Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt

Temná tajemství

Není žádný vrah.

Táhl mrtvého chlapce dolů ze svahu a utvrzoval se v tom. Nejsem žádný vrah.

Vrahové jsou zločinci. Vrahové jsou zlí lidé. Jejich duše pohltila tma a oni se z různých důvodů poddali její černotě a přivítali ji, obrátili se zády ke světlu. On není zlý.

To vůbec ne.

Nedokázal snad v poslední době pravý opak? Neodsunul skoro úplně vlastní pocity, vlastní vůli, nespáchal na sobě téměř násilí pro dobro druhých? Nastavil druhou tvář, přesně to udělal. Není skutečnost, že je s mrtvým chlapcem v rozmoklém údolí uprostřed divočiny, jen dalším důkazem toho, že chce jednat správně? Musí jednat správně. Už nikdy nechce zklamat.

Muž se zastavil a vydechl. Chlapec byl navzdory svému věku těžký. Dobře trénovaný. Hodiny v posilovně. Ale z těch už nic nezbylo. Pevně uchopil nohavici, která dřív bývala bílá, ale potmě vypadala skoro černá. Chlapec hodně krvácel.

Ano, zabíjet je špatné. Páté přikázání. Nezabiješ. Ale existují výjimky. Bible na mnoha místech vyzývá k oprávněnému zabíjení. Jsou lidé, kteří si to zaslouží. Zlo může být dobrem. Nic není absolutní.

A co když záměr není sobecký? Co když ztráta jednoho lidského života zachrání jiné? Dá jim šanci? Dá jim život? Jak by potom takové jednání mohlo být špatné, když úmysl je dobrý?

Muž se zastavil na okraji malé a kalné tůňky. Za normálních okolností byla pár metrů hluboká, ale déšť v posledních dnech tak promáčel půdu, že se voda v křovinatém údolí rozlila jako jezírko.

Muž se předklonil a vzal chlapce v podpaží. S velkou námahou se mu podařilo bezvládné tělo napůl postavit. Na chvíli se chlapci zadíval do očí. Jaká asi byla jeho poslední myšlenka? Stačil vůbec nějakou mít? Chápal, že zemře? Chtěl vědět proč? Myslel na to, co všechno za svůj krátký život nestihl, nebo na to, co dokázal?

Na tom nezáleží.

Proč se

trápit víc, než je třeba? Neměl na výběr.

Nemohl zklamat. Tentokrát ne.

Přesto zaváhal. Oni to nepochopí. Neodpustí. Nenastaví druhou tvář jako on.

Strčil do chlapce a tělo s hlasitým plesknutím spadlo pozadu do vody. Muž uskočil, v temném tichu nebyl na ten zvuk připravený.

Chlapcovo tělo se ve vodě potopilo a zmizelo.

Muž, který nebyl vrah, se vydal zpátky ke svému autu, zaparkovanému na úzké lesní cestě, a odjel domů.

„Västerská policie, Klara Lidmanová.“

„Chtěla bych nahlásit, že mi zmizel syn.“

Hlas v telefonu zněl téměř omluvně, jako by si žena nebyla jistá, zda se dovolala správně, nebo jako by nečekala, že jí budou věřit. Klara Lidmanová si přitáhla poznámkový blok, i když se hovor nahrával.

„Můžete mi říct, jak se jmenujete?“

„Lena. Lena Erikssonová. Můj syn se jmenuje Roger. Roger Eriksson.“

„Kolik let je vašemu synovi?“

„Šestnáct. Naposledy jsem ho viděla včera odpoledne.“

Klara si zapsala věk a došla k závěru, že by tuto záležitost měla předat dál, aby mohli okamžitě podniknout příslušná opatření. Pokud tedy chlapec opravdu zmizel.

„V kolik přesně včera odpoledne?“

„V pět vypadl z domu.“

Před dvaadvaceti hodinami. Od zmizení uplynulo dvaadvacet důležitých hodin.

„Víte, kam šel?“

„Ano, k Lise.“

„Kdo je to Lisa?“

„Jeho přítelkyně. Dneska jsem jí volala, ale říkala, že od ní odešel včera večer kolem desáté.“

Klara na papíře přeškrtla číslovku dvacet dva a nahradila ji sedmnáctkou.

„Kam šel potom?“

„To nevěděla. Myslela, že domů. Ale doma nebyl. Celou noc. A teď už je pryč skoro celý další den.“

A ty voláš až teď, pomyslela si Klara. Žena na druhé straně telefonu nepůsobila nijak zvlášť rozrušeně. Spíš utlumeně. Odevzdaně.

„Lisa, jak se jmenuje dál?“

„Hanssonová.“

Klara si jméno poznamenala.

„Má Roger mobil? Zkoušela jste mu volat?“

„Ano, ale nebere to.“

„A vy nemáte tušení, kam mohl jít? Nemohl přespat u nějakého kamaráda nebo tak něco?“

„Ne, to by mi zavolal.“

Žena se na chvíli odmlčela a Klara si myslela, že ji zradil hlas, ale když uslyšela syčivý nádech, došlo jí, že si žena na druhém konci dlouze potáhla z cigarety. Pak kouř vyfoukla.

„Prostě zmizel.“

Ten sen se mu vracel každou noc. Nenechal ho na pokoji.

Stále dokola tentýž sen, v němž se skrývala stále tatáž úzkost. Rozčilovalo ho to. Dohánělo ho to k šílenství. A Sebastian Bergman je přitom přece v těchto záležitostech kovaný. Kdo jiný než on by měl vědět, co znamenají sny. Kdo jiný než on by se měl umět povznést nad horečnaté pozůstatky minulosti. Ale ať se na to jakkoli připravoval a ať si byl jakkoli vědom skutečného významu snu, neubránil se mu a nechal se jím polapit. Jako by ten sen našel vnitřní průsečík mezi tím, co Sebastian věděl o jeho významu, a tím, čím Sebastian byl.

Bylo 4.43.

Začínalo svítat. Sebastian měl sucho v ústech. Že by křičel? Nejspíš ne, protože žena vedle něj se neprobudila. Dýchala klidně. Viděl, jak jí dlouhé vlasy zpola zakrývají nahé ňadro. Sebastian si bezmyšlenkovitě protáhl ztuhlé prsty. Byl zvyklý probouzet se z tohoto snu s pevně zaťatou pravou pěstí. Raději se proto snažil rozpomenout na jméno ženy, která odpočívala po jeho boku.

Katarina? Karin?

Někdy během večera to určitě řekla. Kristina? Karolin?

Ne že by to bylo nějak důležité, už neměl v plánu se s ní znovu setkat, ale tím, že se přehraboval v paměti, se mu podařilo zahnat poslední zamlžené zbytky snu, které jako by mu okupovaly všechny smysly.

Snu, který ho pronásledoval už přes pět let. Každou noc stejný sen, stejné obrazy. Celé jeho podvědomí pracovalo na plné obrátky a dělalo to, co nezvládal přes den:

Vyrovnávalo se s vinou.

Sebastian se pomalu zvedl z postele, potlačil povzdech a vzal si ze židle oblečení, které tam před několika hodinami položil. Oblékal se a přitom si bez zájmu prohlížel pokoj, kde strávil noc. Postel, dvě bílé vestavěné skříně, jedna se zrcadlovými dveřmi, obyčejný noční stolek z Ikey, na něm budík a měsíčník o zdraví, stůl s fotkou jejího dítěte, které měla ve střídavé péči, a nějaké krámy vedle židle, z níž si právě vzal šaty. Na zdech visely nic neříkající umělecké reprodukce. Barvu zdí by kdejaký vychytralý makléř označil jako „latte“, ve skutečnosti to však byla ušmudlaná béžová. Pokoj byl jako sex, který v něm zažil, bez fantazie a trochu nudný, ale plnil svou funkci. Tak jako vždycky. Uspokojení bohužel nevydrží moc dlouho.

Sebastian zavřel oči. Toto je vždy nejbolestnější chvíle. Přechod do skutečnosti. Citový obrat o sto osmdesát stupňů. Zná to tak dobře. Soustředil se na ženu v posteli, zejména na její vykukující bradavku. Jak že se tedy jmenuje?

Ví, že se jí představil poté, co přinesl pití, tak to dělá pokaždé. Nikdy ne když zjišťuje, jestli je místo vedle ženy volné nebo co pije, anebo když se ptá, jestli ji smí pozvat. Vždycky řekne své jméno, až když před ni postaví sklenici.

„Mimochodem, jmenuji se Sebastian.“

A co odpověděla? Byl si celkem jistý, že něco na K. Zapnul si pásek. Přezka lehce kovově zacinkala.

„Ty už jdeš?“ Její hlas zněl ospale, zamžourala na hodinky.

„Ano.“

„Myslela jsem, že se spolu nasnídáme. Kolik je?“

„Bude pět.“

Žena se opřela o loket. Kolik jí může být? Kolem čtyřicítky? Odhrnula si z obličeje pramen vlasů. Pomalu z ní vyprchával spánek a nahradilo ho zjištění, že ráno nebude probíhat podle jejích představ. Vyplížil se z postele a oblékl se. Chtěl odejít, aniž by ji probudil. Nenasnídají se spolu a nepoklábosí nad čerstvým vydáním Dagens Nyheter, nevyjdou si na nedělní procházku. Nechce se s ní poznat blíž a nezavolá jí, ať

už říkal cokoli.

Věděla to. Proto řekl jen:

„Ahoj.“

Sebastian se ani nepokusil uhádnout jméno. Už si nebyl jistý ani tím, že začínalo na K.

Na ulici bylo ticho, jaké bývá za svítání. Předměstí spalo a všechny zvuky působily tlumeně, jako by ho nechtěly probudit. Dokonce i dopravní ruch z blízké ulice Nynäsvägen zněl uctivě přidušeně. Sebastian se zastavil u cedule na křižovatce. Ulice Varpavägen. Někde ve čtvrti Gubbängen. Domů pořádný kus. Jezdí tak brzo ráno metro? V noci jeli taxíkem. Zastavili se v obchodě 7-Eleven a koupili chleba, chleba k snídani. Vzpomněla si, že doma nic nemá. Chtěl by přece zůstat na snídani? Koupili pečivo a džus, on a ta… sakra, začínalo ho to štvát. Jak se ta ženská jmenovala? Sebastian vykročil pustou ulicí.

Ublížil jí, ať už se jmenovala jakkoli.

Za čtrnáct hodin vyrazí do Väster?su a bude pokračovat v práci. Ale v úplně jiné, s tou ženskou už nic nenadělá.

Začalo pršet. Zatracené ráno. V Gubbängen.

Všechno se totálně podělalo. Policejnímu komisaři Thomasi Haraldssonovi teklo do bot, chcípla mu vysílačka a ztratil se ostatním z rojnice. Sluneční paprsky mu svítily přímo do očí, takže musel mžourat, aby nezakopával o pokroucené křoví a kořeny, které vyrůstaly z bažinaté země. Haraldsson v duchu zaklel a podíval se na hodinky. Zhruba za dvě hodiny bude mít Jenny v nemocnici polední pauzu. Nasedne do auta, pojede domů a bude doufat, že on to také stihne. Jenže nestihne. Bude trčet v tom zatraceném lese.

Haraldsson se levou nohou zabořil ještě hlouběji. Krátké sportovní ponožky v nízkých botách mu nasákly studenou vodou. Ve vzduchu už bylo cítit první prchavé jarní teplo, ale vodu stále držel v zubech zimní chlad. Otřásl se, ale podařilo se mu nohu vytáhnout a znovu najít pevnou půdu.

Haraldsson se rozhlédl. Na východ by to mělo být tamtudy. Neposlali na tu stranu náhodou záklaďáky? Nebo skauty? Také se ale mohl otočit o tři sta šedesát stupňů a úplně ztratit ponětí o tom, kde je sever. Kousek před sebou uviděl malou vyvýšeninu a napadlo ho, že tam bude suchá zem. Malý ráj v tom rozmáčeném pekle. Vydal se tím směrem. Noha mu zase zajela do vody. Tentokrát pravá. Fakt paráda.

A za všechno může Hanserová.

Vůbec by se tady nemusel brodit po lýtka ve vodě, kdyby Hanserová nechtěla vzbuzovat dojem, že je silná a akceschopná. I když zrovna u ní je tato potřeba pochopitelná, vždyť sakra ani není od policie. Je to jenom právnička, které se podařilo proklouznout na šéfovské místo, aniž by si musela ušpinit ručičky nebo, jako on, namočit nohy.

Ne, kdyby to bylo na Haraldssonovi, tak by se to celé řešilo úplně jinak. Jasně, kluk je pryč už od pátku, takže podle předpisů se musí rozšířit pátrací oblast, tím spíš, když jim jeden z místních řekl, že o víkendu

„se v noci něco dělo“ a „svítilo se“ v lese kolem Listakärru. Ale Haraldsson z vlastní zkušenosti věděl, že tyto akce bývají naprosto zbytečným cvičením. Kluk je ve Stockholmu a dělá si srandu z vyděšené mámy. Je mu šestnáct. To je pro šestnáctileté kluky typické. Dělat si srandu z matky.

Hanserová.

Čím byl Haraldsson promočenější, tím víc ji nenáviděl. Byla to nejhorší, co ho kdy potkalo. Mladá, atraktivní, úspěšná, politicky angažovaná, reprezentovala novou moderní policii.

Zkřížila mu cestu. Když vedla svou první poradu u väster?ské policie, Haraldsson si uvědomil, že se tím jeho kariéra zbrzdila. Také se o to místo ucházel. Ale dostala ho ona. Bude šéfkou aspoň pět let. Jeho pět let. Jeho služební postup se zarazil. Kariéra mu právě začala stagnovat a zdálo se, že je jen otázkou

času, kdy to s ním začne jít z kopce. Je skoro symbolické, že teď vězí po kolena v zatuchlé lesní bažině pár kilometrů od Väster?su.

„MAZLENÍ DNESKA V POLEDNE“ stálo velkými písmeny v textové zprávě, kterou dostal dneska ráno. Znamenalo to, že Jenny v poledne dorazí kvůli sexu domů a potom se spolu vyspí ještě tak jednou nebo dvakrát večer. Tak teď žili. Jenny se léčila s neplodností a s lékařem vypracovali schéma, které mělo optimalizovat šanci na početí. A právě takový optimální den byl dnes. Proto ta zpráva. Haraldsson nevěděl, co si o tom má myslet. Někde uvnitř byl rád, že se jejich pohlavní život za poslední dobu zintenzivnil o několik set procent. Že ho Jenny neustále chce. Zároveň se ale nemohl zbavit pocitu, že vlastně nechce jeho. Že chce jeho sperma. Kdyby netoužila po dítěti, nikdy by ji nenapadlo přijet o polední pauze domů na rychlovku. Celé mu to připadalo jako chov zvířat. Jakmile se vajíčko vydalo na cestu do dělohy, vrhli se na to jako králíci. Upřímně řečeno, v mezičase rozhodně nepolevovali, jistota je

jistota. Ale už v tom nebyl ten požitek, pocit vzájemné blízkosti. Kam se poděla vášeň? Chtíč? A teď Jenny přijde v poledne do prázdného domu. Možná jí měl zavolat a zeptat se, jestli se před odchodem nemá udělat sám a nechat jí to ve skleničce v lednici. Nejhorší byla jeho obava, že Jenny by to nepovažovala za úplně špatný nápad.

Všechno to začalo v sobotu.

Okolo patnácté hodiny přepojila tísňová linka hovor na väster?skou policii. Matka nahlásila, že zmizel její šestnáctiletý syn. Protože se jednalo o mladistvého, měla tato záležitost nejvyšší prioritu. Přesně podle předpisů.

Bohužel si prioritního hlášení nikdo nevšiml až do neděle, kdy hlídka dostala za úkol podrobněji ho prošetřit. Výsledkem bylo, že dva uniformovaní policisté navštívili okolo šestnácté hodiny matku pohřešovaného. Ta jim znovu všechno zopakovala do protokolu, a když se večer měnily směny, byl případ zapsán do denního hlášení. Stále však nebyly podniknuty žádné další kroky, jen teď k témuž zmizení existovala dvě shodná předpisová hlášení. A obě navíc měla nejvyšší prioritu.

Teprve v pondělí si policisté na ranní směně všimli, že v tomto případě zatím nikdo nic neudělal. Tou dobou byl Roger Eriksson pohřešován padesát osm hodin. Bohužel se ale zrovna konala porada o návrhu policejního ředitelství na nové uniformy, která se poněkud protáhla. Takže teprve v pondělí odpoledne přidělili tento zahrabaný případ Haraldssonovi. Když si všiml data na prvním záznamu, jen v duchu poděkoval své šťastné hvězdě, že se hlídka u matky zastavila ještě v neděli večer. Lena Erikssonová nemusela vědět, že od té doby policisté jen sepisovali další hlášení. Ne, policejní vyšetřování bylo zahájeno už v neděli, ale nepřineslo zatím žádné výsledky. Této verze se Haraldsson hodlal držet.

Věděl, že by to rozhodně chtělo nějaké nové informace, než bude s matkou chlapce mluvit. Zkoušel se dovolat Rogerově přítelkyni Lise Hanssonové, ale ta byla tou dobou ještě ve škole.

Podíval se do trestního rejstříku po záznamech o Leně Erikssonové nebo o Rogerovi. U Rogera vyskočilo pár hlášení o drobných krádežích v obchodech. O matce v rejstříku nebylo nic.

Haraldsson zavolal na městský úřad, kde mu řekli, že Roger chodí na Palmlövské gymnázium. To není dobrý, pomyslel si Haraldsson.

Palmlövská škola byla soukromé gymnázium s internátem. Co se studijních výsledků týká, patřila k nejlepším v celé zemi. Chodili sem nadaní a motivovaní žáci, kteří měli bohaté rodiče. Rodiče s kontakty. Ti budou hledat obětního beránka, protože vyšetřování nezačalo hned, a nebude vypadat dobře, jestliže se policie ani třetí den nikam nedostane. Haraldsson se rozhodl, že všechno ostatní odsune stranou. Jeho kariéra byla už tak u ledu a bylo by hloupé riskovat ještě víc.

A tak Haraldsson celé odpoledne pilně pracoval. Zašel na Palmlövské gymnázium. Ředitel Ragnar Groth i

Beatrice Strandová, třídní učitelka Rogera Erikssona, byli značně znepokojeni a zděšeni, když jim řekl, že Roger zmizel, ale jinak Haraldssonovi nemohli pomoci. Nevěděli o ničem zvláštním. Roger se choval jako obvykle, chodil do školy jako vždycky, v pátek odpoledne psal velkou písemku ze švédštiny a podle spolužáků měl po ní dobrou náladu.

Haraldssonovi se také podařilo zastihnout Lisu Hanssonovou, poslední osobu, která Rogera v pátek večer viděla. Chodila do vedlejší třídy a Haraldssonovi ji ukázali ve školní kavárně. Byla to milá, i když trochu obyčejná dívka. Měla rovné blonďaté vlasy a ofinu sepnutou jednoduchou sponkou. Nenalíčené modré oči. Bílou blůzu zapnutou až po nejhořejší knoflík a přes ni vestu. Jakmile si proti ní Haraldsson sedl, okamžitě mu připomněla svobodnou církev. Nebo tu dívku ze seriálu Bílý kamínek, který dávali v televizi, když byl malý. Zeptal se jí, jestli chce něco objednat. Zavrtěla hlavou.

„Pověz mi o tom pátku, kdy byl Roger u tebe.“ Lisa se na něj podívala a maličko pokrčila rameny.

„Přišel asi tak o půl šesté, byli jsme v mém pokoji, dívali jsme se na televizi a pak kolem desáté šel domů. Nebo aspoň říkal, že jde domů.“

Haraldsson přikývl. Čtyři a půl hodiny v jejím pokoji. Šestnáctiletý páreček. Koukali na televizi. To ať zkouší namluvit někomu jinému. Nebo už je on sám poznamenaný prostředím, v němž se pohybuje? Jak je to dlouho, co se s Jenny večer jen tak dívali na televizi? Bez rychlovky při reklamě? Měsíce.

„Nestalo se mezi vámi něco? Hádka, kvůli které spolu nemluvíte? Nebo tak něco?“

Lisa zavrtěla hlavou. Kousla se do již důkladně okousaného nehtu u palce. Má zanícenou kůžičku, všiml si Haraldsson.

„Už takhle někdy dřív zmizel?“ Lisa znovu zavrtěla hlavou.

„Nevím o tom, ale nejsme spolu moc dlouho. Vy jste nemluvil s jeho matkou?“ Haraldsson si na malou chvíli pomyslel, že ho z něčeho obviňuje, ale potom usoudil, že tomu tak samozřejmě není. Za to může Hanserová. Kvůli ní o sobě pochybuje.

„Byli u ní mí kolegové, ale potřebujeme si promluvit se všemi. Udělat si ucelený obrázek.“ Haraldsson si odkašlal. „Jak Roger vychází s matkou? Nemají nějaké problémy?“

Lisa opět pokrčila rameny. Haraldsson si pomyslel, že její výrazový rejstřík je poněkud omezený. Vrtění hlavou a krčení rameny.

„Hádali se?“

„To jo. Občas. Nelíbila se jí škola.“

„Tahle škola?“ Lisa přikývla.

„Připadala jí snobská.“

To má teda sakra pravdu, pomyslel si Haraldsson.

„Bydlí Rogerův otec tady ve městě?“

„Ne. Nevím, kde bydlí. Ani nevím, jestli to ví Roger. Nikdy o něm nemluví.“

Haraldsson si udělal poznámku. Zajímavé. Synáček se možná vydal hledat své kořeny. Konfrontovat nepřítomného otce. A před mámou to tají. Už se staly podivnější věci.

„Co si myslíte, že se s ním stalo?“

To vytrhlo Haraldssona z myšlenek. Podíval se na ni a poprvé si všiml, že Lisa nemá daleko k slzám.

„Nevím. Ale nejspíš se zase objeví. Možná si jenom zajel do Stockholmu nebo tak něco. Však to znáš, za dobrodružstvím.“

„Proč by to dělal?“ Haraldsson pohlédl na její upřímně udivenou tvář. Na nenalakovaný okousaný nehet v nenamalované puse. Ne, tato holčička z církve sice nechápe, proč by to dělal, ale Haraldsson si byl čím dál jistější, že se nejedná o zmizení, nýbrž o útěk.

„Člověk má někdy divné nápady, které se mu v tu chvíli zdají správné. Uvidíš, že se zase objeví.“ Haraldsson se usmál způsobem, který měl vypadat přesvědčivě a důvěryhodně, ale viděl, že to na Lisu neúčinkuje.

„Slibuji,“ dodal.

Než odešel, poprosil Lisu, aby mu napsala seznam Rogerových kamarádů a lidí, se kterými se stýkal. Lisa dlouho přemýšlela, pak něco napsala a přisunula papírek k Haraldssonovi. Dvě jména: Johan Strand a Erik Heverin. Osamělý chlapec, pomyslel si, a osamělí chlapci utíkají.

Když Haraldsson toho pondělního odpoledne nasedl do auta, byl s průběhem dne nakonec spokojený. Rozhovor s Johanem Strandem po pravdě nepřinesl nic nového. Johan viděl Rogera naposledy v pátek, když skončila škola. Podle toho, co věděl, šel Roger večer k Lise. Neměl tušení, kam mohl jít potom. Erik Heverin si právě užíval dlouhé prázdniny. Šest měsíců na Floridě. Byl pryč už sedm týdnů. Jeho matka získala ve Spojených státech práci konzultantky a celá rodina jela s ní. Někteří lidé se mají, pomyslel si a snažil se vzpomenout si, na jaká exotická místa zavedla práce jeho. Takto narychlo si vybavil jen seminář v Rize. Většinu času tam ale proležel s žaludečními problémy a pamatoval se hlavně na to, jak otravně skvěle se tam kolegové měli, zatímco on zíral do modrého kbelíku.

Ale přes to všechno byl Haraldsson opravdu spokojený. Vysledoval několik stop, a co je nejdůležitější, našel možnost konfliktu mezi matkou a synem, což nasvědčovalo tomu, že to brzy přestane být policejní záležitost. Neřekla snad matka, když to oznamovala, že „vypadl z domu“? Jo, řekla. Haraldsson si vzpomněl, že když poslouchal nahrávku telefonického rozhovoru, zarazilo ho to. Její syn „neodešel“ nebo

„nezmizel“, ale „vypadl“. Nenaznačuje to snad, že odešel z domova v rozčilení? Práskl dveřmi lehce rezignované matce před nosem. Haraldsson si byl čím dál jistější. Synáček je ve Stockholmu a rozšiřuje si obzory.

Ale pro jistotu to ještě hodlal vzít okolo Lisina domu a zaklepat na dveře u pár sousedů. Cílem bylo se tam ukázat a mít v zásobě pár lidí, kteří ho poznají, kdyby někdo chtěl vědět, jak to jde s vyšetřováním.

Možná někdo Rogera viděl, nejlépe na cestě do centra na nádraží. Pak se ještě zastaví u matky, aby z ní dostal, jak moc se spolu vlastně hádali. Dobrý plán, pomyslel si v duchu a nastartoval auto. Vtom mu zazvonil mobil. Při rychlém pohledu na displej telefonu ho zamrazilo. Hanserová.

„Co je zas, sakra,“ zamumlal Haraldsson a vypnul motor. Neměl by ten hovor odmítnout? Lákavé, ale možná se kluk vrátil. Možná to mu chce Hanserová říct. Že měl celou dobu pravdu. Zvedl telefon.

Rozhovor trval osmnáct vteřin a Hanserová do něj přispěla šesti slovy.

„Kde teď jste?“ zněla ta první tři.

„V autě,“ odpověděl Haraldsson podle pravdy. „Právě jsem byl ve škole a mluvil jsem s učiteli a přítelkyní toho chlapce.“

Ke svému znechucení si uvědomil, že zaujal obranné postavení. Jeho hlas zněl trochu poddajněji, byl vyšší. Ksakru, vždyť dělá všechno, jak má.

„Okamžitě sem přijeďte.“

Haraldsson se jí právě chystal vysvětlit, kam má namířeno, a chtěl se zeptat, co se stalo tak důležitého, ale než stihl cokoli říct, Hanserová to položila. Zatracená Hanserová. Nastartoval auto, otočil se a zamířil

ke stanici.

Tam se s ní potkal. Chladné oči. Až moc perfektní záplava blonďatých vlasů. Dobře padnoucí a určitě drahý kostýmek. Právě jí volala rozrušená Lena Erikssonová a ptala se jí, co se děje. Tutéž otázku si teď klade ona sama. Co se děje?

Haraldsson rychle shrnul, co během odpoledne udělal, a povedlo se mu celkem čtyřikrát zmínit, že mu případ přidělili až dnes po obědě. Jestli chce hledat viníka, měla by se pustit do víkendové směny.

„To udělám,“ řekla klidně. „Proč jste mě neinformoval, když jste měl pocit, že tenhle případ je ležák? Přesně takové věci musím vědět.“

Haraldsson cítil, že rozhovor neprobíhá tak, jak by si představoval. Pokusil se to svést na někoho jiného.

„To se stává. Nemůžu za vámi běžet pokaždé, když soukolí trochu zaskřípe, sakra. Máte na starosti důležitější věci.“

„Důležitější než postarat se, abychom okamžitě začali hledat ztracené dítě?“ Tázavě se na něj podívala. Haraldsson mlčel. Nejde to podle plánu. Ani trochu.

To se stalo v pondělí. Teď stál v mokrých ponožkách v Listakärru. Hanserová vyrukovala s celou artilerií, obchůzkami sousedů a rojnicemi, které se den za dnem rozšiřovaly. Zatím bez výsledků. Včera Haraldsson potkal na stanici krajského policejního náčelníka a veselým tónem ho upozornil, že tato akce nebude levná. Mnoho mužů pracuje mnoho hodin, aby našli kluka, který se baví ve velkoměstě. Reakci krajského policejního náčelníka si Haraldsson neuměl tak docela vyložit, ale až se Roger z toho malého výletu vrátí, náčelník si vzpomene, co mu Haraldsson říkal. Pochopí, kolik peněz Hanserová zbytečně vyhodila.

Haraldsson se usmál, když na to pomyslel. Předpisy jsou jedna věc, ale policejní instinkt je něco úplně jiného. To se nedá naučit.

Haraldsson se zastavil. V půli cesty k vyvýšenině. Zase se jednou nohou zabořil do vody. A tentokrát pořádně. Vytáhl ji. Bez boty. Stihl si jen všimnout, jak se nad jeho černou třiačtyřicítkou hladově zavřelo bahno a levá ponožka přitom nasála dalších pár mililitrů studené vody.

Už toho má sakra dost. To stačí.

To byla poslední kapka.

Kleknout na kolena, ruku do bláta, vytáhnout botu. A pak pojede domů. Ostatní ať si tu pobíhají v rojnici jako blbci. On musí oplodnit ženu.

O jednu cestu taxíkem a tři sta osmdesát korun později se Sebastian ocitl před svým bytem v ulici Grev Magnigatan ve čtvrti Östermalm. Už dlouho si říkal, že se toho bytu zbaví. Byl drahý a pompézní, jako dělaný pro úspěšného spisovatele a učence s akademickým zázemím a širokou sítí společenských kontaktů. Tím vším už nebyl, to vše už neměl. Ale zmáhalo ho pouhé pomyšlení na to, že by měl vyklidit skříně a sbalit věci, které tu za spoustu let nashromáždil, a postarat se o ně. Rozhodl se tedy, že větší část bytu uzavře. Používal jen kuchyni, pokoj pro hosty a menší koupelnu. Zbytek zůstával nedotčený. A čekal… prostě na něco.

Sebastian se letmo podíval na svou věčně neustlanou postel, ale pak ji zavrhl ve prospěch sprchy. Horké

a dlouhé. Na noční sblížení už dávno zapomněl. Udělal snad chybu, když ráno tak spěchal pryč? Mohla mu v těch dalších hodinách dát něco víc? Nejspíš víc sexu. A snídani. Džus a chleba. Ale co potom?

Definitivní rozloučení bylo neodvratné. Nemohlo to skončit jinak. Takže bylo nakonec dobře, že to neprotahoval. Přesto se mu po té chvilce blízkosti, díky níž měl na moment pocit, že se vznáší, vlastně stýskalo. Už se zase cítil těžký a prázdný. Jak dlouho vlastně v noci spal? Dvě hodiny? Dvě a půl? Zahlédl se v zrcadle. Oči vypadaly unaveněji než obvykle a napadlo ho, že by už měl něco udělat s těmi vlasy.

Možná by si je měl nechat pořádně zkrátit. Ne, to by mu moc připomínalo, jaký byl dřív. A žádné dřív už není. To ne. Ale mohl by si prostříhat vousy a zastřihnout vlasy, možná je trochu navlnit. Usmál se na sebe svým nejšarmantnějším úsměvem. Je neuvěřitelné, že to zabírá, pomyslel si. Najednou se ho zmocnila příšerná únava. Obrat o sto osmdesát stupňů byl dokonán. Prázdnota se vrátila. Podíval se na hodinky. Měl by si aspoň na chvíli lehnout. Věděl, že se ten sen zase vrátí, ale byl příliš unavený, a tak se o to nestaral. Znal svého společníka tak dobře, že ho vlastně postrádal, když se mu párkrát podařilo se vyspat, aniž by ho sen probudil.

Ze začátku to tak nebylo. V prvních měsících, kdy ho sen trýznil, byl Sebastian vyčerpaný neustálým probouzením, unavený ustavičným tancem okolo úzkosti a dušení, naděje a zoufalství. Zvykl si dávat si před spaním pořádného panáka. Řešení číslo jedna pro mnoho bělochů ve středním věku s akademickým vzděláním a komplikovaným citovým životem. Na chvíli se mu dařilo upadat do spánku beze snů. Jeho podvědomí ale velmi rychle našlo cestu kolem alkoholových zátarasů, takže panáky se zvětšovaly a Sebastian si je dával čím dál dřív odpoledne, aby stihly zabrat. Nakonec mu došlo, že tuto bitvu prohrál. Ze dne na den s alkoholem přestal.

Místo toho se rozhodl dát bolesti průchod. Dát tomu čas.

Nechat zahojit rány.

To nefungovalo už vůbec. Po nějaké době, kdy ho sen neustále probouzel, začal brát prášky. Dřív si vždycky sliboval, že něco takového nikdy neudělá. Ale ne pokaždé člověk dokáže dodržet předsevzetí, to Sebastian věděl z vlastní zkušenosti lépe než většina ostatních —, zvlášť když stojí před těmi nejzávažnějšími otázkami. V takovém případě je potřeba být flexibilní. Obvolal pár starých pacientů s malými zábranami a oprášil bloček s recepty. Dohoda byla jednoduchá. Dělili se padesát na padesát.

Samozřejmě se mu ozvali ze zdravotní pojišťovny. Chtěli vědět, proč najednou předepisuje tolik léků. Sebastianovi se to podařilo odůvodnit několika promyšlenými báchorkami o „obnovené činnosti“ a

„intenzivní zahajovací fázi“ s „pacienty v počátečním stadiu léčby“. Přece jen ale počet pacientů navýšil, aby nebylo tak průhledné, o co ve skutečnosti jde.

Ze začátku bral Sebastian hlavně Propavan, Prozac a Digesic, ale rozčilovalo ho, že účinkují jen chvíli, a tak začal místo toho zkoušet Dolcontin a jiné přípravky na bázi morfia.

Ukázalo se, že pojišťovna je jeho nejmenší problém. S tím si uměl poradit. Horší bylo, jak se na něm jeho experimenty podepsaly. Sen skutečně zmizel. Ale pryč byl i jeho apetit, většina přednášek a chuť na sex. To pro něj byl zcela nový a děsivý zážitek.

Ale úplně nejhorší byla ta chronická otupělost. Bylo to, jako kdyby už nedokázal myslet v celých větách. Jako by se mu myšlenky v půlce vzpříčily v hlavě. S určitou námahou dokázal vést jednoduchý rozhovor o obyčejných věcech, ale jakákoli diskuse nebo delší úvaha byla zcela mimo jeho možnosti. Na analýzy a závěry mohl rovnou zapomenout.

Pro Sebastiana, který vystavěl celou svou existenci na intelektu a zakládal představy o sobě samém na iluzích o ostrovtipu svých myšlenek, to bylo příšerné. Žil neustále umrtvený, sice bez bolesti, ale také bez mnoha dalších věcí a bez života samotného, a nebyl schopen vidět věci jasně. Tudy vedla hranice.

Pochopil, že si musí vybrat. Buď úzkost, ale zároveň schopnost dokončit myšlenku, nebo rozostřený otupělý život s polovičatým vnímáním. Došlo mu, že svou existenci bude pravděpodobně nenávidět v každém případě, a tak se rozhodl pro úzkost a ze dne na den přestal i s braním prášků.

Po tom všem už se nedotkl ani alkoholu, ani drog. Nevzal by si ani prášek proti bolesti hlavy.

Zato měl ten sen. Každou noc.

Proč myslím právě na to? podivil se a zahleděl se na sebe do zrcadla v koupelně. Proč teď? Sen byl jeho

životním druhem už mnoho let. Sebastian ho studoval a analyzoval. Rozebíral ho se svým terapeutem. Přijal ho. Naučil se s ním žít.

Tak proč právě teď?

To kvůli Väster?su, pomyslel si, když pověsil ručník a nahý odešel z koupelny. Může za to Väster?s. Väster?s a jeho matka. Ale tuto kapitolu svého života se dnes chystal ukončit.

Nadobro.

Dnes by mohl být dobrý den.

Joakim prožíval v lese u Listakärru jeden z nejlepších dnů za poslední dobu. Úplně nejlepší bylo, že ho vybrali do skupinky tří lidí, kteří dostávali instrukce přímo od policisty, jenž rozhodoval, jak a kudy mají jít. Výprava jeho skautského oddílu, většinou poněkud nudná, se změnila v opravdové dobrodružství. Joakim si prohlížel policistu stojícího před ním, hlavně jeho pistoli, a rozhodl se, že z něj bude také policista.

Bude mít uniformu a pistoli. Jako ve skautu, ale v pořádně vylepšené verzi. Přesně to potřebuje. Protože upřímně řečeno, skauting není zrovna nejzajímavější aktivita, pomyslel si Joakim. Teď už ne. Právě oslavil čtrnácté narozeniny a koníček, kterému se věnoval od svých šesti let, začínal ztrácet na přitažlivosti.

Kouzlo se zlomilo. Život na čerstvém vzduchu, přežití, zvířata a příroda. Ne že by mu to připadalo divné jako většině kluků v jeho třídě. Ne, prostě se mu zdálo, že už toho bylo dost. Díky, bylo to bezva, ale teď je načase začít s něčím novým. S něčím pořádným.

Možná to Tommy, jejich vedoucí, věděl.

Možná proto se šel policie a vojáků zeptat, co se děje, když dorazili k Listakärru. Možná proto nabídl policii, že jim se svým oddílem pomůže.

Bez ohledu na důvod se policista Haraldsson nad celou věcí zamyslel a po určitém váhání usoudil, že neuškodí, když budou mít v lese o devět párů očí víc. Přidělil jim malý sektor, ať se v něm vyřádí. Požádal Tommyho, aby skauty rozdělil do skupin po třech, v každé určil vedoucího a toho pak poslal za ním pro instrukce. Joakim to vyhrál na celé čáře. Dali ho do skupiny s Emmou a Alicí, nejhezčími holkami z družiny. A vybrali ho za vedoucího skupiny.

Teď šel Joakim zpátky za dívkami, které na něj čekaly. Haraldsson byl tak pěkně úsečný a odhodlaný, jako všichni policajti z filmů o Beckovi. Joakim si připadal hrozně důležitý. Už před sebou viděl zbytek tohoto fantastického dne. Najde toho ztraceného kluka těžce zraněného. Kluk se na Joakima podívá tak úpěnlivě, jak to dovede jen umírající. Bude tak slabý, že nebude moci mluvit, ale jeho oči řeknou vše.

Joakim ho zvedne a odnese ho k ostatním, patřičně dramaticky. Všichni si Joakima všimnou, budou se na něj usmívat, tleskat mu a oslavovat ho. Všechno bude hrozně super.

Když se Joakim vrátil ke skupině, zorganizoval si ji tak, aby měl Emmu po levici a Alici po pravici. Haraldsson vydal přísný rozkaz, že rojnice musí držet pohromadě. Joakim se vážně zadíval na holky a řekl jim, že je důležité, aby se drželi pohromadě. Pak to začalo. Po chvíli, která se zdála jako věčnost, Haraldsson mávl rukou a rojnice se konečně dala do pohybu.

Joakim brzy poznal, že je dost těžké udržet rojnici v jedné řadě, i když se skládala jen ze tří skupin po třech lidech. Zvlášť když zašli hlouběji do lesa a museli kvůli močálu čas od času vybočit ze stanoveného kurzu. Jedna skupina neudržela tempo, druhá vůbec nezpomalila a brzy se jim ztratila z dohledu za vrcholky malých kopečků. Přesně jak to říkal Haraldsson. Začínal Joakimovi imponovat čím dál víc. Zdálo se, že ví všechno. Usmál se na holky a přinutil je zopakovat Haraldssonova poslední slova.

„Když něco najdete, křičte: nález!“ Emma naštvaně přikývla.

„Říkal jsi nám to aspoň tisíckrát.“

Joakim se tím nenechal odradit. Se sluncem v očích klopýtal dál a snažil se udržovat odstup a směr. Ale

bylo to čím dál těžší. Už ani neviděl Lasseho skupinu, která ještě před chvílí byla kousek nalevo od nich.

Po půlhodině si Emma chtěla odpočinout. Joakim se ji snažil přesvědčit, že to nejde. Mohli by zůstat moc pozadu a ztratit ostatní.

„Jaké ostatní?“

Alice se významně usmála. Joakim si uvědomil, že ostatní už docela dlouho neviděli.

„Spíš to vypadá, že jsou za námi.“

Ztichli a nastražili uši. Z dálky uslyšeli nějaké slabé zvuky. Někdo křičí.

„Ne, budeme pokračovat,“ řekl Joakim, i když něco uvnitř mu říkalo, že Alice má nejspíš pravdu. Šli moc rychle. Nebo špatným směrem.

„Tak si pokračuj sám,“ odpověděla mu Emma a naštvaně se na něj podívala. Joakim si na chvilku pomyslel, že ztrácí nad skupinou kontrolu a že se mu Emma začíná odcizovat. Ona, která se na něj za poslední půlhodinu několikrát tak něžně podívala. Joakim se celý zpotil, a nejen kvůli tomu, že měl moc teplé spodky. Vždyť je tak popohání proto, aby jí imponoval, copak to nechápe? A teď jako by snad za všechno mohl.

„Nemáš hlad?“ vytrhla Joakima z myšlenek Alice. Z batohu vytáhla pár plněných chlebových placek.

„Ne,“ odpověděl rychle a vzápětí si uvědomil, že hlad samozřejmě má. Kousek poodešel a vyšplhal na malou vyvýšeninu, aby to vypadalo, že má plán. Emma si s radostí jednu měkkou placku vzala a na Joakimův pokus vypadat důležitě se ani nepodívala. Řekl si, že musí změnit taktiku. Zhluboka se nadechl čerstvého lesního vzduchu. Zatáhlo se, slunce zmizelo a s ním i příslib úžasného dne. Joakim šel zpátky k holkám. Rozhodl se, že na ně nebude tak tvrdý.

„Rád si vezmu, jestli ti nějaká placka zbyla,“ řekl tak mile, jak jen dovedl.

„Jasně,“ odpověděla Alice a vyhrabala placku v igelitovém sáčku. Usmála se na něj a Joakim pochopil, že tato taktika bude lepší.

„Zajímalo by mě, kde jsme,“ ozvala se Emma a z kapsy vytáhla mapku. Všichni tři se nad mapou sklonili a snažili se vykoumat, kde jsou. Bylo to docela těžké, krajina neměla žádné výrazné orientační body.

Střídaly se v ní jen kopečky, les a močál. Ale věděli, kde začali a jakým směrem zhruba šli.

„Skoro celou dobu jsme šli na sever, takže bychom měli být někde v těchhle místech,“ ukázala Emma. Joakim obdivně přikývl a pomyslel si, že Emma je chytrá.

„Budeme pokračovat, nebo počkáme na ostatní?“ zeptala se Alice.

„Myslím, že bychom měli pokračovat,“ odpověděl Joakim, ale bleskurychle dodal: „Pokud teda nechcete čekat?“

Podíval se na dívky. Na Emmu s jasně modrýma očima a jemným obličejem i na Alici s trochu hranatějšími rysy. Obě jsou to kosti, pomyslel si a najednou zatoužil, aby navrhly, že počkají na ostatní. A aby si ostatní dali hodně, ale hodně načas.

„Asi můžeme jít klidně dál. Jestli jsme tady, tak nejsme daleko od místa, kde se máme sejít,“ řekla Emma a ukázala na mapu.

„Jo, ale zase máte pravdu, že zbytek je za námi, takže na ně můžeme klidně počkat,“ zkoušel to Joakim.

„Myslela jsem, že tam chceš být první. Utíkal jsi jako sprinter,“ dodala Alice. Dívky se rozesmály a Joakim chvíli přemýšlel, jaký je to pocit. Je fajn smát se s milými holkami, řekl si.

Z legrace drcl do Alice.

„Ty sis taky nevedla zrovna špatně.“

Začali se honit. Běhali mezi hlubokými loužemi, nejdřív jen tak, ale pak Emma do jedné šlápla a začali po sobě stříkat. Bylo to příjemné zpestření nudné rojnice a přesně to Joakim potřeboval. Dohonil Emmu a na chvíli ji chytil za paži. Vytrhla se mu a několika rychlými skoky se pokusila utéct. Levou nohou se však zachytila o vyčnívající kořen a ztratila rovnováhu. Nejdřív to vypadalo, že se udrží na nohou, ale kolem louže bylo kluzké bláto a Emma zapadla do vody až po pás. Joakim se rozesmál, ale Emma začala křičet. Ztichl a šel k ní. Emma křičela čím dál víc. Zvláštní, pomyslel si Joakim. Tak nebezpečné to zase není.

Trocha vody. Pak uviděl, že kousek před Emmou vykukuje z vody bledé tělo. Jako by leželo pod hladinou a čekalo na svou oběť. Zmizela nevinnost a dětská hra. Zbyla jen panika a nevolnost. Emma se pozvracela, Alice začala brečet. Joakim zůstal stát jako zamrzlý v čase a zíral na výjev, který ho bude pronásledovat po zbytek života.

Haraldsson klimbal v posteli. Jenny ležela vedle něj s chodidly na matraci a polštářem pod zadkem. Nechtěla to protahovat.

„Bude lepší si to rychle odbýt, ať to stihneme ještě jednou, než budu muset zpátky.“

Odbýt si to. Jestlipak ve švédštině existuje nějaké jiné slovo, které z člověka tak spolehlivě vyžene vzrušení? Haraldsson o tom pochyboval. Ale už to bylo odbyté a on si zdříml. Někde hrála Abba „Ring Ring“.

„To je tvůj telefon,“ šťouchla ho Jenny do boku. Haraldsson se probudil, plně si vědom faktu, že by právě teď neměl ležet v posteli vedle své ženy. Sebral kalhoty ze země a vytáhl mobil. No paráda. Hanserová. Zhluboka se nadechl a zvedl telefon.

I tentokrát přesně šest slov.

„Kam jste se sakra zase poděl?“

Hanserová naštvaně položila sluchátko. „Vyvrtl si nohu.“ To určitě. Měla sto chutí jet do nemocnice, nebo tam aspoň poslat auto, aby na toho hajzla vyzrála. Ale neměla na to čas. Najednou vedla vyšetřování vraždy. Situaci jí zrovna neulehčovalo, že velitel zásahu u Listakärru nebyl na místě přítomen, ani že přistoupil na to, aby se rojnice zúčastnili nezletilí skauti. Děti, kterým teď musí ona zařídit pomoc psychologa, protože jedno z nich sletělo do louže, a když se zvedalo, vytáhlo odtamtud mrtvolu.

Hanserová potřásla hlavou. S tímto zmizením je všechno špatně. Úplně všechno. Ale teď musí být s chybami jednou provždy konec. Už musejí všechno dělat správně. Být profesionální. Zadívala se na sluchátko, které stále držela v ruce. V hlavě se jí zrodila myšlenka. Byl by to velký krok. A mnozí budou říkat, že je na něj brzy. Případně by to dokonce mohlo podrýt její autoritu. Ale už dřív se zařekla, že se nebude bát nepříjemných rozhodnutí.

Ve hře je příliš mnoho. Zemřel chlapec.

Byl zavražděn.

Je načase začít pracovat s těmi nejlepšími.

„To je pro tebe,“ řekla Vanja, když nakoukla k Torkelu Höglundovi. Jeho kancelář byla stejná jako většina věcí Torkela Höglunda, úsporná a jednoduchá. Nebylo v ní nic impozantního ani nákladného, skoro ani žádné osobní věci. Nábytek, který sem dovezli odkudsi z centrálního skladu, vzbuzoval dojem, jako by ho spíš používal nějaký ředitel základní školy z maloměsta s omezeným rozpočtem, a ne jeden z nejvýše postavených policejních náčelníků Švédska. Některým jeho kolegům připadalo zvláštní, že člověk zodpovědný za státní útvar pro vyšetřování vražd nemá potřebu ukazovat světu, jak daleko to dotáhl. Jiní si to vykládali tak, že mu úspěch nestoupl do hlavy. Pravda byla jednodušší a méně ušlechtilá. Torkel nikdy neměl čas. Jeho práce byla náročná, skoro pořád byl na cestách a nepatřil k lidem, kteří by svůj volný čas trávili zařizováním kanceláře, ve které stejně skoro nebyli.

„Volají z Väster?su,“ pokračovala Vanja a posadila se naproti němu. „Zavraždili tam šestnáctiletého

chlapce.“

Torkel se díval, jak se Vanja usazuje. Očividně tento rozhovor nepovede o samotě. Torkel přikývl a zvedl sluchátko. Od svého druhého rozvodu měl pocit, že všechny jeho telefonáty se týkají násilných úmrtí. Byly to tři roky, kdy se ho naposledy někdo po telefonu ptal, jestli bude doma včas na večeři nebo na něco jiného mile triviálního.

Poznal volající, Kerstin Hanserová, šéfka policie ve Väster?su. Seznámil se s ní před pár lety na školení. Dobrý člověk a určitě kompetentní nadřízená, myslel si tehdy. Vzpomněl si, že ho potěšilo, když četl o jejím novém místě. Teď zněl její hlas napjatě, jako by byla pod tlakem.

„Potřebuju pomoc a rozhodla jsem se, že sem povolám někoho z celostátní kriminálky. Chtěla bych, abyste to byl vy,“ říkala Torkelovi. „Myslíte, že by to bylo možné?“ pokračovala téměř úpěnlivě.

V prvním okamžiku Torkela napadlo, že se z toho pokusí vykroutit. Právě se vrátil se svým týmem z velmi nepříjemného vyšetřování v Linköpingu, ale věděl, že když Kerstin Hanserová zavolá, tak opravdu potřebuje pomoc.

„Od začátku jsme dělali jednu chybu za druhou. Hrozí tu nebezpečí, že to přesáhne všechny meze, takže opravdu potřebuju vaši pomoc,“ pokračovala, jako by vycítila jeho váhání.

„O co jde?“

„Šestnáctiletý chlapec. Zmizel před týdnem. Byl nalezen mrtvý. Brutálně zavražděný.“

„Pošlete mi mailem všechny materiály, podívám se na to,“ odpověděl Torkel a sledoval, jak Vanja vstává, odchází k druhému sluchátku a zvedá ho.

„Billy, přijď do Torkelovy kanceláře. Máme práci,“ řekla do černého sluchátka a položila ho. Jako by už předem věděla, co Torkel nakonec řekne. Tak to s ní bylo vždycky. Torkel pocítil pýchu a zároveň ho to trochu rozhněvalo. Vanja Lithnerová byla v týmu jeho nejbližším spolupracovníkem. I přes svůj nízký věk

— nedávno jí bylo teprve třicet, se za ty dva roky, co s ním pracovala, zdokonalila na plnohodnotnou policistku. Torkela někdy skoro zlobilo, jak je dobrá. Přesně takovým policistou se chtěl stát, když byl v jejím věku. Domluvil s Kerstin Hanserovou a usmál se na Vanju.

„Šéf jsem tady pořád ještě já,“ začal.

„Já vím, jenom svolávám tým, abychom ti k tomu mohli říct svůj názor. Potom jako vždy rozhodneš ty sám,“ řekla a v očích jí zajiskřilo.

„Jistě, jistě, jako bych měl na výběr, když ses do něčeho zakousla,“ odpověděl a vstal. „Tak abychom se začali balit, jedeme do Väster?su.“

Billy Rosén jel mikrobusem po dálnici E18. Jako vždy moc rychle. Torkel ho už dávno přestal napomínat. Místo toho se ponořil do materiálů o zavražděném Rogeru Erikssonovi. Hlášení bylo krátké a odfláknuté a pověřený vyšetřovatel Thomas Haraldsson nepůsobil zrovna jako člověk, který by se přetrhl. Nejspíš to budou muset vzít od začátku. Torkel věděl, že je to přesně ten typ případu, na který se s potěšením vrhne bulvár. Situaci rozhodně nevylepší ani to, že jako příčina smrti bylo na místě nálezu předběžně stanoveno extrémní násilí s nesčetnými bodnými ranami v oblasti srdce a plic. Torkelovi však nedělalo největší starosti toto, nýbrž krátká závěrečná věta, kterou lékař do hlášení z místa nálezu napsal.

„V rámci předběžného ohledání bylo zjištěno, že mrtvému chybí velká část srdce.“ Torkel se zadíval z okna na stromy, které se míhaly kolem. Někdo mu vyjmul srdce. Torkel kvůli všem doufal, že chlapec neposlouchal tvrdý rock nebo nebyl příliš zapáleným hráčem World of Warcraft. V takovém případě by se v tisku objevily naprosto šílené spekulace.

Ty nejšílenější, opravil se.

Vanja vzhlédla od své složky. Pravděpodobně si právě přečetla stejnou větu.

„Možná by bylo nejlepší zařídit, aby přijela taky Ursula,“ řekla a jako vždycky četla jeho myšlenky. Torkel

krátce přikývl. Billy se rychle ohlédl.

„Máme adresu?“

Torkel mu ji řekl a Billy to rychle naťukal do navigace. Torkelovi se nelíbilo, že se Billy rozptyluje při řízení, ale trochu zpomalil, když zadával cíl cesty. Aspoň něco.

„Ještě půl hodiny.“ Billy zase šlápl na plyn a velký mikrobus okamžitě přidal. „Ale můžeme tam být už za dvacet minut, záleží na provozu.“

„Půl hodiny je v pohodě. Vždycky mi vadí, když překročíme rychlost zvuku.“

Billy přesně věděl, co si Torkel myslí o jeho řízení, ale jen se na šéfa usmál přes zpětné zrcátko. Dobrá cesta, dobré auto, dobrý řidič. Proč si to neužít na maximum?

Billy ještě zrychlil.

Torkel vytáhl telefon a vytočil Ursulino číslo.

Vlak vyjel ze stockholmského hlavního nádraží v 16.07. Sebastian se posadil do první třídy. Pohodlně se v sedadle zaklonil, opřel si záda, zavřel oči a vlak mezitím kličkoval ven z města.

Dřív nikdy nevydržel zůstat ve vlaku vzhůru. Ale teď se nedokázal natolik uklidnit, i když cítil, že by mu hodinka spánku prospěla.

Místo toho vytáhl dopis z pohřebního ústavu, otevřel ho a přečetl. Už věděl, co v něm stojí. Zavolala mu matčina stará kolegyně a řekla mu, že jeho matka zemřela. Prý tiše a důstojně. Tichý a důstojný, takový byl v kostce její život. V tomto sousloví není nic pozitivního, rozhodně ne, když se jmenujete Sebastian Bergman, ne, pro toho byl život neustálým bojem. Na tiché a důstojné neměl čas. Říkával jim nudní a mrtví. Lidé, kteří žijí jednou nohou v hrobě. Už si tím ale nebyl tak jistý. Jak se mohl vyvíjet jeho život, kdyby býval byl tichý a důstojný?

Pravděpodobně lépe. Méně bolestně.

O tom se ho aspoň snažil přesvědčit Stefan Hammarström, Sebastianův terapeut. Bavili se o tom na jednom z posledních sezení, když mu Sebastian řekl, že mu zemřela matka.

„Je snad nebezpečné být jako ostatní?“ zeptal se ho Stefan, když mu Sebastian objasnil, co si myslí o tichosti a důstojnosti.

