak se mi podařilo se obléknout a dovlécl se dolů na snídani. Nemohl jsem se ale na jídlo ani podíval, měl jsem však hroznou žízeň a pil jsem jeden šálek čaje za druhým. Pan a paní Dailyovi po mně znepokojeně pokukovali, když jsem mluvil o tom, jak jsem se rozmyslel. Připadalo mi, že se nebudu znovu cítit dobře, dokud nebudu sedět ve vlaku a pozorovat, jak kolem ubíhá krajina. Dailyo-vým jsem řekl, jak velice jsem jim vděčný, protože mě skutečně zachránili, zachránili mi život i zdravý rozum.

Polom jsem se zvedl od slolu a vydal se z jídelny, ale dveře přede mnou ustupovaly, jako bych se k nim prodíral mlhou, která mě obklopovala, takže jsem nemohl popadnout dech a měl jsem pocit, že se opírám do něčeho těžkého, co musím odstranit z cesty, než budu moci jít dál.

Samuel Daily mě zachytil, když jsem padal, a já si matně uvědomoval, že mě podruhé, i když za zcela jiných okol-noslí, zpola nese, zpola vleče, tentokrát nahoru po schodech do mé ložnice. Zde mi pomohl se svléknout, pak mě lam zanechal. Hlava mi třeštila a byl jsem celý zmatený, a takhle jsem tam zůstal pět dní. Často se na mě chodil dívat znepokojený lékař. Poté, když pominuly nejhorší horečka a blouznění, po nichž jsem zůstal vyčerpaný a neskutečně slabý, jsem byl schopen sedět v křesle, zpočátku ve svém pokoji a později dole. Dailyovi byli vtělená laskavost a starostlivost. Nejhorší ze všeho však nebyla samotná choroba, bolesti, únava, horečka, ale duševní útrapy, kterými jsem procházel.

Žena v černém jako by mě pronásledovala dokonce i sem, sedala na konci mé postele a nejednou přiblížila svůj obličej až k mému, když jsem spal, takže jsem se s výkřikem hrůzy probouzel. A v hlavě mi zněl dětský křik tam na slatinách a bouchání houpacího křesla a ržání topícího se koně. Nedokázal jsem se od toho oprostit; když jsem měl horečnaté přeludy a těžké sny, vybavoval jsem si každičké slovo v těch dopisech a úmrtních listech, jako bych viděl ty stránky rozprostřené před vnitřním zrakem.

Ale konečně jsem se začal vzpamatovávat, strach opadal, představy vyhledaly a já znovu našel sám sebe. Byl jsem

vyčerpaný, vysílený, ale v pořádku. Nic víc, než co jsem vydržel a přežil, mi ta žena jisté nemohla udělat.

Po dvanácti dnech jsem se cítil téměř úplné zdráv. Nastal den, kdy svítilo zimní slunce, ale také se přihlásily první mrazy toho roku. Seděl jsem u otevřeného francouzského okna v přijímacím pokoji, pokrývku na kolenou, a díval jsem se, jak se proti nebi odrážejí bezlislé keře a stromy, stříbřitě bílé a ztuhlé jinovatkou. Bylo po obědě. Mohl jsem si trochu pospat, nebo ne, ale v žádném případě mě nikdo nebude rušit. Betsy mi spokojeně ležela u nohou, tak jako za dnů a nocí mé nemoci. Oblíbil jsem si toho psa víc, než bych vůbec kdy považoval za možné. Měl jsem pocit, že je mezi námi zvláštní pouto, proto, že jsme spolu prožili těžké chvíle.

Nahoře na balustrádě seděl na kamenné nádobě drozd s hlavičkou nahoru, očka jak lesklé korálky, a já ho šťastně pozoroval, jak kousek hopká a pak se znovu zastavuje, naslouchá a vyzpěvujc. Uvažoval jsem o tom, že než jsem přijel do těchto míst, nikdy jsem nebyl schopen se tak plně soustředit na takovou obyčejnou věc, ale byl jsem plný neklidu honem někam jít, honem něco dělat. Nyní jsem si přítomnosti toho ptáčka vážil, těšilo mě pozorovat jeho pohyby tak dlouho, nakolik se mu zlíbí zůstat před mým oknem, se soustředěností, jaké jsem předtím nebyl schopen.