„Životu nebezpečné,“ odpověděl Sebastian. „Lépe řečeno přímo smrtící.“

Potom spolu skoro hodinu rozebírali genetické předpoklady člověka pro nebezpečí. Toto téma Sebastian miloval.

Částečně z vlastní zkušenosti, částečně na základě svého výzkumu o sériových vrazích pochopil, že nebezpečí může být důležitou hnací silou. Vyprávěl svému terapeutovi, že sériového vraha ženou především dvě věci: fantazie a nebezpečí. Fantazie je vrčící motor, neustále přítomný, i když zrovna běží na neutrál.

Většina lidí má fantazie. Sexuální, temné, brutální. Neustále posilují naše ego, neustále odstraňují z cesty věci či osoby, které nám překážejí. Ve svých představách má člověk moc. Velmi málo lidí své fantazie uskuteční. Ti, kteří to dělají, našli klíč.

Nebezpečí.

Nebezpečí, že budou odhaleni.

Nebezpečí, které plyne z toho, že se odvážili spáchat nevyslovitelné.

V jednom okamžiku se uvolní adrenalin a endorfiny. To je ten pohon, to palivo, které exploduje a donutí motor jet na plné obrátky. Proto ti, kteří hledají vzrušení, pátrají po nových podnětech, a sérioví vrazi se stávají sériovými vrahy. Je těžké znovu přeřadit na neutrál, když už jste motor jednou rozjeli. Poznali jeho sílu. Objevili, co člověku dává pocit, že žije. Nebezpečí.

„Opravdu máte na mysli nebezpečí? Není to spíš napětí?“ řekl Stefan, když Sebastian ztichl, a předklonil se.

„Máme snad hodinu mluvnice?“

„Ne, vy máte přednášku.“ Stefan nalil z karafy, která stála na stole vedle něj, do sklenice vodu a podal ji Sebastianovi. „Nedostával jste za ně dřív zaplaceno, místo abyste za možnost přednášet sám platil?“

„Platím za to, že mě posloucháte. Ať říkám cokoliv.“ Stefan se usmál a zavrtěl hlavou.

„Ne, vy víte, proč mě platíte. Potřebujete pomoc a kvůli těmhle odbočkám máme méně času na to, o čem bychom mluvit měli.“

Sebastian neodpověděl. Ani se nezamračil. Měl Stefana rád. Říkal věci přímo.

„Takže vraťme se k vaší matce. Kdy bude pohřeb?“

„Už byl.“

„Byl jste tam?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože si myslím, že to měl být obřad pro lidi, kteří ji měli opravdu rádi.“ Stefan ho pár vteřin tiše pozoroval.

„Vidíte, musíme mluvit o hromadě věcí.“

Za okny natřásajícího se vagonu se rozprostírala hezká krajina. Vlak si razil cestu lesy a loukami, které se právě zazelenaly, směrem na severozápad od Stockholmu. V lesním porostu občas vykouklo jezero Mälaren v celé své třpytivé kráse. U každého jiného cestujícího to mohlo vyvolat úvahy o tom, jaké možnosti život skýtá. Na Sebastiana to působilo opačně. V kráse kolem sebe nespatřoval žádné možnosti. Zadíval se na strop. Celý život utíkal před rodiči. Před otcem, proti kterému bojoval od mládí, a před matkou, která byla tichá a důstojná, ale nikdy ne na jeho straně. Nikdy ne na jeho straně. Tak to cítil.

Sebastianovy oči se na okamžik zalily slzami. Tohle se mu stávalo až v posledních letech. Slzy. Zvláštní, pomyslel si, že člověk v mém věku objeví něco tak jednoduchého jako slzy.

Něco tak emocionálního. Iracionálního.

Přesně takový nechtěl nikdy být. Vrátil se k tomu jedinému, co mohlo otupit city: k ženám. Další předsevzetí, které Sebastian porušil. Od chvíle, kdy poznal Lily a rozhodl se jí být věrný, se držel na uzdě. Ale když ho po nocích drásal sen a dny postrádaly smysl, neviděl žádné jiné východisko. Jeho život naplnil hon za novými úlovky a krátké chvíle s různými ženami. Myšlenky na ně aspoň dočasně vytlačovaly pocit

bezmoci. Jako muž, milenec a dravec na neustálém lovu nových žen fungoval. Přinejmenším tuto schopnost si uchoval. Současně ho to těšilo i děsilo. Že ničím jiným není. Je osamělým mužem, který tráví čas s mladými, starými, studentkami, kolegyněmi, vdanými i svobodnými. Žádnou nediskriminoval. Měl

jen jedno pravidlo: žena se musela stát jeho. Musela mu ukázat, že není bezcenný, že žije. Sám věděl, jak je jeho chování destruktivní, ale podporoval ho a pomyšlení na to, že jednoho dne pravděpodobně bude nucen najít cestu ven, se snažil vytěsnit.

Začal se rozhlížet po vagonu. Byl poloprázdný. Jeho pohled se zastavil na brunetce, která seděla kousek od něj. Bylo jí tak kolem čtyřiceti, na sobě měla šedomodrou drahou blůzu, v uších drahé zlaté náušnice. Není úplně k zahození, pomyslel si. Četla knihu. Vynikající, ze zkušenosti věděl, že čtoucí ženy kolem čtyřicítky jsou na stupnici obtížnosti jen trojka. Sice trochu záleželo na tom, co čtou, ale ne moc.

Zvedl se a ušel pár kroků k jejímu místu.

„Jdu do jídelního vozu, nechcete něco přinést?“

Žena tázavě vzhlédla od knihy. Nebyla si jistá, jestli mluví k ní. Očividně ano, pochopila, když se jejich pohledy setkaly.

„Ne, díky, jste laskavý.“ Téměř demonstrativně se zahleděla zpátky do knihy.

„Určitě? Ani šálek kávy?“

„Ne, děkuji.“ Tentokrát ani nezvedla oči.

„Čaj? Horkou čokoládu?“ Teď odvrátila pohled od knihy a trochu rozzlobeně se na Sebastiana zadívala. Ten nasadil svůj téměř patentovaný úsměv.

„V dnešní době už je tu k dostání i víno, ale není na něj trochu brzy?“ Žena neodpověděla.

„Možná se divíte, proč se ptám,“ pokračoval Sebastian. „Nemám jinou možnost. Je mou povinností zachránit vás před tou knihou. Četl jsem ji. Ještě mi poděkujete.“ Vzhlédla a znovu se mu zadívala do očí. Sebastian se usmál. Žena úsměv opětovala.

„Šálek kávy by neškodil. Černé bez cukru.“

„Jak si přejete.“ Znovu se na ni pousmál, a když procházel vagonem, úsměv se mu rozzářil ještě víc. Tahle cesta do Väster?su bude každopádně příjemná.

Na policejní stanici ve Väster?su bylo rušno. Kerstin Hanserová trochu nervózně pohlédla na hodinky. Musí vyrazit. Pánbůh ví, že se jí nechce. Ihned by vyjmenovala devadesát devět věcí, které by dělala raději, než jela do márnice a setkala se tam s Lenou Erikssonovou. Ale bylo potřeba to udělat. I když si

byli stoprocentně jistí, že chlapec, kterého našli, je Roger Eriksson, chtěla ho matka vidět. Hanserová ji od toho zrazovala, ale Lena Erikssonová trvala na svém. Chtěla vidět svého syna. Mohly tam zajít v časnější hodinu, ale matka schůzku dvakrát odložila. Proč, to Hanserová nevěděla. Ani ji to nezajímalo. Byla by nejraději, kdyby k návštěvě márnice nakonec vůbec nedošlo. Aspoň ne v její přítomnosti. Tuto část své práce měla ráda nejméně a upřímně řečeno v ní ani nebyla moc dobrá. Snažila se takovým situacím vyhýbat, jak jen to šlo, ale lidé očekávali, že je bude zvládat lépe, a to jen proto, že je žena. Že rychleji najde správná slova. Že jen díky jejímu pohlaví se příbuzní a pozůstalí budou v její přítomnosti cítit lépe.

Hanserová to považovala za nesmysly. Nikdy nevěděla, co má říct. Mohla jim vyjádřit hlubokou soustrast, možná je obejmout, nabídnout jim rameno, aby se vyplakali, dát jim číslo na někoho, s kým si budou moci promluvit, znovu a znovu je ujišťovat, že policie udělá všechno pro to, aby zadrželi člověka, který jim způsobil tolik utrpení. Samozřejmě to mohla udělat, ale většinou tam jen tak stála. Mohl to dělat kdokoli. Už si ani nevzpomínala, kdo od policie byl u toho, když spolu se svým mužem přišla identifikovat Niklase. Byl to muž. Muž, který tam jen tak stál.

Vlastně tam mohla poslat někoho jiného. Také by to určitě udělala, kdyby dosavadní vyšetřování vypadalo trochu jinak. Teď nemohla nic riskovat. Novináři jsou všude. Očividně už vědí, že chybí srdce. Je jen otázkou času, kdy přijdou na to, že chlapec byl pohřešovaný tři dny, než ho policie vůbec začala hledat. A také na traumatizované mladistvé skauty v lese a na Haraldssonův „těžký výron“. Teď už se ve vyšetřování nesmí objevit nic, co by se dalo kritizovat. O to se sama postará. Bude spolupracovat s těmi

nejlepšími a brzy bude mít ten příšerný případ za sebou. Takový byl její plán. Zazvonil telefon.

Volali z vrátnice.

Shánějí se po ní z celostátní komise pro vyšetřování vražd. Hanserová pohlédla na nástěnné hodiny. Byli tu brzy. Všechno se sešlo najednou. Věděla, že je musí aspoň pozdravit a přivítat. Lena Erikssonová bude muset pár minut počkat, nedá se nic dělat. Hanserová si popotáhla blůzu, protáhla se a vyrazila ke schodům, které vedly k východu. Zastavila se u zamčených dveří oddělujících vrátnici od vnitřních prostor stanice. Přes jemně čtverečkovaný vzorek skla viděla Torkela Höglunda, jak se uvolněně prochází s rukama za zády. U okna do ulice seděli v křeslech se zelenými potahy muž a žena. Oba byli mladší než Hanserová. Torkelovi kolegové, usoudila, když stiskla kliku a otevřela dveře. Torkel uslyšel klapnutí zámku, otočil se, a jakmile ji spatřil, usmál se.

Náhle Hanserová trochu znejistěla. Co je správně? Obejmout ho, nebo si s ním kolegiálně potřást rukou? Chodili spolu na pár kurzů, párkrát spolu obědvali, párkrát se potkali na chodbě. Hanserová se nemusela rozmýšlet dlouho. Torkel jí šel vstříc a přátelsky ji objal. Pak se otočil k ostatním, kteří mezitím vstali, a představil je. Kerstin Hanserová oba přivítala.

„Je mi líto, ale mám trochu naspěch, musím jet na soudní.“

„Kvůli tomu chlapci?“

„Ano.“

Hanserová se otočila k vrátnému.

„Co je s Haraldssonem?“

„Měl by být na cestě. Volal jsem mu hned potom, co jsme spolu domluvili.“ Hanserová přikývla. Rychle pohlédla na hodiny. Nesmí přijít moc pozdě. Přelétla pohledem Vanju a Billyho, ale když promluvila, obrátila se znovu k Torkelovi.

„Haraldsson dosud vedl vyšetřování.“

„Ano, viděl jsem jeho jméno v materiálech, které jsme dostali.“

Hanserová sebou trhla. Nezaslechla snad v Torkelově hlase lehce povýšený tón? Jeho obličej však neprozradil nic.

Kde se ten Haraldsson zase fláká? Právě se chystala vytáhnout mobil, když klapl zámek ve dveřích, kterými sama před pár minutami přišla, a do vrátnice vešel ošklivě kulhající Haraldsson. Dal si provokativně dlouho načas. Nakonec se ale objevil a pozdravil nově příchozí.

„Co jste si udělal s nohou?“ Torkel významně kývl směrem k Haraldssonově pravé noze.

„Vymkl jsem si ji při rojnici, když jsme hledali toho kluka. Proto jsem nebyl na místě, když ho našli.“ Krátce přitom pohlédl na Hanserovou.

Věděl, že mu nevěří. Hlavně teď nějakou dobu nesmí zapomínat kulhat. Přece by kvůli tomu nejela do nemocnice? A kdyby to udělala, tak by jí snad neřekli, jestli tam byl, nebo ne. To musí spadat pod nějakou vyhlášku o ochraně pacientů. Zaměstnavatel přece nesmí mít přístup k lékařským záznamům zaměstnanců. Nebo smí? Bude si muset ověřit u odborů, jak to přesně je. Haraldsson byl tak ponořen do svých úvah, že na chvíli přestal poslouchat svou šéfku. Najednou si všiml, že na něj upírá vážný pohled.

„Torkel a jeho tým přebírají vyšetřování.“

„Od vás?“ To Haraldssona upřímně překvapilo. Nečekal to. Hned to vypadalo veseleji. Byla to skupina opravdových policajtů, přesně jako on. Určitě ocení jeho práci víc než ta právnička, která mu šéfuje od psacího stolu.

„Ne, nejvyšší odpovědnost za vyšetřování budu mít i nadále já, ale státní kriminálka teď povede jeho operativní část.“

„Spolu se mnou?“

Hanserová si v duchu povzdechla a tiše se pomodlila, aby ve Väster?su nevypukla vlna zločinnosti. Neměli by šanci.

Vanja se pobaveně podívala na Billyho. Torkel naslouchal rozhovoru bez mrknutí oka. Ponížit nebo omezit místní policisty je úplně nejhorší způsob, jakým se dá zahájit spolupráce. Torkel si nikdy nepotrpěl na značkování revíru. Existují lepší způsoby, jak dostat z lidí maximum.

„Ne, přebírají za vyšetřování plnou odpovědnost. Vám je ten případ odebrán.“

„Ale velice rádi bychom s vámi co nejúžeji spolupracovali,“ přerušil ji Torkel a vážně se na Haraldssona zadíval. „Váš vhled do případu je jedinečný a to může být pro další úspěch rozhodující.“

Vanja se na Torkela obdivně podívala. Sama si už Haraldssona zaškatulkovala jako BP, beznadějný případ, který už při vyšetřování dostal šanci, ale teď bude nejlepší ho od něj odsunout co nejdále.

„Takže budu pracovat s vámi?“

„Budete pracovat v naší blízkosti.“

„V jak velké blízkosti?“

„To uvidíme. Můžeme začít tím, že nám shrnete všechno, co se dosud stalo, a my budeme pokračovat.“ Torkel položil Haraldssonovi ruku na rameno a opatrně ho odvedl ke dveřím.

„Zatím,“ houkl na Hanserovou přes rameno. Billy šel ke křeslům pro tašky, ale Vanja zůstala stát na místě. Byla by přísahala, že bývalý pověřený vyšetřovatel ušel prvních pár kroků s Torkelem bez kulhání.

Lena Erikssonová seděla v čekárně a do úst si strčila další lékorku. Ukradla jednu krabičku v práci. Včera. Byly v poličce hned vedle pokladny. S příchutí eukalyptu. Nebyly zrovna její nejoblíbenější, ale když večer zavírali obchod, vzala, co bylo nejblíže po ruce, strčila si to do kapsy a ani se pořádně nepodívala, co to přesně je.

Včera.

Když ještě byla přesvědčená, že je její syn naživu. Když slepě věřila tomu policistovi, se kterým mluvila a který jí řekl, že vše nasvědčuje tomu, že Roger odešel dobrovolně. Možná do Stockholmu. Nebo někam jinam. Teenagerské dobrodružství.

Včera.

Nebylo to jen v jiný den, bylo to v úplně jiném světě. V něm ještě žila naděje. Dnes je její syn navždy pryč.

Zavražděn. Nalezen v tůni. Bez srdce.

Od chvíle, kdy Lena dostala zprávu o synově smrti, nevyšla celý den z bytu. Měla se sejít s policistkou už dříve, ale zavolala jí a odložila to. Dvakrát. Nedokázala se zvednout. Chvíli měla strach, že už nikdy nenajde sílu znovu vstát. A tak jen seděla. V křesle. V obýváku, kde spolu trávili stále méně času. Ona a její syn. Snažila se rozpomenout, kdy tam spolu seděli naposled.

Dívali se na film. Jedli.

Povídali si. Žili.

Nevzpomínala si. Muselo to být těsně poté, co Roger začal chodit na tu zatracenou školu. Po pár týdnech mezi těmi snoby se změnil. Poslední rok žili každý víceméně svůj život.

Teď jí neustále volali z bulváru, ale nechtěla s nikým mluvit. Ještě ne. Nakonec vyvěsila sluchátko pevné linky a vypnula mobil. Tak přišli až k ní domů, křičeli na ni otvorem na dopisy, nechávali vzkazy na koberci v předsíni. Ale nikdy jim neotevřela. Nezvedla se z křesla.

Bylo jí příšerně zle. Káva z automatu, kterou si dala, když dorazila na místo, se jí vrátila zpátky do krku. Jedla od včerejška vůbec něco? Nejspíš ne. Zato pila. Alkohol. To neměla ve zvyku. Ne v takovém množství. Byla vždycky opravdu střídmá, čemuž nikdo, kdo se s ní setkal, nevěřil. Ty její podomácku odbarvené vlasy s odrostlými kořínky. Ta její nadváha. Křiklavě nalakované nehty na krátkých tlustých prstech s prsteny. Ten piercing. Záliba v teplácích a vytahaných tričkách. Většina lidí, kteří se s Lenou setkali, si na ni rychle vytvořila názor. A většina předsudků se jim pak svým způsobem potvrdila. Věčně byla bez peněz. Školy nechala v osmičce. Otěhotněla v sedmnácti.

Byla samoživitelka.

Měla špatně placenou práci.

Ale problémy s alkoholem? Ne, nikdy.

Ale dneska pila. Aby umlčela ten hlásek, který se jí ozval v nejzazším koutě mysli, jakmile dostala zprávu o smrti syna, a který pak během dne nabíral na síle. Hlásek, který odmítal zmizet.

Lenu začínala bolet hlava. Potřebovala trochu čerstvého vzduchu. A cigaretu. Vstala ze židle, zvedla ze země kabelku a zamířila k východu. Její ochozené podpatky duněly tesknou ozvěnou o kamennou podlahu. Když už byla skoro u východu, všimla si, že otočnými dveřmi rychle prošla draze oblečená žena, které mohlo být tak pětačtyřicet. Žena se odhodlaným krokem vydala k ní.

„Lena Erikssonová? Jsem Kerstin Hanserová z väster?ské policie. Omlouvám se, že jdu pozdě.“

Mlčky jely výtahem. Když dojely do suterénu, Hanserová otevřela dveře a nechala Lenu projít. Šly chodbou, dokud nepotkaly plešatého muže s brýlemi v bílém plášti. Ten je zavedl do menší místnosti, kde stál jediný pitevní stůl osvětlený zářivkami. Pod bílým prostěradlem byly jasně patrné obrysy těla.

Hanserová s Lenou přistoupily ke stolu a plešatý muž ho pomalu obešel z druhé strany. Podíval se na Hanserovou a ta krátce přikývla. Muž opatrně odhrnul prostěradlo a odkryl obličej a krk Rogera Erikssona až po klíční kosti. Lena se klidně zadívala na stůl. Hanserová taktně ustoupila o krok dozadu. Od ženy po svém boku nezaslechla rychlý nádech ani přiškrcený výkřik. Žena nezačala vzlykat, ani si reflexivně nezakryla ústa. Nic.

Toho si Hanserová všimla, už když se setkaly v čekárně. Lena nebyla červená a opuchlá od pláče. Nebyla zdrcená ani zničená. Působila téměř klidně. Ale Hanserová ve výtahu ucítila pach alkoholu, zmírněný pastilkou proti bolesti v krku, a pomyslela si, že to bude ta příčina tak malého citového pohnutí. Spolu s šokem.

Lena nehybně stála a shlížela na syna. Co čekala? Vlastně nic. Předtím se neodvažovala pomyslet na to, jak bude syn vypadat. Nedokázala si představit, jaký to bude pocit tam stát. Co s ním udělala ta doba, po kterou ležel ve vodě? Byl trochu oteklý, to každopádně. Jako kdyby měl alergickou reakci, ale jinak se jí zdálo, že vypadá jako obvykle. Tmavé vlasy, světlá pleť, výrazné černé obočí, náznak vousů nad horním rtem. Zavřené oči. Bez života. Samozřejmě.

„Myslela jsem si, že bude vypadat, jako by spal.“

Hanserová mlčela. Lena k ní otočila hlavu, jako by se chtěla ujistit, že se neplete.

„Nevypadá to, jako by spal.“

„Ne.“

„Tolikrát jsem ho viděla spát. Zvlášť když byl menší. Víte, on se nehýbá. Má zavřené oči, ale…“

Lena větu nedokončila. Místo toho natáhla ruku a dotkla se Rogera. Byl studený. Mrtvý. Nechala ruku ležet na jeho tváři.

„Sama jsem přišla o syna, když mu bylo čtrnáct,“ řekla Hanserová.

Lena ponechala ruku na chlapcově tváři, ale hlavu trochu pootočila k Hanserové.

„Opravdu?“

„Ano…“

Opět zmlkly. Proč to vlastně řekla? Hanserová to ještě nikdy nikomu v podobné situaci neřekla. Ale na té ženě bylo něco zvláštního. Hanserové se zdálo, že si zakazuje truchlit. Nemůže. Možná ani nechce.

Myslela to jako útěchu. Jako podanou ruku, která měla ukázat, že Hanserová ví, čím si Lena prochází.

„Taky ho zavraždili?“

„Ne.“

Hanserová si najednou připadala hloupě. Jako by svým komentářem chtěla srovnávat utrpení. „Jenom říkám, že jsem taky o někoho přišla.“ Ale Lena už jí nevěnovala pozornost. Otočila se zpátky a znovu se zadívala na svého jediného syna.

Tolik let byl tím jediným, na co mohla být pyšná. Nebo spíš: tolik let byl tím jediným, co měla.

Tečka.

Je to tvoje chyba? začal se ptát ten hlásek v hlavě. Lena odtáhla ruku a ustoupila dozadu. Bolest hlavy byla neúprosná.

„Radši bych už šla.“

Hanserová přikývla. Muž znovu zakryl tělo prostěradlem a obě ženy odešly ke dveřím. Lena sáhla do kabelky pro krabičku cigaret.

„Nemáte někoho, komu byste mohla zavolat? Asi byste neměla být sama.“

„Ale to teď jsem. Sama.“ Lena vyšla z místnosti.

Hanserová jen tak stála. Přesně jak to předvídala.

Zasedací místnost byla nejmodernější z celé väster?ské policejní stanice. Nábytek ze světlé břízy byl starý jen pár týdnů. Kolem oválného stolu stálo osm židlí. Nové tapety na třech zdech měly nenápadnou uklidňující zelenou barvu. Na čtvrté zdi byla připevněna bílá tabule a promítací plátno. V rohu u dveří stálo nové technické vybavení propojené s projektorem u stropu. Uprostřed oválného stolu byl umístěn kontrolní panel, sloužící k ovládání všech zařízení v místnosti. Když Torkel poprvé stoupl na šedý koberec, který pokrýval celou podlahu, rozhodl se, že jeho tým bude mít základnu právě tady.

Teď si uspořádal všechny papíry, které ležely před ním na lakované desce stolu, a dopil z lahve minerálku. Rekapitulace dosavadního vyšetřování proběhla zhruba podle jeho očekávání. Pouze dvě záležitosti z doby, kdy měl vyšetřování na starosti Haraldsson, je překvapily.

Na první z nich narazili, když procházeli vyšetřování chronologicky. Vanja vzhlédla od papírů a zeptala se:

„Co jste dělali v neděli?“

„Policie zahájila vyšetřování, které nedospělo k žádným výsledkům.“

Odpověď přišla rychle. Nacvičeně rychle. Lživě rychle. Torkel si toho všiml a věděl, že Vanja také. Torkel se nikdy nesetkal s nikým, kdo by více připomínal lidský detektor lži. S jistým očekáváním v očích sledoval, jak Vanja dlouze pozoruje Haraldssona a pak se znovu dívá do svých podkladů. Haraldsson vydechl. Samozřejmě byli na stejné lodi, ale nebyl důvod, aby kolegové zjistili, že se na začátku sem tam vyskytla nějaká chybička. Měli by myslet dopředu. Proto ho trochu rozzlobilo a lehce zneklidnilo, když Vanja opět zašermovala perem. Billy se usmál. I on si byl vědom Vanjina objevu, že tato písnička zní nějak falešně. Nehodlala se toho pustit. To nedělala nikdy. Billy se v pohodlné židli opřel a zkřížil ruce na prsou. Mohla by to ještě být legrace.

„Když říkáte, že jste ‚zahájili vyšetřování‘,“ pokračovala Vanja ještě ostřejším tónem, „co jste tedy udělali? Nenašla jsem žádný výslech, ani matky, ani nikoho jiného, žádné výsledky obcházení sousedů, nikdo nevypracoval časové schéma pátečních událostí.“ Vzhlédla a podívala se přímo na Haraldssona. „Tak co přesně jste dělali?“

Haraldsson se ošil. Čert mu byl dlužen, že tady musí obhajovat chyby druhých. Odkašlal si.

„O víkendu jsem měl volno a to vyšetřování mi přidělili teprve v pondělí.“

„Tak co se stalo v neděli?“ Haraldsson se podíval na zbylé dva muže v místnosti, jako by u nich hledal podporu pro svůj názor, že není tak důležité ohlížet se dozadu. Žádné se mu však nedostalo. Oba na něj vyzývavě hleděli. Haraldsson si znovu odkašlal.

„Podle toho, co jsem pochopil, jeli za matkou kolegové v uniformě.“

„A udělali co?“

„Zjistili informace o chlapcově zmizení.“

„Jaké informace? Kde jsou?“

Vanja z něj nespouštěla pohled. Haraldsson pochopil, že se nepohnou dál, dokud se nedozvědí všechno, co se stalo. Takže jim to řekl. Po pravdě. Poté se v místnosti rozhostilo úplně jiné ticho. Haraldsson si ho vykládal jako ticho, které skupina lidí potřebuje, aby dokázala strávit tu největší pitomost, kterou kdy slyšela. Nakonec se ujal slova Billy.

„Takže v neděli se stalo jen to, že o tom samém zmizení napsali ještě jedno hlášení?“

„V principu ano.“

„Dobře, chlapec se ztratil v pátek ve dvacet dva hodin. Kdy jste ho začali opravdu hledat?“

„V pondělí. Po obědě. Když se hlášení dostalo ke mně. To jsme vlastně ještě taky nezačali hledat, ale vyslechli jsme jeho přítelkyni, lidi ve škole, svědky…“

V místnosti opět nastalo ticho. Zkušenost jim říkala, že chlapec už byl touto dobou s největší pravděpodobností mrtvý. Ale co když ne, co když ho někde drželi? Tři dny. Panebože. Torkel se předklonil a zadíval se na Haraldssona s upřímnou zvědavostí.

„Proč jste to neřekl, když jsme se ptali, co se stalo v neděli?“

„Nikdy není příjemné přiznat chybu.“

„Ale to nebyla vaše chyba. Přidělili vám vyšetřování až v pondělí. Vy jste udělal jen tu chybu, že jste nám to neřekl po pravdě. Jsme tým, nemůžeme si dovolit být k sobě neupřímní.“

Haraldsson přikývl. Najednou si připadal, jako by mu bylo sedm a odvedli ho k řediteli, protože dělal hlouposti na školním dvoře.

A tak jim řekl všechno (kromě poledního sexu s Jenny a fingované návštěvy pohotovosti), a než stihli informace projít, bylo už po deváté večer.

Torkel mu poděkoval, Billy se protáhl a zívl a Vanja si začala balit materiály, když tu přišlo druhé překvapení večera.

„Je tu ještě jedna věc.“ Haraldsson udělal krátkou efektní pauzu. „Nenašli jsme chlapcovu bundu a jeho hodinky.“ Torkel, Vanja i Billy sebou trhli, to bylo zajímavé. Haraldsson viděl, že Vanja rychle začala lovit složku v kabelce.

„Nenapsal jsem to do zprávy. Člověk nikdy neví, kdo si ji přečte a ke komu se taková informace dostane.“

Vanja v duchu přikývla. Chytré, přesně takové detaily za žádnou cenu nesmí prosáknout do tisku. Při výslechu mají cenu zlata. Možná Haraldsson není tak úplně beznadějný, i když tomu všechno nasvědčovalo.

„Takže ho oloupili?“ zeptal se Billy.

„To si nemyslím. Měl u sebe peněženku a v ní skoro tři sta korun. A v kapse u kalhot mobil.“

Celá skupina zpracovávala fakt, že někdo, zřejmě vrah, sebral oběti určité předměty. To něco znamenalo. A také to zmizelé srdce.

„Bunda byla značky Diesel,“ pokračoval Haraldsson. „Zelená. Fotku toho modelu mám na psacím stole. Hodinky byly…“ Haraldsson se podíval do svých poznámek. „Tonino Lamborghini Pilot. Ty mám taky na fotce.“

Torkel pak ještě zůstal v místnosti bez oken sám a zkoušel vymyslet nějaký důvod, proč nejet do hotelu. Měl by zkusit načrtnout časové schéma na tabuli? Připevnit mapu? Fotky? Znovu si projít informace od Haraldssona? Ale to všechno udělá Billy zítra ráno mnohem rychleji a lépe, a nejspíš ještě dřív, než na stanici přijde někdo další.

Může vyrazit ven a najíst se. Ale neměl takový hlad, aby si šel sám sednout do restaurace. Samozřejmě mohl poprosit Vanju, aby mu dělala společnost, ale ta stráví večer na hotelovém pokoji začtená do případu. To věděl. Vanja, velmi ambiciózní a pečlivá. Nejspíš by ho neodmítla, kdyby se jí zeptal, jestli se k němu večer nechce připojit. Přitom by ale chtěla dělat něco jiného, a celý večer by proto byla trochu nervózní, a tak tu možnost Torkel pustil z hlavy.

Co třeba Billy? Torkel věděl, že Billy má mnohé přednosti a díky svým znalostem počítačů a techniky je nedocenitelným členem týmu, ale nevzpomínal si, že by spolu někdy večeřeli jen sami dva. Rozhovor s Billym neplynul lehce. Billy miloval noci na hotelových pokojích. Na žádném kanálu neexistoval jediný televizní pořad mezi desátou a druhou hodinou v noci, který by Billy neviděl. O všech se také rád bavil. Probíral televizi, film, hudbu, hry, počítače, nové telefony, zahraniční časopisy, které četl na internetu. S Billym si Torkel připadal jako dinosaurus.

V duchu si povzdechl. Vypadá to na procházku a na housku s pivem na pokoji ve společnosti televize. Utěšoval se tím, že zítra přijede Ursula. To pak bude mít společnost k večeři.

Torkel zhasl zářivky a opustil zasedací místnost. Jako vždy jsem zůstal v budově poslední, pomyslel si, když procházel prázdnou kanceláří. Není divu, že to všechny jeho ženy omrzelo.

Když Sebastian taxikáři zaplatil a vystoupil z auta, byla už tma. Řidič vystoupil také, otevřel zavazadlový prostor, vyndal Sebastianovu tašku a popřál mu příjemný večer. Příjemný večer v rodném domě? Všechno je jednou poprvé, pomyslel si Sebastian. A fakt, že jsou oba rodiče mrtví, tomu bezpochyby nahrával.

Přešel ulici, taxík se mezitím otočil ve vjezdu k sousednímu domu a projel mu za zády. Sebastian se zastavil u nízkého bílého plotu, který potřeboval natřít, a všiml si, že schránka praská ve švech. Neposílají úřady nějak centrálně oznámení o úmrtí, aby zastavily zasílání veškeré pošty? Očividně ne.

Když Sebastian několik hodin předtím dorazil do Väster?su, zajel do pohřebního ústavu a vyzvedl si klíče od domu. Pohřeb zřejmě zařídila jedna z matčiných nejstarších přítelkyň, když on s tím nechtěl mít nic společného. Berit Holmbergová. Sebastian si nevzpomínal, že by někdy to jméno slyšel. V pohřebním ústavu mu nabízeli, že si může prohlédnout nějaké album z obřadu, který byl prý velmi hezký, měl atmosféru a přišlo na něj hodně lidí. Sebastian to odmítl.

Potom šel do restaurace. Objednal si výbornou večeři a dlouho jedl. Zůstal tam sedět a četl si knihu. Vypil kávu. V prstech si pohrával s vizitkou, kterou dostal ve vlaku od ženy s knihou, ale rozhodl se počkat.

Zavolá jí zítra nebo pozítří. Ukázat zájem, ale nebýt zoufalý, to je vždycky nejlepší postup. Trochu se prošel. Přemýšlel, že by si zašel do kina, ale rozmyslel si to. Nic z toho, co dávali, ho nelákalo. Nakonec už nemohl dál odkládat své skutečné poslání, a tak si zavolal taxíka.

Nyní stál na ulici a díval se na dům, který opustil den po svých devatenáctých narozeninách. Po obou stranách kamenného chodníčku se rozprostíraly dobře udržované záhonky. Teď sestávaly hlavně z nízkých, pečlivě zastřižených jehličnatých keříků, ale brzy začnou kvést trvalky. Jeho matka měla svou zahradu velmi ráda a láskyplně o ni pečovala. Za domem byly květinové i zeleninové záhony. Chodníček končil u dvoupodlažní vily. Sebastianovi bylo deset let, když se sem nastěhovali. Tehdy byl dům čerstvá novostavba. Teď však Sebastian dokonce i ve slabém světle pouličních lamp viděl, že dům opravdu potřebuje rekonstrukci. Z fasády opadávala omítka, z okenních rámů se loupal nátěr a střecha byla na dvou místech o trochu tmavší. Nejspíš tam chyběly tašky. Sebastian překonal čistě fyzický odpor ke vstupu do domu a ušel posledních pár kroků ke dveřím.

Odemkl a vešel do haly. Vydýchaný vzduch. Dusno. Sebastian pustil tašku. Zastavil se v průchodu do zbytku domu. Přímo před ním stál jídelní stůl a kousek dál napravo byl obývací pokoj. Všiml si, že tu vybourali jednu zeď, a v přízemí tak vzniklo to, čemu se říká otevřené řešení prostoru. Pokračoval dál. Z nábytku nepoznával víc než zlomek. Povědomá mu byla komoda po dědečkovi a pár obrazů na zdech, ale tapety za nimi pro něj byly úplně nové. Stejně tak parkety. Jak je to dlouho, co tu byl naposledy?

Sebastianovi se příčilo považovat tento dům za svůj „domov“. Stěhovací vůz pro něj přijel, když mu bylo devatenáct, ale i potom sem chodil pouze na návštěvu. Živil v sobě marné naděje, že se s rodiči bude moci stýkat, až budou všichni dospělí. Ale nešlo to. Vzpomínal si, že tu byl na návštěvě týden po svých pětadvacátých narozeninách. Bylo to naposledy? Brzy to bude třicet let. Není divu, že to tu stěží poznává.

V kratší zdi obývacího pokoje byly zavřené dveře. Když tu Sebastian bydlel, býval tam pokoj pro hosty. Používali ho zřídka. Rodiče se sice stýkali se spoustou lidí, ale téměř všichni byli místní. Otevřel dveře. Jednu stěnu zakrývaly police s knihami a na místě, kde dřív byla postel, stál teď kancelářský stůl. Na něm byl psací stroj a kalkulačka s kotoučkem papíru. Sebastian dveře zase zavřel. Celý dům je nejspíš plný podobných krámů. Co s tím vším má dělat?

Šel do kuchyně. Byly tu nové skříňky a nový kuchyňský stůl, ale stejné staré linoleum jako z autosalonu. Otevřel lednici. Dobře zásobená. Všechno zkažené. Vyndal krabici s mlékem, která stála ve dveřích lednice. Spotřebujte do 8. března. Do Mezinárodního dne žen. I když věděl, co ho čeká, strčil Sebastian nos k protrženému otvoru. Se znechuceným výrazem vrátil krabici do dveří a vzal si plechovku s pivem, která ležela vedle balíčku, v němž byl kdysi sýr, ale teď vypadal jako úspěšný projekt laboratoře pro výzkum plísní.

Jednou rukou si otevřel pivo a přešel zpátky do obývacího pokoje. Cestou rozsvítil. Po celé délce místnosti byly rozmístěny žárovky, upevněné na liště u stropu a otočené vzhůru. Ozařovaly pokoj příjemným tlumeným světlem. Vkusný detail, který působil téměř moderně. Sebastianovi se to proti jeho vůli líbilo.

Posadil se do křesla, a aniž by si sundal boty, natáhl nohy na nízký konferenční stolek. Napil se z plechovky a zaklonil hlavu. Zaposlouchal se do ticha. Do naprostého ticha. Nebylo slyšet ani auta. Dům byl předposlední v řadě na konci slepé ulice a k nejbližší velké silnici to bylo několik set metrů. Sebastian

se zadíval na piano. Znovu se napil, postavil plechovku na stůl, vstal a došel k lesklému černému nástroji. Bezmyšlenkovitě stiskl bílou klávesu. Ticho přerušilo tlumené, trochu falešné A.

Sebastian začal hrát na piano, když mu bylo šest. Nechal toho v devíti. Tehdy si jeho soukromá učitelka po hodině, při níž Sebastian v podstatě odmítl položit ruce na klávesy, vzala jeho otce stranou a vysvětlila mu, že by plýtval jejím časem i svými penězi, kdyby měla jednou týdně chodit k žákovi, který je tak očividně demotivovaný a také, a tím si byla jistá, naprosto postrádá jakékoli hudební vlohy. To ale nebyla pravda. Sebastianovi nechyběl hudební sluch. Ani neodmítal hrát, protože by se bouřil proti otci, to přišlo až o mnoho let později. Jenom se mu to zdálo neskutečně nudné. Nesmyslné. Nedokázal se věnovat něčemu, co ho tak naprosto nezajímalo. Tehdy ne.

Ani později.

Ani teď. Do toho, co ho zajímalo a fascinovalo, kdysi vkládal ohromné množství času a energie, ale když ho to nezajímalo…

Přetrpět a vydržet, to byly pro Sebastiana Bergmana neznámé pojmy.

Pomalu se předklonil a zadíval se na fotografie, které stály na pianu. Uprostřed byl svatební snímek jeho rodičů, po stranách obrázek jeho matky a prarodičů. Fotografie Sebastiana jako maturanta a jedna z doby, když mu bylo asi osm nebo devět a pózoval v dresu před fotbalovou brankou. S nohou na míči.

Vážný a vítězný pohled do objektivu. Vedle stála společná fotka jeho rodičů se zájezdovým autobusem v pozadí. Dovolená někde v Evropě. Jeho matka na snímku vypadala zhruba na pětašedesát. Takže to bylo před dvaceti lety. Ačkoli šlo o jeho vědomé rozhodnutí, zarazilo ho, jak málo ví o životě rodičů po svém odchodu. Ani nevěděl, na jakou nemoc jeho matka zemřela.

Pak mu pohled padl na fotografii, která stála úplně vzadu. Vzal ji do ruky. Byl to třetí obrázek, na kterém byl on. Seděl na svém novém mopedu před vjezdem do garáže. Jeho matka měla tento snímek moc ráda. Podle Sebastianovy teorie proto, že to byla jedna z mála fotek z jeho dospívání, možná jediná, na které vypadal opravdu šťastně. Jeho pozornost však neupoutal tento obrázek s motorkou Puch Dakota. Zaujal ho novinový výstřižek zastrčený za rámem fotografie. Byla na něm Lily v bílé nemocniční košili a v náručí držela spící miminko. Pod obrázkem stál nápis „Eine Tochter“ a datum 11. srpna 2000. A pod tím: jeho a Lilyino jméno. Sebastian vytáhl výstřižek zpoza rámu a pozorně si ho prohlédl.

Vzpomínal, kdy fotku pořídil, a téměř si dokázal vybavit pach nemocnice a zvuky těch dvou. Lily se na něj smála. Sabine spala.

„Kdes to sakra vzala?“

Sebastian zůstal stát s ústřižkem v ruce. Na něco takového nebyl vůbec připravený. V tomto domě nemělo být nic, co by mu to připomínalo. Ale teď tu stál s fotkou těch dvou v ruce. Ty sem nepatřily. Náležely do jiného světa. Jeho dva světy, jeho dvě pekla. I každé zvlášť zvládal dost těžko, natož teď ještě dohromady. Neměla spolu mít nic společného. Aniž by si to uvědomoval, pevně zatínal pravou ruku v pěst, znovu a znovu. Čert aby ji vzal! Dokonce i po smrti na něj matka vyzrála! Sebastian začal ztěžka dýchat. Čert aby ji vzal! Čert aby vzal celý tento dům! Co má dělat se vším tím SVINSTVEM, co tu je?!

Sebastian opatrně přehnul ústřižek, pozorně ho uložil do kapsy a rychle vykročil do kuchyně. Otevřel dveře do komory a opravdu, telefonní seznam ležel na stejné polici jako vždycky. Vzal si ho s sebou do křesla a nalistoval realitní makléře. Začal od písmene A. Samozřejmě mu to nikdo nezvedal. První tři firmy měly nahraný vzkaz o otevíracích hodinách a doufaly, že se na ně volající opět obrátí. Nahrávka čtvrté firmy končila slovy: „Po zaznění tónu nám zanechte vzkaz. Zavoláme vám zpět.“

Sebastian počkal na signál.

„Jmenuji se Sebastian Bergman. Chci prodat dům se vším, co v něm je. Nevím, jak to chodí, ale chci to udělat rychle, abych mohl z tohohle posranýho města odjet co nejdřív. Seru na peníze, můžete si vzít provizi, jakou chcete, hlavně ať to jde rychle. Jestli vás to zaujalo, zavolejte mi.“

Sebastian nechal na záznamníku číslo svého mobilu a položil to. Pak se v křesle zaklonil. Najednou na něj padla únava. Zavřel oči a v tom tichu uslyšel tep vlastního srdce. Nebo mu to tak aspoň připadalo.

Bylo moc velké ticho. Byl sám.

Dotkl se náprsní kapsy u košile, kde měl uloženou vizitku ženy z vlaku. Kolik je hodin? Už moc. Pokud jí zavolá teď, tak může rovnou začít otázkou, jestli si to spolu rozdají. To na ni nebude fungovat. Věděl to. Jen by zkazil všechno, k čemu se dopracoval, a musel by začít od nuly. Tolik ho zase nezajímala.

Zhluboka se nadechl a pomalu, dlouze vydechl. Znovu. Pokaždé ucítil, jak se ho o něco víc zmocňuje únava. Nebude nikomu volat. Nebude nic dělat.

Chce spát. Bude spát.

Dokud ho nevzbudí ten sen.

Torkel seděl v hotelové restauraci a snídal. Billy už odjel na stanici, aby vybavil kancelář, a Vanju ještě neviděl. Za oknem pospíchali obyvatelé Väster?su šedým zataženým ránem na sklonku jara do práce. Torkel proletěl očima ranní noviny. Celostátní i místní. Všechny psaly o té vraždě. Celostátní deníky trochu méně, ty přinášely hlavně nové poznatky z vyšetřování. Jedinou novinkou kromě toho, že se do případu zapojila státní kriminálka, byla informace, že se podle zdroje blízkého policii mohlo jednat o rituální vraždu, protože oběti chybělo srdce. Torkel si povzdechl. Jestli seriózní noviny spekulují o rituální vraždě,

s čím potom přijde bulvár? Se satanismem? Zloději orgánů? Kanibalismem? Možná najdou nějakého německého „experta“, který vysvětlí čtenářům, že není úplně vyloučené, aby narušená osoba s určitými zkreslenými představami požila srdce jiného člověka, aby tím získala jeho sílu. Pak odkážou na kulturu Inků nebo na nějaký jiný dávno vyhynulý národ, který si veřejnost spojuje s lidskými oběťmi. A vedle toho bude otištěna anketa z webu:

Dovedete si představit, že byste požil/a jiného člověka?

— Ano, jsme zvířata jako všechna ostatní.

— Ano, ale jen pokud by mi to mělo zachránit život.

— Ne, to bych raději umřel/a.

Torkel potřásl hlavou. Musí si dávat pozor. Pomalu se z něj stává to, čemu Billy říká 3D, depresivní držkující dědek. I když se celé dny stýká s mladšími lidmi, cítí, že stále častěji zabředá do úvah na téma, že dříve to bývalo lepší. Dříve nic nebylo lepší. Kromě jeho osobního života, ale ten se netýkal zbytku světa. Musí se na svou situaci dívat pozitivně. Torkel opravdu nechtěl, aby se z něj stal takový ten starý unavený policista, který si cynicky stěžuje na dobu, ve které žije, a přitom se noří stále hlouběji do křesla, v ruce sklenku whisky a v kazeťáku Pucciniho. Takže hlavně se sebrat. Torkelův mobil zapípal. Textová zpráva od Ursuly. Stiskl tlačítko Otevřít. Právě přijela a jede rovnou na místo nálezu. Mohli by se setkat tam? Torkel dopil kávu a vyrazil.

Ursula Anderssonová stála na okraji tůňky. V pleteném vlněném svetru zastrčeném do tmavě zelených šusťáků, které jí sahaly až po prsa, vypadala jako rybář nebo někdo, kdo má čistit pláž od naftové skvrny. Ne jako patrně nejbystřejší policistka v zemi.

„Vítej ve Väster?su.“

Ursula se otočila a spatřila Torkela, jak kývá na Haraldssona a podlézá policejní pásku, kterou byla obehnána většina močálu.

„Hezké kalhoty.“

Ursula se na něj usmála.

„Díky.“

„Byla jsi tam?“ kývl Torkel významně k tůňce.

„Změřila jsem hloubku a odebrala pár vzorků vody. Kde máš ostatní?“

„Billy nám zařizuje kancelář a Vanja si jela promluvit s přítelkyní toho chlapce. Pokud víme, byla poslední, kdo ho viděl naživu.“ Torkel popošel dopředu a zastavil se na okraji tůňky. „Jak ti to jde?“

„Na otisky bot můžeme zapomenout. Prošel tady celý regiment lidí. Děti, co našly tělo, policie, záchranáři, lidi na procházce v lese.“ Ursula si dřepla a ukázala na neforemný výmol v rozblácené zemi. Torkel si

dřepl vedle ní.

„Kromě toho jsou stopy hluboké a rozmáčené. Půda je tu moc vlhká a bahnitá.“ Ursula máchla rukou.

„Před týdnem to tu muselo být ještě horší. Většina bažiny byla pod vodou.“ Zvedla se, přes rameno se podívala na Haraldssona a naklonila se blíž k Torkelovi.

„Jak se jmenuje ten chlap tam vzadu?“ kývla směrem k Haraldssonovi a Torkel se ohlédl, i když moc dobře věděl, koho Ursula myslí.

„Haraldsson. Vedl vyšetřování, než jsme přijeli.“

„Já vím. Po cestě sem to řekl aspoň třikrát. Jaký je?“

„Měl by trochu zapracovat na prvním dojmu, ale jinak je… v pohodě.“ Ursula se otočila k Haraldssonovi.

„Mohl byste sem na chvíli přijít?“

Haraldsson podlezl pásku a dokulhal k Ursule a Torkelovi.

„Prohledávali jste tu tůňku tyčí?“ zeptala se Ursula. Haraldsson přikývl.

„Dvakrát. Nic tam nebylo.“ Ursula pro sebe přikývla. Nečekala vražednou zbraň. Tady ne. Otočila se od Haraldssona a znovu se rozhlédla po okolí. Všechno do sebe zapadalo.

„Mluv,“ řekl Torkel, protože ze zkušenosti věděl, že Ursula nejspíš vidí daleko víc než jen rozmoklou lesní bažinu, kterou má před sebou on.

„Nezemřel tady. Podle předběžného pitevního protokolu byly bodné rány tak hluboké, že se na kůži oběti našly stopy po rukojeti nože. To značí, že oběť ležela na tvrdé pevné zemi. Když bodáš do někoho, kdo leží ve vodě, tělo se potopí.“ Ursula ukázala na své nohy. „Pokud předpokládáme, že to tu minulý týden bylo ještě rozmoklejší a bahnitější, tak by bylo téměř nemožné zabodnout nůž do oběti až po rukojeť.

Přinejmenším do měkkých částí těla.“

Torkel se na ni obdivně zadíval. I když spolu pracovali už mnoho let, stále mu imponovaly její znalosti a dedukční schopnosti. Torkel děkoval své šťastné hvězdě za to, že ho Ursula vyhledala jen pár dní poté, co ho jmenovali šéfem celostátní komise pro vyšetřování vražd. Prostě před ním jednoho rána před sedmnácti lety stála. Čekala na něj před jeho kanceláří. Neměla s ním domluvenou schůzku, ale řekla mu, že to zabere maximálně pět minut. Pustil ji dovnitř.

Pracovala pro SKL, Státní kriminalistickou laboratoř. Kariéru zahájila jako policistka, ale brzy se specializovala na ohledávání místa činu, zvláště pak na technické důkazy a soudní lékařství. Tak se

dostala do Linköpingu. Do SKL. Ne že by ji to tam nebavilo, řekla mu ve svých pěti minutách, ale chyběl jí ten lov. Přesně tak se vyjádřila. Lov. Jedna věc je mít na sobě bílý plášť a určovat v laboratoři DNA či provádět zkušební střelbu, a něco úplně jiného je přímo na místě analyzovat důkazy, spolu s ostatními

obklíčit kořist a pak ji chytit. To ji vzrušovalo a uspokojovalo tak, jak to shodující se vzorky DNA neuměly. Dokáže to Torkel pochopit? Dokázal. Ursula přikývla. Takže tak. Podívala se na hodinky. Čtyři minuty a čtyřicet osm vteřin. Posledních dvanáct vteřin mu diktovala svůj telefon a číslo pokoje.

Torkel se na ni informoval a všichni na Ursulu pěli samou chválu, nakonec ho ale k rychlému rozhodnutí postrčilo to, že mu šéf SKL v podstatě vyhrožoval fyzickou likvidací, pokud se na Ursulu jen podívá. Torkel udělal víc než to, ještě ten den odpoledne ji zaměstnal.

„Takže tady jen pohodili tělo.“

„Nejspíš. Jestliže předpokládáme, že si to tu vrah vybral, protože o té tůňce věděl, znamená to, že se tady v okolí vyznal a pravděpodobně zaparkoval co nejblíž odtud. Tamhle nahoře.“

Ukázala na svah zhruba třicet metrů od nich, vysoký asi tak dva metry a hodně strmý. Jako na neviditelný povel vyrazili tím směrem. Haraldsson kulhal za nimi.

„Jak to jde s Mikaelem?“

Ursula sebou trhla a podívala se na Torkela.

„Dobře, proč se ptáš?“

„Je to jen pár dní, co ses vrátila domů. Neužil si tě moc dlouho.“

„Práce je práce. Chápe to. Je zvyklý.“

„Aha.“

„Kromě toho má jet na nějaký veletrh do Malmö.“

Došli ke svahu. Ursula se ohlédla k tůňce. Někudy tudy musel pachatel sejít dolů. Všichni tři začali prohledávat sráz. Po pár minutách se Ursula zastavila. Ustoupila o krok zpátky. Rozhlédla se do stran, aby měla srovnání, a přikrčila se, aby se na to podívala zblízka. Ale byla si jistá. Porost tu byl trochu udusaný. Z velké části se zase zvedl, ale nejsou tu náhodou stopy po tom, že tudy někdo něco táhl? Přidřepla si.

Jeden řídký keřík měl pár zlámaných větví a nažloutlé místo zlomu bylo zbarveno nějakou tekutinou, možná krví. Ursula vyndala z tašky malý uzavíratelný sáček, opatrně větvičku ustřihla a vložila ji do pytlíku.

„Asi jsem našla místo, kudy sešel dolů. Jdete se mnou?“

Torkel rukou naznačil Haraldssonovi, že budou pokračovat až na vrcholek. Nahoře na úzké štěrkové cestě se Torkel rozhlédl. O kousek dál stála jejich vlastní auta.

„Kam vede ta cesta?“

„Dolů do města. To je ta cesta, kterou jsme přijeli.“

„A na druhou stranu?“

„Trochu se klikatí, ale pak ústí na hlavní silnici.“

Torkel se podíval dolů ze svahu, kde Ursula opatrně lezla po čtyřech a dychtivě obracela každý lísteček. Jestli tělo táhli tudy, tak ho nejspíš vyndali ze zavazadlového prostoru nebo zadního sedadla přesně nad tímto místem. Vrah v podstatě neměl žádný důvod nejít nejkratší cestou. Štěrková cesta byla tvrdá a uježděná, otisky pneumatik neměli šanci najít. Torkel se podíval k zaparkovaným autům, kterými přijeli. Zajeli s nimi ke straně, aby na úzké cestě nezabírali příliš místa. Nebylo by možné, aby…?

Torkel se postavil přesně nad úzký úsek, který Ursula prohledávala. Zavazadlový prostor mohl být tady. Torkel si před sebou představil zaparkované auto. To by znamenalo, že jestli tu někde jsou otisky pneumatik, měly by být o pár metrů dál. Torkel opatrně popošel po krajnici. Ke své radosti zjistil, že je podstatně měkčí než zbytek cesty, ale není tak blátivá jako bažina tam dole. Začal opatrně odhrnovat

houští a keříky a téměř okamžitě se mu dostalo odměny. Hluboké otisky pneumatik.

Torkel se usmál. Začíná to dobře.

„Nerozmyslela jste si to?“

Žena, která položila otázku, postavila šálek vroucího čaje na stůl a odsunula židli naproti Vanje. Ta zavrtěla hlavou.

„Ne, díky, to je v pořádku.“ Žena se posadila a začala míchat čaj. Na stole v kuchyni bylo prostřeno k snídani. Vedle krabice s müsli stálo mléko a kefír. V ošatce na chleba, která vypadala jako upletená z březové kůry, byly naskládané měkké tlusté krajíce chleba a dva druhy knäckebrotu. To vše doplňovalo máslo, sýr, šunka, nakrájená okurka a kelímek roztíratelné játrové paštiky. Prostřený stůl kontrastoval se zbytkem kuchyně, která vypadala jak z katalogu nábytku. Ne že by v ní bylo všechno nové, výjimečný na ní byl pořádek. Na lince nebylo žádné nádobí, na lavici žádné drobky, všude čisto a prázdno. Černá deska sporáku byla bez poskvrnky, stejně jako všechny kuchyňské skříňky. Vanja by dala ruku do ohně za to, že kdyby vstala a zkusila to, nenašla by na polici s kořením sebemenší stopu mastnoty. Z toho mála, co Vanja viděla, bylo patrné, že nulová tolerance vůči nepořádku panuje v celém domě. Byl tu ale jeden předmět, který se trochu vymykal. I když to Vanja zkoušela, nemohla odtrhnout oči od ozdoby na zdi za ženou. Byla to zarámovaná mozaika z korálků. A rozhodně nebyla nijak miniaturní, to tedy ne, jistě měřila dobrých čtyřicet na osmdesát centimetrů. Znázorňovala Ježíše s rozpaženýma rukama v bílých

splývavých šatech. Kolem hlavy se mu třpytila zlatá svatozář, obličej s černým plnovousem a zářivě modrýma očima skláněl ke straně a pohled upíral vzhůru. Nad jeho hlavou bylo červenými korálky napsáno „Já jsem Cesta, Pravda a Život“. Žena naproti Vanje sledovala její pohled.

„To vyrobila Lisa, když měla plané neštovice. Bylo jí jedenáct. Samozřejmě jsem jí trochu pomohla.“

„Je to hezké,“ řekla Vanja. A trochu děsivé, dodala v duchu. Žena naproti, která se jí představila jako Ann-Charlotte, když Vanje otevřela dveře a pustila ji dovnitř, odpověděla na pochvalu spokojeným přikývnutím a srkla si horkého nápoje. Postavila šálek na stůl.

„Ano, Lisa je velmi nadaná. V té mozaice je přes pět tisíc korálků. To je podle mě úžasné.“

Ann-Charlotte se natáhla pro plátek knäckebrotu a začala ho mazat máslem. Vanja se v duchu musela podivit: jak vědí, kolik korálků tam je? To je počítali? Už už se chystala zeptat, když Ann-Charlotte odložila nůž na máslo zpátky do misky a zadívala se na ni s ustaranou vráskou na čele.

„To, co se stalo, je příšerné. S Rogerem. Modlili jsme se za něj celý týden, co byl pryč.“

A vida, jak mu to pomohlo, pomyslela si Vanja, ale nahlas jen souhlasně a pokud možno také soucitně přitakala a přitom se podívala možná až příliš výmluvným pohledem na hodiny. Zdálo se, že Ann-Charlotte gesto pochopila.

„Lisa už bude určitě každou chvilku hotová. Kdybychom věděly, že přijdete, tak…“ Ann-Charlotte omluvně spráskla ruce.

„To nevadí. Jsem vám vděčná, že mám možnost si s ní promluvit.“

„To je samozřejmost. Jestli můžeme nějak pomoci… Jak je na tom jeho matka? Lena se jmenuje, že? Musí být úplně zničená.“

„Já jsem se s ní nesetkala,“ odpověděla Vanja, „ale dá se to předpokládat. Byl Roger jedináček?“

Ann-Charlotte přikývla a zatvářila se ještě smutněji. Jako by na jejích bedrech náhle přistála většina problémů celého světa.

„Oni to neměli jednoduché. Finančně na tom byli jednu dobu dost špatně, a k tomu všechny ty rvačky na

Rogerově bývalé škole. Už to vypadalo, že se to vyřešilo. A najednou tohle.“

„Co to bylo za rvačky na minulé škole?“ zeptala se Vanja.

„Šikanovali ho,“ ozvalo se ode dveří.

Vanja a Ann-Charlotte se otočily. Ve dveřích stála Lisa. Rovné vlasy, zplihlé, ale dobře vykartáčované, jí padaly na ramena. Ofinu jí spínala jednoduchá sponka. Na sobě měla bílou košili zapnutou až ke krku a na ní pletenou jednobarevnou vestu. Na krku jí visel zlatý křížek na řetízku, který se na jedné straně zachytil za límec košile. K tomu měla sukni, která končila těsně nad koleny, a hrubé punčochy. Vanja si okamžitě vzpomněla na dívku z nějakého televizního seriálu ze sedmdesátých let, který opakovali, když

byla malá. Nejen kvůli jejímu vážnému, skoro ukřivděnému výrazu. Vstala a odsunula židli ke kratší straně stolu. Podala dívce, která vešla do kuchyně, ruku:

„Ahoj Liso, jmenuji se Vanja Lithnerová. Jsem od policie.“

„S jedním policistou už jsem mluvila,“ odpověděla Lisa, přijala Vanjinu nataženou ruku, krátce ji stiskla a udělala pukrle. Pak se posadila. Ann-Charlotte vstala ze svého místa a vyndala ze skříňky šálek na čaj.

„Já vím,“ pokračovala Vanja a znovu si sedla, „ale já pracuju na jiném oddělení a skutečně bych ocenila, kdyby sis promluvila i se mnou, i když se možná budu ptát na totéž.“

Lisa pokrčila rameny a natáhla se pro krabici müsli, která stála na stole. Do talíře před sebou si nasypala úctyhodné množství lupínků.

„Když říkáš, že Rogera na jeho minulé škole šikanovali,“ pokračovala Vanja, „víš, kdo ho šikanoval?“ Lisa opět pokrčila rameny.

„Myslím, že všichni. Každopádně tam neměl žádné kamarády. Nechtěl o tom moc mluvit. Byl jen rád, že tam skončil a přešel k nám.“ Lisa se natáhla pro kefír a pořádně lupínky zalila. Ann-Charlotte postavila před dceru šálek čaje.

„Roger byl moc hodný chlapec. Klidný. Citlivý. Na svůj věk vyzrálý. Je naprosto nepochopitelné, že ho někdo…“ Ann-Charlotte větu nedokončila. Posadila se na místo, kde seděla předtím. Vanja otevřela svůj poznámkový blok a na jednu stránku si napsala „stará škola, šikana“. Pak se otočila k Lise, která si právě strčila do úst lžíci lupínků s kefírem.

„Vraťme se k tomu pátku, kdy se ztratil. Řekni mi, prosím, co jste dělali, jestli se stalo něco zvláštního, když tu Roger byl, všechno, na co si vzpomeneš, i když se ti to může zdát obyčejné a bezvýznamné.“

Lisa si dala načas, rozžvýkala a spolkla sousto a pak teprve upřela pohled na Vanju a odpověděla.

„To už jsem všechno řekla. Tomu druhému policistovi.“

„Ano, ale jak jsem povídala, potřebuju to taky slyšet. Kdy sem přišel?“

„Chvíli po páté. Možná v půl šesté.“ Lisa pohledem poprosila matku o pomoc.

„Skoro v půl šesté,“ řekla Ann-Charlotte. „Já a Erik jsme potřebovali být v šest pryč a byli jsme právě na odchodu, když Roger přišel.“ Vanja přikývla a zapsala si to.

„A co jste dělali, když byl tady?“

„Byli jsme u mě v pokoji. Chvíli jsme dělali úkoly na pondělí a pak jsme si uvařili čaj a koukali na Let’s Dance. Odcházel odsud těsně před desátou.“

„Říkal, kam jde?“

Lisa znovu pokrčila rameny.

„Říkal, že domů. Chtěl vědět, kdo vypadne, a to se dozvíte teprve po zprávách a reklamách.“

„A kdo vypadl?“

Vanja si všimla, že lžíce, která mířila Lise do úst s další várkou müsli a kefíru, se zastavila. Ne nadlouho. Dalo se to sotva postřehnout, ale přesto. Byly v tom pochyby. Vanja přitom jen trochu konverzovala. Byl to způsob, jak odlehčit atmosféru, ale otázka Lisu překvapila, tím si byla Vanja jistá. Lisa pokračovala v jídle.

„Á eví…“

„Nemluv s plnou pusou,“ přerušila ji Ann-Charlotte. Lisa zmlkla. Pečlivě kousala a celou dobu nespustila z Vanji oči. Snaží se získat čas? Proč neodpověděla, než si vzala další lžíci? Vanja čekala. Lisa žvýkala. A polkla.

„Nevím. Po zprávách už jsem se nekoukala.“

„Jaké tance tančili? Vzpomeneš si?“ Vanja si byla jistá. Lisa se zamračila. Tyto otázky ji z nějakého důvodu rozčilovaly.

„Nevím, jak se jmenovaly. Nedávali jsme moc pozor. Povídali jsme si, četli, poslouchali hudbu a tak. Taky jsme jen tak přepínali kanály.“

„Nechápu, proč je tak důležitý obsah pořadu v televizi, když máte najít toho nebo ty, kdo ublížili Rogerovi,“ přerušila hovor Ann-Charlotte. Trochu rozčileně postavila šálek na stůl, až to zařinčelo. Vanja se na ni usmála.

„Vůbec to není důležité. Jen si trochu povídáme.“ Otočila se zpátky k Lise, stále s úsměvem na tváři. Lisa úsměv neopětovala. Vzdorovitě čelila Vanjinu pohledu.

„Neříkal Roger během večera, že mu něco dělá starosti?“

„Ne.“

„Nevolal mu někdo? Nedostal esemesku, o které se nechtěl bavit nebo která ho rozrušila?“

„Ne.“

„Nechoval se zvláštně, neměl potíže se soustředit nebo tak něco?“

„Ne.“

„A neříkal nic o tom, že půjde ještě za někým dalším, když od tebe odcházel kolem… desáté, bylo to tak?“

Lisa Vanju pozorovala. Koho to tu zkouší nachytat? Moc dobře ví, co Lisa říkala, že Roger odešel v deset. Zkouší ji. Aby zjistila, jestli si náhodou nebude protiřečit. Ji ale nedostane. Lisa to měla dobře nacvičené.

„Ano, odešel v deset, a ne, říkal, že půjde domů a podívá se, kdo vypadl.“ Lisa se natáhla ke košíku s chlebem a vzala si krajíc. Do hovoru opět zasáhla Ann-Charlotte.

„To už přece řekla. Nechápu, proč musí odpovídat na ty samé otázky pořád dokola. Vy jí nevěříte?“ řekla Ann-Charlotte téměř tak, jako by ji to zraňovalo. Jako by jí otřáslo jen pomyšlení na to, že by její dceruška mohla zalhat. Vanja se zahleděla na Lisu. Pro její matku je to možná otřesné, ale ona věděla, že Lisa něco skrývá. Ten večer se něco stalo. Něco, o čem Lisa nehodlá mluvit. Přinejmenším ne v matčině přítomnosti.

Lisa si ukrojila kousek sýra a pomalu, možná až příliš pečlivě, položila plátky na krajíc. Sem tam mrkla po Vanje. Musí být opatrná. Tahle je daleko chytřejší než ten policajt, se kterým mluvila ve školní kantýně. Hlavně se musí držet té naučené historky. Opakovat časové údaje. Na podrobnosti z toho večera si nemůže vzpomenout. Nic zvláštního se nestalo.

Roger přišel.

Úkoly. Čaj.

Televize. Roger odešel.

Nemůže si přece vybavit každý detail z obyčejného, trochu nudného pátečního večera. Kromě toho je v šoku. Její přítel je mrtvý. Kdyby uměla trochu líp plakat, vymáčkla by nějakou tu slzičku. Tím by matku donutila hovor ukončit.

„Samozřejmě že jí věřím,“ řekla Vanja klidně, „ale podle všeho byla Lisa poslední člověk, který ten večer Rogera viděl. Je důležité, abychom znali všechny podrobnosti co nejpřesněji.“ Vanja odstrčila židli. „Ale teď už půjdu. Budete pomalu muset vyrazit do práce a do školy.“

„Já nepracuji. Jenom pár hodin týdně v komunitě. Tak je to ideální.“

Žena v domácnosti. To vysvětlovalo ten bezchybný domov. Aspoň co se úklidu týče.

Vanja vytáhla vizitku a přistrčila ji Lise. Tak dlouho na ní nechala prst, až se Lisa musela na Vanju podívat a střetnout se s jejím pohledem.

„Zavolej mi, kdyby sis z toho pátku vybavila něco, co jsi neřekla.“ Pak se obrátila k Ann-Charlotte. „Cestu ven najdu. Můžete dál snídat.“

Vanja vyšla z kuchyně i z domu a odjela zpátky na stanici. Po cestě myslela na mrtvého chlapce a napadlo ji něco, z čeho posmutněla a co jí zkazilo náladu.

Zatím se nesetkala s nikým, kdo by byl z Rogerovy smrti nějak zvlášť zničený nebo smutný.

Fredrik si myslel, že to zabere tak deset minut. Maximálně. Dovnitř, všechno říct policii, ven. Samozřejmě věděl, že se Roger ztratil. Ve škole o tom všichni mluvili. Nejspíš ještě nikdy se na Runebergově škole nemluvilo o Rogerovi tak moc jako minulý týden. Nikdy mu tu nevěnovali tolik pozornosti. A co teprve včera, když ho našli. Okamžitě byl zřízen krizový štáb a lidé, kteří na Rogera celou tu krátkou dobu, kdy chodil k nim do školy, kašlali, se s pláčem omlouvali z hodin, sedali si do skupinek, drželi se za ruce a tlumenými hlasy si o něm s láskou vyprávěli.

Fredrik Rogera neznal a nijak kvůli němu netrpěl. Potkávali se na chodbách, byl to známý obličej, nic víc. Fredrik mohl zcela upřímně říct, že od podzimu, kdy Roger z Runebergovy školy odešel, si na něj ani nevzpomněl. Ale teď sem přijeli z místní televize a pár holek z druháku, které by s Rogerem nepromluvily, ani kdyby byl poslední kluk na zeměkouli, zapálilo svíčky a na štěrkovém hřišti před školou položilo kytky

k fotbalové brance.

Není to vlastně hezké? Není to znamení, že empatie a lidskost přece jen existují? Možná je Fredrik jen cynik, když vidí v tragické události samou faleš a příležitost strhnout na sebe pozornost. Vyplnit nedefinovatelný prázdný prostor.

Prožít sounáležitost. Prožít cokoliv.

Pamatoval si, jak jim na občanské nauce ukazovali obrázky ze stockholmského obchodního domu Nordiska Kompaniet, kde byla zavražděna Anna Lindhová. Hora květin. Fredrik si vzpomínal, že ho to už tehdy udivovalo. Odkud se to bere? Ta potřeba oplakávat lidi, které neznáme? Se kterými jsme se ani nesetkali? Očividně ji lidé mají. Není to Fredrikova chyba, že nedokáže ten kolektivní smutek cítit a

prožívat?

Ale četl noviny. Ten, komu vyřízli srdce, byl přece jen jeho vrstevník a známý. Policie chtěla mluvit s lidmi, kteří Rogera viděli poté, co se v pátek večer ztratil. Když byl Roger jen pohřešovaný, říkal si Fredrik, že není dobrý nápad jít na policii, protože vlastně Rogera viděl předtím, než zmizel. Ale teď začali říkat, že zajímavé jsou jakékoliv informace z pátku, ať už před zmizením nebo po něm. Fredrik ještě před vyučováním zajel na kole na policejní stanici, rozrazil dveře a myslel si, že to půjde rychle.

Uniformované ženě za pultem řekl, že by chtěl s někým mluvit o Rogeru Erikssonovi, ale než stihla zvednout sluchátko a někomu zavolat, přikulhal k němu policista v civilu, který držel šálek kávy a řekl, že může jít s ním.

To bylo před, Fredrik se podíval na nástěnné hodiny, dvaceti minutami. Řekl kulhajícímu policistovi všechno, co chtěl, něco zopakoval dvakrát, místo popsal třikrát, potřetí ho musel zakroužkovat na mapě. Konečně se zdálo, že je policajt spokojený. Zaklapl poznámkový blok a podíval se na Fredrika.

„Díky, že jsi přišel. Můžeš tady chvíli počkat?“ Fredrik přikývl a policajt někam odkulhal.

Fredrik se posadil a rozhlížel se po open-space kanceláři, kde za stoly sedělo asi deset policistů. Dělily je od sebe posuvné zástěny ozdobené dětskými výkresy, rodinnými fotkami, jídelníčky blízkých restaurací i vytištěnými materiály, které se trochu víc týkaly práce. Ozývala se tu tlumená směsice zvuků. Ťukání do klávesnice, hovor, zvonění telefonů a vrčení kopírky. Fredrika zaráželo, že je někdo schopný pracovat v takovém prostředí, ačkoli sám dělal domácí úkoly se sluchátky iPodu v uších. Jak může někdo sedět naproti někomu, kdo telefonuje, a neposlouchat, co říká?

Policajt dokulhal ke dveřím, ale než do nich vešel, přistoupila k němu nějaká žena. Blondýna v kostýmu. Fredrik měl pocit, že když se k němu přiblížila, policajt unaveně svěsil ramena.

„Kdo to je?“ zeptala se Hanserová a kývla k chlapci, který je pozoroval. Haraldsson se podíval tím směrem, i když moc dobře věděl, koho myslí.

„Jmenuje se Fredrik Hammar a měl pár informací o Rogeru Erikssonovi.“ Haraldsson pozdvihl poznámkový blok, jako by chtěl zdůraznit, že v něm má všechno zapsané. Hanserová dělala vše, co bylo v jejích

silách, aby zůstala klidná.

„Když se to týká Rogera Erikssona, proč s ním nemluví státní kriminálka?“

„Šel jsem zrovna kolem, když přišel, tak jsem myslel, že bych ho mohl vyslechnout jako první. Abych zjistil, jestli to je vůbec relevantní. Bylo by k ničemu, aby Torkel mařil čas věcmi, které k vyšetřování nijak nepřispějí.“

Hanserová se zhluboka nadechla. Dovedla si představit, jak těžké musí být, když někoho odvolají z případu. Nehledě na to, jak zaobaleně vám to lidé podají, v konečném důsledku je to signál nedostatku důvěry. Že o tom rozhodla ona, věc nijak neusnadňovalo. Haraldsson se ucházel o její místo, to věděla. Nepotřebovala žádné zvláštní znalosti psychologie, aby pochopila, co si o ní Haraldsson myslí. Ze všeho, co dělal, vyzařovalo pohrdání a nepřátelství. Vlastně by asi měla být ráda, že se Haraldsson toho vyšetřování drží se zatvrzelostí blázna. Vážit si toho jako důkazu jeho zápalu. Opravdového zanícení. Nebo je to možná jednoduše tak, že nepochopil, že už není aktivní člen vyšetřování. Hanserová se přiklonila k druhé možnosti.

„Posuzovat, co je pro tohle vyšetřování relevantní a co ne, už není váš úkol.“ Haraldsson přikyvoval tak, že to vypadalo, že jen čeká, až Hanserová dokončí větu, aby ji mohl opravit. A opravdu, sotva stačila zavřít ústa, namítl:

„Vím, že vyšetřování vedou oni, ale zároveň mi jasně řekli, že se mnou chtějí úzce spolupracovat.“

Hanserová proklela Torkelovu diplomacii. Teď musela být ta zlá ona. Ne že by to na jejich vztazích mohlo něco změnit, ale stejně.

„Thomasi, vyšetřování převzala celostátní kriminálka, což znamená, že už se na něm nepodílíte. Pokud vás výslovně nepožádají o spolupráci.“

Tak, a bylo to venku. Už podruhé.

Haraldsson se na ni chladně podíval. Věděl, o co jí jde. Když už kvůli své nezkušenosti a chabým vůdčím schopnostem musela do případu okamžitě povolat lidi z celostátní kriminálky, tak samozřejmě nechtěla, aby s nimi pracoval někdo z jejích podřízených. Musejí to vyřešit úplně sami. Aby jejím nadřízeným dokázali, že se rozhodla správně. Že väster?ský policejní sbor nebyl pro vyšetřování dostatečně kompetentní.

„Tohle můžeme probrat s Torkelem. Výslovně řekl, že s nimi mám úzce spolupracovat. Kromě toho přišel ten chlapec s velmi zajímavými informacemi, které jsem jim právě chtěl předat. Byl bych radši, kdybychom se snažili ten případ vyřešit, ale jestli spíš chcete rozebírat otázky kompetence, můžeme v tom pokračovat. Co říkáte?“

Takže tak tvrdou hru se rozhodl hrát! Chce, aby to vypadalo, že ona si ujíždí na paragrafech, zatímco on je hodný polda, kterému záleží jen na případu. Který ho chce jen nesobecky vyřešit. Hanserová pochopila, že Haraldsson je možná nebezpečnější protivník, než tušila.

Ustoupila o krok stranou. Haraldsson se na ni vítězně usmál a odkulhal. Do kanceláře, kde seděl tým z celostátní kriminálky, zahalekal co nejdůvěrnějším tónem.

„Billy, měl byste pro mě minutu?“

Vanja otevřela poznámkový blok. Právě se Fredrikovi omluvila za to, že musí zopakovat všechno, co už řekl. Rozčilovalo ji to. Chtěla vyslýchat svědky a zúčastněné osoby jako první. Existovalo riziko, že napodruhé výpověď nevědomky odbudou. Že vynechají některé údaje, protože budou mít pocit, že už je řekli. Že budou informace hodnotit a o některých si pomyslí, že nejsou důležité. Uvědomila si, že je to během tohoto vyšetřování podruhé, kdy se člověk, se kterým mluví, plně nesoustředí, protože už všechno řekl Haraldssonovi. Dva ze dvou možných. Další už k nim nepřibude, slíbila si. Připravila si pero.

„Ty jsi viděl Rogera Erikssona?“

„Jo, v pátek.“

„A seš si jistý, že to byl on?“

„Ano, chodili jsme spolu na druhý stupeň na Vikinskou školu. A na začátku minulého pololetí začal chodit na Runebergovu. Pak přešel jinam.“

„Chodili jste do stejné třídy?“

„Ne, jsem o rok starší.“

„Kde jsi viděl Rogera?“

„V Gustavsborgsgatan, u parkoviště vysoké školy. Nevím, jestli víte, kde to je…?“

„To si zjistíme.“

Billy si to poznamenal. Když Vanja v takových případech říkala my, myslela jeho. Označí to na mapě.

„Kterým směrem šel?“

„Do centra. Ale co je to za světovou stranu nebo tak, to nevím.“

„To si taky zjistíme.“

Billy si udělal další poznámku.

„Kdy v pátek jsi ho viděl?“

„Chvilku po deváté.“

Vanja se poprvé během rozhovoru zarazila. Podívala se na Fredrika s lehkým nádechem skepse. Že by něco špatně pochopila? Znovu se podívala do svých poznámek.

„V devět večer? Ve dvacet jedna hodin?“

„Chvíli potom.“

„A bylo to v pátek?“

„Ano.“

„A víš to jistě? Čas taky?“

„Ano, v devět mi skončil trénink a byl jsem na cestě do města. Šli jsme do kina a vím, že jsem se díval na hodinky a zbývalo mi dvacet pět minut. Film začínal v půl desáté.“

Vanja zmlkla. Billy věděl proč. Na tabuli v zasedačce právě vypracoval časové schéma Rogerova zmizení. Roger odešel od přítelkyně ve dvacet dva hodin. Podle dotyčné přítelkyně za celý večer neopustil její pokoj, tím spíš ne její dům. Takže co pohledával o hodinu dřív na té Gustavsborgsgatan? Vanja myslela na totéž. Takže Lisa lhala, přesně jak si Vanja myslela. Mladý muž, kterého měla Vanja před sebou, působil velmi důvěryhodně. Na svůj relativně nízký věk byl vyzrálý. Nic v jeho chování nenasvědčovalo tomu, že by tu byl kvůli pozornosti, z legrace nebo protože trpí bájnou lhavostí.

„Dobře, takže jsi viděl Rogera. Proč sis ho všiml? V pátek v devět večer musela být venku spousta lidí.“

„Všiml jsem si ho, protože šel sám a kolem něj jezdil někdo na mopedu, víte co, jen tak, aby ho naštval.“

Vanja a Billy se opřeli o stůl. Časové údaje byly důležité, ale do teď se informace týkaly jen pohybu oběti ten večer před zmizením. Teď do toho najednou vstoupil někdo další. Někdo, kdo ho provokoval. To znělo slibně. Vanja v duchu znovu zaklela, že se k těm informacím dostala až jako druhá.

„Moped?“ pokračoval Billy místo Vanji. Nejenže ho nechala, byla dokonce ráda.

„Ano.“

„Vzpomeneš si ohledně toho mopedu na něco bližšího? Jakou měl barvu a podobně?“

„Ano, ale vím…“

„Jakou měl barvu?“ přerušil ho Billy. To byla jeho parketa.

„Červenou, ale vím…“

„Znáš nějaké značky?“ přerušil ho Billy znovu. Horlivě se snažil tuto skládačku složit. „Víš, jaký to byl typ mopedu? Vzpomínáš si, jestli měl registrační značku?“

„Ano, vlastně ne, to si nepamatuju.“ Fredrik se obrátil k Vanje. „Ale vím, komu patří, teda, vím, kdo na něm jel. Leo Lundin.“ Vanja a Billy se na sebe podívali. Vanja se bleskurychle zvedla.

„Počkej tady, musím dojít pro šéfa.“

Muž, který nebyl vrah, byl na sebe hrdý. Ačkoliv by neměl. Procítěné reportáže, škola ponořená do smutku a neustálé tiskové konference s odměřenými policisty vyprávěly jiný příběh. Tragický, temný a

žalostný. Ale nemohl si pomoct. Ať se snažil, jak chtěl, neustále ho provázel pocit, že udělal správnou věc. S nikým ho ale nemohl sdílet. Nikdo by to nikdy nepochopil.

Ať by mu byl sebeblíže. Ať by říkal cokoliv.

Jeho hrdost byla povznášející a osvobozující, téměř živelná. Jednal s použitím síly. Jako skutečný muž. Ochránil ty, kteří potřebovali chránit. Nesklonil se, v rozhodující chvíli neselhal. Silný, sladký pach krve a vnitřností se mu vryl hluboko do smyslů a celé tělo zápasilo s nevolností. Ale pokračoval. Nůž v ruce se nezachvěl. Nohy ho nezradily, když táhl tělo. Podal výkon na hranici svých možností v situaci, v níž by většina lidí neobstála. Nebo by se do ní nikdy nedostala. Na to byl hrdý.

Včera byl tak nabuzený, že téměř nemohl v klidu sedět. Vyrazil na několikahodinovou procházku. Chodil městem, které mluvilo o jedné jediné věci, o jeho tajemství. Po chvíli prošel okolo policejní stanice. Když tu známou budovu spatřil, chtěl se instinktivně otočit. Byl tak ponořený do vlastních myšlenek, že nevnímal, kudy jde, ale když už tu stál, řekl si, že může kolem budovy klidně projít. Bude jen náhodným chodcem, který jde okolo. Lidé uvnitř nebudou nic tušit. Nebudou vědět, že ten, koho hledají, je tak blízko. Šel dál. S pohledem upřeným dopředu. Přece jen se neodvážil pohlédnout dovnitř skrz velké skleněné okenní tabule. Ke vjezdu do garáže přijelo policejní auto a zabrzdilo. Kývl na uniformované policisty v autě, jako by je znal. A on je přece znal. Byli to jeho protivníci. Byl mužem, kterého hledali, a nevěděli to. Bylo neskutečně napínavé a uspokojivé to vědět, mít v ruce pravdu. Pravdu, kterou tak horečně hledali. Zastavil se a nechal policejní auto, aby projelo před ním. To mohl svým protivníkům dopřát.

Věděl, kde se v něm vzala ta síla. Nebyla od Boha. Bůh ukazoval cestu a poskytoval útěchu. Sílu mu dal jeho otec. Jeho otec, který před něj stavěl výzvy, zoceloval ho a učil rozlišovat, co je nutné. Bylo to všechno, jen ne lehké. Určitým způsobem mu tajemství, které měl teď jako dospělý, připomínalo to, které v sobě nosil jako dítě. Nikdo jiný to nemohl pochopit.

Ať by mu byl sebeblíže. Ať by říkal cokoliv.

Jednou, ve chvíli smutku a slabosti, o tom řekl světlovlasé školní zdravotnici, která voněla po květinách. Bylo z toho pozdvižení. Zmatek. Vložila se do toho škola a sociálka. Mluvili, telefonovali a chodili na návštěvy. Školní psychologové a úředníci ze sociálky. Matka plakala a jemu, malému chlapci, najednou došlo, o co přichází. O všechno. Protože byl slabý. Protože neměl sílu mlčet. Věděl, že ho otec miluje. Jen to byl ten typ muže, který dokazuje svou lásku disciplínou a pořádkem. Muž, který prosazuje své názory spíš pěstmi, klepačem na koberce a opaskem než slovem. Muž, který vychovává svého chlapce k poslušnosti. Vychovává ho pro skutečný svět, v němž musí být člověk silný.

Vyřešil tehdy problém tak, že vzal zpátky, co řekl. Popřel to. Řekl, že to špatně pochopili. Znovu nastolil řád. Nechtěl ztratit svého otce. Svou rodinu. Rány dokázal vydržet. Ale ztrátu otce by nezvládl.

Přestěhovali se. Otec si cenil jeho zapírání. Jeho lhaní. Sblížili se, cítil to. Ran neubylo, spíš naopak, ale chlapci to připadalo lehčí. A mlčel. Zocelil se. Nikdo nechápal, jaký dar mu jeho otec dal. Sotva to chápal sám. Ale teď to viděl. Byla to schopnost povznést se nad zmatek a jednat. Muž, který nebyl vrah, se v duchu usmál. Cítil, že je svému otci blíž než kdykoliv předtím.

Sebastian se probudil těsně před čtvrtou ráno na úzkém a tvrdém jednolůžku v pokoji v patře. Nejspíš patřilo jeho matce, soudě podle zařízení pokoje. Když se Sebastian stěhoval z domova, jeho rodiče ještě oddělené ložnice neměli, ale nové uspořádání ho neudivovalo. Večer co večer dobrovolně uléhat vedle jeho otce se nedalo označit za normální chování. Matka na to zřejmě postupem času také přišla.

Sebastian většinou vstal hned, jakmile ho sen probudil, nehledě na to, kolik bylo hodin. Většinou, ale ne vždy. Někdy zůstal ležet. Zavřel oči. Cítil, jak ho pomalu opouští křeč v pravé ruce, a přivolával sen zpět.

Toužil po takových ránech. Toužil po nich a bál se jich. Když dovolil snu, aby do něj zaťal zuby znovu, když z něj vymačkal čistou, ničím neposkvrněnou lásku, byl návrat do reality o poznání těžší a mnohem úzkostnější, než když se prostě probudil, vstal a odešel. Většinou to za to nestálo. Protože po lásce přicházela bolest.

Ztráta.

Neomylně, pokaždé.

Bylo to jako závislost. Znal následky. Věděl, že mu potom bude tak špatně, že bude sotva fungovat. Sotva zvládne dýchat.

Sotva zvládne žít.

Ale čas od času to potřeboval. Čisté jádro. Silný a opravdový pocit, který mu jeho vzpomínky už nemohly poskytnout. Vzpomínky byly koneckonců jen vzpomínky. V porovnání s pocity ze snu byly vybledlé, skoro bez života. Všechny určitě nebyly skutečné. Ubíral si a přidával. Vědomě i nevědomě. Některé části vylepšoval a zdůrazňoval, jiné tlumil a odstraňoval. Vzpomínky byly subjektivní. Sen byl objektivní.

Nepoddajný.

Nesentimentální. Nevýslovně bolestivý. Ale živý.

Toho rána ve starém rodném domě zůstal v posteli a dovolil snu, aby ho znovu sevřel v objetí. Chtěl to. Potřeboval to. Bylo to lehké, sen už v něm byl jako neviditelná bytost a bylo jen potřeba dodat mu trochu síly. Tak to udělal.

A najednou ji zase cítil. Nevzpomínal na ni. Opravdu ji cítil. Cítil její malou ručku ve své. Slyšel její hlas. Slyšel i jiné hlasy, jiné zvuky. Ale nejvíc ze všeho ji. Dokonce cítil její vůni. Dětské mýdlo a opalovací krém. V polospánku byla u něj. Doopravdy. Zase. Velkým palcem bezděčně přejížděl po levném prstýnku na jejím ukazováčku. Byl na něm motýlek. Koupil jí ho na upoceném trhu, kde byly hromady levných braků. Okamžitě si ho zamilovala. Nechtěla ho nikdy sundat.

Ten den začal jako ve zpomaleném filmu. Vstávali pozdě. Měli v plánu zůstat v hotelu a strávit klidný den u bazénu. Lily si šla ven zaběhat. Bylo už hodně hodin, a tak zvolila zkrácenou trasu. Sabine ale nebyla ani trochu zvědavá na válení se u bazénu a lenošení. Ne, chtělo se jí běhat, tak se rozhodl, že na chvilku zajdou na pláž. Sabine milovala pláž. Milovala, když ji držel oběma rukama a hrál si s ní ve vlnách. Křičela radostí, když ji vyhazoval mezi vzduchem a vodou, suchem a vlhkem. Po cestě potkali pár dalších dětí.

Před dvěma dny byl Štědrý den a ony si zkoušely nové hračky. Nesl ji na ramenou. Jedna holčička si hrála s hezkým bleděmodrým nafukovacím delfínem, Sabine se za ním natáhla a řekla:

„Tati, já bych chtěla taky takovýho.“

To byla poslední věta, kterou mu řekla. Pláž byla o kousek dál za velkou písečnou dunou, a tak tam rychle zamířil, aby odvedl její myšlenky od bleděmodrých delfínů. Zabralo to a Sabine se smála, když se prodíral teplým pískem. Její dlaně na jeho zarostlých tvářích. Její smích, když skoro zakopl.

Odjet na Vánoce pryč napadlo Lily. Přímo se tomu nevzepřel. Velké svátky nebyly pro Sebastiana nic příjemného a kromě toho těžko vycházel s její rodinou. A tak souhlasil, když ten zájezd navrhla. Ne že by si tolik užíval slunce a koupání, ale chápal, že se Lily jako vždy snaží trochu mu ulehčit život. Navíc Sabine milovala slunce a vodu, a co měla ráda Sabine, to měl rád on. Byl to pro Sebastiana relativně nový pocit. Dělat věci pro druhé. Přišlo to se Sabine. Je to fajn, říkal si, když stál na pláži a hleděl na Indický oceán. Postavil Sabine na zem a ona se hned po svých malých nožkách rozběhla k vodě. Moře bylo mnohem mělčí než v předchozích dnech a hranice pláže ležela dál než obvykle. Myslel si, že vody tolik ubylo kvůli odlivu. Běžel s ní k okraji vodní plochy. Bylo trochu zataženo, ale teplota vody a vzduchu byla tak akorát. Naposledy ji bezstarostně políbil a pak ji ponořil po břicho do teplé vody. Vykřikla, ale potom se zasmála, voda ji zároveň děsila a fascinovala a Sebastianovi se vybavil psychologický termín pro jejich hru. Cvičení důvěry. Otec nepovolí stisk. Dítě postupně zachází stále dál. Jednoduché slovo, jehož význam nikdy předtím nepociťoval. Důvěra. Sabine vykřikla hrůzou a radostí a Sebastian to zadunění zprvu neslyšel. Byl plně zaneprázdněn jejich vzájemnou důvěrou. Když ten zvuk konečně zaslechl, bylo už pozdě.

Toho dne se naučil nové slovo.

Slovo, které nikdy předtím neslyšel, ačkoli byl tak sečtělý. Tsunami.

Během těch rán, kdy znovu přivolával onen sen, ji pokaždé znovu ztrácel. A smutek se do něj zarýval tak, že nevěřil, že bude ještě někdy schopný vstát z postele.

Ale vstal. Nakonec.

A pak pokračovalo to, co bylo jeho životem.

Leonard! Jakmile Clara Lundinová uviděla mladý pár na schodech, věděla, že jsou tu kvůli jejímu synovi. Ještě než se představili a vytáhli průkazy, věděla, že to nejsou svědci Jehovovi ani podomní prodavači. Věděla, že ten den přijde. Věděla to a žaludek se jí sevřel obavami. Nebo možná obavy jen zesílily. Clara ten tlak v břiše cítila už tak dlouho, že ho sotva vnímala. Když večer zazvonil telefon. Když o víkendu zaslechla na ulici houkačky. Když ji probudilo, že Leonard přišel s kamarády domů. Když viděla v doručené poště, že jí přišel e-mail ze školy.

„Je Leo doma?“ zeptala se Vanja a zastrčila průkaz.

„Leonard,“ opravila ji Clara automaticky. „Ano, je… Co mu chcete?“

„Je nemocný?“ zeptala se Vanja a vyhnula se tím otázce, proč přišli.

„Ne, ani bych neřekla… Proč?“

„Protože není ve škole.“

Clara si uvědomila, že na to vůbec nepomyslela.

Pracovala na směny v nemocnici a na školní docházku svého syna myslela čím dál méně. Přicházel a odcházel tak trochu, jak se mu chtělo. Většinou si dělal, co chtěl.

V podstatě ve všem.

Vymklo se jí to z rukou. Tak to bylo. Musela si to přiznat. Úplně se jí to vymklo. Za necelý rok. Je to přirozené, psali v knížkách, které si půjčila, a ve sloupcích s radami, co četla. V tomto věku se chlapci odpoutávají od rodičů a začínají nesměle prozkoumávat svět dospělých. Je třeba jim trochu popustit otěže, ale stále je kočírovat, a hlavně jim dát pocit bezpečí tím, že tu pro ně neustále budete. Ale Leonard

nebyl nesmělý. Skočil do toho rovnýma nohama. Ze dne na den. Jako do černé díry. Najednou se jí ztratil a žádné otěže na světě nedosáhly tak daleko. Ona tu byla, ale on už ji nepotřeboval. Vůbec.

„Trošku si přispal. Co mu chcete?“

„Mohli bychom s ním mluvit, prosím?“ zeptal se Billy, když vstoupili do předsíně.

Uvnitř zesílilo dunění basů, které slyšeli, už když se k přízemnímu domu ve tvaru L blížili. Hip hop. Billy tu písničku znal.

DMX. „X Gon’ Give It To Ya“. 2002.

Klasika.

„Jsem jeho matka a chci vědět, co provedl.“ Vanja si všimla, že matka nechce vědět, co si myslejí, že syn udělal, nebo z čeho ho podezřívají. Ne, vycházela z toho, že syn je vinen.

„Chceme si s ním promluvit o Rogeru Erikssonovi.“

O tom mrtvém chlapci. Proč chce policie mluvit s Leonardem o tom mrtvém chlapci? Teď se křeče zmocnily jejího žaludku definitivně. Clara tiše přikývla, ustoupila stranou, pustila Vanju a Billyho do obývacího pokoje a pak zmizela vlevo. Prošla pokojem k zavřeným dveřím. Těm, které nesměla otevřít bez zaklepání. Zaklepala i teď.

„Leonarde. Je tu policie a chce s tebou mluvit.“

Billy a Vanja čekali v předsíni. Byla malá a pečlivě uspořádaná. Na zdi vpravo byl věšák, na kterém visely na poutkách tři bundy, dvě nejspíš patřily Leonardovi. Na čtvrtém háčku visela osamělá kabelka. Pod věšákem stál malý botník se čtyřmi páry bot. Dvoje z nich byly tenisky, značky Reebok a Eck?, všiml si Billy. U protilehlé zdi stála komoda a nad ní viselo zrcadlo. Na komodě nebylo nic kromě misky se sušenými květinami. Kousek za komodou zeď končila a začínal obývací pokoj. Clara znovu zaklepala na zavřené dveře.

„Leonarde. Chtějí si promluvit o Rogerovi. Pojď ven.“

Znovu zaklepala. V předsíni se na sebe Billy s Vanjou podívali a beze slova se rozhodli. Otřeli si boty o rohožku a prošli obývacím pokojem. Hned za dveřmi do kuchyně, na koberci s hnědými čtverci na žlutém pozadí, stál jednoduchý jídelní stůl se židlemi a vedle něho pohovka obrácená zády ke stolu. Naproti ní byla druhá pohovka a mezi nimi nízký konferenční stolek ze světlého dřeva. Bříza, tipla si Vanja, i když o tom neměla ani ponětí. Na zdi visela televize. Nebyly tu žádné filmy, ačkoli na nízké lavici pod televizí stál DVD přehrávač. Nebyla tu ani žádná herní konzole a hry. Pokoj byl dobře uspořádaný a pečlivě uklizený. Vypadalo to, jako by na pohovkách už dlouho nikdo neseděl. Ozdobné polštářky na svém místě, složená deka, dva dálkové ovladače úhledně vedle sebe. Celou zeď za druhým gaučem zabírala knihovna s vázanými i brožovanými knihami, srovnanými v dokonalých řadách, které jen sem tam přerušovaly pečlivě oprášené dekorativní předměty. Vanja a Billy přistoupili ke Claře, která začínala vypadat neklidně.

„Leonarde, otevři!“ Žádná reakce. Hudba hrála stejně hlasitě dál. Možná ještě hlasitěji, pomyslela si Vanja. Nebo se jí to jen zdálo, protože přišli blíž. Billy odhodlaně zaklepal.

„Leo, můžeme si s tebou na chvíli promluvit?“ Žádná reakce. Billy znovu zaklepal.

„To je divné, znělo to, jako by zamkl.“

Vanja a Billy se podívali na Claru. Billy stiskl kliku. Přesně tak.

Zamkl.

Vanja se rychle podívala oknem v obývacím pokoji na prostranství před domem. Najednou na trávník měkce přistál urostlý zrzavý kluk a v ponožkách vyběhl pryč z jejího zorného pole. Všechno se to odehrálo bleskurychle. Vanja se přiřítila k zavřenému francouzskému oknu a automaticky vykřikla:

„Leo! Stůj!“

To ale Leo neměl v úmyslu. Spíš ještě zrychlil. Vanja se otočila na překvapeného Billyho.

„Běž zepředu,“ zakřičela na něj od francouzského okna, které se mezitím pokoušela otevřít. V dálce zahlédla prchajícího kluka. Podařilo se jí to a několika rychlými skoky překonala záhonek. Pak zrychlila. A znovu na kluka zakřičela.

Kolem osmé vylezl Sebastian z postele, osprchoval se a vydal se k benzinové pumpě Statoil, která stála pár set metrů od domu. Koupil si snídani a latte a najedl se tam. Přitom pozoroval lidi, kteří ráno jeli do práce, jak si na pumpě kupují cigarety, kávu a Natural 95. Pak se vrátil do svého dočasného příbytku a vybral z přeplněné schránky noviny, dopisy, účty a reklamy. Všechno kromě čerstvých novin nechal

zmizet v papírové tašce, kterou našel přehnutou v komoře. Doufal, že mu makléř zavolá brzy, aby si nemusel zvykat na jídlo z benzinové pumpy. Znuděně vyšel ven a posadil se za domem, kde už slunce začínalo svítit na úplně novou prkennou verandu. Když byl Sebastian malý, bývaly tu dlaždice. Takové z malých kamenů, které dohromady skládaly mozaiku. Pamatoval si, že je tehdy měli všichni. Teď mají snad úplně všichni prkna.

Vytáhl noviny a chtěl se zrovna ponořit do kulturní rubriky, když vtom zaslechl odhodlaný ženský křik:

„Leo! Stůj!“ O pár vteřin později proběhl živým tújovým plotem od sousedů urostlý zrzavý výrostek, přeběhl úzký chodníček a cyklostezku, která oddělovala pozemky, a rychle přeskočil metr vysoký bílý plot kolem Sebastianovy zahrady. Za ním se řítila asi tak třicetiletá žena. Rychlá. Obratná. Když se prodrala tújemi, byla jen pár metrů za ním a neustále mladíkův náskok snižovala. Sebastian tu honičku pozoroval a sám se sebou se vsadil, že mladík nestačí doběhnout k druhému konci plotu. Nemýlil se. Pár metrů před ním žena nasadila bleskové tempo a složila zrzka přesně mířeným chvatem. Po pravdě řečeno měla výhodu, protože běžela po měkkém terénu obutá, pomyslel si Sebastian, když pozoroval, jak se oba setrvačností kousek odkutáleli. Žena svižně uchopila ležícího chlapce za paži a zkroutila mu ji za záda.

Policejní hmat. Sebastian vstal a vykročil na trávník. Ne že by do toho hodlal nějak zasahovat, jen chtěl mít lepší výhled. Zdálo se, že žena má situaci pod kontrolou. Pro případ, kdyby neměla, jí přiběhl z druhé strany na pomoc zhruba stejně starý muž. Očividně to byl také policista, protože bleskově vytáhl pouta a sevřel mladíkovi ruce za zády.

„Sakra, pusťte mě. Nic jsem neudělal!“ Zrzek se na trávníku kroutil, jak mu jen pevný stisk policistky dovolil.

„Tak proč utíkáš?“ zeptala se žena a spolu s kolegou postavila výrostka na nohy. Vydali se k přednímu vchodu, kde na ně, jak Sebastian usuzoval, nejspíš čekalo auto. Během té krátké cesty si žena všimla, že na pozemku nejsou sami. Pohlédla na Sebastiana, vytasila z kapsy průkaz a otevřela ho. Na tu vzdálenost to klidně mohla být průkazka do knihovny. Sebastian neměl šanci přečíst, co tam stojí.

„Vanja Lithnerová, státní kriminálka. Máme všechno pod kontrolou. Můžete jít zase dovnitř.“

„Nebyl jsem uvnitř. Můžu zůstat venku?“

Ale žena s ním byla očividně hotová. Zastrčila průkaz a znovu pevně uchopila zrzka za paži. Vypadal jako jeden z těch kluků, které život moc brzy dotlačil na šikmou plochu. Takže to určitě nebylo poprvé ani naposledy, kdy ho vedli do čekajícího policejního auta. Venku na chodníku se k nim přidala další žena.

Zastavila se, zakryla si ústa rukou a zdusila výkřik, když viděla, co se u Sebastiana na zahradě stalo. Sebastian ji pozoroval. Matka, to je úplně jasné. Nazrzlé, trochu kudrnaté vlasy. Asi pětačtyřicet. Ne moc vysoká, možná metr šedesát pět. V poměrně dobré kondici. Nejspíš díky posilovně. Bude to asi sousedka z druhé strany živého plotu. Když v tomto domě ještě žil, bydleli tam němečtí manželé se dvěma knírači. Již tehdy byli staří. Určitě už umřeli.

„Leonarde, co jsi provedl? Co to děláte? Co provedl?“ Zdálo se, že ženu nezajímá, že jí nikdo neodpovídá. Otázky z ní prýštily. Mluvila rychle a hystericky hlasem, který přecházel do falzetu. Jako bezpečnostní ventil na papiňáku. Kdyby to držela uvnitř, vybouchla by nervozitou. Mířila po trávníku k nim. „Co udělal? Prosím, řekněte mi to. Proč jsi pořád v nějakém maléru, Leonarde? Co udělal? Kam ho vezete?“

Policistka pustila chlapcovu paži a přistoupila o pár kroků blíž k vyděšené matce. Policista ho vedl dál.

„Chceme si s ním jen promluvit. Jeho jméno se objevilo při našem vyšetřování,“ řekla a Sebastian si všiml, jak položila rozrušené matce ruku na předloktí, aby ji uklidnila. Navazuje kontakt. Je dobrá. Profesionální.

„Jak objevilo? Co to znamená?“

„Teď ho vezmeme k nám na stanici. Když se tam později zastavíte, můžeme všechno v klidu projít.“ Vanja se odmlčela, a než pokračovala, pokusila se navázat se ženou oční kontakt. „Claro, v tuto chvíli nic

bližšího nevíme. Zbytečně se neděste. Zastavte se později, ptejte se po mně nebo po Billym Rosénovi. Já jsem Vanja Lithnerová.“ Vanja se samozřejmě představila, když u Lundinových zazvonili, ale nebylo vůbec jisté, že si Clara na její jméno vzpomene, pokud jí vůbec správně rozuměla. Vanja proto vytáhla vizitku a pro jistotu ji Claře podala. Ta přikývla a vzala si ji, byla příliš šokovaná na to, aby protestovala. Vanja se otočila a vyšla ze zahrady. Clara se dívala, jak mizí kolem rybízového keře za rohem. Chvilku jen tak stála. Úplně bezradná. Pak se obrátila k prvnímu člověku, kterého měla v tu chvíli po ruce. Shodou okolností to

byl Sebastian.

„Můžou tohle udělat? Můžou ho jen tak odvézt beze mě? Ještě přece není plnoletý.“

„Kolik mu je?“

„Šestnáct.“

„V tom případě to můžou udělat.“

Sebastian šel zpátky na verandu za dopoledním sluncem a kulturní rubrikou. Clara zůstala stát na místě a dívala se na roh, za nímž Vanja zmizela, jako by čekala, že všichni tři přiběhnou zpátky a celí rozesmátí jí vysvětlí, že to byl jen vtip. Že na ni ušili kanadský žertík. Nic takového se ale nestalo. Clara se otočila k Sebastianovi, který se právě znovu usadil do bílého ratanového křesla.

„Nemůžete s tím něco udělat?“ zaprosila. Sebastian se na ni tázavě podíval.

„Já? Co bych s tím měl dělat?“

„Jste přece Bergmanův syn? Sebastian? Zabýváte se takovými věcmi.“

„Zabýval. Minulý čas. Už to nedělám. A ani když jsem to dělal, neprotestoval jsem proti zatýkání. Byl jsem kriminální psycholog, ne právník.“

Na ulici nastartovalo auto, ve kterém seděl její jediný syn, a odjelo. Sebastian se zadíval na ženu, která stála na jeho trávníku. Byla bezradná. Odevzdaná.

„Co váš syn udělal? Proč se o něj zajímá kriminálka?“ Clara k němu popošla.

„Měl něco s tím klukem, co ho zabili. Já nevím. Leonard by něco takového nikdy neudělal. Nikdy.“

„Aha. A co teda Leonard dělá?“ Clara se nechápavě podívala na Sebastiana a ten kývl směrem k plotu.

„Když přeskočil plot, křičela jste na něj, že je věčně v maléru.“ Clara se zamyslela. Opravdu? To si neuvědomovala. Bylo tu tolik otázek. Měla v hlavě zmatek. Tak to možná udělala. Leonard se dostal do hodně průšvihů, hlavně v poslední době, ale toto bylo něco úplně jiného.

„Ale on není žádný vrah!“

„To není nikdo, než někoho zabije.“ Clara se podívala na Sebastiana, kterého očividně nezajímalo a nevzrušovalo, co se odehrálo v jeho zahradě. Bubnoval prsty, jako by se nestalo vůbec nic neobvyklého či závažného.

„Takže mi nemůžete pomoct?“

„Uvnitř mám Zlaté stránky, můžu se podívat pod A na advokáty.“ Clara cítila, jak se k obavám a úzkosti přidává vztek. O Bergmanovic synovi toho za ta léta, kdy bydlela vedle Esther a Tureho, slyšela spoustu. Nic pozitivního. Nikdy.

„A já si myslela, že Esther přehání, když o vás mluvila.“

„To by mě překvapilo, moje matka nikdy nebyla na velká gesta.“

Clara se na Sebastiana krátce podívala, potom se otočila a beze slova odešla. Sebastian sebral z verandy první část novin. Viděl ten článek už předtím, ale tehdy ho nijak zvlášť nezaujal. Teď ho znovu nalistoval.

„Státní kriminálka vyšetřuje vraždu chlapce.“

„Proč jsi chtěl utéct?“

Vanja a Billy seděli naproti Leonardu Lundinovi v neosobně zařízené místnosti: stůl, tři poměrně pohodlné židle, tapety v tlumených barvách, pár zarámovaných plakátů, v rohu za křesílkem stojací lampa. Dovnitř pronikalo denní světlo, sice přes okna z mléčného skla, ale přece jen denní. Vypadalo to tam spíše jako v levnějším hostelu než ve vyšetřovací místnosti, jen tu chyběla postel a místo ní tu byly dvě bezpečnostní kamery, které vše snímaly a přenášely do sousední místnosti.

Leonard byl na židli sesutý, seděl skoro až na kraji sedáku, ruce měl zkřížené na prsou a bosé nohy vystrkoval podél stolu. Na policisty se nedíval, upíral pohled dolů a doleva. Jeho držení těla vyjadřovalo nezájem a možná i trochu pohrdání.

„Nevím. Byl to reflex.“

„Máš reflex zdrhnout, když s tebou chce mluvit policajt? Jak to?“ Leonard pokrčil rameny.

„Udělal jsi snad něco nezákonného?“

„Vypadá to, že vy si to myslíte.“

Paradoxní bylo, že si nic nemysleli, když jeli k Lundinovým, aby si s ním promluvili. Ale bylo jasné, že útěk oknem v ponožkách zvýšil jak jejich zájem, tak i míru podezření. Vanja se rozhodla, že by měli prohledat Leonardův pokoj. Utéct oknem je docela mimořádné. Možná má v pokoji věci, které za žádnou cenu nemají vidět. Věci, které ho spojují s vraždou. Zatím na něj mají jen to, že v pátek večer kroužil na mopedu okolo oběti. Vanja zavedla řeč na toto téma.

„V pátek jsi potkal Rogera Erikssona.“

„Fakt?“

„Máme svědka, který vás spolu viděl. V Gustavsborgsgatan.“

„Aha, tak to jsem ho asi potkal. Co má jako být?“

„ ‚Aha, tak to jsem ho asi potkal.‘ To má být přiznání?“ Billy vzhlédl od poznámkového bloku a upřeně se na chlapce zadíval. „Potkal jsi v pátek Rogera Erikssona?“ Leonard na něj krátce pohlédl a přikývl. Billy přeložil jeho přikývnutí diktafonu, který ležel na stole: „Leonard na otázku odpovídá ano.“

Vanja pokračovala.

„Chodili jste s Rogerem na stejnou školu, ale on pak přešel jinam. Víš proč?“

„To se zeptejte jeho.“

Taková příšerná hloupost. Taková… neúcta. Billy by s ním nejraději zatřásl. Vanja to poznala a diskrétně mu položila dlaň na ruku. Nedala na sobě nijak znát, že ji Leonard rozčílil nebo že by se nechala vyprovokovat, a otevřela složku, která ležela před ní na stole.

„To bych udělala ráda. Ale jak možná víš, je mrtvý. Vyřízli mu srdce a tělo hodili do bažiny. Mám tu pár fotek…“

Vanja začala před Leonarda rozkládat lesklé kvalitní fotografie formátu A4 z místa nálezu a z márnice. Vanja i Billy věděli, že je úplně jedno, kolik mrtvol už člověk viděl ve filmech nebo v počítačových hrách. Žádné médium nedokáže dokonale napodobit smrt. Ani sebešikovnější tvůrce zvláštních efektů nedokáže vyvolat pocit, jaký člověk zažije, když spatří mrtvolu. Zvlášť když, tak jako Leonard, viděl onoho mrtvého ještě před týdnem naživu. Leonard přelétl fotky pohledem. Snažil se působit, jako by ho to nijak nezasáhlo, ale Vanja i Billy si všimli, že je pro něj těžké, ne-li přímo nemožné, se na fotky podívat. Ale to nic neznamenalo. To, že nebyl málem schopen na ně pohlédnout, mohlo být způsobeno nejen pocitem viny, ale i šokem. Takové fotky působí na pachatele stejně jako na nevinné. Téměř bez výjimky. Takže

reakce nebyla zase tak důležitá. Důležité bylo, aby se výslech dostal na seriózní úroveň. Aby se dostali přes toto suverénní vyhýbavé chování. Vanja dál klidně kladla na stůl fotku za fotkou a Billy si s překvapením uvědomil, že mu tato žena pořád imponuje. I když byla o pár let mladší než on, byla pro něj něco jako starší sestra. Starší sestra, která má ze všeho samé jedničky. Ale přitom není šprtka, je cool. A zastává se mladších sourozenců. Teď se naklonila k Leonardovi.