Zaslechl jsem zvenčí nějaký hluk, motor vozu, hlasy před domem, ale věnoval jsem jim zanedbatelnou pozornost, tak jsem byl ponořen do pozorování toho ptáka. Kromě toho se mě to nijak netýkalo.

Na chodbě se ozvaly kroky a zastavily se přede dveřmi přijímacího pokoje, které se po chvilce otevřely. Možná je později, než jsem myslel, a někdo se přišel podíval, jak se mi vede a zeptat se, jestli nechci šálek čaje.

„ArthureV“

Poplašeně jsem se otočil a pak jsem překvapeně vyskočil z křesla. Nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Měl jsem velkou radost. Přes pokoj ke mně přicházela Stella, moje milovaná Stella.

■ ZENA V CERNEM

Příštího dne jsem z domu Dailyových odjel. Odvezli nás vozem pana Dailyho rovnou na nádraží. Po poslu jsem zaplatil učet v Giťíord Arms, do města jsem se už nevrátil. Připadalo mi jedině moudré vzít v potaz doporučení lékaře, který zvlášť zdůrazňoval, že bych neměl ničím ohrozit svoji dosud křehkou vyrovnanost. A popravdě jsem město vidět nechtěl, ani jsem nechtěl riskovat setkání s panem Jcromcm nebo Keckwickem, nebo, a to nejméně ze všeho, byť i jen zahlédnout vzdálené slatiny. To všechno bylo za mnou, mohlo se to docela dobře přihodit někomu jinému. Lékař mi řekl, ať pustím celou záležitost z hlavy a já se rozhodl, že se vynasnažím. Se Stellou po svém boku jsem si byl jist, že to dokážu.

Jedině mi bylo líto, že se musím rozloučit s Dailyovými, a když jsme si potřásli rukama, musel mi pan Daily slíbit, že nás přijde, až přijede do Londýna, kam jezdívá, jak říkal, jednou nanejvýš dvakrát do roka, navštívit. Nadto jsme si zamluvili štěně, hned jak Belsy bude nějaká mít. Belsy mi bude hodně chybět.

Ale musel jsem se zeptat ještě najedno, jakkoli mi bylo zatěžko o té věci mluvit.

„Musím něco vědět,“ vyhrkl jsem nakonec, zatímco Stella byla bezpečně z doslechu a zabraná do hovoru s paní Dailyovou, kterou dokázala svojí přirozenou vstřícností a vřelostí přimět k řeči.

Samuel Daily se na mě pronikavě zahleděl.

„Tehdy večer jste mi říkal - “hluboce jsem se nadechl, abych se zklidnil, „že dítě - nějaké dítě v Crylliin GilTordu vždycky zemře.“

„Ano.“

Nebyl jsem schopen pokračovat, ale mluvilo samo za sebe, jak jsem se tvářil, věděl jsem, že je naprosto zřejmé, jak zoufale potřebuji znát pravdu.

„Nic,“ řekl pan Daily spěšně. „Nic se nestalo.. “

Byl jsem si jist, že sc chystá dodal „zatím", ale zarazil se, a tak jsem to vyslovil za neho. Pouze ale mlčky zavrtěl hlavou.

„Ach, modleme sc k Bohu - aby to pouto bylo zlomeno, aby její moc skončila - aby už zmizela - a já byl poslední, kdo ji vůbec viděl."

Konejšivě mi položil ruku na paži. „Ano, ano."

Víc než co jiného jsem chtěl, aby to tak bylo, neboťuply-nul už dosti dlouhý čas od chvíle, kdy jsem naposled viděl ženu v černém - ducha Jennet Humfryeové - aby to mohl být důkaz, že kletba úplně pominula. Byla to ubohá, šílená žena, která neměla klidu, zemřela zármutkem a trýzní, plná nenávisti a touhy po pomstě. Její zahořklost byla pochopitelná, zloba, která ji hnala, aby brala děti jiným ženám proto, že ztratila své vlastní, také pochopitelná, ale neodpustitelná.

Nikdo už jí nemohl nijak pomoci, snad jedině se modlil za její duši, pomyslel jsem si. Paní Drablowová, sestra, jíž dávala smrt svého dítěte za vinu, byla sama mrtvá a ležela v lirobě, a když je nyní dům konečně prázdný, snad ta zjevení a hrozné následky, které stíhají nevinné, navždy ustanou.