„Jsme tu proto, abychom chytili toho, kdo to spáchal. A to taky uděláme. Právě teď máme jediného podezřelého, tebe. Takže jestli se odtud chceš dostat, aby ses mohl před kámošema vytahovat, jak jsi utíkal před poldama, tak se začni chovat slušně a odpovídej na moje otázky.“

„Už jsem přece řekl, že jsem ho v pátek potkal.“

„Ale na to jsem se neptala. Chtěla jsem vědět, proč změnil školu.“ Leonard si povzdechl.

„Asi jsme se k němu chovali trochu hnusně. Nevím, jestli odešel kvůli tomu. Ale nebyl jsem jediný. Nikdo na škole ho neměl rád.“

„Teď jsi mě zklamal, Leonarde. Praví drsňáci nesvádějí vinu na ostatní. Byls jeden z těch, co po něm šli nejvíc, nebo ne? My jsme to o tobě aspoň slyšeli.“ Leo se na ni podíval a nejspíš by jí to odsouhlasil, kdyby je nepřerušil Billy.

„Pěkné hodinky. Nejsou to Tonino Lamborghini Pilot?“

V místnosti se rozhostilo ticho. Vanja se trochu překvapeně podívala na Billyho. Ne proto, že poznal hodinky na Leonardově ruce, ale protože tak náhle zasáhl do hovoru. Leonard zkřížil ruce tak, aby hodinky zakrývalo pravé předloktí. Ale neřekl nic. Ani nemusel. Vanja se k němu naklonila.

„Jestli od nich nemáš účtenku, tak seš v pěkný bryndě.“ Leonard k nim vzhlédl.

Spatřil jejich vážné pohledy. Polkl.

A začal mluvit. Řekl všechno.

„Přiznal se, že ukradl hodinky. Byl se projet na mopedu a tady uviděl Rogera.“ Vanja udělala na nástěnné mapě křížek. V místnosti se shromáždili všichni. Ursula a Torkel pozorně poslouchali, jak Billy a Vanja shrnují to nejdůležitější z Leova výslechu.

„Říká, že chtěl Rogera jen trochu naštvat, a tak kolem něj začal kroužit na mopedu. Pak do něj prý Roger strčil, až se moped převrhl. Pustili se do sebe navážno, poprali se. Roger dokonce krvácel z nosu. Leonard dal Rogerovi párkrát pěstí, složil ho na zem a za trest mu sebral hodinky.“

V místnosti nastalo ticho. Proti Leonardovi měli za dané situace právě jen ty hodinky. Leonardovo svědectví ani technické důkazy nenasvědčovaly tomu, že by snad mladík neříkal pravdu. Vanja pokračovala.

„Ale je to jen Leonardovo tvrzení. Klidně to mohlo být tak, že se rvačka vystupňovala, vytáhl nůž a Rogera zabil.“

„Více než dvaceti ranami? Na ulici, která je skoro v centru? Aniž by to někdo viděl?“ namítla oprávněně skepticky Ursula.

„Nevíme, jak to vypadá v okolí. Mohl zpanikařit. Jednou ho bodl, Roger leží na zemi a křičí. Leovi dojde, že za tohle půjde sedět, zatáhne Rogera za nějaké křoví a bodá ho dál. Jen aby ho umlčel.“

„A srdce?“ Ursulu to stále ani zdaleka nepřesvědčilo. Vanja rozuměla jejím pochybnostem.

„Nevím. Ale nehledě na to, co se stalo, se to odehrálo těsně po deváté. Leo ten čas potvrdil. Podíval se na hodinky, když je stáhl Rogerovi z ruky. To znamená, že Roger nebyl u Lisy až do deseti, jak tvrdila.“ Torkel přikývl.

„Bezva, dobrá práce. Máme něco z místa nálezu?“ obrátil se k Ursule.

„Nic moc. Otisky gum, které jsme našli, jsou z Pirelli P7. Nejsou to zrovna standardní pneumatiky, ale jsou docela běžné. Ani si nejsme jistí, jestli otisky patří autu, které na místo přivezlo tělo.“ Ursula vytáhla ze složky na stole papír a fotku otisku a obojí podala Billymu. Ten si to vzal, aby nové informace pověsil na správné místo.

„Má Leonard Lundin přístup k autu?“ zeptal se Torkel, zatímco Billy na tabuli upevňoval fotku a technické údaje pneumatik Pirelli.

„Pokud víme, tak ne. Ráno před jeho domem žádné nestálo.“

„Jak by tedy přepravil mrtvolu k Listakärru? Na mopedu?“ V místnosti nastalo ticho. To by určitě neudělal.

Už tak dost chatrná teorie o provedení vraždy byla najednou ještě chatrnější. Ale museli ji prošetřit, než ji úplně smetou ze stolu.

„Já a Ursula si vezmeme pár uniformovaných policistů a pojedeme k Lundinovým prohledat dům. Billy, ty pojedeš na Gustavsborgsgatan a zjistíš, jestli je vůbec možné, aby k vraždě došlo tam. Vanjo, ty…“

„…si znovu promluvíš s Lisou Hanssonovou,“ doplnila Vanja se špatně skrývaným potěšením.

Clara stála před domem a kouřila. Ani ne před půlhodinou přijeli nějací další policisté ze státní kriminálky a s nimi nějací v uniformách. Když se Clara zeptala, jestli může jet na stanici a promluvit si s tou Vanjou Lithnerovou, která jí dala vizitku, odsekli jí, že Leonard ještě pořád sedí v cele a oni si ověřují jeho výpověď. A přijeli prohledat její dům. Takže kdyby byla tak laskavá…

Teď stála vysílená před domem, kouřila, navzdory jarnímu teplu mrzla a snažila se uspořádat si myšlenky. Nebo spíše zkoušela zahnat jednu, která se jí neodbytně vracela a děsila ji víc než cokoli jiného. Že Leonard skutečně mohl mít něco společného s Rogerovou smrtí. Clara věděla, že nebyli zrovna dobří přátelé. Ale nač si něco nalhávat? Leonard Rogera šikanoval. Týral ho. Několikrát ho i fyzicky napadl.

Když kluci chodili na druhý stupeň, byla Clara nesčetněkrát u ředitele. Naposledy dokonce říkal, že by Leonarda nejraději vyloučil ze školy, ale nejde to kvůli povinné školní docházce. Prosil Claru, aby si s ním promluvila, aby to s ním probrala takříkajíc na domácí půdě. Je totiž nesmírně důležité, aby se ten problém vyřešil, dozvěděla se Clara. Školy musejí čím dál častěji vyplácet čím dál vyšší odškodné, protože si nedovedou poradit se šikanou. A Vikinská škola nemá zájem k této rostoucí statistice přispět.

Nějak to šlo. Po druhém pololetí, kdy měla Clara pocit, že nedělá nic jiného, než že Leonarda zastrašuje či podplácí, konečně vyšel ze základky a během letních prázdnin se jí podařilo přesvědčit samu sebe, že na gymnáziu bude všechno lepší. Bude to pro ně nový začátek. Jenže z toho nic nebylo. Leonard a Roger totiž začali chodit na stejné gymnázium.

Runebergovo gymnázium. Leonard tam pořád ještě studoval, Roger po pouhých pár měsících přešel jinam. Clara věděla, že Leonard byl nejspíš hlavní příčinou této změny. Mohl být ale ještě něčím víc? Clara se na sebe zlobila, že ji vůbec něco takového napadá, co je to za matku? Ale nedokázala to jen tak pustit z hlavy. Je její syn vrah?

Clara zaslechla, jak se k ní po příjezdové cestě blíží kroky, a otočila se. Přišoural se k ní Sebastian Bergman a v ruce držel dva plastové kelímky z benzinové pumpy. Claře ztvrdly rysy kolem úst.

„Hm, koukám, že jsou tu zas,“ řekl, kývl směrem k domu a došel k ní. „Jestli chcete, můžete počkat u mě, tohle bude chvíli trvat.“

„Najednou se staráte?“

„To úplně ne, ale jsem slušně vychovaný. Koneckonců, jsme sousedé.“

Clara si pohrdavě odfrkla a chladně se na něj podívala.

„Díky, já to zvládnu.“

„Tím jsem si jistý, ale mrznete tady a celá čtvrť ví, že je tu policie. Je jen otázkou času, kdy sem dorazí i novináři. A ti se nezastaví na hranici pozemku. Jestli si myslíte, že já jsem protivný, tak proti nim nejsem nic.“

Clara se na Sebastiana znovu podívala. Už jí vlastně dva novináři volali. Jeden z nich dokonce čtyřikrát. Clara absolutně neměla chuť setkat se s nimi osobně. Přikývla a popošla o pár kroků k němu. Spolu se vydali k brance.

„Sebastiane?“

Sebastian ten hlas okamžitě poznal a otočil se k muži, kterého velmi dlouho neviděl. Na schodech ke dveřím do Clařina domu stál Torkel a tvářil se mírně řečeno tázavě. Sebastian se rychle otočil zpátky ke Claře.

„Jděte napřed, je otevřeno. Mohla byste vzít tohle?“ podal jí nákupní tašky. „Kdyby se vám chtělo začít vařit oběd, nebudu se zlobit.“

Clara si od něj trochu překvapeně vzala tašky. Chvíli to vypadalo, že se chce na něco zeptat, ale nakonec si to rozmyslela, otočila se a zamířila k Sebastianovu domu. Sebastian se podíval na Torkela. Ten k němu mířil s výrazem, jako by sotva věřil vlastním očím.

„Co tu sakra děláš?“

Torkel mu podal ruku a Sebastian ji přijal. Torkel pevně stiskl. „Moc rád tě vidím. To už je věčnost.“

Očividně měl pocit, že musí Sebastiana obejmout. Krátké pevné objetí, které Sebastian zrovna neopětoval. Torkel ho pustil a udělal krok zpátky.

„Co děláš tady ve Väster?su?“

„Bydlím tamhle.“ Sebastian ukázal na sousední dům. „V matčině domě. Zemřela. Prodávám ho, proto tu jsem.“

„To je mi líto. Že zemřela.“

Sebastian pokrčil rameny. Zase tak smutné to nebylo a Torkel by to měl vědět, přece jen si pár roků byli dost blízcí. Je pravda, že to bylo před mnoha lety, přesněji řečeno před dvanácti, ale Sebastianovy rodiče a jeho vztah k nim spolu probírali mnohokrát. Torkel to řekl jen ze zdvořilosti. Jak by se také mohl chovat jinak? Uběhla příliš dlouhá doba na to, aby jen navázali tam, kde skončili. Příliš dlouhá doba na to, aby mohli vůbec říct, že se znají. Příliš dlouhá doba na to, aby hovor plynul jako horská bystřina. Proto se mezi nimi na chvíli rozhostilo ticho.

„Já jsem pořád u státní kriminálky,“ řekl Torkel po pár vteřinách, aby přerušil mlčení.

„Aha…“

Zase ticho. Torkel si odkašlal a kývl k domu, ze kterého vyšel.

„Musím se tam vrátit…“ Sebastian chápavě přikývl. Torkel se na něj usmál.

„Radši se drž zpátky, aby tě neviděla Ursula.“

„Takže vy spolu pořád děláte?“

„Je nejlepší.“

„Já jsem nejlepší.“

Torkel se podíval na muže, o kterém by před mnoha lety řekl, že je jeho přítel. Možná ne nejlepší přítel nebo snad ani dobrý přítel, ale rozhodně přítel. Samozřejmě mohl přejít Sebastianův komentář bez povšimnutí, souhlasně přikývnout, usmát se, poklepat Sebastianovi na rameno a vrátit se do domu, ale nebylo by to spravedlivé. Vůči nikomu z nich.

„Byls nejlepší. V některých věcech. V jiných jsi byl beznadějný případ.“

Sebastian svou poznámkou vlastně ani nic nemyslel. Byl to jen reflex. Bezmyšlenkovitý reflex. Během těch čtyř let, kdy společně s Ursulou pracovali, mezi sebou neustále soutěžili. Měli jiné specializace. Jiné úkoly. Jiné metody. Byli ve všem úplně jiní. Avšak v jedné věci se dojemně shodovali. Jen jeden z nich mohl být nejlepší v týmu. Tak byli oba nastavení. Ale Torkel měl pravdu. Sebastian byl v mnoha oblastech neporazitelný, nebo přinejmenším v některých. V jiných byl úplně beznadějný. Sebastian se na Torkela pousmál.

„Bohužel rozvíjím spíš tu beznadějnou stránku. Dávej na sebe pozor.“

„Ty taky.“

Sebastian se otočil a vydal se k brance. Velice se mu ulevilo, že Torkel neřekl něco jako „někdy večer bychom se měli sejít“ nebo „někdy zajdeme na pivo“. Očividně neměl stejně jako Sebastian potřebu obnovovat jejich vztah.

Když Sebastian zabočil doleva ke svému domu, všiml si Torkel, že na schody před Clařin dům vyšla Ursula. Dívala se za mužem, který zmizel za vedlejším domem. Jestliže z Torkelova pohledu vyzařovalo čiré překvapení, když Sebastiana uviděl, její pohled byl úplně jiný.

„To byl Sebastian?“ Torkel přikývl.

„Co ten tady sakra chce?“

„Jeho matka bydlela tady vedle.“

„Aha. Co on teď vlastně dělá?“

„Prý rozvíjí beznadějné stránky své osobnosti.“

„Takže se vůbec nezměnil,“ řekla Ursula významně.

Torkel se v duchu usmál, když si vzpomněl, jak se Ursula a Sebastian vždycky přeli o každý detail, každou analýzu, každý krok ve vyšetřování. Byli si v podstatě podobní, a proto spolu nedokázali vyjít. Vydali se zpátky do domu. Ursula cestou podala Torkelovi zavřený plastový pytlík. Vzal si ho s tázavým pohledem.

„Co to je?“

„Tričko. Našli jsme ho v koupelně v koši na prádlo. Je na něm krev.“

Torkel se na kus oděvu v pytlíku zadíval s novým zájmem. Pro Leonarda Lundina to nevypadalo vůbec dobře.

Rozhovor s Lisou Hanssonovou trval déle, než Vanja čekala. Jela na Palmlövské gymnázium, které se nacházelo kousek za Väster?sem. Bylo jasné, že je to škola s vysokými ambicemi. Stromy vysázené pečlivě v řadách, čisté kamenné zdi bez čmáranic a v národních srovnávacích zkouškách pravidelné umístění mezi deseti nejlepšími gymnázii. Škola, kterou žáci jako Leonard Lundin mohli poznat leda z

obrázku. Sem chodil Roger. Přešel z Runebergovy školy v centru města. Vanja tušila, že by měla prozkoumat, co s sebou tato změna školy přinesla. Roger přešel z jednoho prostředí do jiného. Vyvolalo to něco dalšího? Velké změny mohou vést ke konfliktům. Vanja se rozhodla, že zjistí víc o tom, kdo Roger vlastně byl. To bude další krok, rozhodla se, nejdřív si však ujasní, jak je to s těmi chybějícími hodinami, které Lisa Hanssonová tak urputně zapírá.

Než Vanja konečně zjistila, do které třídy Lisa chodí, našla správnou učebnu a přerušila hodinu angličtiny, uběhla půlhodina.

Než se Lisa zvedla, podle Vanji provokativně pomalu, a vyrazila k ní, třída si začala zvědavě šeptat. Jedna dívka v první řadě zvedla ruku, nečekala na reakci učitelky ani Vanji a spustila:

„Víte už, kdo to udělal?“ Vanja zavrtěla hlavou.

„Ještě ne.“

„Slyšela jsem, že to byl kluk z jeho bývalé školy.“

„Jo, Leo Lundin,“ vyhrkl nakrátko ostříhaný kluk, který měl v uchu dvě náušnice s falešnými drahokamy.

„Z jeho bývalé školy,“ upřesnil to, když Vanja na to jméno nereagovala.

Vanju to vlastně nepřekvapovalo. Město je relativně malé a teenageři jsou neustále on-line a v kontaktu. Samozřejmě si okamžitě začali psát zprávy, chatovat a tweetovat o tom, že jejich vrstevníka odvezli k výslechu. Kromě toho za dost podivných okolností. Vanja nehodlala dělat nic, co by přispělo k šíření různých zvěstí. Naopak.

„Vyslýcháme spoustu lidí a nadále prošetřujeme všechny možnosti,“ řekla, nechala Lisu vyjít ven a pak dveře do učebny zavřela.

Když vyšly na chodbu, Lisa zkřížila ruce na prsou, drze se na Vanju podívala a zeptala se jí, co chce. Vanja jí vysvětlila, že si potřebuje ověřit některé informace.

„Smíte mě vyslýchat, když tu nejsou mí rodiče?“ Vanja pocítila, jak se jí zmocňuje vztek, ale snažila se nedat to najevo. Místo toho se na Lisu usmála a řekla tak klidně, jak to jen šlo:

„Já tě nevyslýchám. Nejsi z ničeho obviněná. Chci s tebou jen chvíli mluvit.“

„Stejně chci, aby u toho byla máma nebo táta.“

„Proč? Zabere to jen pár minut.“ Lisa pokrčila rameny.

„Stejně to chci.“

Vanja nedokázala potlačit nával zlosti, ale věděla, že by bylo k ničemu pokračovat v rozhovoru proti Lisině vůli. Takže dívka zavolala otci, který pracoval poblíž, a poté, co odmítla Vanjino pozvání na kávu nebo

colu ve školní kantýně, na něj šly čekat do přízemí.

Vanja využila čas tím, že zavolala Billymu a Ursule. Billy jí řekl, že je v podstatě vyloučeno, aby k tak brutální vraždě došlo v Gustavsborgsgatan. V okolí leží Mälardalská vysoká škola, plavecký bazén a hřiště, takže je tu poměrně hodně lidí a aut. V místech, kde nestojí domy, jsou parkoviště a otevřená prostranství. Určitě je příliš brzy na to, aby Lea Lundina vyškrtli ze seznamu podezřelých, ale museli by přijít s jiným, realistickým scénářem. Dobrá zpráva byla, že Billy viděl v ulici bezpečnostní kamery. V nejlepším případě jsou události pátečního večera někde nahrané. Billy to půjde zjistit.

Ursula neměla moc co říct kromě toho, že poslali zakrvácené tričko na rozbor. Prozkoumala garáž a moped, nikde nebyly stopy po krvi, a teď se chystá jít do domu. Vanja jí připomněla, aby zvlášť pečlivě prošla Leův pokoj, ale dozvěděla se jen, že Ursula už nemůže být pečlivější než teď a kdykoli jindy.

Lisa seděla na zemi na chodbě, zády se opírala o zeď a pozorovala Vanju, jak kolem ní chodí sem a tam s mobilem u ucha. Působila celkem znuděně, ale mozek jí zaměstnávala otázka, na co se chce ta policajtka zeptat. A jak má odpovědět. Nakonec se rozhodla, že se bude držet své strategie. Na podrobnosti si nebude moct vzpomenout.

Roger přišel. Úkoly.

Čaj. Televize.

Roger odešel.

Obyčejný, trochu nudný páteční večer. Otázka byla, jestli to bude stačit.

Lisin otec dorazil za dvacet minut. Vanja nevěděla, jestli to bylo tím, že měla v čerstvé paměti toho obřího korálkového Ježíše (Víc než pět tisíc korálků, úžasné!), nebo zda to způsobil ten světle modrý, očividně levný oblek od Dressmanna a ulíznutý účes ? la Ken, ale když se ten rozčilený muž přiřítil do chodby, ihned si vzpomněla na svobodnou církev. Představil se jako Ulf a následující tři minuty věnoval výkladu o tom, že má v úmyslu ohlásit, že se policie pokouší vyslýchat nezletilou osobu v nepřítomnosti rodičů, a to dokonce na půdě dceřiny školy! To už jí rovnou mohli kolem krku pověsit ceduli s nápisem „podezřelá“.

Copak Vanja neví, jakou rychlostí se mezi teenagery šíří drby? Nemohla být trochu diskrétnější?!

Vanja mu co nejklidněji vysvětlila, že podle zákona Lisa nezletilá není, a navíc je poslední osobou, která viděla Rogera naživu, kromě vraha, dodala pro jistotu —, a že si chce jen ověřit nějaké informace.

Mimo to respektovala Lisino přání, aby u rozhovoru byl přítomen její otec, a dosud Lise nepoložila jedinou otázku. Ulf se podíval na Lisu, aby mu to potvrdila, a ta přikývla. Vanja se také nabídla, že Lisu doprovodí zpátky do třídy a vysvětlí, že není nijak podezřelá z účasti na vraždě Rogera Erikssona.

Ulfa to zjevně uspokojilo, trochu se uklidnil a společně zamířili do pečlivě uklizené společenské místnosti, kde se posadili do pohodlných křesel.

Vanja jim řekla, že v průběhu vyšetřování dva na sobě nezávislé zdroje potvrdily, že Roger se v pátek večer těsně po deváté nacházel ve městě, a ne u Lisy doma, jak tvrdila. K Vanjinu překvapení se Ulf ani neobrátil k Lise a rovnou na její tvrzení zareagoval:

„Tak se pletou. Ty vaše zdroje.“

„Oba dva?“ Vanja jen těžko skrývala překvapení.

„Ano. Jestli Lisa říká, že Roger u ní byl až do deseti večer, tak tam byl. Moje dcera nelže.“ Ulf vzal dceru ochranitelsky kolem ramen, aby podpořil svůj výrok.

„Možná se jen zmýlila v tom, kolik bylo hodin, to se stává,“ zkusila to Vanja a zadívala se na Lisu, která tiše seděla vedle otce.

„Přece řekla, že Roger odešel, když na čtyřce začínaly zprávy. Ty snad začínají každý večer v deset, pokud se hrubě nemýlím?“

Vanja to vzdala. Obrátila se raději přímo na Lisu.

„Je možné, že sis spletla čas, kdy Roger odcházel? Je důležité, abychom věděli všechno přesně. To nám pomůže najít toho, kdo ho zabil.“

Lisa se přitiskla trochu blíž k otci a zavrtěla hlavou.

„Výborně, tak to bychom měli. Chtěla jste ještě něco? Jestli ne, musím se vrátit do práce.“

Vanja se nezmínila o tom, že musela čekat půl hodiny, než směla položit otázku, a že má také svou práci. Nejspíš důležitější než on. Naposledy to zkusila.

„Obě osoby, se kterými jsme mluvili, jsou si naprosto jisté časem, a to zcela nezávisle na sobě.“

Ulf se na ni upřeně zadíval, a když promluvil, zněl jeho hlas tvrději. Vanja v něm vytušila člověka, který není zvyklý na odpor.

„To si je má dcera taky, takže to vypadá na tvrzení proti tvrzení, že ano?“

Dál se Vanja nedostala. Lisa ze sebe nevydala ani hlásku a Ulf jasně naznačil, že bude přítomen u každého dalšího případného rozhovoru. Vanja mu neprozradila, že o tom, jestli bude smět být přítomen, rozhodne ona a její kolegové, nikoli on. Místo toho jen mlčky stála, zatímco Ulf se zvedl, objal dceru, políbil ji na tvář, kývl na Vanju, podal jí ruku, opustil společenskou místnost a poté i budovu.

Vanja stála na místě a dívala se za ním. Vlastně je úžasné, že nějaký rodič tak stoprocentně stojí na straně svého dítěte. Vanja se při své práci až příliš často setkávala s pravým opakem. Nebo přínejmenším s rodinami, kde byli teenageři víceméně cizími lidmi a rodiče neměli tušení, co jejich dítě kde dělá a s kým. Takže otec, který přispěchal z práce, objal dceru kolem ramen, byl jí oporou a bránil ji, by ve Vanjině světě měl být vítanou výjimkou. Měl by. Jenže Vanja se nemohla zbavit pocitu, že Ulf nebrání ani tolik Lisu, jako spíše dojem dokonalé rodiny s dobře vychovanou dcerou, která nikdy nelže. Že je pro něj důležitější, aby se vyhnul pomluvám a spekulacím, než aby vyšla najevo pravda o tom, co se onoho pátečního večera stalo. Vanja se otočila k Lise, která si okusovala nehet na prsteníčku.

„Doprovodím tě do třídy.“

„To nemusíte.“

„Vím, ale stejně to udělám.“

Lisa pokrčila rameny. Mlčky prošly podél řady šatních skříněk, před vchodem do jídelny zahnuly doprava a vyšly po širokých kamenných schodech do druhého poschodí. Lisa šla se sklopenou hlavou, takže Vanja neviděla, jak se tváří, protože jí přes obličej padaly vlasy.

„Jakou máš teď hodinu?“

„Španělštinu.“

„?Qué hay en el bolso?“ Lisa se naprosto nechápavě podívala na Vanju. „To znamená: ‚Co máš v tašce?‘“

„Já vím.“

„Učila jsem se španělsky na druhém stupni a tohle je vlastně to jediné, co si pamatuju.“

„Aha.“

Vanja se odmlčela. Lise se krátkým „aha“ podařilo jasně vyjádřit, jak málo ji Vanjiny ubohé znalosti španělštiny zajímají. Zřejmě právě dorazily ke správné učebně, protože Lisa zpomalila a sáhla na kliku. Vanja jí položila ruku na rameno. Lisa na chvíli ztuhla a podívala se na Vanju.

„Vím, že lžeš,“ řekla Vanja tiše a zadívala se dívce do očí. Lisa pohled s naprosto neutrálním výrazem opětovala. „Nevím proč, ale zjistím to. Nějak.“

Vanja se odmlčela a čekala na Lisinu odpověď. Žádné se ale nedočkala.

„Teď, když vidíš, že to vím, nechceš mi něco říct?“ Lisa zavrtěla hlavou.

„Co by to mělo být?“

„Například pravda.“

„Jdu na španělštinu.“ Lisa se podívala na Vanjinu ruku, která stále spočívala na jejím rameni. Vanja ji odtáhla.

„Výborně, tak na brzkou shledanou.“

Vanja se vydala chodbou zpátky a Lisa se za ní dívala, dokud nezmizela za skleněnými dveřmi na konci chodby. Pak opatrně pustila kliku dveří, poodešla o pár kroků a vytáhla mobil. Rychle vyťukala číslo. Ani jméno, ani číslo toho, komu šla volat, neměla uložené v telefonu a byla zvyklá po každém zavolání smazat seznam hovorů. Nikdy nemohla vědět, jestli jí někdo neprohlédne mobil. Párkrát to zazvonilo, než

dotyčný telefon zvedl.

„To jsem já.“ Lisa se znovu rozhlédla po chodbě. Byla liduprázdná. „Právě za mnou byla policie.“ Lisa obrátila oči v sloup, když slyšela, co osoba na druhém konci říká.

„Ne, jasně že jsem jim nic neřekla, ale přijdou na to. Jedna z nich se mnou mluvila už dvakrát. A vrátí se. Vím to.“

Lisa, jíž se během celého výslechu dařilo vypadat znuděně, teď byla znepokojená. Skrývala to už tak dlouho, zasouvala pravdu někam hluboko do svého nitra a snažila se ji pohřbít. Teď pochopila, že spousta lidí se bude snažit z ní tu pravdu vypáčit, a začínaly ji opouštět síly. Osoba v telefonu se ji snažila posílit. Povzbudit. Dodat jí argumenty. Přikývla. Cítila se o trochu silnější. Bude to v pohodě. Když za sebou zaslechla v chodbě kroky, rychle hovor ukončila, prstem si odhrnula z čela pramen vlasů, který se jí zachytil na řasách, potlačila obavy a zamířila na hodinu španělštiny. Tak lehkým krokem, jak jen dokázala.

Lena Erikssonová strávila dopoledne ve stejném křesle jako včera. Pak začala přecházet po bytě. Zapalovala si jednu cigaretu od druhé. V malém přízemním třípokojovém bytě se vznášela lehká mlha z nikotinu a dehtu. Jako by nemohla delší dobu vydržet na jednom místě. Chvíli seděla na Rogerově neustlané posteli, ale neunesla pohled na džíny, komínky učebnic a jeho staré televizní hry, přetrvávající důkazy toho, že v tomto pokoji bydlel šestnáctiletý kluk. Snažila se najít klid v koupelně, kuchyni, své ložnici. Ale každé místo jí ho příliš připomínalo, a tak se přemisťovala na další a další. Dokola a dokola, kroužila po bytě jako truchlící matka, kterou také byla.

Ale bylo tu ještě něco, ještě druhá věc, kvůli níž chodila nepokojně pořád dokola. Ten hlas. Hlásek někde hluboko v její duši.

Je to její chyba? Je to její chyba? Sakra, proč jen se pouštěla do těch telefonátů. Ale byla naštvaná. Chtěla se mstít. Tak to začalo. Peníze. Telefonáty, peníze, telefonáty. Pořád dokola, přesně jako to kroužení po bytě. Ale že to povede k něčemu takovému? To netušila, to opravdu netušila. A neměla

zdání, jak to zjistit. Ale musela to vědět. Potřebovala s jistotou vědět, že je jen matka, která přišla o syna, že je nevinná a postihlo ji to nejhorší zlo. Lena si zapálila další cigaretu. Dneska chtěli jít nakupovat. Jako vždycky by se pohádali o peníze, oblečení, přístup, respekt, o všechna ta slova, o nichž věděla, že Rogera unavují. Lena se rozplakala. Tak moc jí chyběl. Padla na kolena, přemohl ji smutek a bolest. Bylo to očistné, ale skrz slzy znovu zaslechla ten hlásek.

Co když za to můžeš ty?

„Člověk si připadá jako tak špatný rodič. Myslí si, že dělá všechno, ale oni se mu prostě vymknou z rukou.“

Clara dopila šálek kávy a postavila ho zpátky na stůl. Podívala se na Sebastiana, který seděl naproti ní. Ten souhlasně přikývl, aniž by ji vlastně poslouchal. Clara od chvíle, kdy vstoupili do domu, nemluvila o ničem jiném než o svém špatném vztahu se synem Leonardem. Bylo to celkem pochopitelné, vzhledem k dopoledním událostem, ale kromě nejbližších trpících to zajímalo jen málokoho. Sebastian uvažoval, jestli má poukázat na to, že používá-li slovo „člověk“ místo „já“, když mluví o sobě, jde v podstatě o verbální obranný mechanismus, způsob, jak své selhání zobecnit, odosobnit, a aspoň částečně tak zmírnit bolest. Ale došlo mu, že takový výrok by brala jako zlomyslný a jen by jím přiživil negativní dojem, který v ní vyvolal. To nechtěl.

Aspoň prozatím.

Dokud se nerozhodne, jestli se ji pokusí dostat do postele, nebo ne. Raději tedy pokračoval v jemném stylu. Klidně a důstojně. Neodsuzoval ji, byl spíš chápavý. Kradmo se jí podíval na prsa, ve žlutohnědém svetru vypadala velmi slibně.

„Takové už děti prostě jsou. Někdy to funguje, jindy ne. Pokrevní pouta nejsou zárukou fungujícího vztahu.“

Sebastian uvnitř trpěl. Co to mele za blbosti? Sedm let studia psychologie, dvacet let profesní činnosti a toto je jeho závěr, toto řekne na útěchu ženě, které se během pár hodin obrátil život vzhůru nohama.

„Někdy to funguje, jindy ne.“

Nevěřícně sledoval, jak Clara vážně přikyvuje, zcela spokojená s jeho zevrubnou analýzou. Dokonce se na něj vděčně usmála. Určitě se s ním vyspí, jestli si dál povede dobře. Vstal a začal sbírat talíře a skleničky ze stolu. Když se vrátil od Torkela, Clara už vařila. Zapečené brambory s volským okem. V lednici našla skleničku zavařené červené řepy, která se kupodivu dala jíst. A dvě piva. Sebastian jedl s chutí, kdežto Clara se v jídle spíš jen šťourala. Připadalo jí, že se jí knedlík v žaludku každou minutou zvětšuje, a neustále jí bylo trochu špatně. Ale zároveň bylo příjemné sedět u prostřeného stolu. A mít s kým mluvit.

Rozebírat to.

S někým, kdo poslouchá. Kdo je tak chytrý. Uklidňovalo ji to. Ten buran je nakonec docela milý.

Otočila se k Sebastianovi, který stál zády k ní a dával nádobí do myčky.

„Moc často jste sem na návštěvu nejezdil, že? Přistěhovali jsme se sem v roce 1999 a mám pocit, že jsem vás tu ani jednou neviděla.“ Sebastian neodpověděl přímo. Jestliže Clara mluvila s Esther, jak tvrdila předtím v zahradě, tak už nejspíš věděla, s jakou frekvencí za rodiči jezdil. Sebastian se narovnal.

„Nebyl jsem tu ani jednou.“

„Proč?“

Sebastian v duchu uvažoval, jaký důvod jeho absolutní nepřítomnosti asi matka uváděla. Otázkou bylo, jestli skutečnou příčinu nulového kontaktu přiznala aspoň sama sobě.

„Neměli jsme se rádi.“

„Proč?“

„Byli to idioti. Bohužel.“

Clara se na něj zadívala a rozhodla se, že se radši dál ptát nebude. Jistě, jeho rodiče nepůsobili zrovna jako nejzábavnější lidé na světě. Ale zdálo se jí, že matka trochu ožila, když otec před pár lety zemřel. Lépe se s ní povídalo. Dokonce si spolu párkrát daly kávu a Clara byla opravdu smutná, když jednoho dne pochopila, že Sebastianově matce už moc času nezbývá.

Vtom zazvonil zvonek a o vteřinu později slyšeli, že někdo otevřel vstupní dveře. Z předsíně zahalekal na pozdrav Torkel a za okamžik se objevil ve dveřích. Obrátil se rovnou na Claru.

„Jsme hotoví, můžete se vrátit. Mrzí mě, jestli jsme vám způsobili nepříjemnosti.“

Na Torkelově hlase ovšem žádná lítost nebyla příliš znát. Byl jako vždy korektní. Sebastian téměř neznatelně zavrtěl hlavou. Nepříjemnosti. Ta fráze je určitě z nějakého nařízení o komunikaci nebo z příručky o styku policie s veřejností zhruba z roku 1950. Je přece úplně jasné, že jí způsobil nepříjemnosti. Zadržel jí syna a obrátil dům vzhůru nohama. Zdálo se ale, že Clara na to reagovat nebude. Vstala a

téměř demonstrativně se otočila k Sebastianovi.

„Díky za oběd. A za společnost.“ Aniž by Torkelovi věnovala jediný pohled, odešla z kuchyně. Když se za

ní zabouchly vstupní dveře, popošel Torkel o krok do kuchyně. Sebastian se dál opíral o kuchyňskou linku.

„Koukám, že ses ani trochu nezměnil. Pořád stejný rytíř v lesklé zbroji a ochránce dam.“

„Stála venku a byla jí zima.“

„Kdyby to byl taťka Lundin, tak by tam stál do teď. Můžu si dát?“

Torkel kývl směrem k zapnutému kávovaru, v konvici tam zbývalo pár decilitrů kávy.

„Posluž si.“

„A hrnek?“

Sebastian ukázal na skříňku a Torkel z ní vyndal hrnek značky Iittala s červenými proužky.

„Je fajn tě zase vidět. Neviděli jsme se až moc dlouho.“

Sebastian se obával, že takový úvod povede k tomu, že Torkel přece jen navrhne nějaký sraz nebo pivo. Postupoval obezřetně.

„Nebo přinejmenším dlouho.“

„Co teď děláš?“

Torkel si nalil z konvice zbytek kávy a vypnul kávovar.

„Žiju z autorských honorářů a životní pojistky své ženy. A teď mi umřela matka, takže můžu prodat tenhle dům a chvíli žít na její účet. Ale abych odpověděl na tvou otázku: nic. Zrovna teď nedělám nic.“

Torkel se zarazil. Sebastian si pomyslel, že řekl příliš náhlých informací, které podle všeho nepatří do kategorie odpovědí „to víš, nějak to jde“, kterou zřejmě Torkel očekával. Ale totální nečinnost v kombinaci s úmrtím v rodině snad Torkela odradí od nápadu, že by se mohli „setkat a pokecat“. Sebastian se

podíval na bývalého kolegu a v jeho očích spatřil upřímný smutek. To byla jedna z Torkelových hezkých vlastností, empatie. Korektní, ale soucitný. Navzdory všemu, co viděl ve své práci.

„Životní pojistka tvé ženy…“ Torkel si usrkl kávy. „Ani jsem nevěděl, že ses oženil.“

„No jo, oženil a ovdověl. Za dvanáct let se toho stane.“

„To je smutné. Je mi to líto.“

„Díky.“ Rozhostilo se mezi nimi ticho. Torkel pomalu upíjel kávu a předstíral, že je teplejší, než ve skutečnosti byla, aby nemusel dál vést pokulhávající konverzaci. Sebastian se do toho vložil a pomohl mu. Torkel se očividně snažil navázat s ním kontakt. Z nějakého důvodu. Po dvanácti letech mu Sebastian mohl dopřát dalších pět minut hraného zájmu.

„A co ty? Jak se máš?“

„Zase jsem se rozvedl. Už je to víc než tři roky.“

„To je smutné.“

„Ano. Jinak to celkem ujde. Pořád jsem tam. U kriminálky.“

„Jo, to jsi říkal.“

„Jo…“

Opět ticho.

Opět usrknutí kávy.

Opět záchrana. Nejmenší společný jmenovatel. Práce.

„Našli jste něco u Lundinových?“

„I kdyby ano, tak ti to nemůžu říct.“

„Ne, to je jasný. Vlastně mě to nezajímá. Jen konverzuju.“

Zahlédl snad v Torkelově tváři záblesk zklamání? Ať to bylo cokoliv, trvalo to jen vteřinku, než Torkel rychle pohlédl na hodinky a narovnal se.

„Už budu muset jít.“ Postavil poloprázdný hrnek na linku. „Díky za kafe.“

Sebastian ho vyprovodil do předsíně. Opřel se o zeď, zkřížil ruce na prsou a díval se, jak si Torkel bere z věšáku lžíci na boty a obouvá si polobotky, které si zul přede dveřmi. Najednou viděl šedivějícího staršího muže, starého přítele, který to myslel dobře a ke kterému byl až příliš úsečný.

„Mohl jsem třeba poslat pohled nebo tak něco.“

Torkel se při obouvání zarazil a podíval se na Sebastiana skoro tázavě, jako by ho špatně slyšel.

„Prosím?“

„Nemysli si, že je tvoje chyba, že uplynula tak dlouhá doba, až jsme ztratili kontakt. Říkám, že jsem o sobě mohl dát vědět, kdyby mi to přišlo důležité.“

Torkelovi trvalo pár vteřin, než vstřebal Sebastianova slova, mezitím vrátil lžíci zpátky na věšák.

„Já si přece nemyslím, že je to moje chyba.“

„Dobře.“

„Nebo aspoň ne jenom moje.“

„Hm.“

Torkel zůstal chvíli stát s rukou na klice. Má něco říct? Má Sebastianovi vysvětlit, že když někomu řekne, že jejich vztah nebyl důležitý a nemělo cenu ho udržovat, tak to nikdo nebude brát jako útěchu, i když to tak Sebastian myslel? Spíš naopak. Má to říct? Nakonec tu myšlenku zavrhl. Vlastně by ho to ani nemělo překvapovat. Mnohokrát si dělali legraci z toho, že Sebastian nemá pochopení pro city druhých, protože je psycholog. Sebastian vždy odpovídal tím, že pochopení pro city se přeceňuje. Říkával, že důležité jsou pudy, ne city, to jsou jen vedlejší produkty. V duchu se usmál, když pochopil, že právě teď je nejspíš pro Sebastiana vedlejším produktem.

„Tak zase někdy,“ řekl Torkel a otevřel dveře.

„Možná.“

Torkel za sebou zabouchl. Slyšel, jak zaklapla západka. Vyrazil od domu a doufal, že na něj Ursula počkala v autě.

Torkel vystoupil před budovou policie a Ursula jela zaparkovat. Celou cestu se o Sebastianovi nezmínili. Torkel se o to jednou pokusil, ale Ursula mu jasně naznačila, jaký má na to názor, a po zbytek cesty řešili případ. Předběžný rozbor zakrváceného trička byl jasný, Ursula se po telefonu dozvěděla, že na něm jsou stopy krve jediné osoby. Rogera Erikssona. Bohužel množství krve odpovídalo spíše Leovu tvrzení, že se tam krev dostala během rvačky, než že by byla výsledkem brutálního ubodání v afektu.

Kromě toho se drzoun během posledních výslechů proměnil v ufňukaného kluka a Torkelovi se stále hůře věřilo, že by tato politováníhodná figurka byla schopná něčeho tak promyšleného, jako je hodit tělo do tůně. A odvézt ho k ní autem, které neměl. Ne, to byla chabá teorie. I když u něj našli krev oběti, nebylo to reálné.

Přesto ještě nebyli připraveni Leovu stopu úplně odepsat. V tomto vyšetřování už se stalo dost chyb. Zadrží Leonarda přes noc, ale jestli nenajdou nic dalšího, těžko přesvědčí státního zástupce, aby souhlasil s jeho vzetím do vazby. Torkel s Ursulou se rozhodli, že svolají celý tým, aby se poradili a zkusili společně najít cestu kupředu.

Ponořen do těchto myšlenek otevřel Torkel dveře do vstupní haly policejní stanice a vrátná na něj zamávala.

„Máte tu návštěvu,“ řekla a ukázala na zelená křesla u okna. Seděla tam tlustá, špatně oblečená žena. Když si všimla, že na ni vrátná ukazuje, vstala.

„Kdo je to?“ zeptal se Torkel potichu, aby ho nezaskočila zcela nepřipraveného.

„Lena Erikssonová. Matka Rogera Erikssona.“

Matka, to není dobrý, stihl si Torkel pomyslet, než mu žena zaklepala na rameno.

„Vy to teď máte na starosti? Vraždu mého syna?“ přistoupila Lena k Torkelovi. Ten se k ní otočil.

„Ano. Jmenuji se Torkel Höglund. Upřímnou soustrast.“ Lena Erikssonová jen přikývla.

„Takže to udělal Leo Lundin?“ Torkel pohlédl do jejích pátravých očí. Chce to vědět. Jasně že to chce vědět. To, že odhalí, najdou a odsoudí vraha, je pro truchlící velmi důležité. Bohužel jí Torkel nemohl odpovědět tak, jak by chtěla.

„Mrzí mě to, ale nemohu s vámi mluvit o detailech vyšetřování.“

„Ale zatkli jste ho?“

„Jak jsem řekl, nemohu o tom s vámi mluvit.“

Zdálo se, že ho Lena ani neposlouchá. Přistoupila k Torkelovi o krok blíž. Až moc blízko. Torkel potlačil impuls, který mu velel ustoupit.

„Pořád po Rogerovi šel a šil do něj. Pořád. Mohl za to on, že Roger přešel na tu pekelnou snobskou školu.“

Ano, mohl za to on. Leo Lundin. Nebo Leonard, to je ale stupidní jméno. Jak dlouho to trvalo, Lena netušila. Ta šikana. Začalo to na druhém stupni, tolik věděla, ale Roger jí o tom na začátku neřekl. Neřekl nic o hanlivých přezdívkách, šťouchancích na chodbě, roztrhaných knížkách a vylomené skříňce. Když někdy přišel ze školy jen v kalhotách nebo s mokrými botami, vymlouval se. Říkal, že si roztrhl tričko a boty našel po tělocviku v záchodě. Vymýšlel si vysvětlení pro to, že se mu ztrácely peníze a věci. Ale Lena něco tušila a Roger to nakonec částečně přiznal.

Ale prý to bylo v pohodě. Pod kontrolou.

Zvládal to sám. Jestli se do toho vloží ona, bude to horší. Ale pak přišlo násilí. Rány. Modřiny. Natržený ret a oteklé oko. Kopanec do hlavy. Tehdy šla Lena do školy. Setkala se s Leem a jeho matkou a po téměř hodinovém rozhovoru v ředitelně pochopila, že jim nikdo nepomůže. Nebylo pochyb o tom, kdo je u Lundinových doma hlavou rodiny.

Lena věděla, že v akademickém smyslu slova není zrovna nejbystřejší, ale vyznala se v otázkách moci. Rozeznávat mocenské poměry a struktury uměla. Šéf nutně nemusí být tím, kdo rozhoduje. Autoritu nemá vždy rodič. Učitelský sbor nemusí vést ředitel. Lena vždy snadno odhalila, kdo má ve skutečnosti moc, jak ji používá a jak se k němu má chovat, aby získala co nejvíce výhod. Nebo aspoň neměla žádné nevýhody. Někteří ji nazývali intrikánkou, jiní by o ní řekli, že je kam vítr tam plášť, a mnoho lidí si prostě jen myslelo, že leze druhým do zadku. Ale tak se protlouká člověk, kterého celý život obklopuje moc, aniž by kdy sám nějakou měl.

Ale to není pravda, řekl hlásek v její hlavě, který ji doprovázel celý den. Ty jsi měla moc.

Lena ten hlas potlačila, nechtěla ho poslouchat. Chtěla slyšet, že to udělal Leo. Byl to on! Věděla to. Muselo to tak být. Jenom potřebovala, aby to ten dobře oblečený starší muž, před nímž stála, pochopil.

„Jsem si jistá, že to byl on. Už dřív Rogera mlátil. Ubližoval mu. Nikdy jsme to neohlásili na policii, ale můžete si to ověřit ve škole. Byl to on. Vím, že to byl on.“

Torkel chápal její tvrdohlavost, její přesvědčení. Pozoroval to, co už viděl tolikrát předtím. Vůli nejen to vyřešit, ale také pochopit. Kluk, který syna šikanoval a trápil, překročil hranici. To je srozumitelné. To je uchopitelné. Realita by byla zase o něco blíž. Také věděl, že o moc dál se v rozhovoru nedostanou, a tak položil Leně ruku na rameno a opatrně, téměř neznatelně ji manévroval k východu.

„Uvidíme, jak se vyvine vyšetřování. Budu vás informovat o všem, co se stalo.“

Lena přikývla a teprve teď sama od sebe vyrazila k proskleným dveřím. Najednou se ale zastavila.

„Ještě jedna věc.“ Torkel k ní přistoupil.

„Ano?“

„Volají mi novináři.“

Torkel si povzdechl. Jasně že volají. V její nejtěžší hodině. Když je nejzranitelnější. Je jedno, kolikrát už si noviny posypaly hlavu popelem poté, co zveřejnily rozhovor s člověkem, který zjevně nebyl psychicky vyrovnaný a zcela nechápal, do čeho jde. S hluboce zarmouceným a šokovaným člověkem.

Je to jako přírodní zákon. Zavraždí dítě.

Zavolají novináři.

„Ze zkušenosti vím, že většina lidí, kteří poskytnou novinám rozhovor v situaci, ve které jste teď vy, toho potom litují,“ řekl jí Torkel upřímně. „Můžete jim buď nezvedat telefon, nebo je odkázat na nás.“

„Ale oni chtějí exkluzivní rozhovor a chtějí za něj zaplatit. Jen jsem se chtěla zeptat, jestli nevíte, kolik za takový rozhovor dávají.“

Torkel se na ni podíval s výrazem, který si Lena vyložila tak, že ji úplně nepochopil. Opravdu ji nepochopil, ale ne tak, jak si myslela.

„Říkala jsem si, že jste už takové situace zažil. Jaká je rozumná cena?“

„Nevím.“

„Nikdy jsem s nimi neměla co do činění, o jaké částce se tady bavíme? Tisíc? Pět tisíc? Patnáct tisíc?“

„Opravdu nevím. Radím vám, abyste s nimi nemluvila vůbec.“

Lenin pohled však jasně naznačoval, že taková možnost nepřipadá v úvahu.

„Zatím jsem s nimi nemluvila. Ale teď chtějí zaplatit.“

Torkel ji pochopil. Nejspíš potřebuje peníze. Není zvědavá na jeho morální zábrany nebo na úvahy, které vycházejí ze zkušeností. Chce od něj slyšet cenu. Má vůbec právo jí k tomu něco říkat? Jak je to dlouho, co naposledy potřeboval peníze? Potřeboval je vůbec někdy?

„Dělejte, jak myslíte. Jen buďte opatrná.“ Lena přikývla a Torkel ke svému velkému překvapení uslyšel sám sebe, jak říká: „Prodejte to draze.“

Lena s úsměvem přikývla, otočila se a odešla. Torkel několik vteřin stál a oknem se za ní díval, jak odchází ulicí do pozdně jarního slunce. Pak její návštěvu pustil z hlavy a otočil se, aby se vrátil ke své práci a svým kolegům.

Ale zkouškám ještě nebyl konec.

Přikulhal k němu Haraldsson. Z jeho vážného výrazu Torkel pochopil, že si Haraldsson chce promluvit. O tom, co se Torkel snažil odsunout co nejdál. O tom, o co ho Vanja prosila už třikrát.

„Když někdo říká, že s tebou chce úzce spolupracovat, co bys řekla, že to znamená?“

Haraldsson ležel na své půlce manželské postele s rukama za hlavou a zíral před sebe. Vedle něj ležela Jenny s dvěma polštáři pod zadkem a chodidly se opírala o matraci. Čas od času nadzdvihla podbřišek ke stropu, do kterého prázdně civěl její muž. Bylo dvaadvacet hodin třicet minut.

Milovali se. Nebo šukali.

Nebo ani to ne, aby byl Haraldsson upřímný. Z povinnosti vstříkl do své ženy semeno, zatímco myšlenkami bloudil úplně jinde.

V práci.

Na schůzce s Torkelem, při níž mu Haraldsson řekl, že ho Hanserová, proti Torkelovu výslovnému přání

— chce vyřadit z vyšetřování.

„No to znamená, že máš s někým spolupracovat,“ odpověděla Jenny a zvedla boky opět nad matraci, aby byl tobogán do její čekající dělohy strmější.

„Jo, přesně to by jeden řekl, viď? Kdybys řekla kolegovi, že bude pracovat ve tvé blízkosti, tak by to znamenalo, že budete pracovat spolu. Na stejné věci. Se stejným cílem, nebo ne?“

„Hm.“

Po pravdě řečeno Jenny poslouchala jen na půl ucha. Znala to všechno až příliš dobře. Od chvíle, kdy Haraldsson dostal novou šéfku, mluvil většinou jen o práci, a mluvit o práci znamenalo především ventilovat svou nespokojenost. Nebyl takový rozdíl, že tentokrát měl na mušce celostátní kriminálku, a ne Kerstin Hanserovou.

Stejná písnička s novým textem.

„Víš, co si ten Torkel Höglund z celostátní kriminálky představuje pod úzkou spoluprací, víš to?“

„Jo, říkal jsi to.“

„Vůbec to tak nemyslel! Když na něj zatlačím a zeptám se ho, jak to vidí s naším spolupracováním, tak z

něj vyleze, že vlastně vůbec spolupracovat nebudeme. Není to zatraceně divný?“

„Jo, je to úplně nepochopitelný.“

Jenny použila stejná slova jako on při večeři. Všimla si, že je to dobrý způsob, jak vypadat zúčastněně, aniž by skutečně byla. Ne že by ji manželova práce nezajímala. To vůbec ne. Měla ráda, když jí všechno vyprávěl, od historek o padělatelích, kteří udělali nějakou chybu, až po detaily o předloňském přepadení transportu cenin. Ale pak přišla Hanserová a historky z policejní práce musely ustoupit dlouhým přednáškám o nespravedlnosti.

Hořkosti. Stížnostem.

Potřeboval myslet na něco jiného.

„Ale víš, ke komu se můžeš dostat opravdu, opravdu blízko?“ Jenny se k němu otočila a rukou zajela pod peřinu k jeho ochablému penisu. Haraldsson se k ní otočil s výrazem člověka, kterému vrtali tři zuby a právě zjistil, že má kaz ve čtvrtém.

„Zase?“

„Mám ovulaci.“ Ruka ho našla a uchopila ho. Zmáčkla. Jemně, ale vyzývavě.

„Zase?“

„Myslím, že jo. Ráno jsem si naměřila třicet osm a půl stupně. Měli bychom zkusit štěstí.“

Haraldsson ke svému velkému překvapení ucítil, že se opět plní krví. Jenny si přelezla na jeho stranu postele a otočila se k němu zády.

„Pojď zezadu, tak se dostaneš hlouběji.“

Haraldsson se otočil na bok, zaujal pozici a lehce vklouzl dovnitř. Jenny se k němu napůl otočila.

„Ráno musím brzy vstávat, tak to nesmí zabrat celou noc.“ Poplácala Haraldssona po tváři a zase se otočila. Thomas Haraldsson uchopil svou ženu za boky a myšlenky se mu volně rozběhly. On jim sakra ukáže.

Všem jim ukáže. Jednou provždy.

Sám sobě slíbil, že vyřeší vraždu Rogera Erikssona.

Zatímco se Haraldsson pokoušel co nejrychleji oplodnit svou ženu, aby ji nepřipravil o noční spánek, seděl muž, který nebyl vrah, jen o pár kilometrů dál v županu u internetu a udržoval si přehled o vyšetřování.

V chabě osvětlené vilové čtvrti seděl potmě v místnosti, kterou hrdě nazýval svou pracovnou, a dopadalo na něj jen studené světlo obrazovky. Místní noviny se tomu úmrtí, nedokázal to nazývat vraždou, stále věnovaly, i když už nepřinášely novinky tak často. Těžištěm jejich zpráv dnes byla „škola v šoku“ se čtyřstránkovou reportáží z Palmlövského gymnázia. Zdálo se, že všichni, od kuchařek přes studenty až po učitele, měli potřebu se k tomu vyjádřit. Někteří mohli úplně klidně zůstat zticha, pomyslel si muž, který nebyl vrah, když pročítal každý šablonovitý řádek, každý otřepaný citát. Připadalo mu, že všichni mají názor, ale nikdo nemá co říct. Místní noviny také napsaly, že se státní zástupce rozhodl uvalit vazbu na vrstevníka oběti na základě nejnižšího stupně podezření. Bulvár toho měl víc. Věděl víc. Přišel s větším objevem. Server Aftonbladet.se věděl, že zadržený chlapec dříve terorizoval a šikanoval oběť a podle všeho přímo zapříčinil, že Roger změnil školu. Jakýsi muž, který měl v novinách vedle svého článku fotku

celé postavy, ještě přidal již tak dost tragickému příběhu na srdceryvnosti, když ve svém sloupku napsal o šikanovaném chlapci, který unikl svým mučitelům, dal se dohromady a šel dál, našel si nové přátele na nové škole a kráčel vstříc světlé budoucnosti, ale pak se stal obětí nesmyslného násilí. Jedno oko nezůstalo suché.

Muž, který nebyl vrah, si přečetl procítěný text a zamyslel se nad minulostí. Přál by si, aby se to nebylo stalo? Jednoznačně. Ale tak se o tom nedá přemýšlet. Stalo se to. A nemůže se to odestát. Cítil lítost? Vlastně ne. Lítost by pro něj znamenala, že by jednal jinak, kdyby se znovu dostal do stejné situace.

To by neudělal. Nemohl by.

Ve hře bylo příliš mnoho.

Přešel na stránky deníku Expressen.se. Tam byl v sekci Aktuality článek s titulkem „Podezření vůči zadrženému väster?skému vrahovi slábne“. To nebylo dobré. Pokud policie toho mladíka pustí, začne znovu pátrat. Opřel se ve své kancelářské židli. Vždy to tak dělával, když potřeboval přemýšlet.

Myslel na bundu.

Na zelenou bundu Diesel, kterou přejel autem a kterou uložil do zásuvky za svými zády. Rogerovu zakrvácenou bundu. Řekněme, že by ji našli doma u toho zadrženého mladíka.

Na první pohled to mohlo vypadat jako egoistický nápad a čin. Falešný důkaz, kterým svalí vinu na bližního. Nemorální jednání, díky němuž sobecky unikne následkům svých činů.

Ale bylo by to opravdu tak?

Muž, který nebyl vrah, mohl pomoci Rogerovým příbuzným a přátelům. Mohli by přestat uvažovat nad

tím, kdo vzal tomu mládenci život, a začít se naplno věnovat důležitému oplakávání. Mohl by dát odpověď na otázky. Pomoci všem se přes to přenést. To má velkou cenu. Jako bonus by ještě väster?ské policii zvýšil procento vyřešených případů. Čím déle na to myslel, tím víc se mu to zdálo jako nesobecké jednání. V podstatě jako dobrý skutek. Stačilo jen párkrát ťuknout do klávesnice, aby zjistil, koho zavřeli.

Leonarda Lundina. Jeho jméno se objevovalo v řadě chatů, fór, blogů a logů. Internet je úžasný.

Brzy měl i jeho adresu.

Teď mohl opravdu začít pomáhat.

Pokolikáté už se podíval Sebastian na hodinky? Nevěděl. 23.11. Minule bylo 23.08. Je možné, že čas běží tak pomalu? Přepadl ho neklid. Nechtěl být v tomto městě, v tomto domě. Co má dělat? Sednout si do křesla, číst si knížku a cítit se jako doma? Nemožné. Tady se nikdy necítil jako doma, ani když tu skutečně bydlel. Projel televizní kanály, ale nenašel nic, co by ho upoutalo. Nezajímal ho ani bar, protože nepil.

Nebyl ani typ, který by se prohrabal matčinými aromatickými koupelovými oleji a kuličkami a ponořil se do uvolňující/osvěžující/harmonizující/povzbuzující koupele v dobře zásobené a téměř luxusní koupelně,

která byla matčiným útočištěm a také, pokud si Sebastian dobře pamatoval, jedinou místností, u které si prosadila, že ji bude moci navrhnout a zařídit podle svého. Její místnost v Jeho domě.

Sebastian chvíli bloumal po domě a náhodně otevíral skříně a zásuvky. Zčásti ho k tomu vedla čirá zvědavost, jako vždy, když otevíral skříňky v koupelně tam, kde byl na návštěvě. Zčásti ho ale pohánělo také přání dozvědět se, co se doma stalo poté, co odešel, to si musel nedobrovolně přiznat. Převažoval v něm dojem, že se tu nestalo vlastně skoro nic. Ozdobný porcelán od Rörstranda stál na svém místě ve vitríně v bílé rohové skříni, ubrousky a ubrusy pro každý svátek a roční období ležely v prádelníku vyžehlené a stočené do malých ruliček obalených staniolem. Samozřejmě tu byla spousta nových a nesmyslných ozdobných předmětů ze skla a porcelánu i suvenýrů z prázdnin a cest, které na poličkách za dveřmi skříní zápasily o prostor s dárky, jež se tu nashromáždily za celý život: se svícny, vázami a, v jiné éře, popelníky. Předměty, které rodiče používali zřídka nebo nikdy a nechali si je jen proto, že jim je někdo jiný přinesl a oni měli pocit, že se jich nemohou zbavit, aby nepůsobili nevděčně, nebo, nedej bože, nebudili dojem, že mají lepší vkus než dárce. Samozřejmě tu byly věci, které nikdy předtím neviděl, ale pocit z domu měl pořád stejný. Navzdory novému nábytku, zbouraným zdem a modernímu osvětlení byl dům v Sebastianových očích mořem nesmyslů, které jen dokazovaly, že u Bergmanů se žilo přesně tak tiše a důstojně, tak středostavovsky konvenčně a bojácně, jak si to pamatoval. Jen dívání se na věci, které tu zůstaly, ho ještě víc znudilo a jediný skutečný pocit, který v sobě dokázal vyvolat, byla nebetyčná únava z toho, že se musí o všechny ty krámy postarat. Zbavit se jich.

Makléř mu zavolal kolem třetí hodiny. Zdálo se, že je ze Sebastianova chování trochu zmatený, protože v dnešní době každý bere svůj dům jako investici a investice si lidé hlídají s moderním kapitalistickým přístupem k věci. Ale Sebastian ani trochu nevyjednával. Chtěl dům prodat, a to v podstatě za jakoukoliv cenu. Nejraději už dnes. Makléř mu slíbil, že se u něj zastaví, jakmile to půjde. Sebastian doufal, že to bude hned zítra.

Myslel na ženu z vlaku. Lístek s jejím telefonním číslem ležel u jeho postele. Proč jen si všechno nenaplánoval trochu lépe? Měl jí zavolat dřív a navrhnout večeři v nějaké příjemné restauraci, kterou by sama vybrala. Dobře a beze spěchu by se najedli a napili. Povídali by si, smáli se a naslouchali si. Na jeden večer by ji poznal. Mohli sedět zaboření do pohodlných křesel v hotelovém lobby baru, v ruce drink, v uších by jim zněla tichá hudba a on jí mohl zkusmo, téměř neúmyslně přejet prsty po holém koleni.

Svádění. Hra.

Kterou by vyhrál. Vítězství.

Požitek.

Toho všeho ale nemohl dosáhnout, protože nefungoval jako obvykle. Sváděl to na dům. Na matku. Na to, že se tu najednou z minulosti zjevil Torkel. Měl pro to své důvody, ale stejně to Sebastiana nekonečně rozčilovalo. Vnější okolnosti ho většinou takto neovlivňovaly a nerušily mu jeho kruhy.

Život se přizpůsoboval Sebastianu Bergmanovi, ne naopak. Tak to aspoň bývalo.

Před Lily a Sabine.

Ne, nehodlal se podvolit. Dnes večer ne. Není důležité, co se stalo, kdo se komu nebo čemu přizpůsoboval, nebo fakt, že někteří by jeho způsob trávení času označili spíše za přežívání než život. Není důležité, že údajně ztratil kontrolu. Stále ještě dokáže ze situace vytěžit to nejlepší.

Je ten, který přežívá.

Ve všech smyslech toho slova.

Šel do kuchyně a z jednoduchého držáku nad linkou vzal lahev vína. Ani se nepodíval na etiketu. Nebylo důležité, co je to za odrůdu. Bylo to víno, bylo červené a splní svou funkci. Když otevíral francouzské okno, přemýšlel, jak se jí přiblížit.

Soucitně.

(Myslel jsem, že třeba nebudete chtít být sama…) Znepokojeně.

(Viděl jsem, že se svítí, jste v pořádku…?) Nebo odhodlaně, ale starostlivě.

(V takový večer byste rozhodně neměla být sama…) Ať tak či onak, výsledek bude stejný.

Vyspí se s Clarou Lundinovou.

Barva na stropě nad postelí se začala trochu odlupovat, všiml si Torkel, když ležel na zádech v posteli v dalším anonymním hotelovém pokoji. Za ta léta strávil tolik nocí v hotelu, že neosobnost se pro něj stala normou. Jednoduchost měla přednost před originalitou. Funkčnost byla důležitější než pohodlí domova. Aby byl upřímný, zas tak velký rozdíl mezi dvoupokojovým bytem jižně od Stockholmu, do kterého se odstěhoval po rozvodu s Yvonne, a běžným hotelovým pokojem nebyl. Torkel se protáhl a dal si ruce za hlavou pod polštář. Voda ve sprše pořád ještě tekla. Dávala si v koupelně načas.

Vyšetřování. Kam se vlastně zatím dostali?

Měli místo, kam bylo odhozeno tělo, ale ne místo činu. Měli otisk pneumatiky, který možná pocházel z vrahova auta, možná ne. Měli mladíka ve vazbě, ale všechno mluvilo pro to, že ho během zítřka propustí. Pozitivní bylo, že Billy se poté, co ho pořád přepojovali křížem krážem tam a zase zpátky, dostal až k ženě z bezpečnostní agentury, která věděla, na koho se má obrátit, aby dostal nahrávku z bezpečnostní

kamery v Gustavsborgsgatan. Dotyčný byl zrovna v Linköpingu na oslavě padesátin, ale začne na tom pracovat co nejdříve, zítra dopoledne, až se vrátí. Nebyl si ale úplně jistý, jestli nahrávky z pátečního večera stále existují. Některé záznamy se uchovávají jen čtyřicet osm hodin. Do těchto věcí mluví krajský úřad. Zjistí to, jakmile se vrátí. Zítra dopoledne. Billy mu dával čas do jedenácti.

Vanja byla přesvědčená, že Rogerova přítelkyně lže o časových údajích z večera, kdy Roger zmizel, ale jak Lisin otec správně řekl, bylo to tvrzení proti tvrzení. Záznamy, které si vyžádali, jim pomůžou i zde.

Torkel si v duchu povzdechl. Bylo trochu deprimující, že úspěch vyšetřování v tuto chvíli závisí na tom, jak dlouho väster?ská firma G4S uchovává nahrávky z veřejných prostranství. Co se stalo se starou poctivou policejní prací? Torkel tu myšlenku okamžitě zaplašil. Takové otázky si kladou staří komisaři v televizních detektivkách, kteří milují operu a usrkávají whisky. Využívat techniku je nová poctivá policejní práce. DNA, bezpečnostní kamery, pokročilá počítačová technologie, sloučené registry, odposlechy, zaměřování mobilních telefonů, obnovení smazaných textových zpráv. Tak se v dnešní době řeší zločiny. Snažit se

proti tomu bojovat nebo si to nepřipouštět je jako tvrdit, že nejdůležitější součástí policejního vybavení je lupa. Je to hloupé a zpátečnické. A teď není na hlouposti a zpátečnictví čas. Zavraždili mladého chlapce. Pohledy všech se upírají na ně. Torkel právě viděl zprávy na čtyřce a po nich diskusní pořad, který se věnoval vzrůstajícímu násilí mezi nezletilými: příčiny, následky, řešení. A to přesto, že vše stále více nasvědčovalo tomu, že je Leo Lundin patrně nevinný, což Torkel se svým týmem při komunikaci s médii velmi jasně zdůrazňoval právě proto, aby se nestalo, že veřejnost a tisk Leonarda odsoudí. Že by si v tom pořadu mysleli, že jakmile je obětí násilí nezletilý, jedná se o násilí nezletilých nehledě na to, jak starý je pachatel? Torkel nevěděl. Věděl jen, že diskuse nepřinesla nic nového. Sváděli v ní vinu zvláště na nepřítomné otce či na nepřítomné rodiče obecně, na filmy a zejména na násilí v počítačových hrách.

Nakonec jedna žena s piercingem, tak kolem třiceti, řekla to, na co Torkel čekal, aby si to mohl odškrtnout.

„Ale nesmíme zapomínat, že žijeme v mnohem drsnější společnosti.“ To byly příčiny. Rodiče, televizní hry a společnost.

Řešení se jako vždy skvěla v nedohlednu, pokud se jako řešení nepočítá povinné dělení rodičovské dovolené půl na půl, zvýšená cenzura a více objímání. Společnosti se očividně nedaří s tím něco dělat. Torkel vypnul televizi, ještě než pořad skončil, a začal mluvit o Sebastianovi. Na svého starého kolegu pomyslel v posledních několika letech jen párkrát, ale přesto byl přesvědčený, že jejich setkání mělo proběhnout jinak.

Srdečněji. Mrzelo ho to.

V tu chvíli se zvedla a šla se osprchovat. Teď vyšla z koupelny, nahá až na ručník, v němž měla zabalené vlasy. Torkel pokračoval, jako by jejich rozhovor nebyl na čtvrt hodiny přerušen.

„Měla jsi ho vidět. Měl své způsoby, už když jsme spolu pracovali, ale teď… Připadalo mi, že se chce se mnou pohádat.“

Ursula neodpověděla. Přešla k nočnímu stolku, vzala si tubu tělového mléka a začala se mazat. Torkel ji sledoval pohledem. Věděl, že je to LdB Aloe Vera. Už ji to párkrát viděl dělat.

Pár let.

Kdy to začalo? Přesně nevěděl. Ještě před rozvodem, ale až v době, kdy se to mezi ním a jeho ženou začalo kazit. Což na druhou stranu pokrývá období mnoha let. Nebylo to důležité. Rozvedl se. Ursula byla pořád vdaná. Pokud Torkel věděl, neměla rozhodně v plánu Mikaela opustit. Ale o vztahu Ursuly a Mikaela toho věděl dost málo. Mikael si prošel horšími obdobími, kdy hodně pil. Kvartální alkoholik. Víc Torkel nevěděl, ale pokud tomu všemu dobře rozuměl, přicházela tato období ve stále delších intervalech a byla kratší. Možná mají otevřený vztah a mohou spát, s kým chtějí, kdy a jak často chtějí? Nebo Mikaela podvádí, když je s Torkelem? Torkel se domníval, že jsou si s Ursulou blízcí, ale pokud šlo o její soukromý život s manželem, nevěděl o něm v podstatě nic. Na začátku se jí ptal, ale bylo jasné, co si Ursula myslí

— že mu do toho nic není. Vyhledávali vzájemnou společnost, když spolu pracovali, a v tom mohli pokračovat. Nic víc z toho být nemuselo. Nic víc nepotřeboval vědět. Torkel se rozhodl, že toho nechá a nebude se v tom víc šťourat, protože se bál, že by ji mohl úplně ztratit. To nechtěl. Nevěděl přesně, co by chtěl, aby se z jejich vztahu vyvinulo. Jen tušil, že by chtěl víc, než je Ursula ochotná mu dát. Proto se s tím spokojil. Trávili spolu noci, když si to přála. Jako teď, když si vlezla pod peřinu vedle něj do postele.

„Varuju tě. Jestli budeš dál mluvit o Sebastianovi, tak jdu.“

„Jen jsem si myslel, že ho znám a…“ Ursula mu položila prst na rty a opřela se o jednu ruku. Vážně se na něj zadívala.

„Myslím to vážně. Mám svůj pokoj. Půjdu tam a to bys nechtěl.“ Měla pravdu.

To by nechtěl.

Zmlkl a zhasl lampu.

Sebastian se probudil ze snu. Protáhl si prsty na pravé ruce a rychle se zorientoval. Sousední dům.

Clara Lundinová. Nečekaně dobrý sex.

Přesto se probudil zklamaný. Šlo to tak lehce. Příliš lehce na to, aby se probudil s pocitem krátkodobého uspokojení.

Sebastian Bergman byl ve svádění žen dobrý. To mu šlo vždycky. Za ta léta občas svými úspěchy u opačného pohlaví udivoval jiné muže. Nebyl klasicky krásný. Vždy se pohyboval mezi plnoštíhlostí a obezitou a v posledních letech se jeho figura ustálila někde na půli cesty, neměl výrazné ani ostře řezané rysy v obličeji. Připomínal spíš buldoka než dobrmana, pokud by člověk měl použít příměr ze psí říše.

Vlasy mu začínaly ustupovat a jeho výběr oblečení vždy vycházel víc z obrazu profesora psychologie než z módního časopisu. Samozřejmě existují ženy, které letí na peníze, vzhled a postavení. Ale to jsou jen některé ženy. Kdo chce mít šanci u všech žen, musí mít něco jiného. To, co měl Sebastian. Šarm, intuici a škálu taktik. Schopnost uvědomit si, že ženy jsou různé, a tak vymýšlet různé taktiky a volit mezi nimi.

Vyzkoušet jednu, uprostřed ji změnit, otestovat ji a v případě potřeby zase přejít na další.

Smysl pro detail. Vnímavost.

V ideálním případě si žena myslela, že svedla jeho. Pocit, jaký boháči, kteří v baru provětrávají platinovou kartu American Express, nikdy nemohou pochopit.

Sebastiana vzrušovalo řídit situaci, vyhýbat se překážkám, správně zhodnotit události a nakonec, pokud sehrál svůj part dobře, všechno završit fyzickým potěšením. Ale s Clarou Lundinovou to šlo příliš lehce. Jako kdyby šéfkuchaře v pětihvězdičkové restauraci požádali, aby usmažil vejce. Nemusel ukázat, co umí. Byla to nuda. Byl to jen sex.

Po cestě k sousednímu domu se rozhodl pro variantu soucitu, a když otevřela dveře, pozvedl ruku s lahví vína.

„Říkal jsem si, že možná nechcete být sama…“

Pustila ho dovnitř, seděli na pohovce, otevřeli si víno a on poslouchal totéž, co už slyšel u oběda, jen v trochu delší přepracované verzi, ve které se více zaměřila na své rodičovské nedostatky. Ve správných chvílích souhlasně mručel a přikyvoval, doléval sklenici, poslouchal dál a sem tam odpověděl na otázku čistě policejního charakteru o běžném postupu při zadržení. Co se dá očekávat, že se teď stane, co to znamená stupeň podezření a tak dál. Když nakonec už nedokázala zadržet slzy, položil jí ruku na koleno, aby ji utěšil, a soucitně se k ní naklonil. Skoro fyzicky ucítil, jak jí tělem jako blesk projela vlna vzrušení. Přestala tiše vzlykat a začala těžce dýchat. Otočila se k Sebastianovi a podívala se mu do očí. Než stačil zareagovat, začali se líbat.

V ložnici se mu podvolila s naprostým odevzdáním. Potom opět plakala, líbala ho a chtěla ho znovu. Usnula přitisknutá k němu tak těsně, jak jen to šlo.

Když se Sebastian probudil, měla pořád ještě jednu ruku položenou na jeho prsou a hlavu zabořenou mezi jeho hlavou a ramenem. Opatrně se vysvobodil z jejího objetí a vstal. Neprobudila se. Díval se na ni a potichu se oblékal. Stejně jako ho zajímala fáze svádění, nestál o prodlužování vzájemné společnosti po sexu. Co by mu to přineslo? Všechno by se jen opakovalo. Dostal by víc téhož, ale bez napětí. Úplně nesmyslně. Po jedné společné noci opustil už dost žen na to, aby věděl, že jen ve výjimečných případech se na to oba dívali stejně. A u Clary Lundinové si byl jistý, že očekává nějakou formu pokračování. Nejen to, že si budou povídat u snídaně, ale i něco víc.

Něco pořádného. A tak šel.

Špatné svědomí do Sebastianovy pocitové škály za normálních okolností nepatřilo, ale dokonce i on chápal, že pro Claru Lundinovou to bude tvrdé probuzení. Vlastně už včera v zahradě mu došlo, jak je osamělá, a později, když spolu seděli na pohovce, se mu to jen potvrdilo. Tím, jak tiskla rty k jeho ústům, jak mu křečovitě svírala rukama hlavu, jak se k němu celá tiskla. Téměř zoufale toužila po něčí blízkosti. Ve všech směrech, ne jen tělesně. Po letech, kdy jí někdo v lepším případě jen opovrhoval nebo naprosto ignoroval její pocity a myšlenky, v horším případě na ni řval a vyhrožoval jí, toužila po něžnosti a zájmu. Byla jako písek v poušti, sála do sebe vše, co připomínalo běžnou lidskou vlídnost. Jeho ruka na jejím koleni. Kontakt. Jasný signál, že je pro něj žádoucí. Bylo to jako zvednout stavidla touhy.

Po kůži.

Po blízkosti. Po někom.

To je ta chyba, pomyslel si Sebastian, když ušel pár kroků k domu svých rodičů. Šlo to příliš lehce a byla vděčná. S pocity žen, které dobyl, si většinou dokázal poradit, ale vděčnost ho vždy trochu znechutila.

Nenávist, pohrdání, smutek, všechno bylo lepší. Vděčnost pokaždé jasně svědčila o tom, že podmínky si klade on. To už samozřejmě věděl, ale bylo příjemnější namlouvat si, že jsou rovnocennými partnery.

Dovolit si tu iluzi. Vděčnost to kazila. Dělala z něj hajzla, kterým také byl.

Když přišel domů, byly teprve tři čtvrtě na čtyři a vůbec neměl chuť jít si ještě lehnout. Co tedy bude dělat? Ačkoli doufal, že se to nějak vyřeší samo, došlo mu, že dřív nebo později bude muset něco udělat se všemi skříněmi a zásuvkami. Nebude to o nic zábavnější, když to bude odkládat.

Šel do garáže a našel tam pár rozložených stěhovacích krabic, opřených o zeď před starým opelem. Vzal tři do rukou a znovu se zastavil před vstupními dveřmi. Kde začít? Rozhodl se pro starý pokoj pro hosty a

pracovnu. Vynechal psací stůl a staré kancelářské přístroje, složil krabici a začal do ní skládat svazky z knihovny, která zabírala jednu stěnu. Byla to směsice beletrie a odborné literatury, encyklopedií a učebnic. Všechno skončilo v krabici. Knihám bude v garáži stejně dobře jako opelu, za obojí by nedostal ani korunu, kdyby to chtěl prodat. Když byla krabice plná, pokusil se ji zavřít. Nešlo to, ale s tím ať si poradí nějaký stěhovák, pomyslel si Sebastian a s námahou ji odtáhl ke dveřím. Složil další krabici a přehraboval se dál. Než bylo pět, stihl do garáže odnést další čtyři krabice a téměř vyprázdnit celou knihovnu. Zbývaly mu poslední dvě poličky úplně vpravo. Byla v nich fotoalba. Pečlivě označená letopočty a shrnutím obsahu. Sebastian zaváhal. Na těch policích byl přece jen vyrovnaný takzvaný život jeho rodičů. Má to jen tak naskládat do krabice a poslat do spalovny? Smí to udělat? Usoudil, že z police to musí tak jako tak pryč, a kde to skončí potom, bude řešit později.

Sebastian sundal víc než půlku, začal na vrchní polici a propracoval se k fotografiím „Innsbruck, zima/jaro 1992“, když vtom rukou zavadil o něco, co bylo schované za objemnými alby. Krabice. Osahal ji, uchopil a sundal. Byla to krabice od bot, celkem malá, světle modrá se sluníčkem uprostřed víka.

Nejspíš od dětských bot. Ale na uložení bot to bylo divné místo. Sebastian se posadil na postel a zvědavě odklopil víko. Krabice byla poloprázdná. Byl v ní vibrátor z doby, kdy byly tyto přístroje ještě v plenkách, pečlivě uložený v krabičce s kresbou, která připomínala Kámasútru. Také klíč ke schránce v bance a nějaké dopisy. Sebastian je vytáhl. Byly tři. Dva z nich byly adresovány jeho matce. Ženským rukopisem. Třetí psala jeho matka nějaké Anně Erikssonové do Hägerstenu. Dopis se vrátil, adresát neznámý, stálo na razítku na obálce. Podle razítka se dalo soudit, že korespondence je stará více než třicet let. Z Hägerstenu a Väster?su. Zdálo se, že krabice obsahuje tajemství, která chtěla jeho matka utajit před zbytkem světa. Očividně byla dost důležitá na to, aby je matka uchovávala, ale v tajnosti. Co udělala? Od koho byly? Od milenky? Krátké milostné dobrodružství za hranicemi domova a mimo dosah jeho otce?

Sebastian otevřel první dopis.

Dobrý den.

Nevím, jestli tento dopis adresuji správné osobě. Jmenuji se Anna Erikssonová a potřebovala bych se spojit s Vaším synem Sebastianem Bergmanem. Přednášel psychologii na stockholmské univerzitě, kde jsem se s ním také potkala. Zkoušela jsem na něj získat kontakt přes univerzitu, ale už tam nepřednáší a nemají jeho novou adresu. Jeho kolegové, se kterými jsem mluvila, říkali, že se odstěhoval do USA, ale nenarazila jsem na nikoho, kdo by věděl, kde přesně bydlí. Nakonec mi někdo řekl, že pochází z Väster?su a jeho matka se jmenuje Esther. Našla jsem Vás v telefonním seznamu a doufám, že píšu správné osobě

a že byste mi mohla pomoci Sebastiana kontaktovat. Jestli nejste matka Sebastiana Bergmana, tak se omlouvám, že jsem Vás obtěžovala. Ale ať už jste nebo ne, moc Vás prosím, ozvěte se mi, opravdu se potřebuji spojit se Sebastianem a musím vědět, jestli jsem tento dopis poslala správně.

S pozdravem Anna Erikssonová

A pod tím adresa. Sebastian se zamyslel. Anna Erikssonová. Na podzim po tom, co se odstěhoval do USA. Její jméno mu nic neříkalo, ale to nebylo nic divného. Bylo to třicet let a počet žen, které na univerzitě prošly jeho životem, byl velký. Rok poté, co dokončil studia s nejlepšími možnými známkami, mu na katedře psychologie nabídli roční pedagogickou stáž. Byl nejméně o dvacet let mladší než jeho kolegové a cítil se jako štěně v místnosti s kostrami dinosaurů. Kdyby se opravdu snažil, možná by si vzpomněl na jméno někoho, s kým spal, ale nejspíš ne. V každém případě si nepamatoval žádnou Annu. Ale možná se to vysvětlí dalším dopisem.

Dobrý den,

děkuji za Vaši rychlou a přátelskou odpověď a omlouvám se, že znovu píšu a obtěžuju. Chápu, že Vám připadá divné dát adresu Vašeho syna úplně cizímu člověku, který Vám napíše, ale opravdu se s ním MUSÍM spojit, a to co nejrychleji. Nezdá se mi správné psát tohle Vám, ale jsem k tomu nucená, abyste pochopila, že je to opravdu důležité.

Čekám Sebastianovo dítě a potřebuju s ním mluvit. Prosím. Jestli víte, kde je, povězte mi to. Jak jistě chápete, je to pro mě velmi důležité.

Stálo tam toho víc, něco o stěhování a že o sobě dá zase vědět, ale Sebastian se dál nedostal. Stále dokola četl tutéž větu. Má dítě. Nebo aspoň by mohl mít. Syna, nebo dceru. Možná je zase otec. Možná.

Možná. Téměř omdlel, když si na okamžik uvědomil, že by jeho život najednou mohl vypadat úplně jinak. Předklonil se, strčil hlavu mezi kolena a zhluboka dýchal. V hlavě mu vířily myšlenky. Dítě. Šla na potrat? Nebo jeho potomek žije?

Horečně se pokoušel přijít na to, kdo Anna je. Vybavit si k tomu jménu obličej. Ale z paměti se nevynořil žádný obrázek. Asi má potíže se soustředěním. Zhluboka se nadechl, aby koncentroval myšlenky. Pořád nic. Protichůdné pocity štěstí a šoku na okamžik zastínil náhlý záblesk vzteku. Možná má dítě a jeho matka mu nikdy nic neřekla. Přepadl ho známý pocit, že ho převezla. Udělalo se mu nevolno. A to jí zrovna začínal odpouštět. Nebo aspoň doufal, že v tom souboji, který s ní v nitru stále svádí, dosáhne příměří. Ten pocit byl pryč. Ten boj už potrvá navždy. Do konce jeho života, jak právě pochopil.

Musí se dozvědět víc. Musí si vzpomenout, kdo je Anna Erikssonová. Vstal. Obešel místnost kolem dokola.

Vzpomněl si na poslední dopis, v krabici byly přece tři. Možná obsahuje další kousky skládanky. Vzal dopis ze dna krabice. Byl nadepsán matčiným oblým rukopisem, na chvíli měl chuť obálku zahodit. Zmizet a nikdy se neohlédnout. Opustit toto tajemství a pohřbít ho tam, kde ho uchovávali už tak dlouho. Ale jeho pochyby brzy ustoupily činům, jinak to nešlo, a Sebastian roztřesenýma rukama opatrně vyndal

dopis z obálky. Byl psaný matčiným rukopisem, jejím stylem, jejími slovy. Nejdřív nepochopil, co v něm stojí, jeho mozek byl příliš přetížený.

Dobrý den, Anno,

důvodem, proč jsem Vám nenapsala Sebastianovu adresu v USA, nebylo to, že jste cizí člověk, ale to, že nevíme, kde Sebastian bydlí, jak jsem psala v minulém dopise. S naším synem neudržujeme žádný kontakt. Už několik let se nestýkáme. Musíte mi věřit, když Vám říkám, že to tak je.

Trochu mě mrzí, že jste těhotná. Je to zcela proti mému přesvědčení, přesto mám potřebu dát Vám radu, a to abyste ukončila své těhotenství, pokud je to ještě možné. Pokuste se na Sebastiana zapomenout.

Nikdy za Vás ani za dítě nepřevezme žádnou odpovědnost. Bolí mě psát takové věci a nejspíš se budete divit, co jsem za matku, ale většině lidí se žije lépe bez Sebastiana. Doufám, že se Vaše situace přese všechno co nejlépe urovná.

Sebastian si přečetl dopis ještě jednou. Matka do puntíku dodržela scénář jejich vztahu. Dokonce i po smrti se jí podařilo ho zranit. Sebastian se znovu pokusil zklidnit myšlenky. Soustředit se na fakta, ne na pocity. Být nad věcí. Být profesionální. Co ví? Před třiceti lety, když pracoval na stockholmské univerzitě, udělal dítě nějaké Anně Erikssonové. Možná šla na potrat, možná ne. Každopádně se odstěhovala. Podíval se na Anninu adresu: Vasaloppsvägen 17. V té ulici bydlela někdy před třiceti lety. Spal s ní. Je to jeho dávná studentka? Nejspíš. Těch měl spoustu.

S pomocí společnosti pro vyhledávání telefonních čísel se mu podařilo vystopovat alespoň Arthura Lindgrena, svého někdejšího nadřízeného, nyní již v důchodu. Arthur mu telefon zvedl na třetí pokus, po asi pětadvaceti zazvoněních. Pořád bydlel v ulici Surbrunnsgatan, a když se trochu probral a pochopil, kdo mu v půl šesté ráno volá, kupodivu byl ochotný Sebastianovi pomoct. Slíbil, že prolistuje papíry a složky, které má doma, a podívá se, jestli v nich najde Annu Erikssonovou. Sebastian mu poděkoval. Arthur byl jeden z mála lidí, které Sebastian respektoval, a jejich respekt byl vzájemný. Věděl, že ho Arthur dokonce bránil, když se ho vedení univerzity pokusilo poprvé vyhodit. Nakonec se ale situace stala neudržitelnou i pro Arthura. Sebastianovy pletky se studentkami už nebyly jen diskrétní aférky, kolovalo o něm tolik zvěstí, že vedení s jeho vyloučením na třetí pokus uspělo. Když pochopil, že jsou jeho dny sečteny, zažádal o Fulbrightovo stipendium a odjel do Spojených států, na univerzitu v Severní Karolíně.

Sebastian si v duchu načrtl časovou přímku. Podíval se na datum prvního dopisu, 9. prosince 1979. Druhý dopis byl datován 18. prosince. Odečetl devět měsíců od prosince. Vyšel mu březen 1979.

Do Chapel Hill v Severní Karolíně přijel přesně na začátku listopadu 1979. Museli se tudíž sejít v období března až října, někdy během osmi možných měsíců. Dost možné ale bylo, že na své těhotenství přišla někdy v době, kdy napsala první dopis. Nejpravděpodobnějšími měsíci tedy byly září a říjen. Sebastian se pokusil vybavit si co nejvíce vzpomínek ze svých sexuálních schůzek během podzimu 1979. Nebylo to zrovna jednoduché, neboť právě v době, kdy působil na univerzitě, se jeho závislost na sexu projevovala nejintenzivněji. Částečně to bylo způsobeno stresem z toho, jak ho katedra neustále vyšetřovala, což zvyšovalo jeho potřebu sebeutvrzení, a částečně bylo důvodem to, že po letech experimentování vypiloval svou roli svůdce téměř k dokonalosti. Pryč byla neobratnost, strach a přehmaty. Jen využíval svých schopností a během několika hektických let ztratil veškeré zábrany. Když na tu dobu vzpomínal později,

jen nad svým chováním žasl. Jakmile se na začátku osmdesátých let začal šířit strach z HIV a AIDS, zděšeně pochopil, jak nebezpečná jeho závislost byla. Začal hledat cesty, jak se jí postavit, a většinu sil čerpal ze svých zevrubných studií sériových vrahů ve Spojených státech. Vzpomínal si na jeden okamžik, bylo to v Quanticu ve vzdělávacím centru FBI, která s univerzitou v Severní Karolíně spolupracovala, kdy si náhle uvědomil, že jeho chování velmi připomíná pudy sériových vrahů. Jistě, jejich činy měly naprosto odlišné následky, jako kdyby on hrál poker se sirkami a sérioví vrazi se zlatými cihlami. Ale příčiny byly stejné. Těžké dětství s nedostatkem empatie a lásky, nízké sebevědomí a potřeba ukazovat svou sílu. A pak tu je ten věčný kolotoč fantazie, uskutečnění, úzkost, který se nepřestává točit. Takový člověk potřebuje sebeutvrzení a sní o kontrole, v jeho případě sexuální, kdežto v případě sériového vraha jde o kontrolu nad životem a smrtí jiného člověka. Fantazie nabývají na síle, až dotyčný nakonec neodolá a musí je uskutečnit. Poté přichází úzkost z toho, co udělal. Zjišťuje, že sebeutvrzení za to vlastně nestálo a

že je špatný. Špatný člověk. S pochybnostmi se ale vracejí fantazie a tiší se úzkost. Fantazie, které sílí tak rychle, že zároveň roste potřeba dát jim průchod. Dokola, točí se to pořád dokola. To poznání Sebastiana vyděsilo, ale zároveň ho lépe vyzbrojilo pro jeho práci, když pomáhal policii odhalovat sériové vrahy.

Dostal se v analýzách o krok dál. Profesně se vyvíjel. Jako by v sobě měl něco zvláštního, díky čemu neobyčejně dobře chápal smýšlení pachatele. A také že to opravdu měl. Hluboko uvnitř, pod akademickou slupkou, širokými znalostmi a inteligentními komentáři, byl vlastně stejný jako ti, které lovil.

Arthur se mu ozval za hodinu. Mezitím už Sebastian zavolal do společnosti Eniro, která vyhledává osoby a společnosti, a dozvěděl se, že existuje tolik žen jménem Anna Erikssonová, že jejich počítače hlásí „příliš mnoho shod“. Pokusil se to tedy omezit na Stockholm, čímž se dostal na čtyři sta šedesát tři jmen. A to ani nevěděl, jestli pořád ještě bydlí ve Stockholmu. Nebo jestli se nevdala a nezměnila si jméno.

Arthur měl dobré i špatné zprávy. Ta špatná byla, že podle záznamů, které si Arthur z té doby uchoval, nebyla v roce 1979 na katedře psychologie zapsaná žádná Anna Erikssonová. Jedna začala studovat v roce 1980, ale ta to být nemohla.

Dobrá zpráva byla, že se mu podařilo získat přístup do Ladoku.

Jasně, proč to Sebastiana nenapadlo? Systém dokumentace studijních výsledků fungoval v době, kdy na univerzitě skončil, teprve několik let. Adresy, změny jména a podobné věci se v něm automaticky upravují podle informací z evidence obyvatel. A teď to nejlepší: tyto informace jsou veřejné. Po telefonu se sice správně poskytovat nemají, ale dnes ráno udělal jeden správce osobních dat pro starého šéfa katedry výjimku. Arthur tak získal adresy a telefonní čísla tří Ann Erikssonových, které byly v daném období zapsány na univerzitě.

Sebastian nemohl Arthurovi dost poděkovat. Položil sluchátko s příslibem, že až bude zpátky ve městě, půjdou spolu na skvělou večeři do nejlepší stockholmské restaurace. Srdce mu bušilo. Tři Anny Erikssonové.

Je jedna z nich ta pravá?

První Anně na krátkém seznamu bylo tehdy jedenačtyřicet let a Sebastian ji rychle vyloučil. Ne proto, že by nemohla otěhotnět, ale sex se starší ženou nikdy nebyl nic pro něj. Přinejmenším tehdy. Později, teď, byl věk méně důležitý.

Takže zbývaly dvě. Dvě možné Anny Erikssonové. Už tomu bylo dávno, co Sebastian cítil stejnou směsici energie, hrůzy a očekávání, jako když zvedl sluchátko, aby zavolal první z nich. Bydlela v Hässleholmu a tehdy studovala filmovou vědu. Zastihl ji na cestě do práce. Sebastian se rozhodl, že bude brutálně upřímný, a odvyprávěl jí celý příběh o dopisu, který našel ten den brzy ráno. Byla sice trochu zaskočená tím nečekaným ranním rozhovorem velmi soukromého charakteru, ale přesto mu přátelským tónem odpověděla, že nemá tušení, kdo Sebastian je, a že s ním rozhodně nemá žádné děti. Děti sice má, ale narodily se v letech 1984 a 1987. Sebastian jí poděkoval a vyškrtl ji ze seznamu.

Zbývala jedna.

Sebastian jí zavolal. Vzbudil ji. Možná proto byla daleko úsečnější. Řekla, že neví, kdo Sebastian je. Připustila, že chodila na sociologii a dělala státnice v roce 1980, ale nespala s žádným doktorandem z katedry psychologie. Na to by se pamatovala. Kdyby ještě ke všemu otěhotněla, tak by si to rozhodně pamatovala. Ne, žádné děti nemá. Pokud se mu povedlo ji po tolika letech najít a zjistit si její telefonní číslo, jistě pro něj nebude problém ověřit si i tohle. S tím zavěsila.

Sebastian vyškrtl ze seznamu poslední Annu Erikssonovou.

Vydechl tak, jako by posledních několik hodin zadržoval dech. Energie, která ho povzbuzovala, zmizela. Sesunul se na kuchyňskou židli. Hlavou mu vířily myšlenky. Potřeboval je urovnat.

Takže Anna Erikssonová, kterou hledá, nebyla studentka. To celou věc komplikovalo. Ale byla nějak napojená na univerzitu. Napsala přece, že se tam potkali. Ale co ji s univerzitou spojovalo? Byla snad učitelka, stážistka, nebo jen kamarádka někoho, kdo tam studoval, a potkali se na večírku?

Mnoho možností. Žádné odpovědi.

Jméno, adresa, rok a spojitost s jeho působením na stockholmské univerzitě, to bylo všechno. Ani netušil, kolik je jí let, to by také mohlo trochu pomoci. Ale on to musel vědět. Vědět víc. Všechno. Poprvé za

velmi dlouhou dobu Sebastian cítil něco jiného než nekonečnou únavu, která ho provázela už roky. Nebyla to naděje, ale něco to bylo. Slabé spojení se životem. Znovu prožíval nějaký pocit. Dřív mu pocit spřízněnosti dodávala Lily. Pocit, že někam patří. Než potkal Lily, býval Sebastian osamělý. Vždy si připadal, že žije stranou od života i jiných lidí. Že sice putuje vedle nich, ale nikdy ne společně s nimi. Lily to změnila. Našla si cestu do jeho nitra, obešla tu zeď z gest a rozumu a dostala se mu pod kůži jako nikdy nikdo předtím. Prokoukla ho. Odpustila mu jeho úlety, ale kladla na něj požadavky. To pro něj bylo něco nového.

Láska.

Přestal spát s kdekým. Byl to boj, ale Lily pro něj ve chvílích pochyb vždy nějakým čarovným způsobem dokázala najít vhodná slova a útěchu. Najednou pochopil, že není sama, kdo za ně bojuje. On bojoval také. On, který vždycky hledal cestu ven, teď chtěl najít cestu vpřed. Byl to úžasný pocit. Přestal být osamělým vojákem, byli dva. Když se toho srpnového dne narodila Sabine, cítil, že je obklopený životem. Připadal si úplný. Byl součástí něčeho. Nebyl sám.

Tsunami všechno změnila. Zpřetrhala všechna spojení, veškeré jemné předivo mezi ním a vším ostatním. Zase zůstal sám.

Osamělejší než kdy předtím.

Protože teď věděl, jaký život může být. Jaký by měl být.

Sebastian vyšel na dřevěnou verandu. Byl podivně nadšený. Jako kdyby mu najednou hodili záchrannou bóji. Má se jí chytit? To určitě skončí špatně. Určitě. Ale toho rána ucítil poprvé za velmi dlouhou dobu něco, co v něm vřelo: energii, chuť, ne na sex, ne na dobývání, nýbrž k životu. Bude ji v sobě živit. Tak jako tak už je zatracený. Takže nemá co ztratit. Může jen získat. Musí to vědět. Má ještě jedno dítě? Musí tuhle Annu Erikssonovou najít. Ale jak? Najednou dostal nápad. Jistí lidé by mu mohli pomoci. Ale

nebude to lehké.

Na snídani do hotelové restaurace sešli Torkel a Ursula společně, ale nebyli spolu celou noc. Kdykoli Ursula trávila noc v Torkelově pokoji, nařídila si budík na půl pátou a po jeho zazvonění vstala, oblékla se a šla zpátky do svého pokoje. Torkel se také probudil a u dveří se s ní rozloučil, korektně a oblečený.

Kdyby někdo v tu nekřesťanskou hodinu náhodou procházel hotelovou chodbou, vypadalo by to, že spolu dva kolegové celou noc pracovali a jeden z nich jde do svého pokoje, aby si vychutnal pár hodin zaslouženého spánku. Že se ráno setkali na schodech a šli do restaurace společně, byla pouhá náhoda.

Společně také zaslechli pronikavé hvízdnutí a společně se podívali ke stolu u okna. Seděl tam Sebastian. Zvedl ruku na pozdrav. Torkel si všiml, jak si Ursula vedle něj odfrkla, poodešla, otočila se téměř demonstrativně k Sebastianovi zády a začala se zájmem zkoumat snídaňový bufet.

„Buď tak hodný a pojď sem na chvilku. Vzal jsem ti kafe.“ Sebastianův hlas se rozlehl restaurací. Hosté, kteří si jich nevšimli při hvízdnutí, na ně teď zvědavě pohlédli. Torkel odhodlaně přešel k jeho stolu.

„Co chceš?“

„Chci znovu pracovat. S vámi. Na tom klukovi.“ Torkel se na Sebastiana podíval, hledal známky toho, že žertuje. Když žádné neobjevil, zavrtěl hlavou.

„To nejde.“

„Proč ne? Protože to nechce Ursula? No tak, dej mi dvě minuty.“ Torkel se podíval na Ursulu, která k nim pořád stála otočená zády. Odstrčil židli a posadil se. Sebastian k němu posunul šálek kávy. Torkel se podíval na hodinky, opřel lokty o stůl a položil bradu na ruce.

„Dvě minuty.“ Na pár vteřin se rozhostilo ticho a Sebastian očekával, že Torkel bude pokračovat. Že se na něco zeptá. Nezeptal se.

„Chci s vámi znovu pracovat. Na tom klukovi. Co jsi na tom nepochopil?“

„Proč chceš znovu začít pracovat? S námi? Na tom klukovi?“ Sebastian pokrčil rameny a usrkl kávu.

„Mám k tomu osobní důvody. Můj život je teď… trochu neuspořádaný. Můj terapeut říká, že by mi prospěl pevný řád. Potřebuju disciplínu. Na něco se zaměřit. Kromě toho vy mě potřebujete.“

„Opravdu?“

„Jo. Jste úplně vedle a plavete v tom.“

Torkel by na to měl být zvyklý. Kolikrát už se stalo, že on nebo jeho kolegové přišli s nějakou teorií, zkoušeli nějaký scénář, ale Sebastian jim ho brutálně ztrhal. Přesto se přistihl, že ho rozčiluje, jak odměřeně se jeho bývalý kolega dívá na celou jejich práci. Práci, které se ani neúčastnil.

„Fakt?“

„Ten kluk od mých sousedů to neudělal. Tělo odvlekli do odlehlého a dost promyšleného úkrytu. Ten útok na srdce vypadá skoro rituálně.“ Sebastian se trochu předklonil a ztišil hlas, aby zněl dramatičtěji. „Vrah

je trochu sofistikovanější a o dost vyspělejší než chuligán, který stěží zvládá školu.“

Sebastian se znovu opřel a přes hranu šálku pohlédl Torkelovi do očí. Ten vsedě odstrčil židli.

„To my víme, proto ho dneska pustíme. Odpověď na tvou otázku zní pořád ne. Díky za kafe.“

Torkel vstal a zastrčil židli. Viděl, že Ursula se posadila ke stolu u okna, daleko od nich, a právě k ní chtěl vyrazit, když Sebastian odložil šálek a zvýšil hlas.

„Vzpomínáš si, jak ti byla Monica nevěrná? Na celý ten kolotoč kolem tvého rozvodu?“ Torkel se zastavil a otočil se k Sebastianovi. Ten na něj uvolněně hleděl. „Myslím tvůj první rozvod.“

Torkel tiše stál a čekal na pokračování, které mělo jistě brzy přijít.

„Tos byl fakt na dně. Nebo ne?“

Torkel neodpověděl, ale jeho pohled jasně říkal, že o tom nechce mluvit. Pohled, který Sebastian úplně ignoroval.

„Dal bych ruku do ohně za to, že bys dneska nebyl šéf, kdyby tě tenkrát někdo během toho chmurného podzimu nekryl. Sakra, vlastně celý ten rok…“

„Sebastiane…“

„Co myslíš, že by se stalo, kdyby za tebe někdo neodevzdával zprávy včas? Neopravoval chyby? Neminimalizoval škody?“

Torkel přešel zpátky ke stolu a opřel se rukama o desku.

„Nevím, o co se snažíš, ale tohle je opravdu ubohý. Dokonce i na tebe.“

„Ty mi nerozumíš.“

„Vyhrožuješ mi? Vydíráš mě? Čemu nerozumím?“

Sebastian se na chvíli odmlčel. Že by zašel moc daleko? Opravdu se potřeboval dostat k vyšetřování. Kromě toho měl Torkela v podstatě rád, nebo aspoň kdysi dávno v úplně jiném životě míval. Vzpomínka na ten život Sebastiana přiměla to aspoň zkusit. Promluvil přátelštěji.

„Nevyhrožuju ti. Prosím tě. O službu.“ Sebastian vzhlédl a upřímně se na Torkela podíval. V jeho pohledu byla opravdová prosba. Torkel si nevzpomínal, že by kdy dřív u Sebastiana něco podobného viděl. Přesto chtěl zavrtět hlavou, ale Sebastian byl rychlejší.

„Přátelská služba. Kdybys mě znal jen z poloviny tak dobře, jak si myslíš, tak bys věděl, že bych tě nikdy takhle neprosil. Kdybych to opravdu nepotřeboval.“

Shromáždili se v zasedací místnosti na policejní stanici. Když Ursula vstoupila do místnosti a viděla na jedné ze židlí sedět Sebastiana, věnovala Torkelovi pohled plný nelibosti. Vanja se na toho člověka, kterého neznala, dívala spíše tázavě. Ale když se navzájem představili, měl Sebastian pocit, že se poté, co řekl své jméno, její tázavý pohled změnil v otevřeně nesouhlasný. Že by o něm Ursula mluvila?

Jasně že jo.

Tomu se říká příznivé pracovní prostředí.

Jediný, kdo zdánlivě nereagoval na jeho přítomnost, byl Billy, který seděl u stolu se svou snídaní z fastfoodu. Torkel věděl, že zpráva, kterou se chystá oznámit, se nedá říct správným způsobem.

Nejjednodušší řešení bývá většinou také nejlepší. Takže to řekl tak jednoduše, jak dovedl.

„Sebastian s námi teď bude chvíli pracovat.“

Nastalo krátké ticho. Těkali pohledem z jednoho na druhého. Zavládlo překvapení. Hněv.

„Opravdu?“ Torkel si všiml, jak Ursule ztuhla čelist, když skousla. Byla dost profesionální na to, aby Torkelovi neřekla, že je idiot, a neseřvala ho před celou skupinou, i když byl přesvědčený, že by to moc ráda udělala. Zradil ji. Dvojnásobně. Jednak vrátil Sebastiana do jejího pracovního života, jednak, a to bylo možná ještě horší, jí o svých plánech neřekl nic ani při snídani, ani když spolu šli na stanici. Ano, byla rozčílená. A právem. Po zbytek tohoto vyšetřování bude spát sám. Možná déle.

„Ano, opravdu.“

„Proč? Co je na tomhle případu tak zvláštního, že potřebujeme velkého Sebastiana Bergmana?“

„Případ není vyřešený a Sebastian má čas.“ Torkel sám slyšel, jak nanicovatě to zní. Neuběhly ani dva dny od chvíle, kdy našli tělo, a právě dnes mohlo hned na několika frontách dojít k průlomu, pokud záběry z bezpečnostních kamer přinesou, co si od nich slibují. A že má čas? Je to snad dostatečný důvod, aby ho zapojili do vyšetřování? Samozřejmě že ne. Spousta psychologů by měla čas. A někteří z nich jsou lepší než Sebastian se svou současnou kondicí, o tom byl Torkel přesvědčený. Tak proč sedí Sebastian v jeho vyšetřovací místnosti? Torkel mu nic nedlužil. Naopak. Jeho život by byl nejspíš mnohem jednodušší,

nebýt přítomnosti starého kolegy. Ale v Sebastianově prosbě byla jakási obnažená upřímnost. Jakési zoufalství. Sebastian mohl působit jakkoliv nedotknutelně a nezúčastněně, ale Torkel vyčetl jeho prázdnotu. Smutek. Znělo to nadneseně, ale Torkel měl pocit, že Sebastianův život, nebo alespoň jeho duševní zdraví, závisí na tom, jestli se bude moci zapojit do vyšetřování. Torkel neměl žádný jiný důvod,

než že mu to připadalo správné. V tu chvíli. V hotelové restauraci.

Teď cítil, jak v něm roste zárodek pochybností.

„Po pravdě řečeno, trochu jsem se scvrkl.“

Všichni čtyři se naráz otočili a tázavě se podívali na Sebastiana, který se na židli narovnal.

„Prosím?“

„Ursula mě nazvala ‚velkým Sebastianem Bergmanem‘. Trochu jsem se scvrkl. Samozřejmě pokud jsi nechtěla říct, že mám velkého něco jiného.“ Sebastian se na Ursulu významně usmál.

„Co si to sakra dovoluješ?! Seš tady blbejch třicet vteřin a už s tím zase začínáš.“ Ursula se obrátila na Torkela. „To myslíš vážně, že se máme o spolupráci vůbec pokoušet?“

Sebastian omluvně rozpřáhl ruce.

„Promiň. Prosím za prominutí. Nevěděl jsem, že pouhá narážka na velký intelekt vzbudí v téhle skupině takové pozdvižení.“

Ursula jen sykla, zavrtěla hlavou a zkřížila ruce na prsou. Její oči upřené na Torkela jasně říkaly, že od něj očekává řešení situace. A to řešení má spočívat v tom, že Sebastian zmizí. Vanja, která neměla se Sebastianem předchozí zkušenosti, se na něj dívala se směsicí nevěřícnosti a úžasu. Jako by byl velký hmyz pod mikroskopem.

„Vy se mi snad jen zdáte.“ Sebastian znovu rozhodil ruce.

„Kdepak, celé tohle krásné tělo je skutečné.“

Torkel cítil, jak zárodek pochybností narůstá. Obvykle když se spolehl na svůj vnitřní hlas, šlo všechno skvěle. Ale tentokrát? Kolik uběhlo času? Tři minuty? A nálada v místnosti byla nejhorší za několik let. Jestli vůbec kdy byla tak špatná. Torkel zvýšil hlas.

„Dobře, to by stačilo. Sebastiane, ty nás teď opustíš, někam si sedneš a pročteš si případ.“

Torkel mu podal složku. Sebastian ji uchopil, ale Torkel desky nepustil, takže se na něj Sebastian musel podívat.

Tázavě k němu vzhlédl.

„A příště budeš se mnou a mými podřízenými jednat s respektem. Vzal jsem tě k nám. Můžu tě vykopnout. Jasný?“

„Ano, musí být otrava, že se chovám tak neuctivě, když se všichni fakt snažili, abych se tu cítil vítaný.“ Na Torkela jen plýtval ironií.

„Nedělám si legraci. Vyhodím tě, jestli se nebudeš chovat slušně. Chápeš?“

Sebastian pochopil, že není vhodná příležitost stavět se proti Torkelovi. Poslušně přikývl.

„Všechny bez výjimky prosím za odpuštění. Za všechno. Od teď si mě sotva všimnete.“ Torkel pustil složku. Sebastian si ji vzal, zastrčil pod paži a celé čtveřici v místnosti zamával.

„Tak zatím na shledanou.“

Otevřel dveře a zmizel. Ursula se otočila k Torkelovi, ale než stihla začít s kázáním, zaklepal na rám dveří Haraldsson a vstoupil do místnosti.

„Dostali jsme mail.“

Podal Torkelovi vytištěný papír, ten si ho vzal a podíval se na něj. Vanja se přisunula blíž, aby si ho mohla přes Torkelovo rameno přečíst, ale ukázalo se, že je to zbytečné, protože Haraldsson jim ho převyprávěl.

„Je to od někoho, kdo tvrdí, že v garáži Lea Lundina je Rogerova bunda.“

Torkel ani nemusel nic říkat. Ursula a Billy se protáhli dveřmi kolem Haraldssona a zmizeli. Sebastian procházel policejní stanicí a pod paží měl složku, kterou nehodlal otevřít. So far, so good.

Přibrali ho k vyšetřování, teď už si jen vezme to, pro co si přišel. Pokud člověk opravdu chce někoho najít, musí se podívat do policejního počítače. Trestní rejstřík je jedna věc, tam není každý a není tam ani Anna Erikssonová, jak Sebastian doufal, ale je neuvěřitelné, kolik informací, vedle spáchaných trestných činů, může správná osoba od policie získat. To je ta pravomoc, kterou potřeboval.

Musel jen najít někoho, kdo mu pomůže. Správného člověka pro ten úkol.

Sebastian se rozhlédl po pracovišti. Rozhodl se pro ženu kolem čtyřicítky, která seděla u okna. Krátký praktický sestřih. Jemný make-up. V uších klipsy. Hnědé oči. Snubní prsten. Sebastian nasadil úsměv a přistoupil k ní.