Vůz čekal na příjezdové cestě. Potřásl jsem si rukou s Dai-lyovými, uchopil Stellu za paži a pevně sejí držel. Nastoupil jsem do vozu a opřel se s úlevným povzdechem - ve skutečnosti téměř vzlykem - a tak mě odvezli z Crythin Giť-ťordu.

Mé vyprávění je téměř u konce. Ještě zbývá říct jediné. A mám co dělat, abych se přiměl o tom napsat. Seděl jsem zde za svým stolem den po dni, večer za večerem, před sebou prázdný list papíru, neschopen uchopit pero, roztřesený a také se slzami v očích. Vyšel jsem ven a zašel do starého sadu a ještě dál do kraje za Monk’s Piece, kráčel jsem kolik mil, ale nevnímal nic kolem sebe, nepostřehl jsem ani ptáka ani zvíře, byl bych nedokázal říct, jaké je počasí, takže jsem se několikrát vrátil k Esméině znepokojení domů promočen do poslední nitky. A to byl další důvod ke skleslosti: pozorovala mě a leželo jí to v hlavě, ale byla natolik citlivá, že se na nic neptala. Viděl jsem na ní obavy a úzkost a vycítil její neklid, když jsme spolu sedávali dlouho do noci. Nebyl jsem vůbec schopen jí cokoliv svěřit; nemá ponětí, čím jsem prosel ani proč; nebude o tom mít ponětí, dokud si nepřečte tento rukopis, a v té době už budu po smrti a mimo její život.

Nyní jsem však konečně sebral dost odvahy a zbytek sil, které jsem tolik vyčerpal, když jsem znovu oživil ty někdejší hrůzy, abych dopsal ten příběh do konce.

Se Stellou jsme se vrátili do Londýna a za šest týdnů jsme se vzali. Původně jsme chtěli počkat alespoň do příštího jara, ale mé zážitky mě velice změnily, takže jsem si nyní naléhavě uvědomoval, jak plyne čas, a měl jsem jistotu, že bychom to neměli odkládat, že bychom neměli propást žádnou radost a štěstí, žádnou příležitost, ale ihned se jich chopit a podržet si je. Proč bychom měli čekat? Co zde bylo jiného, kromě světských úvah o penězích, domě a majetku, proč bychom se neměli vzít? Nic. A tak jsme se vzali, tiše a neokázale, a bydleli jsme v mém původním bytě rozšířeném o pokoj, který nám domácí více než ochotně pronajala do doby, než si budeme moci dovolit vlastní malý domek. Byli jsme tak šťastni, jak jen mladí novomanželé mohou být, spokojeni ve své společnosti, nijak bohatí, ale ani ne chudí, zaujati sami sebou a těšící se na budoucnost. Pan Bentley na mě přenesl trochu víc zodpovědnosti, a jak čas plynul, přišlo s tím i příslušné zvýšení platu. Naléhavě jsem ho žádal, aby mi o domě Na Úhořích blatech, dokumentech a majetku Drablowových nic neříkal, a tak mi nic neřekl; nikdy přede mnou ta jména nepadla.

Něco málo po roce po našem sňatku přivedla Stella na svět naše dítě, syna, kterého jsme pojmenovali Joseph Arl-hur Samuel a pan Samuel Daily mu šel za kmotra, jelikož byl naším jediným zbývajícím pojítkem s oním místem, s oním časem. I když jsme se s ním příležitostně v Londýně vídali, ani jednou se o minulosti nezmínil. Ve skutečnosti jsem žil tak šťastně a spokojeně, že jsem těm událostem

sotva venoval myšlenku, a zlé sny mě přestaly pronásledovat úplně.

Rok po narození našeho syna jsem byl jednoho letního nedělního odpoledne obzvlášť klidný a slastný. Na to, co mělo přijít, jsem nemohl být méně připraven.

Zajeli jsme si do rozlehlého parku, takových deset mil od Londýna, kde stál vznosný dům, v letní sezóně otevřený pro veřejnost. Panovala tam sváteční, prázdninová atmosféra, na jezeře se projížděly lodičky, v altánku vyhrávala kapela, stánkaři prodávali zmrzlinu a ovoce. Rodiny se procházely na slunci, děti skotačily v trávě. Šťastně jsme se se Stellou procházeli, malý Joseph dělal první nejisté krůčky, přitom se nás držel za ruce a my ho pyšně pozorovali jako všichni rodiče.