„Dobrý den. Jsem Sebastian Bergman, ode dneška pracuju s kriminálkou.“ Žena vzhlédla od práce a Sebastian kývl směrem k zasedací místnosti.

„Aha. Dobrý den. Já jsem Martina.“

„Dobrý den, Martino. Poslyšte, potřeboval bych, abyste mi pomohla s jednou věcí.“

„Jistě. O co jde?“

„Potřebuju najít jistou Annu Erikssonovou. V roce 1979 bydlela na téhle adrese ve Stockholmu.“

Sebastian před ni položil obálku, která se vrátila jeho matce. Žena se na obálku letmo podívala a potom s lehce pochybovačným výrazem opět vzhlédla k Sebastianovi.

„Má to co dělat s vaším vyšetřováním?“

„Ano. Rozhodně. V nejvyšší míře.“

„Tak proč si ji nenajdete sám?“

Ano, proč to neudělal? Naštěstí pro jednou zafungovala pravda.

„Začal jsem teprve dneska a ještě jsem nedostal uživatelské jméno a heslo a tak.“ Sebastian vykouzlil svůj nejsvůdnější úsměv, ale v Martininých očích viděl, že kýžený účinek se nedostavil. Ukázala na obálku na stole a zavrtěla hlavou.

„Proč nepoprosíte někoho ze skupiny, aby to udělal? Mají přístup do celého systému.“

Proč prostě nejseš ráda, že můžeš pomoct s tak specifickým vyšetřováním vraždy, nevytáhneš, co po tobě chci, a nepřestaneš se tak zatraceně vyptávat, pomyslel si Sebastian a naklonil se k ní trochu blíž. Zkusil to se svůdností.

„Abych byl upřímný, tohle je ode mě tak trochu střela naslepo a znáte to, první den, člověk se nechce úplně ztrapnit.“

„Ráda vám pomůžu, ale nejdřív musím mít souhlas vašeho šéfa. Nesmíme vyhledávat osoby jen tak pro nic za nic.“

„Tohle není pro nic za…“

Sebastian se odmlčel, protože ze zasedací místnosti vyšel Torkel a rozhlédl se, jako by někoho hledal. A očividně ho i našel. Sebastiana. Torkel k němu odhodlaně zamířil. Sebastian skočil po obálce a rychle se narovnal.

„Ale víte co, kašlem na to. Zapomeňte na to. Proberu to se skupinou, to bude nejjednodušší. Každopádně díky.“

Sebastian vyrazil pryč dřív, než domluvil. Chtěl, aby mezi ním, Torkelem a Martinou byla dostatečná vzdálenost na to, aby jí nepřišlo vhodné se jen tak mezi řečí Torkela zeptat, jestli může Sebastianovi pomoct vyhledat Annu Erikssonovou z roku 1979. Torkela by zajímalo, proč to chce. Zpochybnil by důvody, pro které se Sebastian chtěl dostat k vyšetřování, a byl by zbytečně ve střehu. Takže Sebastian mířil pryč od Martiny. Krok za krokem. Než se ozvalo:

„Sebastiane.“

Rychle zauvažoval. Musí nějak zdůvodňovat, proč se bavil s väster?skou policistkou? Možná to bude lepší. Rozhodl se, že to vysvětlí tak, jak si to už Torkel nejspíš stejně představoval.

„Zrovna jsem si šel číst, když kolem mě prošel pěkně napěchovanej výstřih.“

Torkel chvíli přemýšlel, jestli má teď a tady Sebastianovi vysvětlovat, že je od dnešního rána členem kriminálky. Že cokoliv, co udělá, jako by udělala celá skupina. A že tím pádem není dobrý nápad zkoušet dostat místní vdané kolegyně do postele. Ale bylo mu jasné, že Sebastian už to ví. Ví, a je mu to jedno.

„Dostali jsme anonymní tip, který znovu ukazuje na Lundina. Ursula a Billy to k nim jeli prověřit a já jsem si říkal, že bys tam mohl zajet taky a promluvit si s jeho matkou.“

„Clarou?“

„Jo, zdálo se, že jste spolu v kontaktu.“

Dalo se to tak říct. V úzkém kontaktu. To byla další žena, kvůli které by Torkel nebyl jen ve střehu, ale rovnou by Sebastiana z vyšetřování vyrazil, než by řekl švec. S matkami kluků podezřelých z vraždy se nespí. Sebastian si byl celkem jistý, že v tomto bodě má Torkel jasno.

„Já bych to radši nedělal. Bude lepší, když si všechno pročtu a zjistím, jestli mě třeba nenapadne něco nového.“ Chvíli se zdálo, že mu chce Torkel odporovat, ale pak jen přikývl.

„Tak jo, pusť se do toho.“

„Ještě jedna věc. Můžeš zařídit, abych měl přístup k počítačům? K trestnímu rejstříku a tak.“ Torkel se zatvářil upřímně překvapeně.

„Proč?“

„Proč ne?“

„Protože jsi známý tím, že si jedeš po vlastní ose.“ Torkel se k němu přiblížil. Sebastian věděl proč. Nebylo třeba, aby nějaké zvědavé ucho pochopilo, že to ve skupině skřípe. V tom byli zajedno. To bylo důležité. Takže to teď znamenalo, že se mu Torkel nechystá říct nic vyloženě kladného. A také že ne.

„Nejsi plnohodnotný člen týmu. Jsi konzultant. Všechna vyšetřování, která budeš chtít provést, stejně jako všechny stopy, které budeš sledovat, projdou přes někoho z nás. Nejlépe přes Billyho.“

Sebastian se pokusil skrýt zklamání. Očividně zcela neuspěl.

„Máš s tím nějaký problém?“

„Ne. Vůbec ne. Ty jsi šéf.“

Zatracený Torkel. Takto mu to zabere víc času, než si myslel. Neměl v úmyslu být členem vyšetřování moc dlouho. Rozhodně ne aktivním členem. Nehodlal s nikým mluvit, nikoho vyšetřovat, případně někoho nebo něco analyzovat. Ani nechtěl vymýšlet možné scénáře či sestavovat profil pachatele. Chtěl získat to, pro co si přišel, současnou adresu Anny Erikssonové nebo jak se teď jmenuje —, a potom by rychle a efektivně opustil skupinu, odjel z města a nikdy by se k nikomu z nich nevrátil.

Sebastian zvedl složku.

„Tak já si někam sednu a budu si číst.“

„Sebastiane, ještě jedna věc.“

Sebastian si v duchu povzdechl. Proč prostě nemůže jít a někde s hrnkem kávy předstírat, že si čte?

„To, že jsi tady, je přátelská služba. Protože jsem ti opravdu věřil, když jsi říkal, že to vážně potřebuješ. Neočekávám od tebe žádnou vděčnost, ale teď je na tobě, abych svého rozhodnutí nelitoval.“

Než stihl odpovědět, Torkel se otočil a odešel. Sebastian viděl jen jeho mizející záda. Necítil žádnou vděčnost.

Ale je jasné, že Torkel toho litovat bude.

Zatím litovali všichni, kteří si ho pustili do života.

Billy otevřel dveře garáže. Teď tu žádné auto nestálo, ale jedno by se sem vešlo. Za ta léta, kdy Billy s Ursulou viděli mnoho garáží, to byla výjimka. Ve většině z nich bylo všechno možné, jen ne vozidlo. V garáži Lundinových podlaha zela prázdnotou. Byla špinavá, flekatá od oleje a uprostřed měla kanál na odtok. Billy otevřel dveře ještě víc a Ursula se natáhla k vypínači.

Vešli dovnitř. U stropu blikaly dvě holé zářivky, ale oba si stejně vyndali baterky. Aniž by řekli slovo, každý se vydal na svou stranu garáže. Ursula napravo, Billy nalevo. Na podlaze na Ursulině straně v podstatě

nic nebylo. Válela se tam jedna stará souprava na kroket a druhá na pétanque, které v rohu chyběla koule. Dál tu byla elektrická sekačka na trávu. Ursula z ní vyndala sběrný koš. Byl prázdný. Stejně jako včera. O to víc věcí bylo v policích na stěnách. Žádná z nich ale nenaznačovala, že by v garáži někdy stálo auto. Žádný olej, svíčky, rozmrazovač zámků nebo žárovky. Samé věci na zahradu. Trávníkový lem, poloprázdné pytlíky se semeny, pracovní rukavice a spreje na postřik plevele. Nikde se tu nedala schovat bunda. Ursulu by opravdu překvapilo, kdyby údaje z e-mailu byly pravdivé. Kdyby tady ta bunda byla, už by ji našla.

„Dívala ses do odtokového kanálu?“

„Co bys řekl?“

Billy neodpověděl. Postupně nadzvedl tři pytle se zeminou, které ležely na hromadě u zdi vedle bílého zahradního nábytku z plastu. Byla hloupost, že se ptal. Ursula neměla ráda, když někdo zpochybňoval její práci. Ačkoli toho o jejich dřívějším vztahu moc nevěděl, myslel si, že právě proto tolik nesnáší Sebastiana Bergmana. Billy slyšel o Sebastianovi jen tolik, že neustále zpochybňuje všechno a všechny. A zároveň ví všechno líp, ne-li úplně nejlíp. Billymu se to zdálo v pohodě, pokud Sebastian opravdu ví, o čem mluví.

Billy denně pracoval s policisty, kteří byli lepší než on. Neměl s tím problém. Ještě si na Sebastiana žádný názor neudělal. Trochu ohraný lechtivý vtípek mohl říct stejně tak z nervozity jako kvůli něčemu jinému. Ale Ursula ho neměla ráda. A Vanja taky ne, takže sázka na to, jestli Billy skončí v jejich táboře, by měla celkem nízký kurz.

Došel do rohu. V přihrádce na podlaze ležely nějaké zahradnické potřeby a na zdi bylo na hřebících

pečlivě rozvěšené nářadí.

„Ursulo…“

Billy se zastavil u zahradnických potřeb. Vedle dřevěného stojanu, kde byly opřené dvoje hrábě a něco, co se podobalo rýči a co neuměl přesně pojmenovat, stál desetilitrový plastový kbelík s půdním substrátem. Ursula přistoupila k Billymu a ten do nádoby posvítil baterkou. Mezi pálenými kuličkami substrátu bylo jasně vidět něco zeleného.

Ursula začala tiše fotografovat. Po pár snímcích fotoaparát odložila a otočila se k Billymu. Ačkoli si myslel, že se tváří neutrálně, Ursula si jeho výraz očividně vyložila jako pochybovačný.

„Mně neujde bunda napůl zahrabaná v kýblu se substrátem v garáži podezřelého. Jen abys věděl.“

„Nic jsem neřekl.“

„Vidím, jak se tváříš. To stačí.“

Ursula z tašky vyndala velký uzavíratelný pytel a kleštičkami opatrně vylovila bundu z kbelíku. Oba se na ni vážně zadívali. Bunda byla z velké části potřísněná teď už zaschlou krví. Látka na zádech sotva držela pohromadě. Oba si dokázali živě představit, jak to asi muselo vypadat, když v ní byl živý člověk. Ursula mlčky vložila bundu do pytle a zavřela ho.

Na policejní stanici v ulici Västgötegatan seděl Haraldsson u svého počítače a čekal na e-mail. Ještě pořád byl ve hře.

Bezpochyby. Všichni dělali všechno pro to, aby ho odstranili, ale on se držel. Díky své předvídavosti, své schopnosti odhalit, kdo z celé stanice má přístup k nejvíce informacím. Lidé, které většina jeho kolegů jen každý den roztržitě pozdravila. Vrátní. Haraldssonovi brzy došlo, že lidé z vrátnice se dozvědí nejvíc, jak vnějších, tak vnitřních informací. Už léta s nimi proto občas zašel na svačinu, poptal se na rodinu, zajímal se o ně a v případě potřeby je někdy podržel. Proto teď pro ně bylo samozřejmé, že mu dali vědět, kdykoliv se objevilo něco, co souviselo s Rogerem Erikssonem. Pokud někdo zavolal nějaký tip nebo vyplnil formulář na stránkách policejní správy kraje Västmanland, dozvěděl se o tom i Haraldsson. Když přišla anonymní informace o bundě v garáži Lundinových, zavolali mu z recepce a vteřinu poté mu v doručené poště přistála přeposlaná zpráva. Jen ji vytiskl a předal. To bylo fajn, ale nestačilo to. Přijít s vytištěným papírem mohl kdokoliv.

To byla práce pro praktikanta. Nekvalifikovaná.

Ale vypátrat odesílatele, to byla práce pro policistu. Nic ze zprávy nenaznačovalo, že by informátor byl viníkem. Ale pokud se ukáže, že informace souhlasí, ví ten člověk o zločinu něco, co by kriminálku určitě zajímalo, a Haraldsson je může správně nasměrovat.

Zdejší IT oddělení byl vtip. Tvořil ho Kurre Dahlin, kterému bylo asi padesát a jeho schopnosti spočívaly především v mačkání Ctrl + Alt + Delete, vrtění hlavou a posílání neposlušných počítačů do servisu. Kurre Dahlin by se očividně naučil rychleji létat než vystopovat příchozí e-maily.

Počítač, ze kterého byla informace poslána, měl IP adresu a Haraldsson měl zase sedmnáctiletého synovce. Jakmile Haraldsson tip dostal, přeposlal ho synovci a zároveň mu napsal textovou zprávu s nabídkou pěti set korun, pokud se mu povede získat fyzickou adresu odesílatele. Ano, ví, že je teď ve škole, ale čím dřív, tím líp.

Synovec si přečetl textovou zprávu, zvedl ruku, omluvil se a odešel z hodiny. O dvě minuty později si e-mail přečetl na školním počítači. Jakmile viděl adresu odesílatele původního dopisu, ustaraně se opřel. Haraldsson si myslel, že co se počítačů týká, je jeho synovec zázračné dítě. Věci, o které ho prosil, však byly většinou trapně jednoduché. Ale tentokrát bude muset strýčka zklamat. Není problém zjistit IP adresu, ale e-mail mohl být odeslán přes některého velkého poskytovatele připojení a v tom případě bude nemožné zjistit něco, co by se dalo použít. Ale zkusit to může.

Po dvou minutách se na židli znovu opřel. Tentokrát se širokým úsměvem na tváři. Měl štěstí. Tip byl poslaný přes samostatný server. Dostane svých pět set korun. Klikl na „odeslat“.

Na policejní stanici zapípal Haraldssonův počítač. Haraldsson rychle otevřel příchozí e-mail a spokojeně si pro sebe přikývl. Server, ze kterého byla informace odeslána, se nacházel přímo za městem.

Přesněji řečeno na Palmlövském gymnáziu.

„Na příští odbočce doleva.“

Sebastian seděl na sedadle spolujezdce v civilním policejním autě. V toyotě. Řídila Vanja. Rychle se podívala na malou obrazovku nad přístrojovou deskou.

„Podle navigace máme jet rovně.“

„Ale když pojedeme doleva, tak si to zkrátíme.“

„Víte to určitě?“

„Jo.“

Vanja jela dál rovně. Sebastian se zabořil do sedadla a díval se přes šmouhy na bočním okénku na město, ze kterého na něj čišela jedna velká prázdnota.

Předtím seděl s Torkelem, Vanjou a Billym v zasedací místnosti. Když ho Torkel vyhledal a řekl mu, že se

v případu objevily nové informace, nevymyslel dost rychle žádný důvod, proč se nemůže porady zúčastnit. Takže se dozvěděl, že našli bundu oběti. Samozřejmě ještě neměli rozbor krve, ale nikdo z nich si doopravdy nemyslel, že by to byla bunda někoho jiného nebo krev někoho jiného. Což znamenalo, že se jejich pozornost znovu obrátila na Lea Lundina. Vanja ho měla po schůzce opět vyslechnout.

„To sice můžete udělat, ale je to jen ztráta času.“

Všichni se otočili k Sebastianovi, který seděl u kratší strany stolu a houpal se na židli. Vlastně mohl zůstat zticha a nechat ostatní, ať si dělají chyby, jaké chtějí, než najde způsob, jak se dostat k počítači a informacím, které potřeboval. Nebo lépe řečeno, než najde jinou ženu na oddělení, která bude přístupnější jeho šarmu než Martina. To by nemělo být tak těžké. Na druhou stranu, stejně ho nikdo neměl rád. Klidně mohl dát průchod tomu všeználkovi, kterým v jádru byl.

„Nesedí to.“ Přední nohy Sebastianovy židle znovu dopadly na koberec. Ursula tiše vešla do místnosti a posadila se co nejblíže ke dveřím. Sebastian pokračoval.

„Leo by nikdy neschoval bundu oběti ve své garáži.“

„Proč ne?“ Zdálo se, že Billy by se to upřímně rád dozvěděl. Nezaujímal obranný postoj. Možná by stálo za to se s ním trochu víc sblížit.

„Protože by ji ani nesundal z těla.“

„Vzal hodinky.“ Vanja se také v žádném případě nebránila. Spíš útočila. Toužila ho opravit. Rozmetat jeho argumenty. Byla jako Ursula. Nebo jako on v době, kdy ho tyto věci ještě zajímaly.

Soutěživá.

Neuměla prohrávat.

Tuto hru bohužel nevyhraje. Sebastian se jí klidně podíval do očí.

„To je jiné. Hodinky mají cenu. Máme tady kluka, šestnáct let, vychovává ho matka samoživitelka. Snaží se držet krok v materialistickém závodě, který se kolem něj neustále odehrává. Proč by měl z mrtvoly servat roztrhanou, zakrvácenou bundu a vzít si ji, když tam nechal peněženku a mobil? To nesedí.“

„Sebastian má pravdu.“ Všichni se otočili na Ursulu. Sebastian se zatvářil, jako by nevěřil vlastním uším. Tato tři slova Ursula během svého života příliš často neříkala. Sebastian si v tu chvíli nemohl vzpomenout, jestli se to vůbec kdy stalo.

„Nerada to říkám, ale je to tak.“ Ursula rychle vstala a vytáhla z obálky dvě fotografie formátu A4.

„Vím, že si myslíte, že mi napoprvé ta bunda mohla uniknout. Ale podívejte se na tohle.“ Položila na stůl jednu fotku. Všichni se předklonili.

„Když jsem včera procházela garáž, zajímaly mě hlavně tři věci: přirozeně moped, pak odtokový kanál, protože jsem se dívala, jestli tam nenajdu stopy krve po mytí mopedu nebo zbraně, a zahradní nářadí, protože nemáme vražednou zbraň. Tohle jsem vyfotila včera.“

Ukázala na fotku, na které bylo zahradní nářadí, postavené ve stojanu v garáži. Obrázek vyfotila šikmo seshora a v rohu byl jasně vidět bílý kbelík se substrátem.

„A toto jsem vyfotila dnes. Najděte rozdíl.“ Ursula vytáhla druhou fotku. Byla téměř shodná s tou první. Ale tenkou vrstvou půdního substrátu na několika místech jasně prosvítala zelená látka. V místnosti se na chvíli rozhostilo ticho.

„Někdo tam tu bundu v noci přinesl.“ To, co si všichni mysleli, vyslovil jako první Billy. „Někdo chce dostat Lea Lundina za mříže.“

„To není prvotní důvod.“ Sebastian se přistihl, že se na fotky vlastně dívá s určitým zájmem. To, co se právě stalo, ho jaksi nabilo energií. Vrah nejdřív oběti něco sebral a teď to použil, aby nastrčil důkazní materiál. A to ne jen tak u kdekoho, ale u člověka, kterého policie měla za hlavního podezřelého. To znamenalo, že vrah pečlivě sleduje práci policie a jedná plánovitě a s rozmyslem. Je pevně rozhodnutý, že se z toho vyvleče. Nejspíš svého činu nelituje. Chlap přesně podle Sebastianova gusta.

„Prvotní důvod, proč někdo položil bundu do garáže, byl ten, že chtěl odvrátit pozornost od sebe samého. Není v tom nic osobního proti Leovi, ten se mu jen dobře hodil, protože jsme se na něj už mezitím zaměřili.“

Torkel se na Sebastiana zadíval s jistým uspokojením. Pochybnosti, které v něm dříve hlodaly, zeslábly. Torkel ho znal lépe, než si Sebastian byl ochotný připustit. Věděl o něm, že není schopný angažovat se v ničem, co ho nezajímá, a také věděl, jak se dokáže nadchnout, když se setká s nějakou výzvou. A jakým přínosem pak může být pro vyšetřování. Torkel cítil, že jsou na cestě k něčemu slibnému. V duchu poděkoval za příchozí e-mail a za nalezenou bundu.

„V tom případě je odesílatelem mailu pravděpodobně vrah,“ rychle odvodila správný závěr Vanja.

„Musíme se pokusit ten mail vystopovat. Zjistit, odkud byl poslán.“

Bylo to skoro jako v divadelním představení. Někdo tiše zaťukal na dveře. Jako by Haraldsson stál venku a čekal na narážku, než vstoupí.

Teď si Sebastian odepnul bezpečnostní pás a vystoupil z auta. Podíval se na fasádu budovy před sebou a zmocnila se ho ohromná únava.

„Takže on chodil sem?“

„Jo.“

„Chudák malej. Sebevraždu jsme už úplně vyloučili?“

Nad dvoukřídlými dveřmi, které vedly do Palmlövského gymnázia, byl velký obraz muže, který nemohl být nikým jiným než Ježíšem. Ruce měl rozpažené v gestu, které umělec určitě zamýšlel jako přátelské a

vítající, ale Sebastianovi připadalo spíš výhružné. Dokonce přímo omezující svobodu. Pod obrazem bylo napsáno Jan 12,46.

„Přišel jsem na svět jako světlo, aby nikdo, kdo ve mne věří, nezůstal ve tmě,“ vyhrkl Sebastian.

„Vy znáte bibli?“

„Znám tady tohle.“

Sebastian vyšel po schodech a otevřel dveře. Vanja se naposledy podívala na obrovskou malbu a vydala se za ním.

Ředitel Ragnar Groth ukázal na dvoumístnou pohovku a křeslo v rohu kanceláře. Vanja a Sebastian se tam posadili. Ragnar Groth si rozepnul sako a posadil se za staromódní rustikální psací stůl. Aniž by si to uvědomil, narovnal jedno pero tak, aby leželo rovnoběžně s hranou stolu. Sebastian si toho všiml a rozhlédl se nejdřív po psacím stole, pak po zbytku místnosti. Ředitelova pracovna byla v podstatě prázdná. Po levé straně stolu leželo několik umělohmotných složek poskládaných do komínku. Zarovnané hrany. Ze složek nikde nic nevyčnívalo. Byly vyrovnané ve spodním rohu stolu, ve vzdálenosti dvou centimetrů od obou jeho hran. Na pravé straně ležely rovnoběžně s hranou stolu tři propisky, dvě inkoustová pera a tužka, všechny špičkou na stejnou stranu. Nad tím v pravém úhlu pravítko a napohled nepoužitá guma. Telefon, počítač a lampa byly precizně umístěny naproti sobě do rohů stolu.

Zbytek místnosti vypadal podobně. Žádné křivě pověšené obrazy. Žádné nalepené papírky s poznámkami, všechno s přiměřenými rozestupy přišpendlené na nástěnce, pořadače vyskládané na polici a přesně zarovnané k její hraně. Stůl bez jediného kolečka od šálku kávy nebo sklenice vody. Nábytek rozestavěný s přesností na centimetr vůči zdem a koberci. Sebastian okamžitě stanovil diagnózu ředitele Grotha: pedant se sklony k nutkavému chování.

Když se ředitel před kanceláří s Vanjou a Sebastianem setkal, tvářil se vážně, při pozdravu legračně rovně natáhl ruku a pak rovnou zahájil dlouhý výklad o tom, jak je příšerné, že jednoho ze studentů školy našli zavražděného. Všichni samozřejmě udělají vše pro to, aby pomohli s vyřešením tohoto zavrženíhodného zločinu. Nikdo nebude policii klást do cesty žádné překážky. Budou absolutně spolupracovat. Vanja se nemohla zbavit pocitu, že ředitelova slova jsou jako vystřižená z manuálu tiskového oddělení pro zvládání krizových situací. Nabídl jim kávu. Vanja se Sebastianem odmítli.

„Kolik toho víte o této škole?“

„Dost,“ řekl Sebastian.

„Moc ne,“ řekla Vanja.

Groth se obrátil na Vanju a lehce omluvně se usmál na Sebastiana.

„Začali jsme jako internát v padesátých letech, v současné době jsme soukromé gymnázium se společenskovědním a přírodovědným programem s různými zaměřeními: jazyky, ekonomie a management. Máme dvě stě osmnáct studentů, mladých lidí z celého údolí jezera Mälaren, dokonce až ze Stockholmu. Proto tu pořád máme internátní část.“

„Aby se děti boháčů nemusely zahazovat s plebsem.“

Groth se obrátil na Sebastiana, a přestože i nadále mluvil tichým, příjemně modulovaným hlasem, nedokázal zakrýt hněv.

„Naše pověst coby školy pro vyšší třídu postupně mizí. V současnosti se obracíme na rodiče, kteří chtějí, aby se jejich děti ve škole skutečně něco naučily. Celostátně dosahujeme nejlepších výsledků.“

„No jistě, jste konkurenceschopní a ospravedlňujete tím své nesmyslně vysoké školné.“

„U nás už se žádné školné neplatí.“

„Ale jistěže platí, jen tomu teď říkáte přiměřený příspěvek.“

Groth na Sebastiana vrhl temný pohled a opřel se v ergonomické kancelářské židli. Vanja cítila, jak se jim celá situace vymyká z rukou. I když ředitel mluvil trochu přehnaně korektním tónem, zdálo se, že jim opravdu chce s vyšetřováním pomoct. Kvůli Sebastianově drzosti se to mohlo změnit už po třech minutách. To se pak o každou informaci o studentech nebo učitelích budou muset rvát. Pokud s tím Ragnar Groth nebude souhlasit, nebudou se smět podívat ani na školní fotografii, aniž by museli žádat o povolení. Vanja si nebyla jistá, jestli ředitel ví, jak by jim mohl ztížit práci, ale nehodlala v tomto ohledu nic riskovat. Předklonila se v křesle a se zájmem se na něj usmála.

„Řekněte nám něco víc o Rogerovi. Jak se stalo, že začal chodit sem?“

„Na základní škole a na gymnáziu, kam nastoupil původně, měl problémy se šikanou. Jedna ze zdejších učitelek ho dobře znala, Roger se přátelil s jejím synem, tak se za něj přimluvila a zařídili jsme mu tady místo.“

„Ale sem zapadl dobře, že? Neměl s nikým spory nebo něco podobného?“

„Šikaně velice aktivně předcházíme.“

„Vy tomu říkáte jinak, co? Kamarádská výchova, nemám pravdu?“

Groth Sebastianovu vsuvku zcela ignoroval. Vanja věnovala Sebastianovi krátký pohled a doufala, že ho tím umlčí. Pak se znovu otočila k řediteli.

„Nevíte náhodou, jestli se Roger v poslední době nechoval jinak? Nebyl kvůli něčemu rozrušený nebo výbušný?“

Ředitel se zamyslel a pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, to nemůžu říct. Ale promluvte si s jeho třídní učitelkou Beatrice Strandovou, vídala ho mnohem častěji než já.“

Obracel se výlučně k Vanje.

„Právě Beatrice zařídila, že Roger začal chodit sem.“

„Jak zvládal platit ten přiměřený příspěvek?“ vyhrkl Sebastian. Nehodlal připustit, aby ho ředitel ignoroval. Tím by to panu Grothovi až moc usnadnil. Ředitel se zatvářil trochu překvapeně, jako by se mu na chvíli podařilo vytěsnit z mysli, že je ten ledabyle oblečený, trochu tělnatý člověk v místnosti také.

„Roger dostal výjimku.“

„Takže byl vaším malým sociálním projektem? Plnil kvótu dobročinnosti. To musel být dobrý pocit, ne?“

Groth opatrně odsunul židli a vstal. Zůstal stát za psacím stolem, vypjal záda a konečky prstů se opřel o desku stolu, na které nebylo ani stopy po prachu. Jako latinář Caligula z toho starého filmu Štvanice, pomyslel si Sebastian, když si všiml, jak si ředitel, jakmile se zvedl, automaticky zapnul sako.

„Musím říci, že mě váš postoj k naší škole rozčiluje.“

„Jejda. Ale chápejte, strávil jsem tady tři nejhorší roky svého života, takže budu potřebovat víc než tyhle propagační kecy, abych na vás zazpíval chvalozpěv.“

Groth se na Sebastiana zadíval trochu skepticky.

„Vy jste bývalý student?“

„Jo, můj otec se bohužel podílel na založení tohohle chrámu moudrosti.“

Groth tu informaci chvíli zpracovával, a když mu došlo, co Sebastian právě řekl, znovu se posadil.

Rozepnul si knoflík u saka. Rozčílený výraz v jeho obličeji vystřídala čirá nevěřícnost.

„Vy jste syn Tureho Bergmana?“

„Ano.“

„Nejste si moc podobní.“

„Díky, to je to nejhezčí, co mi kdo řekl od chvíle, kdy jsem sem vkročil.“ Sebastian vstal a mávl na Vanju i Ragnara rukou.

„Vy dva klidně pokračujte. Kde najdu Beatrice Strandovou?“

„Má teď hodinu.“

„Ale má ji někde tady ve škole, nebo ne?“

„Uvítal bych, kdybyste počkal do přestávky, než si s ní promluvíte.“

„Dobře, tak si ji najdu sám.“

Sebastian vyšel na chodbu. Než zavřel dveře, uslyšel, jak se za něj Vanja omlouvá. To slyšel už dřív. Ne přímo od ní, ale od jiných kolegů, kteří se omlouvali jiným lidem za jiných okolností. Sebastian se při tomto vyšetřování čím dál víc cítil jako ryba ve vodě. Rychle se vydal ke schodům. Dřív bývala většina učeben o poschodí níž. To se mohlo sotva změnit. Téměř všechno vypadalo jako před čtyřiceti lety, jen zdi byly natřené novými barvami, jinak bylo Palmlövské gymnázium stejné.

Peklo se většinou nemění.

Tak je peklo vlastně definováno. Neměnná bolest.

Najít správnou třídu trvalo Sebastianovi déle, než si myslel. Poměrně dlouho chodil známými chodbami a klepal na různé dveře, než nakonec našel učebnu, v níž se nacházela Beatrice Strandová. Cestou se rozhodl, že si nedovolí žádné city. Škola je jen budova. Budova, ve které strávil tři roky neustálým protestováním. Po základní škole ho jeho otec donutil jít na Palmlövské gymnázium a Sebastian se hned první den rozhodl, že se mu tady nebude líbit. Nezapadne sem. Porušil každé myslitelné pravidlo a z pozice syna zakladatele školy provokoval každého učitele a každou autoritu. Jeho chování mu mohlo mezi ostatními studenty vydobýt určitou pozici, ale Sebastian se rozhodl, že na letech, která tu stráví, nebude pozitivního vůbec nic, a tak neváhal žalovat a štvát žáky proti sobě navzájem i proti učitelům. Kvůli tomu byl u všech extrémně neoblíbený a ocitl se v pozici vyděděnce, kterou uvítal. Svým způsobem měl pocit, že tím, jak je v opozici vůči všemu a všem, trestá svého otce, a také si nemohl nevšimnout, že úplné vyloučení z kolektivu mu poskytuje nový druh svobody. Očekávalo se od něj jen to, že se ve všech situacích bude chovat stejně. A v tom se skutečně zdokonalil.

Po téhle cestě, kterou si vyšlapal během dospívání, kráčel i po zbytek života. My way or the highway.

Celý život. Ne, vlastně celý ne. S Lily ne. S ní takový nebyl. Vůbec ne. Jak je vlastně možné, že jeden člověk, později dva, měl na jeho život takový vliv? Jak ho mohli tak od základu změnit?

Nevěděl.

Jen věděl, že se to stalo.

Stalo se to a pak mu to zase vzali.

Zaklepal na světle hnědé dveře a okamžitě vstoupil. Za katedrou seděla žena kolem čtyřicítky. Husté rudé

vlasy svázané na temeni do ohonu. Pihovatý obličej nenalíčený. Tmavě zelená blůza s vázačkou nad nemalým poprsím. Dlouhá hnědá sukně. Tázavě se podívala na Sebastiana, ten se jí představil a dal studentům na zbytek hodiny volno. Beatrice Strandová mu neodporovala.

Osaměli spolu v učebně, Sebastian si z první řady lavic vytáhl židli a posadil se. Požádal ji, aby mu vyprávěla o Rogerovi, a očekával citový výbuch. Velmi správně. Beatrice musela být před studenty ta silná, která zná všechny odpovědi, která ztělesňuje jistotu a všednost, když jim zasáhlo do života něco nepochopitelného. Ale teď byla sama s jiným dospělým. S někým, kdo se podílí na vyšetřování. Kdo tím pádem převzal roli nositele bezpečí a kontroly. Už nemusela být silná. A tak se to prodralo ven. Sebastian na to čekal.

„Já to prostě nemůžu pochopit…“ vzlykala Beatrice. „V pátek jsme se jako vždycky rozloučili a teď… už se nikdy nevrátí. Tak dlouho jsme doufali, ale pak, když ho našli…“

Sebastian nic neříkal. Někdo zaklepal a do dveří strčila hlavu Vanja. Beatrice popotáhla, otřela si slzy a Sebastian je mezitím představil. Učitelka kapesníkem ukázala na svůj obličej mokrý od slz, omluvila se, vstala a odešla ze třídy. Vanja se posadila na hranu lavice.

„Škola nijak nesleduje přenos dat a kamery tu nikde nejsou. Ředitel říkal, že jde o vzájemný respekt.“

„Takže ten mail mohl poslat kdokoliv?“

„Ani to nemusel být student. Někdo sem prostě mohl nakráčet z ulice.“

„Ale musel to být někdo, kdo se ve škole trochu vyzná.“

„Jistě, ale to je dvě stě osmnáct studentů plus rodiče plus kamarádi plus celý personál.“

„On to věděl.“

„Kdo?“

„Ten, kdo ten mail poslal. Věděl, že ho nevystopujeme dál než sem. Ale už tu někdy dřív byl. Má nějakou vazbu k téhle škole. Z toho můžeme vycházet.“

„Pravděpodobně. Pokud je to muž.“ Sebastian se na Vanju podíval. Skepticky.

„Moc by mě překvapilo, kdyby to nebyl muž. Způsob provedení a zvlášť to s tím srdcem ukazuje na pachatele mužského pohlaví.“ Sebastian se právě chystal zahájit přednášku o potřebě mužských pachatelů získat trofej, o snaze udržet si moc nad obětí tím, že si něco z ní ponechají, rysu, který se u pachatelů ženského pohlaví v podstatě nevyskytuje. Ale vrátila se Beatrice a přerušila ho dřív, než stihl začít. Znovu se omluvila, posadila se za katedru a obrátila se k nim. Vypadalo to, že se dala trochu dohromady.

„Vy jste zařídila, aby Roger začal chodit sem,“ začala Vanja. Beatrice souhlasně přikývla.

„Ano, kamarádí s mým synem Johanem.“ Beatrice došlo, v jakém čase mluví, a opravila se: „Kamarádil. Často k nám chodil a já jsem věděla, že se mu na základní škole nelíbí, ale nakonec se ukázalo, že na Runebergově gymnáziu je to podobné, ne-li horší.“

„A tady se mu líbilo?“

„Čím dál víc. Ze začátku to bylo samozřejmě těžké.“

„Proč?“

„Musel se přizpůsobit. Zdejší žáci jsou velmi motivovaní pro studium. Nebyl zvyklý ani na naše tempo, ani

na úroveň, na jaké se tu pracuje. Ale zlepšilo se to. Zůstával tu odpoledne, chodil na doučování. Opravdu se do toho zakousl.“

Sebastian seděl mlčky. Beatrice věnovala pozornost Vanje, a tak ji z profilu pozoroval a přistihl se, že přemýšlí, jaké by to bylo zabořit prsty do těch hustých rudých vlasů. Políbit ten pihovatý obličej. Dívat se, jak se její velké modré oči přivírají rozkoší. Něčím dávala najevo, Sebastian si nebyl úplně jistý, jakousi osamělost. Ale nebylo to jako u Clary Lundinové. Nebyla tak zranitelná. Beatrice byla… sebejistější. Vyzrálejší. Sebastian nabyl dojmu, že by bylo těžší dostat ji do postele, ale že by se ta námaha vyplatila. Nakonec o tom přestal přemýšlet. Jedna žena zapojená do vyšetřování by mohla stačit. Znovu se začal soustředit na rozhovor.

„Měl tady Roger kamarády?“

„Moc jich nebylo. Stýkal se s Johanem a občas s Erikem Heverinem, ale ten je v tomto pololetí v USA. A pak samozřejmě s Lisou, se svou přítelkyní. Ne že by byl outsider nebo ho tu neměli rádi. Byl jen tak trochu vlk samotář.“

„Neměl žádné problémy se spolužáky?“

„Tady ne. Ale občas narazil na lidi z bývalé školy.“

„Zdálo se, že ho něco trápí?“

„Ne. Když odcházel, choval se jako vždycky. Byl rád, že je pátek, jako všichni ostatní. Psali písemku ze švédštiny, tak se u mě zastavil a říkal, že si myslí, že ji napsal dobře.“

Beatrice se odmlčela a sama pro sebe zavrtěla hlavou, jako by jí právě došla absurdita celé situace. Znovu jí začaly téct slzy.

„Byl to opravdu hodný kluk. Citlivý. Vyzrálý. Je to úplně nepochopitelné.“

„Je váš syn Johan tady?“

„Ne, je doma. Nese to hrozně těžce.“

„Rádi bychom s ním mluvili.“ Beatrice odevzdaně přikývla.

„Chápu. Budu doma kolem čtvrté.“

„Nemusíte být u toho.“ Beatrice znovu přikývla. Ještě odevzdaněji. Toto dobře znala. Že ji nikdo nepotřebuje. Sebastian a Vanja se zvedli.

„Možná se vrátíme, pokud s vámi ještě budeme potřebovat mluvit.“

„Jistě. Opravdu doufám, že to vyřešíte. Je to tak… je to tak těžké. Pro všechny.“ Sebastian napohled soucitně přikývl. Beatrice je zadržela.

„Ještě jedna věc, nevím, jestli je to důležité, ale Roger telefonoval k nám domů. V ten pátek večer.“

„V kolik hodin?“

Byla to úplně nová informace a na Vanje to bylo poznat. Automaticky popošla blíž k Beatrice.

„Zhruba ve čtvrt na devět. Chtěl mluvit s Johanem, ale ten byl venku s Ulfem, se svým otcem. Řekla jsem mu, ať zavolá Johanovi na mobil, ale Johan pak říkal, že to neudělal.“

„Co chtěl? Řekl vám to?“

Beatrice zavrtěla hlavou.

„Chtěl mluvit s Johanem.“

„V pátek ve čtvrt na devět?“

„Zhruba tak.“

Vanja poděkovala a odešli. Čtvrt na devět. Když byl Roger u své přítelkyně Lisy.

Vanja si byla čím dál jistější, že tam vůbec nebyl.

Materiál byl uložen na dvou pevných discích značky LaCie. Dorazily před hodinou se zprávou z bezpečnostní agentury. Billy do svého počítače rychle zapojil první ocelově šedou krabičku a dal se do práce. Disk byl označený „pá 23. dubna 06.00, 00.00, kamery 1:02, 1:16“. Podle seznamu, který Billy také dostal, pokrývaly ulici Gustavsborgsgatan, či spíše její části, kamery číslo 1:14 a 1:15. Bylo to poslední místo, o němž věděli, že se tam Roger toho osudového večera nacházel.

Billy našel mezi různými podsložkami kameru 1:14 a dvojklikem záznam otevřel. Kvalita obrazu byla lepší než obyčejně, kamerový systém nebyl starý ani šest měsíců a firma na něm nešetřila. To ho potěšilo, protože materiál z bezpečnostních kamer bývá většinou tak příšerně rozmazaný, že sotvakdy může při vyšetřování nějak pomoci. Ale toto bylo něco jiného. Parádní optika od Zeisse, pomyslel si Billy, zatímco přetáčel záznam dopředu k deváté hodině večer. Už po půl hodině zavolal Torkelovi, který hned přišel.

Posadil se vedle Billyho. U stropu hučel projektor propojený s Billyho počítačem. Na stěně se míhaly obrázky z bezpečnostní kamery číslo 1:15. Z úhlu, z něhož byl záznam nahrán, se dalo rychle odvodit, že kamera je umístěná deset metrů nad zemí. Shlížela na otevřené prostranství a uprostřed záběru byla ulice, která mizela mezi dvěma velkými domy a pokračovala dál. Budova nalevo byla vysoká škola. Ta na druhé straně byla jiná škola. Vypadalo to, že na prázdném prostranství před kamerou je zima a fouká tam. V rohu obrazovky blikalo počítadlo času. Klid byl náhle přerušen, do záběru vjel moped. Billy záznam zastavil.

„Tady. Leo Lundin projíždí ve 21.02. Chvíli nato přijde od západu pěšky Roger.“

Billy stiskl tlačítko na klávesnici a nahrávka pokračovala. O necelou minutu později se na obrazovce objevila další postava. Měla na sobě zelenou bundu a kráčela rychlým, odhodlaným krokem. Billy záznam zastavil a oba si postavu prohlíželi. I když na sobě měla čepici s kšiltem, který zakrýval obličej, byl to bezpochyby Roger Eriksson. Odpovídala tomu výška, polodlouhé vlasy i bunda, která teď visela v policejní skříni hnědá od zaschlé krve. Na záznamu byla ještě celá a bez poskvrnky.

„Objeví se přesně v jednadvacet hodin, dvě minuty a čtyřicet osm vteřin,“ řekl Billy a znovu film pustil. Roger si poskočil a šel dál. Na těch pohyblivých obrázcích člověka, kterému zbývalo posledních pár hodin života, bylo něco zvláštního. Jako by divák, vědom si katastrofy, pozoroval každý krok pozorněji, každému pohybu přisuzoval větší význam. Za rohem číhala smrt, ale na obyčejné procházce nebylo nic z toho znát. Osud znal jen divák, nikoli šestnáctiletý kluk, který v klidu prošel kolem kamery 1:15. Ten nevěděl nic o tom, co ho čeká.

Torkel se díval, jak se Roger zastavil a podíval se nahoru. O vteřinu později vjel zpátky do záběru moped. Z Rogerovy řeči těla bylo patrné, že řidiče zná a ví, že kvůli mopedu, který se tu objevil, bude mít problémy. Ztuhl a rozhlédl se okolo, jako by hledal únikovou cestu. Rychle se rozhodl, že zkusí moped, který kolem něj nepříjemně jezdil, ignorovat. Snažil se o pár kroků poodejít, ale kroužící moped mu v tom bránil, jezdil pořád blíž a blíž, kolem dokola. Roger se zastavil. Moped ho ještě párkrát objel a také zastavil. Leo z něj sesedl. Roger se díval, jak si sundává helmu a narovnává se, jako by chtěl vypadat větší. Věděl, že dojde ke rvačce, připravoval se na ni. Sbíral síly na to, co mělo přijít. To bylo poprvé, co Torkel mrtvého chlapce skutečně viděl, a trochu mu to přiblížilo, co byl vlastně zač. Neutekl. Možná nebyl jen oběť. Zdálo se, že se trochu protahuje. Leo mu něco řekl. Roger mu odpověděl a přišla první rána.

Roger se zakymácel a ustoupil dozadu, Leo vykročil za ním. Ve chvíli, kdy znovu získal rovnováhu, ho Leo chytil za levou ruku a stáhl mu bundu tak, že odhalil Rogerovy hodinky. Leonard nejspíš něco řekl, protože Roger se pokusil ruku odtáhnout. Leo mu odpověděl ránou pěstí do obličeje.

Rychlou a tvrdou. Bez varování.

Roger zvedl pravou ruku k obličeji a Torkel viděl, že na ní má krev. Leo ho znovu uhodil. Roger se zapotácel, a jak padal na kolena, chytil Leonarda za tričko.

„Takhle se dostala krev na Leovo tričko,“ okomentoval to Billy krátce. Torkel sám pro sebe přikývl, to vysvětlovalo nález krve. Zdálo se, že zakrvácené tričko je startovní signál, který Leo potřeboval jako důvod k vystupňování násilí. Rozzuřeně se vrhl na Rogera. Netrvalo dlouho a Roger ležel na zemi a jen snášel kopance. Časomíra na nahrávce automaticky odpočítávala čas, po který Roger ležel na zemi v poloze embrya a dostával to, co si podle Lea zasloužil. Teprve ve 21.05 ho Leo přestal kopat, naklonil se nad ležícího Rogera a sundal mu hodinky. Naposledy se podíval na kluka, který ležel na zemi, absurdně pomalu, jako by chtěl zdůraznit svou převahu, si nasadil helmu, nasedl na moped a vyjel ze záběru kamery. Billy se podíval na Torkela.

„Ten se nekoukal s přítelkyní na Let’s Dance.“

Torkel přikývl. Lisa lhala. Ale to, co Leonard řekl při výslechu, nesedělo úplně. Roger si nic nezačal tím, že by Leonarda strhl z mopedu.

Neporvali se.

Rvačka dle Torkela vyžadovala dva aktivní účastníky.

Torkel se zaklonil a dal si ruce za hlavu. Lea Lundina mohli sebrat přinejmenším za ublížení na zdraví a krádež.

Ale ne za vraždu. Aspoň ji rozhodně nespáchal tehdy a tam. A později také ne, o tom byl celkem přesvědčený. Leo je rváč. Ale vyříznout někomu srdce, ne, to by nedokázal. Za pár let možná, pokud se dostane na pořádně šikmou plochu, ale teď ne.

„Kam šel Roger potom?“

„Nevím. Podívej se na tohle.“ Billy vstal a šel k mapě přišpendlené na zdi.

„Šel dál rovně, takže by došel na Vasagatan. Tam mohl jít doprava, nebo doleva. Kdyby šel doleva, došel by na Norra Ringvägen. Tam je na křižovatce kamera, ale na ní se neobjevil.“

„Takže šel nejspíš doprava?“

„To by za chvíli došel ke kameře, která je tady.“ Billy ukázal na místo před hřištěm, na mapě o pár decimetrů severněji. Ve skutečnosti o pár set metrů. „Sem taky nedošel.“

„Takže musel cestou někam zahnout.“

Billy přikývl a ukázal na menší ulici, která šikmo vybíhala z Vasagatan.

„Nejspíš sem. Apalbyvägen. Přímo do obytné čtvrti. Tam žádné kamery nejsou. Ani nevíme, kterým směrem šel.“

„Tak ověř všechny směry. Možná někde zase vyšel na větší ulici. Pošli tam lidi, ať se poptají v okolí. Někdo ho musel vidět. Chci vědět, kam šel.“

Billy přikývl a oba vytáhli mobily.

Billy zavolal do bezpečnostní agentury muži, který měl dnes z oslavy padesátin trochu kocovinu, aby mu poslal další nahrávky.

Torkel zavolal Vanje. Ta mu to jako vždy zvedla po prvním zazvonění.

Vanja se Sebastianem byli na cestě z Palmlövského gymnázia, když Torkel volal. Zazvonilo na přestávku a na školním dvoře byla spousta studentů. Torkel jí rychle řekl o všech novinkách, a protože do telefonu

rád mluvil úsporně, netrval hovor ani minutu. Vanja telefonát ukončila a otočila se na Sebastiana.

„Podívali se na nahrávku z Gustavsborgsgatan. Roger tam byl těsně po deváté.“

Sebastian se nad tou novou informací zamyslel. Vanja si zatvrzele stála za tím, že Lisa Hanssonová, šestnáctiletá dívka, Rogerova přítelkyně, soustavně lže o tom, kde se Roger tu noc v době vraždy nacházel. Teď měli důkaz, že tomu tak opravdu je. Bylo pro ni tedy důležitější zamlčet pravdu, než aby se vyřešila vražda jejího přítele. Velká tajemství tohoto typu Sebastiana zajímala. Sakra, zajímal ho čím dál víc celý případ. Musel si přiznat, že malá odbočka od jeho vlastních úvah je docela vítaná. Stejně tu bude muset zůstat, dokud to bude potřebovat, a měl by ze situace vytěžit to nejlepší. Přehodnotit své působení tady a svou budoucnost, když se mu k tomu nabízí příležitost.

„Neměli bychom si s Lisou trochu promluvit?“

„Už jsem se bála, že se nikdy nezeptáte.“

Znovu zamířili do školy. Lisa prý šla po hodině angličtiny domů. Dnes měla nejkratší vyučování z celého týdne. Doufali, že touto dobou už bude doma. Vanja neměla sílu tam volat a ověřovat to, rodiče by se jen stihli připravit a vytvořit obrannou linii. Nasedli tedy do auta a Vanja na to šlápla tak, že značně překročili povolenou rychlost.

Po cestě mlčeli. To Vanje vyhovovalo. Neměla vůbec potřebu se seznamovat se svým vynuceným, a jak doufala, velmi dočasným parťákem. Už věděla, že Sebastian nebude chtít mluvit jen tak, aby zabil čas. Ursula mu říkala společenská pohroma. Také říkala, že by člověk měl být rád, když Sebastian mlčí.

Jakmile otevře pusu, je buď sprostý, sexistický, kritický, nebo prostě jen zlý. Dokud je zticha, člověk se na něj aspoň nerozzlobí.

Vanju stejně jako Ursulu pěkně rozčílilo, když Torkel Sebastiana představil a řekl, že se bude podílet na vyšetřování. Ne proto, že to byl Sebastian. Jasně, slyšela na něj víc špíny než na zbytek policistů dohromady, ale nejvíc ji štvalo, že to Torkel rozhodl, aniž by se jí zeptal. Věděla, že Torkel nemá sebemenší povinnost žádat ji v takových případech o radu, ale stejně. Měla pocit, že úzce spolupracují a že jeden pro druhého znamenají v práci tolik, že by měla mít možnost předem se vyjádřit k rozhodnutí, které ovlivní celou skupinu. Torkel byl nejlepší šéf, jakého kdy měla, a proto ji překvapilo, že provedl tak významnou změnu za jejími zády. Za zády všech. Překvapilo a upřímně řečeno zklamalo.

„Jak se jmenují její rodiče?“

Sebastian vytrhl Vanju z úvah. Otočila se k němu, ale on se nepohnul. Dál se díval bočním okénkem ven.

„Ulf a Ann-Charlotte. Proč?“

„Jen tak.“

„Je to v materiálech, které jste dostal.“

„Nečetl jsem je.“

Vanja měla pocit, že špatně slyší.

„Nečetl jste je?“

„Ne.“

„Proč s námi vlastně vyšetřujete?“

Vanja si tuto otázku kladla od chvíle, kdy slyšela Torkelovo mírně řečeno vágní vysvětlení Sebastianovy přítomnosti. Věděl snad něco na Torkela? Ne, to je nemyslitelné. Torkel by nikdy vyšetřování z osobních důvodů neohrozil, ať už by byly jakékoli. Odpověď přišla dřív, než čekala.

„Potřebujete mě. Beze mě to nikdy nevyřešíte.“

Ursula měla pravdu. Na Sebastiana Bergmana se člověk rozzlobí snadno. Vanja zaparkovala a vypnula motor. Než vystoupili, otočila se na Sebastiana.

„Ještě něco.“

„Co?“

„Víme, že lže. Máme důkazy. Ale já chci, aby mluvila. Ne že tam vtrhneme a narveme jí důkazy do chřtánu dřív, než stihne říct popel. Dobře?“

„Jasně.“

„Znám ji. Já to povedu. Vy budete zticha.“

„Jak jsem řekl, sotva si všimnete, že tam jsem.“ Vanja se na něj podívala pohledem, který říkal, že to myslí naprosto vážně, vystoupila z auta a zamířila k domu. Sebastian šel za ní.

Přesně jak Vanja doufala, Lisa byla sama doma. Když u vstupních dveří uviděla Vanju s neznámým mužem, lekla se. Zkusila pár neobratných výmluv, ale Vanja bez pozvání vkročila do domu. Byla odhodlaná, zvlášť když slyšela, že je Lisa sama doma.

„Zabere to jen pár minut. Můžeme si promluvit tady uvnitř.“ Do pečlivě uklizené kuchyně je zavedla Vanja. Sebastian se držel zpátky. Dívku přátelsky pozdravil a pak byl zticha. Potud se k Vanjině radosti držel jejich dohody. Pravda ale byla taková, že v tu chvíli nebyl schopen promluvit. Když spatřil korálkového Ježíše, úplně oněměl. Ještě nikdy nic podobného neviděl. Úžasné.

„Posaďte se.“ Vanja měla pocit, že v dívčině pohledu se něco změnilo. Působila unaveněji. V očích už jí neplanul ten obranný žár. Jako by se její ochranná zeď začínala bortit. Vanja se snažila o co nejosobnější tón. Nechtěla, aby to, co řekne, vyznělo příliš agresivně.

„Liso, má se to asi takhle. Máme problém. Velký problém. Víme, že Roger tady tehdy v pátek v devět hodin nebyl. Víme, kde byl, a můžeme to dokázat.“ Jen se jí to zdálo, nebo Lise opravdu trochu ochabla a poklesla ramena?

Ale nic neříkala. Zatím ne.

Vanja se předklonila a dotkla se její ruky. Trochu jemněji než posledně.

„Liso, musíš nám teď říct pravdu. Nevím, proč lžeš. Ale už v tom nemůžeš pokračovat. Ne kvůli nám, ale kvůli sobě.“

„Chci, aby tu byli mí rodiče,“ dostala ze sebe Lisa. Vanja se stále dotýkala Lisiny ruky.

„Opravdu to chceš? Opravdu chceš, aby věděli, že lžeš?“ Poprvé u ní Vanja na vteřinu zahlédla záblesk slabosti, která většinou předchází pravdě.

„Roger byl pět minut po deváté na Gustavsborgsgatan. Mám ho na nahrávce. Gustavsborgsgatan je kousek odsud,“ pokračovala Vanja, „hádala bych, že tvůj přítel odcházel ve čtvrt na devět. Nejpozději v půl deváté. Pokud tu vůbec byl.“

Odmlčela se. Podívala se Lise do očí, teď už unavených a odevzdaných. Všechny stopy vzdoru a

pubertální drzosti zmizely. Byla už jen vyděšená. Vyděšené dítě.

„Budou se strašně zlobit,“ vyhrkla nakonec. „Máma a táta.“

„Pokud se o tom dozvědí.“ Vanja stiskla dívčinu ruku, která během jejich hovoru jako by čím dál více hřála.

„Do prdele, do prdele, do prdele,“ řekla najednou Lisa a ta zakázaná slova byla začátkem konce. Zeď se zhroutila. Setřásla Vanjinu ruku a skryla obličej v dlaních. Oba slyšeli, jak dlouze, téměř ulehčeně vydechla. Je těžké nosit tajemství, když je na ně člověk tak sám.

„On nebyl můj přítel.“

„Prosím?“

Lisa zvedla hlavu a trochu zvýšila hlas.

„On nebyl můj přítel.“

„Ne?“

Lisa zavrtěla hlavou a odvrátila se od Vanji. Upřeně se zadívala někam do dálky. Ven z okna. Jako by si přála být někde tam. Pryč.

„Co tedy byl? Co jste spolu měli?“ Lisa pokrčila rameny.

„Nic jsme spolu neměli. On byl schválený.“

„Jak schválený?“

Lisa otočila hlavu a unaveně se na Vanju podívala. Copak to nechápe?

„Schválili ho tví rodiče, tak to myslíš?“ Lisa svěsila ruce a přikývla.

„Směla jsem s ním chodit ven. Anebo být sama doma. Tak jsme vždycky chodili ven.“

„Ale ne spolu.“ Lisa kývla.

„Máš jiného přítele, je to tak?“ Lisa znovu přikývla a poprvé se na Vanju zadívala nepokrytě úpěnlivě. Její život nejspíš závisel na tom, jestli bude dokonalá dcera, na masce, která se teď pomalu rozpadala.

„Přítele, který by se tvým rodičům nelíbil.“

„Kdyby to věděli, tak by mě zabili.“

Vanja se znovu podívala na mozaiku z korálků. Najednou získala jiný význam. „Já jsem cesta.“ Ale ne když je vám šestnáct a jste zamilovaní do špatného kluka.

„Víš, že se budeme muset s tím klukem sejít? Promluvit si s ním. Ale tví rodiče o tom nemusejí vědět, slibuju.“

Lisa přikývla. Zdálo se, že se už na žádný odpor nezmůže. Pravda tě osvobodí, říkával vedoucí mládeže v kostele, kdykoli k tomu měl příležitost. Za ta léta, kdy se pohybovala po stále rostoucí spirále lží, v nichž byla nucená žít, měla tuto větu už dávno zažitou. Ale právě teď, v tomto okamžiku pochopila, že ji bude muset přehodnotit. Pravda tě osvobodí, ale tvé rodiče příšerně rozzuří. Tak je to ve skutečnosti. Ale aspoň

je to pravda a ta přece osvobozuje.

„Co je na něm špatného? Je moc starý? Nebo zločinec? Bere drogy? Je muslim?“

Otázku položil Sebastian. Vanja se na něj otočila a Sebastian jí věnoval lehce omluvný pohled. Přikývla, bylo to v pořádku.

„Není na něm nic špatného,“ řekla Lisa a pokrčila rameny. „On jenom není… jako tohle všechno.“ Udělala gesto, které nezahrnovalo jen dům, ale celé okolí, všechny pečlivě uklizené zahrádky před ideálně velkými domy v klidné ulici. Sebastian přesně chápal, jak to myslí. Když byl tak starý jako Lisa, sám svou situaci rozebrat a takovým způsobem popsat nedokázal, ale ten pocit znal. Bezpečí, ze kterého se stalo vězení.

Péče, jež dusí. Konvence jako pouta.

Vanja se k ní naklonila. Znovu ji vzala za ruku. Lisa jí to dovolila, nebo lépe řečeno chtěla ji cítit.

„Byl tady vůbec Roger?“ Lisa přikývla.

„Ale jen do čtvrt na devět. Abychom si byli úplně jistí, že máma s tátou už šli.“

„Kam šel potom?“ Lisa zavrtěla hlavou.

„Nevím.“

„Měl se s někým sejít?“

„Myslím, že ano. Většinou to tak dělal.“

„S kým?“

„To nevím. Roger mi nikdy nic neříkal. Měl rád tajemství.“

Sebastian se díval na Lisu s Vanjou, jak sedí za směšně uklizeným stolem a mluví o večeru, který zahrnoval všechno kromě Rogera. Pořádek v kuchyni Sebastianovi připomínal jeho rodný dům a domy všech sousedů, kteří se tak rádi stýkali s jeho úspěšnými rodiči. Po pravdě měl pocit, jako by se ocitl ve věrné kopii svého zatraceného mládí. Vždycky proti tomu bojoval. Viděl povrchní masku z formy a pořádku, nikdy žádnou lásku a radost. Sebastianovi se dívka u stolu líbila čím dál víc. Mohlo by z ní vyrůst něco pořádného. V šestnácti má tajného milence. Rodiče s ní budou muset svést krutý boj, až bude trochu starší. To ho těšilo.

Zaslechli, jak se otevírají vstupní dveře. Z předsíně někdo vlídně zavolal:

„Liso, jsme doma.“

Lisa reflexivně odtáhla ruku a ztuhla. Vanja jí bleskově podstrčila svou vizitku.

„Napiš mi v esemesce, kde toho kluka zastihnu, teď už o tom nebudeme mluvit.“ Lisa přikývla a právě včas si ji rychle strčila do kapsy. První přišel taťka Ulf.

„Co tady děláte?!“ Příjemný tón z předsíně byl pryč.

Vanja vstala. Podívala se mu do očí s příliš šťastným úsměvem na rtech. S úsměvem, který mu prozradil, že přišel pozdě. Vanja byla spokojená. Ulf se pokusil získat zpátky svou autoritu.

„Myslel jsem, že jsme se dohodli na tom, že nebudete mluvit s mou dcerou, když u toho nebudu. Tohle je zcela nepřípustné.“

„Nemáte právo to požadovat, kromě toho jsme si u Lisy chtěli jen ověřit pár detailů. Teď už půjdeme.“ Vanja se otočila a usmála se na Lisu, ale ta si toho nevšimla, protože upírala pohled na desku stolu.

Sebastian vstal. Vanja zamířila ke dveřím a prošla kolem rodičů.

„Myslím, že už vás nebudeme muset obtěžovat.“ Otec těkal pohledem z Vanji na dceru a zpátky. Pár vteřin neodpovídal, ale potom se uchýlil k jediné použitelné hrozbě, kterou znal.

„Buďte si jistá, že si promluvím s vaším šéfem. Tohle vám neprojde.“ Vanja se nezmohla na odpověď, a tak pokračovala ke dveřím. Dostala, pro co si přišla. Vtom za sebou náhle uslyšela Sebastianův hlas.

Obzvlášť hlasitý, jako by na tento okamžik dlouho čekal.

„Ale měli byste vědět jednu věc,“ řekl a téměř demonstrativně zastrčil židli za stůl. „Vaše dcera vám lhala.“

Co to sakra dělá! Vanja se šokovaně otočila a temně se na Sebastiana podívala. Že se chová jako svině ke kolegům a jiným dospělým, byla jedna věc, ale zaprodat dítě? Úplně zbytečně? Lisa vypadala, jako by se chtěla propadnout pod stůl. Rodiče ztichli. Všichni jen hleděli na muže, ze kterého se náhle stal středobod kuchyně.

Takové okamžiky Sebastianu Bergmanovi během jeho dobrovolně zvolené izolace chyběly nejvíc. Dal si načas, chtěl si vychutnat kouzlo okamžiku. To se mu tak často nepoštěstí.

„Roger tehdy v pátek odešel mnohem dřív, než Lisa původně přiznala.“ Rodiče si vyměnili pohledy a mlčení přerušila matka.

„Naše dcera nelže.“ Sebastian popošel k rodičům.

„Ale ano, lže.“ Nehodlal to nechat projít těm, kteří skutečně prolhaní byli. Ne teď, když je měl na lopatkách. „Ale měli byste si položit otázku, proč lže? Možná má důvod, proč se neodvažuje říct vám pravdu.“

Sebastian se odmlčel a upřeně se na rodiče zadíval. V dokonale uklizené kuchyni se vznášely těžké obavy z pokračování. Z jeho pokračování. Vanjin mozek běžel na plné obrátky. Jak má v tom marastu, v němž se najednou ocitla, znovu získat pevnou půdu pod nohama? Vypravila ze sebe jen tichou úpěnlivou prosbu.

„Sebastiane…“

Sebastian ji úplně ignoroval. Ovládl místnost a v rukou držel život šestnáctileté dívky. Proč by měl někoho poslouchat?

„Lisa s Rogerem se ten večer pohádali. Odešel už v osm. Pohádali se a on zemřel. Jak se podle vás Lisa cítí? Kdyby se nepohádali, byl by naživu. Byla její chyba, že šel dřív. To je pro mladou dívku ohromná vina.“

„Je to pravda, Liso?“ Matčin hlas zněl prosebně a do očí jí vhrkly slzy. Lisa se podívala na rodiče, jako by se právě probudila ze snu a už pořádně nevěděla, co je pravda a co je klam. Sebastian na ni potají mrkl. Užíval si to.

„To, co Lisa udělala, v podstatě nebyla lež. Spíš obranný mechanismus. Aby zvládla jít dál. Vyrovnala se s vinou. Proto vám to říkám,“ pokračoval Sebastian a vážně se na Lisiny rodiče díval. Pak ještě ztišil hlas, aby zdůraznil vážnost situace. „Lisa teď potřebuje ujištění, že neudělala nic špatně.“

„Jistěže ne, broučku.“ Tentokrát promluvil taťka Ulf. Popošel o pár kroků k dceři a položil jí ruku kolem ramen. Lisa se tvářila hlavně překvapeně. Byl to rychlý skok od přistižení při lži po zahrnování láskou a pozorností.

„Ale děťátko, proč jsi nám nic neřekla?“ řekla matka slabým hlasem, ale dál se nedostala, Sebastian ji znovu přerušil.

„Protože vás nechtěla zklamat. Copak to nechápete? Cítí ohromnou vinu. Vinu a smutek. A vy nemluvíte o ničem jiném, než jestli lže, nebo ne. Chápete, jak osamělá se kvůli tomu cítila?“

„Ale my jsme nevěděli… mysleli jsme…“

„Rozhodli jste se věřit tomu, co se vám hodilo. Ničemu jinému. To je pochopitelné. Je to lidské. Ale vaše dcera teď potřebuje pozornost a lásku, musí cítit, že jí věříte.“

„Vždyť jí věříme.“

„Ne dost. Dávejte jí lásku, ale také svobodu. To teď potřebuje. Hodně důvěry a svobody.“

„Jistě. Díky. To jsme nevěděli. Omlouváme se, jestli jsme na vás trochu vyletěli. Doufám, že to chápete,“ řekla matka.

„Samozřejmě. Všichni chceme chránit své děti. Proti všemu. Jinak bychom nebyli rodiče.“

Sebastian se podíval na matku a jeho obličej se rozzářil vřelým úsměvem. Přijala to vděčně a mírně přikývla. Svatá pravda, svatá pravda.

Pak se otočil k Vanje, u které zlost vystřídal zmatek.

„Pojedeme?“

Vanja přikývla tak nenuceně, jak to jen šlo.

„Jistě. Nebudeme vás dál rušit.“ Oba se naposledy usmáli na rodiče.

„Nezapomínejte, že máte hodnou holčičku. Dopřejte jí teď hodně lásky a svobody. Musí vědět, že jí věříte.“

S těmi slovy odešli. Sebastian cítil bujarou radost z toho, že využil šanci a nastražil do života rodiny Hanssonových malou časovanou bombu. Právě svobodu bude Lisa potřebovat, aby s tím vším co nejdříve skoncovala. Čím dříve, tím lépe.

„Bylo to opravdu nutné?“ zeptala se Vanja, když otevřeli branku na ulici.

„Byla to zábava, to nestačí?“ Sebastian se otočil na Vanju a její výraz mu prozradil, že pouhá zábava jeho jednání dostatečně nezdůvodňuje. Povzdechl si. Člověk musí všechno vysvětlovat.

„Ano, bylo to nutné. Dříve nebo později tisk přijde s tím, že Roger nebyl tam, kde Lisa tvrdila. Teď jsme tu byli, tak jsme vysvětlili proč. Pomohli jsme jí.“

Sebastian šel dál. Skoro měl chuť si po cestě k autu pískat. Už dlouho si nepískal. Už hodně dlouho.

Vanja šla kousek za ním, pokoušela se s ním držet krok. No jistě. Jen tak tam Lisu nechat by bylo to nejhloupější, co by mohli udělat. Mělo ji to napadnout. Už dlouho neměla pocit, že ji někdo tak převyšuje.

Už hodně dlouho.

Torkel seděl s Hanserovou v její kanceláři ve druhém poschodí. Tu schůzku svolal on. Potřeboval si s ní promluvit o důkazech. Nález z bezpečnostních kamer byl rozhodně průlomem ve vyšetřování, teď mohli s jistotou říct, že Roger se onoho osudného pátku pár minut po deváté nacházel v Gustavsborgsgatan.

Zároveň nové informace ještě více oslabily podezření vůči Leovi, velká část z jeho dřívějšího přiznání souhlasila se skutečností a Torkel se po poradě se státním zástupcem rozhodl, že ho propustí, aby dál neplýtvali časem a pozorností při tak těžkém vyšetřování. Novináři samozřejmě ožijí. Ti už Leonarda

Lundina odsoudili. Násilník, který zašel příliš daleko. Budou zdůrazňovat, že určité důkazy svědčí proti Leovi. Už bylo veřejně známo, že se na jeho tričku našla krev oběti. Informace o zelené bundě se ještě do tisku nedostala, takže ji zatím nestihli proprat, ale vědělo se, že policie učinila v garáži zadrženého nový objev a několik novin se o tom zmínilo. Že byl „další nález“ do Leovy garáže nastrčen, v tisku nenapsali a ani to neudělají. Tyto informace znali jen lidé z Torkelovy skupiny a tak to mělo zůstat. Torkel chtěl Hanserové své rozhodnutí osobně sdělit, než zavolá státnímu zástupci. Přece jen byla stále formálně zodpovědná za vyšetřování a tlačili na ni, že má přijít s výsledky. Torkel věděl, že je vždycky těžké propustit podezřelého, aniž přijdete s nějakým novým. Hanserová pochopila situaci a sdílela jeho názor.

Trvala ale na tom, že chystanou tiskovou konferenci povede Torkel. Ten chápal, proč to po něm chce. Pro kariéru je vždycky lepší, když dokonce i kriminálka tápe ve tmě. A tak Torkel slíbil, že se o tisk postará, a odešel zavolat státnímu zástupci.

Zastavili v jiné ulici před jiným domem v jiné vilové čtvrti.

Kolik takových ve Väster?su ještě je? A v okrese? V celé zemi? pomyslel si Sebastian, když s Vanjou šli po kamenném chodníčku ke žlutému patrovému domu. Sebastian předpokládal, že je možné být v podobné čtvrti šťastný. Neměl s tím žádné osobní zkušenosti, ale to ještě neznamenalo, že to nejde. Ovšem pro něj to nemožné bylo. Nad celou čtvrtí, kterou pohrdal, se vznášela „tichá a důstojná“ atmosféra.

„Koukejte odsud vypadnout!“

Sebastian a Vanja se otočili a spatřili, že k nim od otevřených dveří garáže vyrazil asi pětačtyřicetiletý muž. V podpaží držel modrý štůček látky. Stan. Mířil k nim svižnými, odhodlanými kroky.

„Jsem Vanja Lithnerová a tohle je Sebastian Bergman.“ Vanja mu ukázala svůj průkaz. Sebastian muže pozdravil mávnutím ruky. „Jsme z celostátní komise pro vyšetřování vražd a zabýváme se případem Rogera Erikssona. Ve škole jsme mluvili s Beatrice.“

„Promiňte. Myslel jsem, že jste novináři. Dneska už jsem jich odsud pár vyhnal. Jsem Ulf Strand, Johanův otec.“

Ulf jim podal ruku. Sebastian si uvědomil, že oba Johanovi rodiče se představili právě takto. Jako rodiče. Ulf, Johanův otec, ne manžel Beatrice. Beatrice mluvila o Ulfovi stejně. Jako o synově otci, ne jako o svém muži. „Byl venku s Ulfem, svým otcem.“ Ne „s mým mužem“.

„Vy nejste manželé? S Beatrice?“

Zdálo se, že Ulfa ta otázka upřímně překvapila.

„Ale ano, proč?“

„Ptám se jen ze zvědavosti… měl jsem pocit… to je jedno. Je Johan doma?“ Ulf se podíval k domu a starostlivě svraštil čelo.

„Ano, ale musíte s ním mluvit zrovna dneska? Hrozně ho vzalo, co se stalo. Proto taky jedeme kempovat. Aby si od toho všeho na chvíli odpočinul.“

„Je mi to líto, ale z různých důvodů máme při tomhle vyšetřování už tak zpoždění, a proto potřebujeme s Johanem mluvit co nejrychleji.“

Ulf pochopil, že tomu nemá jak zabránit, pokrčil rameny, odložil věci na kempování a dovedl je k domu.

V předsíni se zuli a odložili boty k teniskám a bačkorám, které se tu válely jedna přes druhou. Chomáče prachu na zemi. Na lavici podél zdi aspoň tři bundy. Když pokračovali dál do domu, nabyla Vanja dojmu, že je to přesný protiklad dokonale uklizeného domova Ann-Charlotte a Ulfa. V rohu obýváku stálo žehlicí prkno, na kterém leželo prádlo, ale také dopisy, noviny a kávový šálek. Na stolku před televizí, flekatém a plném drobků, stály další dva hrnky. Na pohovce a křeslech leželo poházené další oblečení a nedalo se určit, jestli je čisté, nebo špinavé. Pokračovali do prvního patra. Ve svém pokoji seděl u stolu hubený kluk s brýlemi a hrál počítačovou hru. Vypadal na méně než šestnáct let.

„Johane, tihle lidé jsou od policie a chtěli by si s tebou promluvit o Rogerovi.“

„Hned.“

Johan se dál soustředil na obrazovku. Vypadalo to jako akční hra. Běhal tam muž s příšerně přerostlou znetvořenou rukou a bojoval s nějakými vojáky. Ruku používal jako zbraň. Billy by nejspíš věděl, jak se ta hra jmenuje. Postava ve hře vlezla do tanku, který stál na rohu ulice, obrazovka zamrzla a objevil se na ní nápis „loading“. Když se znovu vrátil obraz, byla postava uvnitř tanku a očividně ho uměla řídit. Johan stiskl tlačítko na klávesnici. Obraz se zastavil. Obrátil se k Vanje. S unaveným pohledem.

„Upřímnou soustrast. Vyrozuměli jsme, že jste s Rogerem byli blízcí přátelé.“ Johan přikývl.

„Takže ti Roger nejspíš říkal věci, které nikomu jinému neřekl.“

„Co třeba?“

Nic nového, jak se ukázalo. Johan neměl pocit, že by Rogerovi něco dělalo starosti. Ani se ničeho přímo nebál, i když občas narazil na kluky z Vikinské školy. Na Palmlövském gymnáziu se mu líbilo, nikomu nedlužil peníze a nezajímal se o ničí přítelkyni. Měl přece svou vlastní. Johan si myslel, že Roger byl v pátek večer u Lisy. Chodil k ní přece často. Sebastianovi i Vanje se zdálo, že si Johan myslí, že k ní chodil až příliš často. A ne, nevěděl, za kým Roger mohl jít, když nebyl u Lisy. Ani nevěděl, proč mu Roger ten večer volal. Na mobil pak Johanovi každopádně nezavolal. Samá ne.

Vanja pomalu ztrácela víru. Nikam se neposouvali. Všichni říkali totéž. Roger byl klidný spořádaný kluk, který si hleděl svého a s nikým se nehádal. Co když tento případ patří k těm, kdy pachatel svou oběť neznal? Co když si někdo v pátek večer řekl, že vyrazí ven vraždit, a vybral si Rogera?

Náhodou.

Jen proto, že mohl.

Samozřejmě by to bylo velmi neobvyklé. Přinejmenším způsob provedení. Vyříznout srdce. Odvézt a ukrýt tělo. Nastražit důkazy.

Neobvyklé, ale ne nemožné.

Zároveň se Vanje čím dál víc zdálo, že na těch téměř shodných popisech Rogera něco nesedí. Pořád myslela na Lisina slova, že Roger měl rád tajemství. Ta slova se patrně blížila pravdě ze všeho nejvíc.

Jako by existovali dva Rogerové Erikssonové. Jeden, kterého si sotva všimnete a který nikdy nevybočuje z řady, a druhý se spoustou tajemství.

„Takže si nevybavuješ nikoho, kdo by měl důvod mít na Rogera zlost?“

Vanja už byla na cestě z pokoje, protože si byla jistá, že Johan místo odpovědi zase jen zavrtí hlavou.

„Jo, Axel na něj byl strašně naštvanej. Ale ne až tak naštvanej.“

Vanja se zastavila. Skoro ucítila, jak jí stoupla hladina adrenalinu. Jméno. Někoho, kdo Rogera nenáviděl. Stéblo. Možná začátek dalšího tajemství.

„Kdo je Axel?“

„Byl to školník u nás ve škole.“

Dospělý muž. S přístupem k autu. Stéblo zesílilo.

„Proč se tenhle Axel na Rogera zlobil?“

„Před pár týdny ho kvůli Rogerovi vykopli ze školy.“

„No jistě, ta nemilá událost.“

Ředitel Groth si rozepnul sako a posadil se za stůl s výrazem, jako by právě kousl do něčeho hodně kyselého. Vanja stála u dveří s rukama zkříženýma na prsou. Dalo jí práci, aby na jejím hlase nebyl znát hněv.

„Když jsme tu byli, říkala jsem, že do vraždy Rogera Erikssona mohl být zapletený někdo ze školy. A vás nenapadl zaměstnanec, který kvůli Rogerovi dostal výpověď?“

Ředitel rozpřáhl ruce v omluvném a zároveň znevažujícím gestu.

„Ne, bohužel, omlouvám se. Nějak jsem si to nespojil.“

„Mohl byste nám o té ‚nemilé události‘ říct něco víc?“

Groth se s očividnou nelibostí podíval na Sebastiana. Ten seděl v křesle a díval se do informační brožury o škole, kterou si vzal ze stojanu před ředitelnou, když na něj čekali.

„Palmlövské gymnázium: Zde se otevírají možnosti.“

„Nemám k tomu moc co říci. Ukázalo se, že náš školník Axel Johansson prodával studentům alkohol. Prostě s ním kšeftoval. Samozřejmě dostal výpověď na hodinu a tím jsme to sprovodili ze světa.“

„A jak jste se dozvěděl, co dělá?“ zeptala se Vanja. Ragnar Groth se na ni trochu unaveně podíval, předklonil se a smetl ze stolu pár zrníček prachu.

„Tím způsobem, kvůli němuž tady jste, nebo ne? Přišel za mnou Roger Eriksson, protože to byl zodpovědný žák, a řekl mi, co se tady děje. Požádal jsem jednu dívku z prvního ročníku, aby Axelovi zavolala a něco si u něj objednala. Když přišel se zbožím na domluvené místo, přistihli jsme ho přímo při činu.“

„Věděl Axel, že ho prozradil Roger?“

„To nevím. Nejspíš ano. Slyšel jsem, že to vědělo pár studentů.“

„Ale na policii jste to neohlásil.“

„Neměl jsem pocit, že bychom tím něco získali.“

„Nebylo to náhodou tak, že by vám to trochu pošpinilo pověst ‚optimálního prostředí pro vzdělávání, které každému jedinci nabídne bezpečí, inspiraci a neustálé možnosti vývoje s dodržením křesťanského pojetí člověka a žebříčku hodnot‘?“ Sebastian vzhlédl od brožury, ze které právě citoval, a nemohl se ubránit trochu zlomyslnému pousmání. Ragnar Groth se snažil nedat na sobě znát, jak moc je mu Sebastian nepříjemný.

„Není tajemstvím, že naše dobrá pověst je největším zdrojem našeho úspěchu.“ Vanja naprosto nechápavě zavrtěla hlavou.

„Takže proto neohlásíte zločin, ke kterému u vás ve škole došlo?“

„Bylo to jen kšeftování. S malým množstvím. Sice prodával nezletilým, ale stejně. Dostal by pokutu, nebo ne? Pokud vůbec něco.“

„Nejspíš, ale to není podstatné.“

„Ne!“ Groth ji ostře přerušil. „‚Podstatné‘ je to, že ztráta důvěry rodičů by mě stála mnohem víc. Jde o priority.“ Vstal, zapnul si sako a zamířil ke dveřím. „Pokud jste skončili, mám jinou práci. Ale vedle na sekretariátu vám dají adresu Axela Johanssona, pokud s ním chcete mluvit.“

Sebastian stál na chodbě před sekretariátem a čekal na Vanju. Zdi byly plné černobílých fotografií předchozích ředitelů a jiných učitelů, kteří si zasloužili, aby na ně budoucí generace nezapomněly. Uprostřed přehlídky fotografií visela jediná olejomalba. Sebastianův otec. Celá postava. Stál za katedrou plnou symbolů klasického vzdělání. Malíř postavu zachytil trochu z žabí perspektivy, aby Ture Bergman neustále shlížel na ty, kdo ho pozorují. To mu nejspíš dokonale vyhovovalo, pomyslel si Sebastian.

Shlížet na všechny a na všechno. Káravě.

Z místa uprostřed.

Sebastianovi se volně rozběhly myšlenky. Jaký byl on sám jako otec během těch čtyř let, kdy měl u sebe Sabine? Odpověď zněla: nic moc.

Nebo lépe řečeno: byl tak dobrým otcem, jak bylo v jeho silách, ale vystačilo to pouze na „nic moc“. Když v temnějších chvilkách Sebastian pochyboval o své schopnosti být rodičem, říkal si, že je to, jako když se Sabine dívá na televizi. Kvalita programu, který právě dávali, nebyla vůbec důležitá. Dokud se na obrazovce hýbalo něco barevného, byla spokojená. Bylo to stejné i s ním? Měla ho Sabine ráda jen proto, že byl jejím nejbližším člověkem? Bez nároků na kvalitu? Strávil se svou dcerou mnoho času, to bezpochyby. Víc než Lily. Nebylo to úmyslně, spíš kvůli tomu, jak vypadal jejich všední den. Sebastian často pracoval z domova a pak měl krátká intenzivní období, kdy musel za prací odcestovat. Následovalo dlouhé volno, které postupně znovu přešlo do práce z domova. Takže jí byl nablízku, to ano. Přesto se Sabine vždy nejdřív obrátila na Lily, když se něco stalo. Lily byla pokaždé první. To přece muselo něco znamenat. Sebastian nechtěl věřit, že by v tom byla jen genetika. Podle něj byl nesmysl, co některé ženy

z jejich okolí tak přesvědčeně tvrdily, že matku zkrátka nejde nahradit. Takže hledal příčinu sám u sebe.

Co vlastně své dceři poskytoval kromě pocitu bezpečí z toho, že má vždycky někoho nablízku? Sebastian si nemyslel, že by první roky se Sabine byly nějak zvláštní nebo, aby byl upřímný, zábavné. Ale výjimečné, to byly. Závratné. Všechno obrátily vzhůru nohama. Slyšel o mnoha lidech, kteří si namlouvali, že se nic nezmění, když se jim narodí dítě. Že budou dál žít svůj život jako dřív s tím malým rozdílem, že teď budou rodiče. Tak naivní Sebastian nebyl. Věděl, že bude muset změnit celý život. Všechno, čím je. A byl ochotný to udělat. Takže ty první roky nepochybně byly výjimečné, ale nic moc mu nepřinášely.

Řečeno natvrdo: Sabine mu toho v prvních letech moc nedávala.

To si myslel tehdy.

Teď by dal cokoliv za to, aby se ty roky vrátily.

Musel přiznat, že se to zlepšovalo. Čím byla starší, tím to bylo lepší. Měl pocit, že jejich vztah zraje a jsou si tím bližší, čím více je schopná mu věci oplácet. Ale dokazovalo to vlastně něco jiného než to, že je egoista? Sotva se odvážil pomyslet na to, jaké to bude, až dospěje.

Až bude klást požadavky.

Až bude víc osobnost než dítě. Až nebude otec vědět všechno nejlíp. Až ho prohlédne. Miloval ji nade všechno. Ale věděla to? Uměl jí to dokázat? Tím si nebyl jistý.

Miloval také Lily. Říkal jí to. Občas.

Ne dost často.

Ta slova se mu říkala těžko. Aspoň když je myslel vážně. Vycházel z toho, že Lily ví, že ji miluje. Že to dává najevo jiným způsobem. Za celou dobu, co byli spolu, jí nebyl nevěrný. Může člověk dokázat svou lásku tím, že něco nedělá? Je Sebastian vůbec schopen dokázat svou lásku?

Teď má možná někde dospělou dceru nebo syna. Dopis Anny Erikssonové ho vyvedl z míry, a tak prostě jen přepnul na autopilota. Bez váhání se rozhodl, že ji musí najít. A s ní najít i své dítě. Ale když se nad tím zamyslí, je to skutečně nutné? Opravdu má vyhledat někoho, komu je skoro třicet let a žil celý život

bez něj? Co mu v takovém případě řekne? Možná Anna dítěti lhala, možná označila za otce někoho jiného. Možná mu řekla, že je otec mrtvý. Možná by to měl prostě vzdát.

Kvůli všem.

Ale hlavně kvůli sobě.

Sebastiana vlastně ani trochu nezajímalo, zda je správné nakráčet dospělému člověku do života a obrátit ho naruby, šlo mu o to, co to přinese jemu. Myslí si snad, že na něj někde čeká nová Sabine?

Samozřejmě že nečeká. Už nikdy se ho nechytí žádná ručka ozdobená prstýnkem s motýlkem a neusne mu rozpálená od sluníčka na rameni. Nikdo se k němu ráno nepřitulí a téměř neslyšně si neoddychne na jeho rameni. Převažovalo spíš riziko, že bude ostře odmítnut. V nejlepším případě ho prkenně obejme úplně cizí člověk, který nikdy nebude víc než jeho známý. V úplně nejlepším případě přítel. To by ho určitě mrzelo, ale i tak by to byla ta nejlepší varianta. Co když vůbec nebude smět vstoupit svému dítěti do života? Zvládne to? Jestli má zase jednat sobecky, měl by být přinejmenším přesvědčený, že z toho bude mít co největší prospěch. Tím si ale už tak jistý nebyl. Možná by na to všechno měl přece jen

zapomenout. Prodat dům, nechat vyšetřování, odjet z Väster?su a vrátit se do Stockholmu.

Z myšlenek ho vytrhla Vanja, která kousek od něj příliš zhurta zavřela dveře a zamířila k němu ráznými kroky.

„Mám adresu,“ řekla, prošla kolem Sebastiana a ani nezpomalila. Šel za ní.

„Co všechno se tady vlastně může stát, aniž by to ohlásili na policii?“ zeptala se Vanja, otevřela dveře a vyšla na školní dvůr. Sebastian předpokládal, že to byla čistě řečnická otázka, a neodpověděl. Ani nemusel. Vanja pokračovala.

„Vážně, jak daleko jsou ochotní jít, aby uchovali dobrou pověst školy? Deset dní před svou smrtí se Roger postará o to, aby vyhodili jednoho zaměstnance, a on nám o tom neřekne ani slovo. Kdyby nějaká parta znásilnila holku na záchodě, taky by se to pokusil ututlat?“

Sebastian sice znovu předpokládal, že Vanja žádnou odpověď nečeká, ale aspoň mohl ukázat, že ji poslouchá. Kromě toho ho ta otázka zaujala.

„Kdyby měl pocit, že tím získá víc, než ztratí, tak by to určitě ututlal. Je celkem lehké se v něm vyznat. Škola a její pověst jsou pro něj vždy na prvním místě. Určitým způsobem je to pochopitelné, je to jejich hlavní zbraň v boji s konkurencí.“

„Takže to, že tu neexistuje šikana, jsou taky jenom kecy?“

„Samozřejmě. Je v lidské přirozenosti vytvářet hierarchii. Jakmile jsme členy skupiny, musíme vědět, kde se nacházíme, a následně jednáme tak, abychom se na tom místě udrželi nebo vyšplhali výš. Děláme to více nebo méně očividně. Jde nám to líp nebo hůř.“

Došli k autu. Vanja se zastavila u místa řidiče a přes střechu auta nedůvěřivě řekla Sebastianovi:

„V téhle skupině pracuju už několik let. My nic takového neděláme.“

„Protože na vaší hierarchii se nic nemění a Billy, který je nejníže, nemá ambice dostat se nahoru.“ Vanja se na něj podívala s pobaveným, tázavým výrazem.

„Billy je nejníže?“

Sebastian přikývl. Samozřejmě. Netrvalo mu ani tři vteřiny, než přišel na to, že Billy je na nejnižší příčce žebříčku.

„A kde jsem podle vás ve skupině já?“

„Přímo pod Torkelem. Ursula vám tu pozici nechává, protože se nezabýváte stejnými věcmi. Ví, že je ve svém oboru nejlepší, takže si vlastně nekonkurujete. Kdyby ano, skopla by vás dolů.“

„Nebo já ji.“

Sebastian se na ni usmál, jako by byla malá holka a právě omylem řekla něco směšného.

„Jo, myslet si to můžete.“

Sebastian otevřel dveře spolujezdce a posadil se. Vanja ještě chvíli stála a pokoušela se potlačit rostoucí hněv. To mu nedaruje, aby do ní tak ryl. Byla naštvaná sama na sebe. Přece se s ním nechtěla bavit.

Dokud je zticha, člověk se na něj aspoň nestačí naštvat. Ještě se dvakrát zhluboka nadechla, pak otevřela dveře a posadila se. Krátce se na Sebastiana podívala. Znovu s rozmyslem promluvila. Aspoň mu

nechtěla dopřát, aby měl poslední slovo.

„Neznáte nás. Mluvíte jen tak naprázdno.“

„Opravdu? Torkel mě přijal. Billymu to bylo jedno. Vy a Ursula přesně nevíte, kam mě zařadit, jenom víte, že jsem sakra dobrej, a obě si ode mě očividně udržujete odstup.“

„A vy si myslíte, že je to proto, že se cítíme v ohrožení?“

„Proč byste to jinak dělaly?“

„Protože jste hajzl.“

Vanja nastartovala auto. Ha. Vyhrála. Měla poslední slovo. Teď budou celou cestu k Axelu Johanssonovi mlčet, pokud to bude na ní. Ale nebylo.

„Pro vás je to důležité, co?“

Sakra, proč prostě nemůže držet hubu. Vanja si hlasitě povzdechla.

„Co je pro mě důležité?“

„Mít poslední slovo.“

Vanja pevně stiskla čelisti a dál hleděla dopředu. Aspoň se nemusela dívat na ten samolibý úsměv, který mu zahrál na rtech, když se opřel a zavřel oči.

Vanja držela prst na zvonku. Jednotvárný tón pronikal dveřmi a rozléhal se po chodbě, kde se Sebastianem stáli. Ale nic víc zevnitř neslyšeli. Než Vanja poprvé zazvonila, otevřela škvíru na dopisy a poslouchala, co se v bytě děje.

Žádný pohyb. Žádný zvuk.

Pak Vanja přitiskla ukazováček na zvonek a nepouštěla ho. Sebastian přemýšlel, jestli ji má upozorňovat na to, že kdyby byl Axel Johansson doma, nejspíš by otevřel při některém z předchozích osmi zazvonění. I kdyby spal, už by touto dobou přišel ke dveřím. Sakra, i kdyby tam ležel na katafalku, tak by se už vyhrabal.

„Co to tam děláte?“

Vanja pustila zvonek a otočila se. Zpoza pootevřených dveří zvědavě vykukovala šedivá babka. To byl opravdu Sebastianův první dojem. Že je šedivá. Nebylo to jen těmi řídkými rovnými vlasy. Měla také šedý pletený svetr, šedé tepláky a vlněné ponožky. Šedé vlněné ponožky. Uprostřed vrásčitého obličeje trůnily

bezbarvé obroučky brýlí, které dojem šedivosti a průhlednosti ještě zdůrazňovaly. Vyzývavě se dívala na vetřelce na chodbě. Kruci, aby tak ještě měla šedé oči, pomyslel si Sebastian.

Vanja představila sebe i Sebastiana a vysvětlila, že hledají Axela Johanssona. Nevěděla by snad paní, kde by mohl být? Namísto odpovědi ano nebo ne se sousedka zeptala:

„Co udělal?“

Malé šedivé paní se dostalo obecné standardní odpovědi:

„Potřebujeme si s ním jen o něčem promluvit.“

„Jde o běžnou rutinu,“ doplnil Sebastian. Hlavně z legrace. Nikdo ve skutečnosti neříká „běžná rutina“, ale nějak to zapadlo do situace. Jako by na to ta šedivá stařena čekala. Vanja se na něj podívala tak, aby

bylo jasné, že ji to nepobavilo. To ani nečekal. Vanja se znovu otočila na sousedku a přitom se podívala na jméno nad schránkou ve dveřích.

„Paní Holminová, nemáte tušení, kde by mohl být?“ To paní Holminová nevěděla. Věděla, že není doma. Nebyl tu už přes dva dny. Víc nevěděla. Ne že by sledovala, co se v domě děje nebo kdo jde dovnitř a ven, ale některým věcem člověk prostě neunikne. Jako třeba že Axel Johansson dostal před nějakou dobou padáka. Nebo že se od něj pár dnů předtím odstěhovala jeho příliš mladá přítelkyně. Už také bylo načase, paní Holminová vůbec nechápala, co na tom Axelovi ta holka vidí. Ne že by byl Axel zlý, ale byl prostě zvláštní. Byl uzavřený sám do sebe. Samotářský. Sotva člověka pozdravil na schodech. Naopak ta dívka si velice ráda povídala. Byla moc příjemná. To si mysleli všichni v domě. Ne že by někoho špehovala, ale stěny v domě jsou tenké a ona má lehký spánek, proto toho tolik ví. Nic víc v tom není.

„Chodilo za Axelem hodně lidí?“

„Celkem ano. Hodně dětí. Často mu někdo volal nebo u něj zvonil. Z čeho je podezřelý?“ Vanja potřásla hlavou a zopakovala svou předchozí odpověď.

„Potřebujeme si s ním jen o něčem promluvit.“

Vanja se usmála, vytáhla vizitku a poprosila Johanssonovu sousedku, aby jí zavolala, kdyby slyšela, že se vrátil. Malá šedivá babka se zvědavě podívala na vizitku s hlavičkou celostátní kriminálky a jako by jí to pomohlo dát si dvě a dvě dohromady.

„Má to co dělat s tím mrtvým klukem?“ V šedivých očích jí zajiskřilo, zatěkala pohledem mezi Vanjou a Sebastianem a čekala, že jí to potvrdí. „Pracoval ve škole, kam ten kluk chodil, ale to už asi víte?“ Vanja po něčem zašmátrala v kabelce.

„Víte, jestli tu někdy byl?“ Vanja vytáhla fotku Rogera, kterou používali všichni policisté, byla z posledního školního focení. Podala ji šedivé babce, ta se na obrázek rychle podívala a zavrtěla hlavou.

„Nevím, mně se v těch kšiltovkách, kapucích a moc velkých bundách zdají všichni stejní. Takže netuším.“ Poděkovali za pomoc a ještě jednou jí připomněli, aby se ozvala, kdyby se Axel objevil.

Když šli po schodech dolů, Vanja vytáhla mobil a zavolala Torkelovi. Stručně ho seznámila se situací a navrhla, že by měli Axela Johanssona prověřit. Torkel slíbil, že to hned zařídí. Když došli dolů ke dveřím, skoro se srazili s člověkem, který právě vcházel. Byla to známá tvář. Haraldsson. Vanja se znatelně zakabonila.

„Co tady děláte?“

Haraldsson vysvětlil, že se tady v okolí poptávají na Rogera. Chlapce zachytila bezpečnostní kamera na Gustavsborgsgatan, ale potom už žádná další. Kdyby pokračoval po větší ulici, na nějaké nahrávce by se objevil. Takže musel někde zahnout a tato čtvrť spadá do vytyčené pátrací oblasti. Teď zkoušejí najít někoho, kdo ho v pátek večer viděl. Ptají se lidí v okolí.

Vanja měla pocit, že Haraldsson se úplně poprvé ocitl na správném místě. Dům Axela Johanssona tedy spadá do vytyčené pátrací oblasti. Stéblo, kterého se drželi, zase o něco zesílilo.

Tým, který se sešel u stolu z březové dýhy v zasedací místnosti na stanici, byl v koncích. Když všechno shrnuli, bylo až bolestně patrné, že se moc daleko nedostali. Že e-mail, který někdo poslal z Palmlövského gymnázia, sotva nějak omezil okruh možných podezřelých. To, že dokázali, že Lisa lže, jen potvrdilo podezření, které měla Vanja už dávno, ale nikam je to nezavedlo. Nejdůležitější informace z Lisina výslechu byla, že Roger nejspíš před svým okolím něco tajil. Vyšetřovatelé se shodli na tom, že musí zjistit víc o jeho mimoškolním životě. Zvlášť zajímavé bylo, že měl možná vztah s někým, koho nikdo neznal. S člověkem, s nímž se scházel, když si všichni mysleli, že je u Lisy. Rozhodli se, že se část týmu zaměří na Rogera a pokusí se ho blíže poznat. Kdo vlastně byl?

„Dívali jsme se do jeho počítače?“ zeptal se Billy.

„Žádný neměl.“

Billy se na Vanju podíval, jako by špatně slyšel.

„On neměl počítač?“

„Nebyl na seznamu, který sepsali naši místní kolegové po návštěvě u něj doma.“

„Ale bylo mu šestnáct. Nemohl mu ho někdo ukrást? Stejně jako hodinky?“

„Na nahrávce z bezpečnostní kamery bylo vidět, že s sebou žádný počítač neměl,“ ozval se Torkel. Billy zavrtěl hlavou a snažil se představit si, jakým utrpením si ten ubohý kluk musel projít. Off-line. Izolovaný. Osamělý.

„Ale aktivní na síti být mohl,“ pokračoval Torkel. „Z Lisina počítače, z nějakého centra pro mládež nebo z internetové kavárny. Podívej se, jestli ho někde nenajdeš.“ Billy přikývl.

„A pak tady máme Axela Johanssona.“ Torkel se rozhlédl kolem stolu. Štafetu převzal Billy.

„Dnešní obcházení sousedů nic nepřineslo. Nikdo si nevzpomněl, že by Rogera v pátek v okolí viděl.“

„To neznamená, že tam nebyl,“ přerušila ho Vanja.

„Ani to neznamená, že tam byl,“ kontroval Billy.

„Co na něj máme kromě toho, že Roger v pátek možná byl a možná nebyl ve čtvrti, kde Axel bydlí?“ zeptal se Sebastian.

„Kvůli Rogerovi ho vyhodili ze školy,“ řekla Vanja, „to zatím ze všeho, co jsme zjistili, nejvíc připomíná motiv.“

„Už dva dny je pryč,“ doplnil Billy. Sebastiana se na vteřinu zmocnila netrpělivost. Celý den strávil s Vanjou. Slyšel totéž co ona. To, že se stala věc, která by se dala vyložit jako motiv, a že Axel Johansson není doma, dobře věděl.

„Myslel jsem kromě toho.“

Kolem stolu se rozhostilo ticho. Billy zalistoval v papírech a našel, co hledal.

„Axel Malte Johansson. Čtyřicet dva let. Svobodný. Narozen v Örebro. Hodně se stěhoval po Švédsku. V posledních dvanácti letech bydlel v Ume?, Sollefte?, Gävle, Helsingborgu a Väster?su. Přišel sem před dvěma lety. Našel si místo na Palmlövském gymnáziu. Má několik záznamů v registru dlužníků. Nebyl za nic odsouzený, ale v trestním rejstříku má pár zápisů za šekové podvody a falšování listin. Vyšetřování bylo pokaždé pozastaveno pro nedostatek důkazů.“

Vanje to přesto vlilo novou krev do žil. Aspoň má zápisy v rejstříku. Tím je Axel Johansson bezpochyby zajímavější. Jedna z věčných pravd zní, že zabití či vraždu jen zřídka spáchá někdo, kdo se do té doby

nedopustil žádného přečinu. Většinou jsou tyto těžké zločiny jen vyvrcholením trestné činnosti a násilí, které se pomalu stupňovaly. Cesta k nejtěžšímu zločinu bývá většinou dlážděna jinými trestnými činy a pachatel se s obětí skoro vždycky zná.

Skoro vždycky.

Vanja přemýšlela, jestli má vůbec říkat, co ji napadlo už dřív, totiž že vrah možná Rogera vůbec neznal. Že možná jen plýtvají časem, když se snaží chlapce co nejblíže poznat. Možná by při vyšetřování měli vycházet z úplně jiných předpokladů. Ale byla zticha. Dosud se podílela na vyšetřování čtrnácti vražd. Ve všech případech se pachatel a oběť z dřívějška znali, i když se u některých jednalo jen o povrchní známost. Že by Rogera zabil někdo úplně neznámý, bylo vysoce nepravděpodobné. Pokud to tak bylo, zůstane tento případ nejspíš nevyřešený, toho si byli všichni čtyři, kteří seděli kolem stolu, vědomi.

Možnosti policie jsou při hledání úplně neznámého vraha bez vazby na oběť velmi omezené, zvlášť v tomto případě, kdy v podstatě neexistují technické důkazy. Průlom přišel v devadesátých letech v podobě možnosti určení DNA, což byla jedna z mála cest, jak podobné případy vyřešit. Ale pokud je oběť nalezena v tůni, stopy pachatelovy DNA většinou chybějí. Neměli před sebou lehký úkol.

„Víme, že se Axel Johansson skrývá? Mohl prostě jen odjet, třeba na návštěvu za starým otcem nebo tak něco?“ Sebastianovy zcela rozumné výhrady celou věc nijak neusnadňovaly.

Billy rychle nahlédl do papírů, aby si něco ověřil.

„Oba jeho rodiče jsou mrtví.“

„Fajn, ale možná je na návštěvě u někoho, kdo žije?“

„Možná,“ přikývl Torkel, „nevíme, kde je.“

„Nemohla by se Ursula trochu porozhlédnout v jeho bytě?“

Torkel vstal a začal chodit po místnosti. Potlačil zívnutí. Vzduch se tu rychle vydýchal. Ventilace očividně nebyla tak nová jako všechno ostatní.

„Na povolení k domovní prohlídce toho nemáme dost. Pokud bychom dokázali, že Roger v té čtvrti byl, tak možná, ale zatím ne.“

V místnosti se rozhostilo odevzdané ticho. Tíživou atmosféru prolomil Billy. Jednou z jeho opravdu silných stránek bylo, že se vždy díval dopředu, i když situace vypadala beznadějně.

„Mluvil jsem se Státní kriminalistickou laboratoří. Vytáhnou z Rogerova mobilu uložené zprávy a obnoví ty, které vymazal. Kromě toho je na cestě od operátora seznam hovorů. Ten dostanu nejspíš dneska večer.“

Vanje zazvonil telefon a Billy se odmlčel. Podívala se na displej, omluvila se a vyšla ven. Torkel s Billym se za ní podívali. Nemohli si vzpomenout, jestli Vanja už někdy upřednostnila soukromý hovor před prací. Muselo to být něco důležitého.

Rozhovor s otcem ve Vanje vyvolal celou škálu pocitů. Vyšla ven před policejní stanici, aby si mohla utřídit myšlenky. Většinou se jí dařilo oddělovat práci od soukromí, byly to dva souběžné životy, které se střetávaly jen velmi zřídka. V posledním půlroce to ale bylo mnohem těžší. Její kolegové si ničeho nevšimli, na to byla příliš disciplinovaná, ale vyčerpávalo ji to.

Myšlenky. Obavy.

Ve středu jejích vířících úvah stál muž, kterého nade všechno milovala, její otec Valdemar. Obavy, které zaháníme, se vždy vrátí. Čím silněji je potlačíme, tím jsou při návratu tížívější. Poslední dobou se to značně zhoršovalo, Vanja se ráno budila čím dál dřív a už nemohla znovu usnout.

Zahnula doleva do zámeckého parčíku. Od Mälarenu foukal lehký větřík a ve větru šuměly nové, zelené, čerstvě vypučelé listy. Ve vzduchu bylo cítit jaro. Vanja šla po měkké půdě, aniž by věděla, kam má vlastně namířeno.

Předběžný výsledek chemoterapie byl tedy příznivý, ale jsou potřeba další testy.

Vrátily se jí všechny vzpomínky. Nemocnice. Když jim to před osmi měsíci řekli. Máma brečela. Lékaři stáli vedle táty a tvářili se profesionálně. Vanje to připomnělo všechny ty chvíle, kdy sama hrála tuto roli. Kdy byla tváří v tvář oběti a pozůstalým ta klidná a soustředěná. Tentokrát se role vyměnily. Tentokrát ji samotnou přemohly emoce. Byla to srozumitelná diagnóza.

Patologické buněčné změny na plicích. Rakovina plic.

Vanja se sesunula do židle vedle otce. Trochu se jí třásly rty a stěží dokázala promluvit vyrovnaným hlasem. Táta se na ni díval z nemocniční postele a jako vždy se snažil působit klidně. Byl z rodiny jediný, kdo se dál dokázal chovat normálně.

Vanja se toho dne před osmi měsíci vrátila do práce s příslibem lékařů, že moderní věda nabízí různé možnosti. Chemoterapie a ozařování. Byla velká šance, že se táta zase úplně uzdraví. Že nad rakovinou zvítězí. Posadila se tehdy na své místo naproti Billymu a poslouchala jeho zhodnocení včerejšího koncertu nějaké skupiny, o které v životě neslyšela a při jejíž skladbě by vypnula rádio. Na vteřinu se na ni podíval a ztichl. Jako by viděl, že se něco stalo. Jeho milé oči se klidně setkaly s jejím pohledem. Ten okamžik trval jen vteřinu. Pak uslyšela sama sebe, jak mu říká něco lehce sarkastického o jeho hudebním vkusu a připomíná mu, že mu letos bude už třicet dva a ne o deset míň, pokud na to náhodou zapomněl. Pak se o tom chvíli dál bavili. Jako vždy. Vanja se tam v tu chvíli rozhodla, že tak to zůstane. Ne proto, že by mu nevěřila. Billy nebyl jen její kolega. Byl její nejlepší přítel. Ale právě tehdy potřebovala, aby se choval tak obyčejně, jak jen mohl. Tak bude všechno míň bolet. Jedna část jejího života možná skončí.

Ale jiná bude pokračovat. Jako vždy.

Potřebovala to cítit.

Ten den si s Billym povídali víc než jindy.

Vanja se procházela po břehu jezera, vodní hladinu rozjasňovalo odpolední slunce. Studenému větru vzdorovalo pár odvážných loděk. Vytáhla mobil, zahnala pomyšlení na to, že by se vlastně měla vrátit ke svým kolegům, a místo toho vytočila rychlou volbu domů ke svým rodičům. Máma nesla Valdemarovu nemoc překvapivě těžce. Vanja sama chtěla brečet, křičet a cítit se jako malá holka, když si uvědomila, že by jí Valdemar mohl navždy zmizet. Ale tato role už byla zabraná. Za normálních okolností by to tak Vanja chtěla. Rozdělení bylo jasné, matka byla citlivá, dcera vyrovnaná a založená spíš racionálně, dovedla se ovládat, přesně jako její otec. V posledním roce si Vanja poprvé uvědomila, že vlastně jsou okamžiky, kdy by si opravdu přála, aby si mohly role vyměnit. I kdyby jen na chvilku. Najednou balancovala na okraji propasti, jejíž hloubku neznala. A člověk, který tu vždy byl, aby se postaral o to, že nespadne, jí najednou mizel.

Navždy.

Ale možná přece jenom ne.

Lékařská věda přidala do rovnice prvek naděje. S největší pravděpodobností se z toho dostane. Vanja se v duchu usmála. Zadívala se přes blyštící se vodu a nechala se unášet pocitem štěstí.

„Ahoj, mami.“

„Už jsi to slyšela?“ Byla tak rozrušená, že ji ani nepozdravila.

„Jo, právě mi volal. Je to úžasné.“

„Jo, nemůžu uvěřit, že je to pravda. Je na cestě domů.“ Vanja slyšela, jak její matka stěží zadržuje slzy. Slzy štěstí. Po dlouhé době.

„Obejmi ho za mě. Pořádně. A vyřiď mu, že přijedu, jakmile budu moct.“

„Kdy to bude?“

„Doufám, že nejpozději o víkendu.“

Dohodly se, že spolu všichni tři příští týden zajdou na večeři. Bylo těžké ten hovor s mámou ukončit. Ačkoli Vanje ty dlouhé závěry obvykle vadily, tentokrát si to užívala. V obou to vřelo, strach, který v sobě celé měsíce nosily, tryskal ven v podobě spousty slov. Jako by si obě potřebovaly dokázat, že všechno je zase tak, jak má být.

Zapípal jí mobil. Nějaká zpráva.

„Mám tě ráda, Vanjo.“

„Já tebe taky, ale musím už jít.“

„Už musíš?“

„Jo, vždyť to znáš, mami, ale uvidíme se brzy.“

Vanja ukončila hovor a otevřela přijatou zprávu. Byla od Torkela. Její druhý svět si žádal pozornost.

„Kam ses ztratila? Jde sem Ursula.“ Rychle odpověděla.

„Už jdu.“

Napadlo ji, že do zprávy napíše smajlíka, ale rozmyslela si to.

Beatrice Strandová jela jako vždy domů autobusem. Vystoupila však o zastávku dřív. Potřebovala na vzduch. Ve škole to bylo příšerné. Doma také. Rogerova smrt vše pohltila, jako by se protrhla hráz a strhla s sebou všechny okolo. Její žák, do kterého vkládala takové naděje. Johanův kamarád, se kterým si tak často hrával. Takové věci se nestávají.

Kamarádi neumírají.

Žáci nekončí zavraždění v lese.

Za normálních okolností jí trvalo osm minut, než došla od zastávky autobusu ke štěrkové cestičce, která vedla k jejich světle žlutému patrovému domku. Dnes jí to trvalo třicet osm minut. Ne že by Ulfovi chyběla. Už dlouho ho nezajímalo, v kolik hodin chodí domů.

Když vešla do domu, bylo tam ticho.

„Haló?“

Žádná odpověď.

„Johane?“

„Jsme tady nahoře,“ ozvalo se.

Ale to bylo všechno. Žádné „jdu dolů“ nebo „jak se máš?“. Jen ticho. Jsme tady nahoře.

My.

Ulf a Johan.

Jako vždy. Všichni tři spolu byli čím dál méně. Ale nač si něco nalhávat?

Všichni tři spolu nebyli nikdy.

„Postavím na čaj,“ zavolala znovu, ale nikdo jí neodpověděl.