Polom si Stella všimla, že jedna z nabízených atrakcí je oslík a bryčka s koněm; bylo možné se projet jak na oslu, lak v bryčce alejí mohutných kaštanů, a protože jsme si mysleli, že se chlapečkovi bude taková zábava líbit, zavedli jsme ho k mírnému šedému oslu a já se pokusil ho vysadit do sedla. Vřískal a okamžitě se odtahoval a tiskl se ke mně a přitom ukazoval na bryčku s koněm a vzrušeně mával ručkama. A tak proto, že tam bylo místo jenom pro dva, vzala Stella Josepha, a já je vestojc pozoroval, jak vesele ujíždějí po cestě mezi krásnými starými stromy s košatými korunami.

Na chvíli mi za zatáčkou zmizeli z dohledu a já se začal zvolna rozhlížet kolem sebe po ostatních, co se těšili z odpoledne. A potom, zničehonic, jsem ji uviděl. Stála stranou všech lidí, poblíž jednoho stromu.

Díval jsem se rovnou na ni a ona na mě. O tom nemohlo být pochyb. Oči mě neklamaly. Byla to ona, ta žena v černém se zpustošeným obličejem, duch Jcnnct Humfrycové. Na vteřinu jsem na ni jen nevěřícně a udiveně upíral pohled, potom mě obli! studený děs. Byl jsem ochromený, vrostlý do místa, na němž jsem stál, a celý svět kolem mě potemněl a šťastné výkřiky a volání dětí zmizely. Nebyl jsem schopen od ní odtrhnout zrak. Ve tváři se jí nezračilo nic, a přesto jsem pocítil, jak z ní vyzařuje ta znovu obnovená síla, ta zloba, nenávist a zavilá zahořklost. Projely mnou jako nůž.

V tu chvíli sc k mé velké úlevě bryčka vracela alejí, ve slunci, které házelo na trávu dlouhé snopy světla, vracela sc s mojí drahou Stellou, která v ní sedela a držela malého, který poskakoval, vykřikoval a radostně máchal drobnými pažemi. Už byli téměř zpátky, téměř dojeli až ke mně; seberu je a půjdeme, protože jsem tam nechtěl zůstat už ani vteřinu. Připravil jsem se. Už skoro zastavili, když míjeli strom, vedle něhož pořád ještě stála žena v černém, a když jej míjeli, rychle se pohnula a sukně jí zašustily, jako by chtěla vstoupit koni do cesty. Zvíře divoce odskočilo, pak trochu couvlo, v očích náhlý děs, a potom neovládané a řičící vyrazilo průlinou mezi stromy. Vypukl hrozný zmatek, pár lidí se za bryčkou rozběhlo, ženy a děti ječely. Rozběhl jsem se jako Sílený a pak jsem to uslyšel, náraz a praskot, z něhož sc dělalo zle, jak kůň s bryčkou narazili do mohutného stromu. A potom ticho - děsivé licho, které mohlo trvat jen pár vteřin, a přitom jako by trvalo léta. Jak jsem tam běžel, vrhl jsem pohled přes rameno. Zena zmizela.

Jemně Stellu zvedli z bryčky. Měla polámané tělo, nohy roztříštěné, přesto byla ještě pří vědomí. Kůň byl pouze omráčený, ale bryčka se překotila, postroje zapletly, takže se nemohl pohnout, ležel na zemi a ve strachu ržál a ťrkal.

Našeho chlapečka to vrhlo přímo proti jinému stromu. Ležel pod ním zhroucený v trávě. Mrtvý.

Tentokrát mě nečekala žádná milosrdná ztráta vědomí, byl jsem nucen všechno to prožít, jednu každou minutu a jeden každý den, které následovaly, celých dlouhých deset měsíců, až nakonec Stella také podlehla svým strašným zraněním.

Viděl jsem ducha Jennet Huinfryeové. Dosáhla své pomsty.

Chtěli po mně, ať vyprávím svůj příběh. Zde je. Už dost.