Beatrice zapnula konvici. Dívala se na červené světýlko v její dolní části. Ponořila se do myšlenek. V prvních dnech se snažila, aby spolu rodina komunikovala, mluvila, aby se vzájemně podporovali. Tak se to v rodinách dělá. V těžkých chvílích. Lidé se vzájemně podporují. Ale Johan to odmítal. Stáhl se před ní. V této rodině sdílel syn všechno s otcem, i smutek. Matku vynechával. Ale ona se nemínila vzdát. Vzala tři velké čajové šálky s francouzským ovocným vzorem a postavila je na podnos spolu s medem a kostkovým cukrem. Zadívala se z okna na klidnou ulici, kde stály samé rodinné domky. Brzy se objeví ty růžové a

bílé barvy, které tak miluje. Na jejich třešni právě vyrašily pupence. Letos to přišlo brzy. Sázeli ten strom všichni spolu, připadalo jí, že je to už celá věčnost. Johan, bylo mu tehdy pět, trval na tom, že bude sám kopat, a oni ho nechali, i když se tomu chichotali. Vzpomínala si, co tehdy řekla.

Správná rodina má ovocný strom. Správná rodina.

Rychlovarná konvice se vypnula a Beatrice nalila vroucí vodu do hrnků. Přidala tři pytlíky s čajem. Pak vyšla nahoru po schodech. K tomu, co zbývalo z její správné rodiny.

Johan seděl u počítače a hrál nějakou násilnou hru, která spočívala v tom, že musel všechno postřílet. Beatrice už věděla, že se těmto hrám říká First Person Shooter. Ulf si pohodlně hověl opřený o pelest postele jejich dospívajícího syna a pozoroval ho při hře. Když otevřela dveře a vešla, podíval se na ni jen Ulf. Aspoň něco.

„Nemáte hlad?“

„Ne. Zrovna jsme jedli.“

Beatrice postavila podnos na skříňku, v níž syn skladoval své manga komiksy.

„Byl tady dneska někdo od policie?“

„Jo.“

Zase ticho. Beatrice došla k synovi a mlčky mu položila ruku na rameno. Nechala ji tam a skrz tričko ucítila jeho teplou kůži. Vteřinu doufala, že ji tam Johan nechá ležet.

„Mami…“ trhl ramenem, jako by říkal: ruce pryč!

Beatrice ruku neochotně odtáhla, ale nehodlala se vzdát. Zatím ještě ne. Posadila se na postel kousek od Ulfa.

„Musíme si o tom promluvit. Nikomu se neuleví, když se jen uzavře do sebe,“ zahájila hovor.

„Mluvím s tátou,“ ozvalo se zpoza stolu, aniž by se Johan otočil.

„Ale já o tom taky potřebuju mluvit,“ řekla a trochu se jí zachvěl hlas. Nepotřebovala jenom mluvit.

Potřebovala svou rodinu. Hlavně svého syna. Doufala, že se k ní Johan znovu přimkne, když se Ulf vrátil. Erase and rewind.

Odpustit, zapomenout a jít dál.

Doufala, že se všechno vrátí do starých kolejí. Jako to bylo dřív. Před tím vším. Když byla člověkem, za kterým Johan po večerech chodil se svými trápeními, když spolu sdíleli radosti a starosti života v dlouhých intimních rozhovorech a když směla být tím, kým potřebovala, matkou, ženou, součástí něčeho většího. Ale teď jí ty chvíle připadaly stejně vzdálené jako den, kdy celá rodina pyšně zasadila třešeň. Ulf se na ni obrátil.

„Probereme to pak. S policií to šlo dobře. Johan jim řekl, co ví.“

„To je dobře.“

„Poslyš, za chvíli jedeme s Johanem pryč. Někam pod stan. Na chvíli odsud vypadneme.“ Beatrice se nemohla zbavit pocitu, že utíkají pryč od ní, ale jen přikývla.

„To bude určitě fajn.“

Zase ticho. Co se dalo dodat? Johan dál střílel na počítači.

Do místnosti vešla Ursula. Usmívala se.

„Prosím, řekni, že to znamená, že máš dobré zprávy,“ zaprosil Torkel.

„Mám pitevní zprávu. Je plná překvapení. Úplný kinder vajíčko.“

Vanja, Sebastian i Torkel se na svých židlích bezděčně narovnali. Ursula otevřela složku, kterou přinesla, a začala na nástěnku věšet štos fotografií. Zobrazovaly Rogerův hrudník a paže ze všech možných úhlů a vzdáleností.

„Dvacet dva bodných ran do oblasti zad, hrudníku, paží a nohou. Tolik se nám jich podařilo napočítat. K tomu jsou tu poranění, která vznikla, když mu vrah vyřízl srdce.“ Ukázala na fotku, na níž byl asymetrický hluboký otvor v zádech mezi lopatkami.

Sebastian se trochu odvrátil. S bodnými ranami měl odjakživa potíže. Na té ohyzdné kombinaci hladké bledé kůže a hlubokých ostrých ran, jež odhalovaly to, co měla kůže zakrývat, mu něco vadilo.

„Na dlaních ani předloktích nejsou rány, které by svědčily o tom, že se bránil,“ pokračovala Ursula. „Víte proč?“ Nečekala na případnou odpověď. „Protože všechny bodné a řezné rány byly způsobeny posmrtně.“

Torkel vzhlédl od poznámkového bloku a sundal si brýle.

„Jak to myslíš?“

„Byl už mrtvý, když ho vrah pobodal.“ Ursula se na ně vážně zadívala, jako by chtěla svůj objev zdůraznit.

„Co je v tom případě příčinou smrti?“

Ursula znovu ukázala na zvětšený snímek rány v Rogerových zádech. V nejširším místě měla zhruba osm centimetrů. Sem tam byly vidět úlomky žeber. Způsobit taková poranění vyžadovalo značnou sílu. Sílu a cílevědomost.

„Většina srdce je pryč, ale nemá to nic společného s žádným rituálem ani s nějakým podivným uctěním oběti. Vrah potřeboval vyjmout z těla kulku. Nic jiného.“

Ursula přišpendlila na nástěnku další fotografii. Nikdo z přítomných nic neřekl.

„Střelili ho do zad. Kulka je pryč, ale na jednom žebru jsme po ní našli stopy.“ Ursula ukázala na obří zvětšeninu Rogerovy rány, kterou právě vytáhla. Na jednom žebru byla vidět ranka po kulce ve tvaru půlměsíce.

„Mluvíme tu o zbrani poměrně malé ráže. Podle rány soudíme, že to byla dvaadvacítka.“

Ta informace zvedla všechny ze židlí. Okamžitě začali probírat, jaké zbraně takové ráže znají. Torkel se pustil do hledání seznamu v databázi. Sebastian do takové diskuse neměl jak přispět, a tak vstal a šel k tabuli. Přinutil se prohlédnout si fotografie zblízka. Za jeho zády proudila debata. Spustila se tiskárna a vyplivla Torkelův seznam. Torkel se podíval na svého starého kolegu.

„Našel jsi něco?“

Sebastian se dál díval na snímek rozšklebené rány v zádech.

„Myslím si, že vrah nechtěl Rogera Erikssona zabít.“

„Když někoho střelíte a pak dvaadvacetkrát bodnete, tak s tou možností musíte tak trochu počítat,“ řekla Vanja suše.

„Fajn, špatně jsem se vyjádřil. Nemyslím si, že někdo plánoval Rogera Erikssona zabít.“

„Proč?“

„Vyříznout tu kulku nebylo vůbec jednoduché. Spousta krve. Trvalo to dlouho. Zvyšovalo to riziko, že ho někdo přistihne. Ale vrah to udělat musel. Protože věděl, že by ho kulka usvědčila.“

Vanja okamžitě pochopila, jak to Sebastian myslí. Chviličku se na sebe zlobila, že na to nepřišla sama. Mělo ji to napadnout. Dokončila jeho myšlenku, prahla po tom, aby ji Sebastian nedotáhl do konce sám.

„Kdyby vraždu plánoval, použil by jinou zbraň. Takovou, která by se nedala vypátrat.“ Sebastian souhlasně přikývl. Myslelo jí to rychle.

„Takže co se stalo?“ zeptal se Torkel. „Roger se prochází po Väster?su, v podstatě v centru, potká někoho s dvaadvacítkou, projde kolem něj a dostane ránu do zad. Střelec si řekne: ‚Jejda, ta kulka by mě mohla odhalit‘ a rozhodne se ji vyříznout a tělo pak odvézt a potopit v jezírku v Listakärru.“ Torkel se zadíval na ostatní, kteří mlčky sledovali jeho myšlenkové pochody. „Zdá se vám to pravděpodobné?“

„Nevíme, co se stalo.“ Sebastian se na svého šéfa podíval trochu unaveně a naštvaně. Jen doplnil díl do skládačky, nesložil ji celou. „Ani nevíme, kde zemřel. Jen říkám, že to nejspíš nebylo naplánované.“

„Takže je tu možnost, že mluvíme o zabití, a ne o vraždě, ale to nás nepřiblíží ani o blbej kousíček k tomu, kdo toho kluka zabil, nebo jo?“

V místnosti nastalo ticho. Sebastian ze zkušenosti věděl, že nemá cenu odpovídat, když je Torkel tak podrážděný. Ostatní to očividně věděli také. Torkel se obrátil na Ursulu.

„Můžeme ty stopy na žebru přiřadit ke kulce, když najdeme zbraň?“

„Bohužel ne.“

Torkel se svezl zpátky na židli a spráskl ruce.

„Takže máme novou příčinu smrti, ale to je tak všechno, sakra.“

„Ne tak úplně,“ ukázal Sebastian na jinou fotku na zdi. „Máme hodinky.“

„Co je s nimi?“

„Jsou drahé.“

Dál se zlehka dotýkal fotografií, na kterých bylo vidět, co má Roger na sobě.

„Džíny Acne. Bunda Quiksilver. Tenisky Nike. Všechno jsou to značkové věci.“

„Byl to teenager.“

„To jo, ale odkud na ně bral peníze? Jeho matka nevypadá, že by byla v balíku. Na Palmlövském gymnáziu byl dokonce díky dobročinnosti ředitele.“

Lena Erikssonová seděla v křesle v obývacím pokoji. Popel z cigarety sklepla do popelníku, který ležel na opěradle. Ráno otevřela novou krabičku a před necelou hodinou další. Toto byla třetí cigareta z druhé krabičky. Takže dnešní dvacátá třetí. To je moc. Zvlášť když za celý den skoro nic nesnědla. Trochu se jí zatočila hlava, když si odkašlala a podívala se na policisty, kteří seděli na pohovce za čtvercovým stolkem. Tihle byli noví. Oba dva. Všichni tři, pokud počítala ženu u Rogera v pokoji. Ta, s níž se Lena setkala v márnici, tady nebyla. Ani nikdo z těch, kteří si s ní přišli promluvit předtím. Tito tři byli v civilu a spadají pod cosi, čemu se říká celostátní kriminálka. Ptali se jí, kde bral Roger peníze.

„Dostával příspěvek na studium.“

Znovu si potáhla z cigarety. Ten pohyb byl tak známý, tak všední, skoro reflexivní. Co dneska vlastně dělala kromě toho, že seděla v křesle a kouřila? Nic. Nedokázala se vzchopit. Ráno se probudila po pár hodinách spánku a řekla si, že se půjde na chvíli projít. Trochu na vzduch. Nakoupí si jídlo. Možná trochu uklidí v bytě. Udělá první krůček k návratu do normálu. Bez Rogera.

Chtěla si jít aspoň koupit Aftonbladet. Ten nakonec zaplatil nejvíc ze všech. Dostala patnáct tisíc korun za rozhovor s mladou ženou, který netrval ani dvě hodiny. V hotovosti. První půlhodinu tu s ní byl i fotograf, ale pak odešel. Mladá žena, jejíž jméno Lena zapomněla, postavila na stůl diktafon a ptala se na Rogera, jaký byl, na jeho dospívání, co rád dělal, jak moc Leně chybí. Lena ke svému překvapení během rozhovoru neplakala. Myslela si, že bude, bylo to poprvé od Rogerova zmizení, co o něm s někým mluvila, pokud nepočítala policii. Tedy doopravdy mluvila. Samozřejmě jí zavolala Maarit, kolegyně z práce,

neobratně a nejistě jí vyjádřila upřímnou soustrast, ale Lena telefonát ukončila, jak nejrychleji to šlo. Také o sobě dal vědět šéf, ale hlavně proto, aby jí řekl, že chápe, jestli teď Lena chvíli nebude v práci, a že se to pokusí vyřešit a rozdělí její směny mezi ostatní. A ať se ozve pár dní předem, než se bude chtít vrátit.

Policisté, kteří u ní byli, chtěli jen vědět víc o Rogerově zmizení, utekl někdy dřív z domova, měl problémy, vyhrožoval mu někdo? Nechtěli vědět nic o něm jako o člověku. Jako o synovi.

Nic o tom, jaký byl.

Jak moc pro ni znamenal.

To chtěla vědět ta novinářka. Prohlížely si spolu fotoalbum, nechala Lenu, aby mluvila svým tempem, jen se sem tam na něco zeptala nebo poprosila, aby Lena něco víc rozvedla. Když řekla všechno, co o svém synovi říct chtěla a mohla, začala žena klást přímé otázky. Chodili za Rogerem kamarádi, aby jim pomohl? Byl členem nějaké dobrovolnické organizace? Trénoval nějaké dětské družstvo, adoptoval dítě na dálku? Nebo něco podobného? Lena podle pravdy odpověděla na všechny otázky záporně. Jediní jeho kamarádi, kteří za ním chodili domů, byli Johan Strand a jeden kluk z nové školy. Ten tu byl jednou. Erik a nějak dál.

Lena měla pocit, že se novinářka zatvářila trochu zklamaně. Mohla by Lena v tom případě říct něco víc o té šikaně? Jak se cítila, když se dozvěděla, že synův starý pronásledovatel byl kvůli vraždě zadržen? I když to zrovna nebyla žhavá novinka, novinářka, jmenovala se Katarina, si říkala, že by se to dalo

ještě jednou proprat. S fotografií Rogerovy postele, kde leželi dva plyšoví medvědi, by to mohlo fungovat. A tak Lena vyprávěla. O šikaně. O násilí. O změně školy. A hlavně o tom, že si je jistá, že Leo Lundin zavraždil jejího syna, což mu nikdy neodpustí. Katarina vypnula diktafon, zeptala se, jestli si může vzít pár fotografií z alba, zaplatila a odešla. To bylo včera. Lena si strčila peníze do kapsy. Tolik peněz.

Přemýšlela, jestli by si neměla zajít někam na večeři. Opravdu by potřebovala vypadnout z bytu. Potřebovala by se najíst. Ale zůstala tam. V křesle. S cigaretami a penězi v kapse. Pokaždé když změnila polohu, je ucítila na noze. Pokaždé se ozval ten hlásek.

Tyhle peníze ho aspoň nezabily.

Nakonec vstala a uložila ruličku bankovek do zásuvky. Nikam nešla. Nejedla. Seděla v křesle a kouřila. Stejně jako celý dnešní den. A teď tu byli dva noví policisté a chtěli mluvit o penězích.

„Přídavek na dítě a studijní příspěvek nám stačily, než přešel na tu zatracenou snobskou školu. Tam pořád potřeboval něco nového.“ Vanja sebou překvapeně trhla. Předpokládala, že Lena bude Palmlövské gymnázium jen vychvalovat, když pomohlo synovi dostat se pryč od pronásledovatelů a nabídlo mu místo na škole, kterou Vanja považovala za dobrou a atraktivní, ať už si o jejím vedení myslela cokoli.

„Vám se nelíbilo, že změnil školu?“

Lena se na ni nepodívala. Hleděla k velkému oknu. Na parapetu stála lampa s modrým stínítkem a dva květináče se zvadlými difenbachiemi. Kdy je naposledy zalila? Už dávno. Toulcovka na tom byla lépe, ale i ta opadávala. Ve slábnoucím slunečním svitu, který sem pronikal oknem, viděla, že byt by se dal označit za zakouřený.

„Vzala mi ho,“ řekla, zamáčkla cigaretu, vstala z křesla a zamířila ke dveřím na balkon.

„Kdo vám ho vzal?“

„Beatrice. A celá tamta vyšší třída.“

„V jakém smyslu vám Rogera vzali?“

Lena hned neodpověděla. Zamrkala a vdechovala čerstvý vzduch. Sebastian a Vanja ucítili na nohou vítaný závan chladu, který do bytu pronikl otevřenými balkonovými dveřmi. V nastalém tichu všichni slyšeli, jak Ursula prochází chlapcovým pokojem. Trvala na tom, že půjde s nimi. Částečně proto, aby nemusela zůstat sama s mrzutým Torkelem, na kterého byla navíc pořád rozzlobená, a částečně kvůli tomu, že pokoj prohledali jen místní policisté. Ursula chovala k místní policii pramalou důvěru. Panebože, vždyť si nevšimli hlášení o chlapcově zmizení celé dva dny. Pokud chtěla mít jistotu, že bude pokoj prohledaný pořádně, musela to udělat sama. A teď na tom pracovala.

Lena slyšela, jak Ursula otevírá skříň, vysunuje a zasunuje šuplíky a sundává ze zdí obrazy a plakáty. Sama jen upírala prázdný pohled na strom na parkovišti. Na jediný kousek zeleně, který byl z okna vidět. Zbytek výhledu zabírala šedá fasáda sousedního domu.

V jakém smyslu jí Rogera vzali? Bude to vůbec umět vysvětlit?

„O Vánocích měl jet na Maledivy, o jarních prázdninách do Alp a v létě na Riviéru. Nechtěl být doma. Náš byt už mu nestačil. Nic, co jsme dělali nebo měli, už mu nestačilo. Neměla jsem šanci.“

„Ale Rogerovi se na Palmlövském gymnáziu dařilo lépe?“

Ano, samozřejmě. Už ho nešikanovali. Nebili. Ale v temných chvílích si Lena říkala, že to v té době skoro bylo lepší. Tehdy býval doma. Když nebyl na tréninku nebo u Johana, byl doma. U ní. Potřeboval ji stejně, jako ona potřebovala jeho. Teď ji nikdo nepotřeboval, taková byla krutá pravda.

Poslední rok nebyla osamělá. Byla opuštěná.

To bylo horší.

Lena si uvědomila, že je v pokoji ticho. Že čekají, až odpoví.

„Předpokládám, že ano.“ Lena pro sebe přikývla. „Předpokládám, že se mu tam dařilo líp.“

„Pracujete?“ zeptala se Vanja, když pochopila, že obsáhlejší odpověď ohledně Rogerovy školy z Leny nedostane.

„Na částečný úvazek. V Lidlu. Proč?“

„Říkala jsem si, jestli třeba nekradl peníze. Bez vašeho vědomí.“

„To by možná dělal, kdyby se tady nějaké ukrást daly.“

„Mluvil o tom někdy? Že nutně potřebuje peníze? Působil zoufale? Mohl si je třeba půjčit?“ Lena přivřela dveře od balkonu. Přešla zpátky ke křeslu. Ubránila se nutkání zapálit si další cigaretu. Zmáhala ji únava a točila se jí hlava. Nemůžou ji prostě nechat na pokoji?

„Nevím. Proč je tak důležité, odkud bral peníze?“

„Pokud si je půjčil od špatné osoby nebo je takové osobě ukradl, mohl by to být motiv.“ Lena pokrčila rameny. Nevěděla, odkud měl Roger peníze. Měla by to vědět?

„Mluvil s vámi někdy o Axelu Johanssonovi?“ zkusila Vanja další stopu. Nedalo se říct, že by matka příliš ochotně spolupracovala. Vždyť z ní sakra musejí každou odpověď páčit.

„Ne, kdo to je?“

„Školník z Palmlövského gymnázia. Bývalý.“ Lena zavrtěla hlavou.

„Když tu byla policie, řekla jste, že…“ Vanja zalistovala v poznámkovém bloku a ocitovala: „‚Roger se necítil v ohrožení ani s nikým neměl konflikty.‘ Platí to pořád?“

Lena přikývla.

„Kdyby mu někdo vyhrožoval nebo s někým měl problémy, věděla byste to?“

Otázku položil ten muž. Až doteď neříkal nic. Když přišli, představil se a pak seděl zticha, nebo vlastně ne, ani to ne. Oba je představila ta žena, když vytáhla průkaz. Muž žádný neukázal. Jmenuje se Sebastian, pamatovala si Lena. Sebastian a Anja nebo tak nějak. Lena se podívala do Sebastianových klidných modrých očí a pochopila, že on už odpověď zná. Prokoukl ji.

Věděl, že nejde jen o podnájem ve tři plus jedna ve špatné čtvrti, o to, že nemají Blu-ray, ale jen DVD přehrávač, a že Roger potřeboval každý půlrok nový mobil. Věděl, že nebyla dost dobrá. Se svým vzhledem, svou nadváhou a špatně placenou prací. Věděl, že Roger se za ni styděl. Že už nechtěl, aby byla součástí jeho života, že ji hodil přes palubu. Ale nevěděl, že z toho našla cestu ven. Cestu zpátky k němu. Zpátky k sobě navzájem.

Ale pak zemřel, řekl ten hlásek. Kvůli té cestě zpátky.

Roztřesenýma rukama otevřela Lena krabičku cigaret, zapálila si dvacátou čtvrtou a pak teprve Sebastianovi řekla, co už sám věděl.

„Nejspíš ne.“

Lena se odmlčela a zavrtěla hlavou, jako by právě pochopila, jak špatný vztah se svým synem měla. Zadívala se do dálky.

Rozhovor přerušila Ursula, která přišla z chlapcova pokoje se dvěma taškami v rukou a fotoaparátem kolem krku.

„Skončila jsem. Uvidíme se na stanici.“ Pak se obrátila na Lenu. „Ještě jednou upřímnou soustrast.“

Lena nepřítomně přikývla. Ursula se na Vanju významně podívala, Sebastiana ignorovala a šla ven. Vanja počkala, než se zabouchly vstupní dveře.

„Co Rogerův otec, můžeme ho někde zastihnout?“ To se zase ptala Vanja. Nový pokus. Další linie. Třeba

by se z matky podařilo na nějaké téma dostat víc než tři slova najednou.

„Nemá otce.“

„No teda, to se naposled podařilo před dvěma tisíci lety.“ Lena se skrz kouř na Vanju klidně podívala.

„Odsuzujete mě? Dobře byste zapadla v Rogerově nové škole.“

„Nikdo vás nesoudí, ale někde nějaký otec být musí,“ přerušil jejich hovor Sebastian. Namlouvala si to snad Vanja, nebo uslyšela v jeho hlase jiný tón?

Zájem? Zaujetí?

Lena odklepla popel z cigarety a pokrčila rameny.

„Nevím, kde je. Nikdy jsme spolu nechodili. Byla to jednorázovka. Ani neví, že se Roger narodil.“ Sebastian se předklonil. Rozhodně ho to začalo zajímat. Podíval se Leně do očí.

„Jak jste to vyřešila? Roger se na svého otce někdy určitě ptal.“

„Když byl menší.“

„Co jste mu řekla?“

„Řekla jsem, že zemřel.“

Sebastian si pro sebe přikývl. Řekla Anna Erikssonová svému synovi či dceři totéž? Že otec zemřel. Co by se v tom případě stalo, kdyby se otec najednou objevil? Po třiceti letech? Samozřejmě by mu nevěřili.

Možná by to musel nějak dokázat. Že skutečně je tím, za koho se vydává. A ten muž nebo žena by se nejspíš na svou matku rozzlobili nebo by byli zklamaní. Že lhala. Okradla své dítě o otce. Možná by to, že se Sebastian objeví, úplně zničilo jejich vztah. Napáchalo by to víc škody než užitku. Ať se na to díval, jak chtěl, vycházelo mu, že by bylo nejlepší žít dál, jako by ty dopisy nikdy nenašel. Jako by se to nikdy nedozvěděl.

„Proč jste mu řekla, že zemřel? Kdyby Roger znal pravdu, mohl by ho vyhledat.“

„To mě napadlo. Ale zdálo se mi lepší říct, že zemřel, než že Rogera nechtěl. Víte proč, kvůli sebevědomí.“

„Ale vy jste to nevěděla! Nevěděla jste, co chtěl. Nikdy nedostal šanci.“ Vanja se na Sebastiana kradmo podívala. Páni, toho to nějak zaujalo. Mluvil hlasitěji a naléhavěji. Posunul se až na kraj pohovky a zdálo se, že každou chvilku vstane.

„Co když by Rogera chtěl? Kdyby o něm věděl?“

Zdálo se, že Lenu Sebastianův divoký výbuch nijak nerozrušil. Zamáčkla cigaretu a vydechla zbytek kouře.

„Byl ženatý. Měl jiné děti. Svoje děti.“

„Jak se jmenoval?“

„Rogerův otec?“

„Ano.“

„Jerry.“

„Jak si myslíte, že by Roger zareagoval, kdyby ho Jerry vyhledal teď, když byl starší?“ Vanja se předklonila. Co to ten Sebastian vyvádí? Vůbec nikam to nevede.

„Jak by to mohl udělat? Ani nevěděl, že ten kluk existuje.“

„Ale co kdyby?“

Vanja zlehka položila ruku na Sebastianovu paži, aby upoutala jeho pozornost.

„To je čistě hypotetická úvaha, která sem tak úplně nepatří, nemám pravdu?“ Sebastian sebou trhl. Cítil, jak se na něj Vanja ze strany tázavě dívá.

„Pravda… Já…“ Poprvé za velmi, velmi dlouhou dobu Sebastian nevěděl, co má říct, proto jen zopakoval:

„To je pravda.“

Nastalo ticho. S pocitem, že mají hotovo, vstali. Sebastian vyšel do předsíně a Vanja šla za ním. Lenu ani náznakem nenapadlo vstát a jít s nimi ke vstupním dveřím. Když vycházeli z předsíně, ještě je zadržela.

„Rogerovy hodinky.“

Sebastian s Vanjou se na Lenu otočili. Vanja se nemohla ubránit pocitu, že s tou ženou v prosezeném křesle není něco v pořádku. Něco, co nedokázala přesně určit.

„Co je s nimi?“

„Ta novinářka, se kterou jsem mluvila, říkala, že Lundin vzal Rogerovi hodinky, než ho zavraždil. Cenné hodinky. Ty jsou teď moje, nebo ne?“

Vanja popošla o krok zpátky do místnosti. Trochu ji zaskočilo, že to Lena neví. Torkel býval svědomitý, pokud šlo o informování pozůstalých o vývoji vyšetřování.

„V této chvíli vše svědčí o tom, že Leonard Lundin neměl s vraždou vašeho syna nic společného.“ Lena tu informaci přijala se stejným pohnutím, jako by jí Vanja právě řekla, co měla k obědu.

„Fajn, ale ty hodinky jsou i tak moje, ne?“

„Předpokládám, že ano.“

„Chci je.“

Sebastian s Vanjou mířili autem na policejní stanici ukončit pracovní den. Vanja jela rychle. Příliš rychle. V žaludku jí to vřelo vzteky. Lena ji dráždila. Vanja se nechala vyprovokovat málokým. To byla její silná stránka. Schopnost udržet si odstup a chladnou hlavu. Ale Lena jí šla na nervy. Sebastian měl u ucha mobil. Vanja poslouchala, co říká. Mluvil s Lisou. Na závěr se zeptal, jak to šlo doma, Lisa očividně odpověděla stručně a pak Sebastian hovor ukončil a zastrčil telefon do kapsy.

„Lisa platila Rogerovi za to, že předstíral, že je její přítel.“

„To jsem z vašeho hovoru pochopila.“

„Nebyly to zrovna závratné sumy, nic, co by pokrylo jeho výdaje, ale může na tom něco být. Byl podnikavý.“

„Nebo chamtivý. Jako by to měli v rodině, že myslí jen na peníze. Zavraždí jí syna, a ona myslí jen na to, kde by koho mohla zkásnout.“

„Vytěžit něco ze situace, do které jsme se dostali, je způsob, jak se vyrovnat s bolestí.“

„To je ale pokřivený způsob.“

„Možná to jinak neumí.“

Typický psycholog. Tak chápavý. Všechny reakce jsou přirozené. Všechno se dá vysvětlit. Ale Vanja nechtěla, aby to Sebastianovi tak snadno prošlo. Zuřila a vůbec jí nevadilo, že si to vybije na něm.

„Myslím to vážně. Měla oči úplně červené od kouře. Dala bych ruku do ohně za to, že ani neplakala, nic takového. Viděla jsem lidi v šoku, ale to ona není. Ona je prostě úplně lhostejná.“

„Přišlo mi, že nedokáže cítit to, co bychom očekávali. Smutek. Zoufalství. Možná ani není schopná empatie.“

„Proč to nedokáže?“

„Jak to mám sakra vědět? Viděl jsem ji čtyřicet pět minut. Prostě tyhle pocity vypnula.“

„Člověk nemůže jen tak ‚vypnout‘ pocity.“

„Ne?“

„Ne.“

„Nikdy jste neslyšela o lidech, které někdo tak ranil, že se rozhodli se už nikdy na nikoho neupnout?“

„To je něco jiného. Jí zemřelo dítě. Proč by se někdo dobrovolně rozhodl, že na to nebude nijak reagovat?“

„Aby zvládl žít.“

Vanja jela dál mlčky. Něco na něm nesedělo. Na Sebastianovi.

Něco nového.

Nejdřív se jako teriér zakousl do tématu Rogerova otce. Do problému, o kterém se po dvou otázkách ukázalo, že pro vyšetřování není zajímavý, a teď měla Vanja pocit, že v jeho hlase zaslechla úplně nový tón. Trochu tlumený. Nebyl v opozici. Nesnažil se být rychlý, vtipný ani přezíravý. Ne, bylo to něco jiného. Možná smutek.

„Tohle nezbaštím. Je divný neoplakávat vlastního syna.“

„Ona ho oplakává, jak nejlíp dovede.“

„To bych teda neřekla.“

„Jak to do prdele víte?“ Vanja sebou trhla, když uslyšela v Sebastianově hlase tak náhlou příkrost. „Co vůbec víte o smutku? Ztratila jste někoho, kdo pro vás byl vším?“

„Ne.“

„Tak jak víte, jaká reakce je normální?“

„To nevím, ale…“

„Nevíte, přesně tak,“ přerušil ji Sebastian. „Nemáte ani páru, o čem mluvíte, takže by možná bylo nejlepší, kdybyste držela hubu.“

Vanja se na Sebastiana kradmo podívala, překvapená tím výbuchem, ale on jen upřeně hleděl na cestu

před nimi. Jela dál mlčky. Víme toho o sobě tak málo, pomyslela si. Něco skrýváš. Vím, jaké to je. Líp, než si myslíš.

Celý kancelářský prostor na policejní stanici se až na výjimky topil ve tmě. Tu a tam zapnutý monitor nebo zapomenutá stolní lampa osvětlovaly omezenou část prostoru, ale většina místnosti byla tmavá, prázdná a ztichlá. Torkel pomalu procházel kolem stolů a mířil k osvětlené kuchyňce. Že se na policejní stanici ve Väster?su nebude čtyřiadvacet hodin denně něco dít, tušil, ale že to ve většině budovy bude po sedmnácté hodině vypadat jako po vymření, ho stejně překvapilo.

Vešel do poměrně neosobně působící kuchyňky. Stály tu tři kulaté stoly, kolem každého osm židlí. Na jedné straně lednice s mrazákem, tři mikrovlnky, kávovar, dřez s odkapávačem a myčka. Uprostřed každého stolu stála na oválném červenofialovém ubrousku váza s umělou květinou. Podlaha tu byla pokrytá omyvatelným odřeným linoleem. Tři okna bez záclon. Osamělý telefon na parapetu. U stolu, který byl nejdál od dveří, seděl Sebastian a před sebou měl kelímek s kávou. Četl Aftonbladet. Torkel noviny už také prolistoval. Leně Erikssonové věnovali čtyři strany.

Dobře napsaný článek. Vyčerpávající.

Podle článku byla Lena stále přesvědčená, že jejího syna zavraždil Leonard Lundin. Torkela by zajímalo, jak přijala novinku, že ho dneska propustili. Několikrát se jí snažil dovolat, aby jí o tom řekl, ale nebrala telefon. Možná to ještě ani neví.

Sebastian nezvedl hlavu od novin, i když musel slyšet, že se k němu někdo blíží. Teprve když Torkel odstrčil protější židli a posadil se, věnoval mu Sebastian letmý pohled a zase se vrátil k novinám. Torkel sepjal ruce na stole a předklonil se.

„Jak to dneska šlo?“

Sebastian otočil stránku v novinách.

„Co?“

„Všechno. Práce. Byl jsi s Vanjou dost dlouho venku.“

„Jo.“

Torkel si povzdechl. Očividně nedostane nic zadarmo. Nejspíš nedostane vůbec nic.

„A jak to teda šlo?“

„Dobře.“

Torkel sledoval, jak Sebastian otočil další stránku a dostal se k růžové příloze. Sport. Věděl, že Sebastiana žádný sport nebaví provozovat, sledovat ani o něm číst. Přesto se zdálo, že se do novin dívá s velkým zájmem. Lepší takový signál než žádný. Torkel se opřel, pár vteřin Sebastiana mlčky pozoroval a potom vstal, šel ke kávovaru a stiskl tlačítko cappuccina.

„Nechtělo by se ti zajít se mnou na večeři?“

Sebastian trochu ztuhl. Už je to tady. Přesně jak to čekal. Takže to nakonec nebylo „musíme spolu někdy večer někam zajít“ nebo „někdy skočíme na pivo“. Byla z toho večeře.

Same shit. Different name.

„Ne, díky.“

„Proč ne?“

„Mám jiné plány.“

Lež. Stejně jako to, že ho zajímá sportovní příloha. Torkel to věděl, ale rozhodl se, že to nebude řešit. Místo odpovědi by dostal další lži. Torkel toho za ten den měl už dost. Z kávovaru si vzal kelímek, ale místo aby odešel, jak Sebastian předpokládal, šel zpátky ke stolu a znovu se posadil. Sebastian se na něj krátce tázavě podíval a znovu se s předstíraným zájmem vrátil k novinám.

„Vyprávěj mi o své ženě.“

Tohle Sebastian nečekal. S upřímným překvapením se podíval na Torkela, který zdvihl k ústům skoro přetékající kelímek s tak uvolněným výrazem, jako by se právě zeptal, kolik je hodin.

„Proč?“

„Proč ne?“

Torkel postavil kelímek, a než se znovu přes stůl podíval Sebastianovi do očí, otřel si koutky úst palcem a ukazováčkem pravé ruky. Pak už nespustil ze Sebastiana oči. Ten v duchu rychle probral, jaké má možnosti.

Zvednout se a jít pryč. Znovu předstírat čtení. Poslat Torkela do háje. Nebo:

Opravdu vyprávět o Lily.

Instinktivně se klonil k jedné z prvních tří možností, ale když o tom přemýšlel, nenapadalo ho, jak by mu mohlo uškodit, kdyby Torkel věděl trochu víc. Nejspíš se ptá, protože si o něj dělá starost, a ne ze zvědavosti. Zase mu podává pomocnou ruku. Je to další pokus o vzkříšení přátelství, které přinejmenším nadlouho usnulo, pokud už není mrtvé. Jeho tvrdohlavost je obdivuhodná. Není načase, aby mu Sebastian něco z toho oplatil? Může přece sám určit, kolik mu toho chce říct. Lepší, než kdyby se Torkel rozhodl, že si o tom něco najde na internetu, a dozvěděl se víc, než by Sebastianovi bylo milé. Odložil noviny.

„Jmenovala se Lily. Byla Němka, potkali jsme se v Německu, když jsem tam pracoval, vzali jsme se v devadesátém osmém. Bohužel nejsem ten typ, co nosí v peněžence fotku.“

„Co dělala?“

„Byla socioložka. Na univerzitě v Kolíně nad Rýnem. Tam jsme bydleli.“

„Byla starší než ty? Mladší? Nebo stejně stará?“

„O pět let mladší.“

Torkel přikývl. Tři rychlé otázky, tři napohled upřímné odpovědi. Teď půjde trochu do tuhého.

„Kdy zemřela?“

Sebastian se zarazil. Fajn, to by stačilo. Konzultační hodiny oficiálně skončily. To bylo přes čáru.

„Před několika lety. Nechci o tom mluvit.“

„Proč ne?“

„Protože je to osobní a ty nejsi můj terapeut.“

Torkel přikývl. Pravda, ale přesto o sobě kdysi věděli skoro všechno. Možná bylo poznat, že Torkelovi ta doba chybí, sice za ta léta věnoval Sebastianovi jen pár letmých vzpomínek, ale když byl teď zpátky a

Torkel ho viděl pracovat, došlo mu, že jeho vlastní pracovní život, a možná i osobní, byl celé ty roky, kdy byl Sebastian pryč, trochu nudnější. To samozřejmě ovlivňovaly i jiné věci než jen Sebastianova nepřítomnost, ale Torkel se nemohl zbavit pocitu, že mu jeho starý kolega opravdu chyběl. Jeho starý přítel. Víc, než si dokázal představit. Torkel si nedělal žádné naděje, že by ten pocit mohl být oboustranný, ale chtěl to aspoň zkusit.

„Byli jsme přátelé. Kolikrát jsi musel poslouchat, co mám za průšvihy s Monikou, s dětmi a tak.“ Torkel se přes stůl na kolegu upřímně zadíval. „Já rád poslouchám.“

„Co?“

„Co chceš. Jestli máš něco, co bys mi chtěl říct.“

„To nemám.“

Torkel přikývl. Ani si nemyslel, že to půjde tak lehce. Mluví přece se Sebastianem Bergmanem.

„Proto jsi mě zval na večeři? Abych se ti trochu vyzpovídal?“ Torkel znovu zvedl kelímek s kávou. Získával čas, než odpoví.

„Mám pocit, že na tom nejsi úplně nejlíp.“ Sebastian neodpověděl. Nejspíš to není všechno. „Ptal jsem se Vanji, jak to dneska šlo. Kromě toho, že tě považuje za protivnýho parchanta, říkala, že má pocit, jako bys, já nevím… Má pocit, jako bys měl nějaký problém.“

„Vanja by se měla soustředit na práci.“ Sebastian vstal, noviny nechal ležet, zvedl kelímek a zmačkal ho.

„A ty bys neměl poslouchat každou kravinu, kterou ti někdo řekne.“

Sebastian vyrazil pryč z kuchyňky a po cestě vyhodil kelímek do koše u dveří. Torkel osaměl. Zhluboka se nadechl a pomalu dlouze vydechl. Co vlastně čekal? Mělo ho to napadnout. Sebastian Bergman se nenechá nikým rozebírat. Takže také mizí vidina jeho dnešní společnosti u večeře. Billy a Vanja budou pracovat a na Ursulu může zapomenout. Ale protrpět další večer o samotě se mu opravdu nechtělo.

Sebastian rychlým krokem vyšel z kuchyňky a procházel potemnělou kanceláří. Zuřil. Byl naštvaný na Torkela, na Vanju, ale hlavně na sebe. Ještě nikdy nevzbudil v kolegovi pocit, že „má problém“. Nikdy dřív nikdo neodhadl, co si myslí. O Sebastianovi věděli lidé jen to, co jim dovolil vědět. Tak si vydobyl svou pozici.

Na vrcholu.

Všemi obdivovaný. Všemi obávaný.

Ale v autě se prozradil. Ztratil kontrolu. A když o tom přemýšlel, ztratil ji už u Leny Erikssonové. To je nepřijatelné. Může za to jeho matka. A ty její dopisy. Musí se už rozhodnout, jak s tím vším naloží. Má to na něj větší vliv, než hodlal dopustit.

V zasedací místnosti se svítilo. Sebastian přes sklo viděl, že tam u zapnutého notebooku sedí Billy. Sebastian se zastavil. Pokaždé když během dne pomyslel na Annu Erikssonovou, něco mu říkalo, že by na to měl zapomenout. Mohl získat málo, zato ztratit hodně. Ale dokáže to? Dokáže zapomenout na

všechno, co ví, a jít dál, jako by se nic nestalo? Nejspíš ne. Kromě toho by neškodilo sehnat její adresu, pokud by ji někdo uměl najít. Pak by mohl rozhodnutí, co udělá, odložit na později. Buď ji použije, nebo zahodí. Vyhledá ji, nebo se bude držet zpátky. Třeba by si tam mohl i zajet a trochu prozkoumat terén. Podívat se, kdo tam bydlí. Udělat si obrázek o tom, jak by ho přijali, kdyby se ohlásil. Rozhodl se. Byla by hloupost nenechat si všechny možnosti otevřené.

Vstoupil do místnosti. Billy vzhlédl od počítače.

„Ahoj.“

Sebastian kývl, vytáhl židli, posadil se na její okraj a natáhl nohy. Přitáhl si misku s ovocem, která stála na stole, a vzal si hrušku. Billy se znovu obrátil k počítači.

„Co děláte?“

„Koukám na Facebook a další sociální sítě.“

„To vám Torkel dovolí v pracovní době?“

Billy vzhlédl od obrazovky, usmál se a zavrtěl hlavou.

„Ani omylem. Koukám se po Rogerovi.“

„Našel jste něco?“

Billy pokrčil rameny. Jak se to vezme. Našel Rogera, ale nebylo to nic zajímavého.

„Nebyl nijak zvlášť aktivní. Neměl sice vlastní počítač, ale stejně, na Facebook naposledy něco napsal před více než třemi týdny. Ani se nedivím, že tam moc nechodil. Měl dvacet šest přátel.“

„To je málo?“ Sebastian samozřejmě věděl, co je Facebook, nestrávil posledních pár let v jeskyni. Ale nikdy ho nelákalo zjišťovat, jak to přesně funguje, ani stát se členem, nebo čím se to tam člověk stane. Neměl nejmenší chuť udržovat kontakt se starými spolužáky a bývalými kolegy. Vyčerpávalo ho pouhé pomyšlení na to, že by si ho „přidali do přátel“ a terorizovali ho svou lepkavou blízkostí a trapnými blbostmi. Naopak aktivně pracoval na tom, aby se nemusel stýkat s nikým, ať už ve skutečném životě nebo virtuální realitě.

„Dvacet šest přátel není nic,“ řekl Billy. „Každý jich má v podstatě víc, hned jak se zaregistruje. To samé platí pro MSN. Tam nebyl už čtyři měsíce a stejně komunikoval jen s Lisou, Erikem Heverinem a Johanem Strandem.“

„Takže neměl skoro žádné kybernetické přátele.“

„Zdá se. Ale ani žádné nepřátele, nenašel jsem nikoho, kdo by ho pomlouval.“

Sebastian usoudil, že už předstírá dost dlouho na to, aby mohl vyrukovat s tím, kvůli čemu vlastně přišel. A proč si neusnadnit cestu trochou lichocení?

„Pochopil jsem, že na počítače jste fakt třída.“

Billy se nedokázal ubránit úsměvu, který říkal, že Sebastian má pravdu.

„Lepší průměr. Je fajn držet krok,“ řekl nahlas něco skromnějšího.

„Nemohl byste mi s něčím pomoct?“

Sebastian vytáhl z náprsní kapsy dopis a podal ho Billymu.

„Potřeboval bych najít nějakou Annu Erikssonovou. V roce 1979 bydlela na téhle adrese.“ Billy si vzal dopis a podíval se na něj.

„Má něco společného s vyšetřováním?“

„Možná jo.“

„Co?“

To by se člověk posral, jak tady všichni dodržujou pravidla. Sebastian byl příliš unavený a zpomalený na to, aby vymyslel dobrou lež, a tak se spokojil s malou lstí a doufal, že to bude stačit.

„Je to taková věc, na kterou jsem se zaměřil, ale stojí trochu mimo hlavní vyšetřování, spíš je to střela

naslepo. Ostatním jsem o tom nic neřekl, ale když budeme mít štěstí, mohlo by to vyjít.“ Billy přikývl a Sebastian se trochu uvolnil. Už chtěl vstát, ale Billy ho přerušil.

„Ale jakým způsobem to souvisí s Rogerem Erikssonem?“

Fajn, tak lest nestačila. Co se s lidmi stalo, že dělají jen to, co mají? Kdyby tahle záležitost praskla, mohl by to Billy svést na Sebastiana a ten by zase tvrdil, že ho Billy špatně pochopil. Torkela by to trochu rozhodilo. Chvíli by se mluvilo o tom, že by měli prověřit zavedené postupy. A pak by všichni pokračovali dál jako obvykle. Sebastian dal Billymu ještě jednu šanci chytit se na háček, ale návnadu nepřidal.

„Je to dlouhý příběh, ale bylo by fajn, i pro vás, kdybyste mi mohl pomoct. Opravdu si myslím, že by na tom mohlo něco být.“

Billy otočil obálku a pozorně si ji prohlédl. Sebastian začal rychle vymýšlet nějakou lež pro případ, že by to Billy nechtěl spolknout. Chystal se říct, že Anna Erikssonová by mohla být Rogerova biologická matka.

Ne, není o tom záznam v žádném rejstříku adopcí, jedná se o důvěrnou informaci. Ne, nemůže říct, od koho ji získal. To by mohlo zabrat. Pokud to bylo biologicky možné. Sebastian počítal. Kolik by Anně Erikssonové v době Rogerova narození bylo? Kolem čtyřiceti? To by šlo.

„Dobře.“

Sebastian se myšlenkami vrátil do reality a nebyl si jistý, jestli slyšel správně a jestli mu něco neuniklo.

„Dobře?“

„Jistě, ale musí to chvíli počkat, do zítřka potřebuju projít spoustu záznamů z bezpečnostních kamer.“

„Jo, jasně, to nespěchá. Díky.“ Sebastian vstal a zamířil ke dveřím.

„Ještě jedna věc.“ Billy znovu zvedl hlavu od počítače. „Ocenil bych, kdyby to mohlo zůstat mezi námi. Jak jsem říkal, je to střela naslepo a sám víte, jak lidé umějí být škodolibí.“

„Jasně. Bez problému.“

Sebastian se vděčně usmál a opustil místnost.

Limone Ristorante Italiano. Stůl zamluvila ona, ale Torkel dorazil první. Zavedli ho k rohovému stolu u dvou oken, nad nímž od stropu na laně visely tři kovové koule, velké zhruba jako na bowling. Byl to stůl pro čtyři. Místo židlí dvě pohovky. Tvrdé a s rovnými opěradly. Tmavě fialové čalounění. Torkel upíjel pivo přímo z lahve. Nebyl to špatný nápad? Pozvat právě Hanserovou? I když ji nepozval na schůzku v

pravém slova smyslu? Chtěl s ní hlouběji probrat vyšetřování, protože na dnešní krátké schůzi se bavili jen povrchně. A to mohl udělat stejně tak nad sklenkou dobrého vína jako v její kanceláři. Hanserová sice dobrovolně ustoupila a nechala jim při vyšetřování volnou ruku, ale nesměli zapomínat, že je za ně stále zodpovědná. A Torkel měl pocit, že s ní předtím jednal trochu neurvale.

Hanserová přišla, omluvila se za zpoždění, posadila se a objednala si bílé víno. Dnes za ní byl krajský policejní náčelník, aby se informoval o situaci. Byl znepokojen, že museli propustit Leonarda Lundina, a rád by slyšel, že mají v plánu zadržet někoho dalšího, kdo tentokrát ve vazbě zůstane. Samozřejmě ho musela zklamat. I sám krajský policejní náčelník byl pod tlakem. Zájem novin, hlavně bulváru, stále neochaboval. Každý den napsali aspoň čtyři strany. Zas a znovu s malými obměnami zveřejňovali rozhovor Aftonbladetu s Lenou Erikssonovou. Soustředili se na Rogerovu osamělost a spekulovali o tom, že Roger pachatele vůbec neznal. V takovém případě se to může opakovat. Nějaký „odborník“ vysvětloval, že když někdo spáchá první vraždu, jako tomu mohlo být v tomto případě —, překročí jistou hranici, od které není návratu. Nejspíš bude vraždit dál. Pravděpodobně velmi brzy. Bylo to staré dobré pouštění hrůzy ve stylu mediální hysterie z nejnovější pandemie či nadpisů typu „Vaše migréna

může znamenat nádor na mozku“. Expressen vyčmuchal, k jakým selháním o víkendu v případě chlapcova zmizení došlo, a zpochybnil efektivitu policejní práce. V souvislosti s článkem zveřejnili také fakta o jiných nevyřešených vraždách v čele s atentátem na švédského premiéra Olofa Palmeho. Hanserová krajskému

policejnímu náčelníkovi řekla, že se má sejít s Torkelem a snad mu zítra bude moci říct nějaké novinky. Náčelník se tím nechal uchlácholit, ale než šel, tak zdůraznil, že za a) doufá, že nebyla chyba povolat do případu kriminálku, a za b) pokud to chyba byla, je za ni zodpovědná pouze a jenom Hanserová.

Číšnice přinesla sklenku vína a zeptala se, jestli si chtějí objednat. Oba se na chvíli ponořili do jídelních lístků. Torkel už věděl, co si dá. Salmone alla Calabrese. Smažený filet z lososa s cherry rajčaty, pórkem, kapary, olivami a šťouchanými bramborami. Nebyl fanouškem předkrmů. Hanserová se v rychlosti rozhodla pro Angello alla Griglia, jehněčí žebra na grilu s parmazánovými bramborami a omáčkou z červeného vína. Bylo to dražší než jeho jídlo. Ne že by to vadilo. Zavolal přece on jí a poprosil ji o společnost. Díval se na to jako na pracovní večeři a v takovém případě bylo jasné, že to platí kriminálka.

Zatímco čekali na jídlo, prošli si případ. Ano, Torkel noviny četl. Vanja se chvíli zabývala stejnou stopou. Že pachatel by mohl být úplně neznámý. Ale podle Sebastiana takovému scénáři odporovala skutečnost, že Roger byl zastřelen. Člověk, který se rozhodne vraždit, ať je to kdo je to, nepoužije zbraň, kvůli níž pak musí vyjmout kulku z těla oběti, protože by ho podle ní odhalili. Tuto informaci bohužel Hanserová do médií pustit nemohla. Do povědomí veřejnosti, a tím pádem i vraha, se nesmělo dostat, že policie ví, že Roger byl zastřelen. Jinak neměl Torkel moc co říct. Až na Axela Johanssona neudělali žádný obdivuhodný pokrok a hodně věcí záviselo na zítřejší zprávě ze Státní kriminalistické laboratoře. Torkelovi zavibroval mobil v náprsní kapse. Vytáhl ho a podíval se na displej. Vilma.

„Musím to vzít.“

Hanserová přikývla a usrkla si bílého vína. Torkel zvedl telefon.

„Ahoj, zlatíčko.“ Ještě než uslyšel její hlas, začal se usmívat. Tak na něj jeho nejmladší dcera účinkovala.

„Ahoj, tati, co děláš?“

„Jsem na večeři s jednou kolegyní. Co děláš ty?“

„Jdu na školní besídku. Seš tady ve městě?“

„Ne, ještě jsem ve Väster?su, chtěla jsi něco?“

„Říkala jsem si, jestli bys mě večer nevyzvedl. Po besídce. Nevěděly jsme, jestli už seš doma, tak máma říkala, ať ti zavolám a zjistím to.“

„Kdybych byl doma, vyzvedl bych tě moc rád.“

„To je v pohodě. Máma to udělá. To jen kdybys byl doma.“

„Co je to za besídku?“

„Maškarní ples.“

„Za co jdeš?“

„Za puberťačku.“

Torkel zhruba tušil, co se pod tím pojmem skrývá. Sice nebyl úplně spokojený s tím, jaký kostým si jeho dvanáctiletá dcera vybrala, ale na druhou stranu tam nebyl, aby tomu zabránil či přišel s nějakou kreativní alternativou. Kromě toho byl přesvědčený, že Yvonne ohlídá, aby se to drželo v rozumných mezích. Na rozdíl od rozvodu s Monikou byl rozvod s Yvonne klidný. Tak klidný, jak to jen u rozvodu jde. Jejich vztah nestál za nic. Mysleli si to oba. On jí byl nevěrný. A byl si jistý, že ona ho také podvádí. Jim dvěma to nevyšlo, ale chtěli pro Vilmu a Elin to nejlepší. Pravda byla taková, že spolu teď vycházeli lépe než během těch let, kdy byli manželé.

„Fajn. Pozdravuj mámu a užij si to.“

„Jo jo. Taky tě zdraví. Uvidíme se, až se vrátíš.“

„Jasně. Chybíš mi.“

„Ty mně taky. Ahoj.“

Torkel ukončil hovor a obrátil se k Hanserové.

„To byla moje dcera.“

„To jsem pochopila.“

Torkel zastrčil mobil zpátky do kapsy.

„Vy máte syna, že? Kolik mu je?“

Hanserová byla na pochybách. Ačkoli to za posledních šest let zažila už tolikrát, vždycky váhala, jak dál, když přišla řeč na jejího syna. Ze začátku odpovídala upřímně, podle pravdy, ale každého to očividně těžce zasáhlo a po trapném tichu nebo křečovitém pokusu o udržení konverzace všichni vždy našli důvod vzdálit se z její společnosti. Takže na otázku, jestli má děti, měla ve zvyku odpovídat, že ne. Bylo to nejjednodušší a byla to pravda.

Žádné neměla. Už ne.

Ale Torkel věděl, že byla máma.

„Je mrtvý. Niklas zemřel před šesti lety. Bylo mu tehdy čtrnáct.“

„Ach, to je mi líto, nevěděl jsem to. To je mi moc líto.“

„Ale ne, to jste přece nemohl vědět.“

Hanserová ze zkušenosti věděla, na co Torkel myslí. Všichni, kdo se dozvěděli, že Niklas zahynul, to chtěli vědět. Čtrnáctileté děti tak často neumírají. Něco se muselo stát. Co? Každý chtěl vědět, co se stalo.

Torkel nebyl výjimkou, tím si byla Hanserová jistá. Výjimečné bylo, že se na to skutečně zeptal.

„Jak zemřel?“

„Krátil si cestu. Přes trať. Dostal se moc blízko drátů vysokého napětí.“

„Nedokážu si ani představit, jak jste se s manželem museli cítit. Jak jste to překonali?“

„Nepřekonali. Říká se, že osmdesát procent párů, které přijdou o dítě, skončí rozvodem. Přála bych si, abych mohla říct, že patřím k těm zbylým dvaceti, ale bohužel ne.“ Hanserová znovu usrkla vína. Říct to Torkelovi pro ni bylo lehké. Lehčí, než čekala.

„Měla jsem na něj takový vztek. Na Niklase. Bylo mu čtrnáct. Nevím, kolikrát jsme četli o mladých lidech, které zabil proud na střeše vlaku. Pokaždé jsme si říkali, že je to mělo napadnout. Byli to už teenageři.

Někteří z nich byli skoro dospělí. A Niklas se mnou souhlasil. Věděl, že je to nebezpečné. Smrtelně nebezpečné. A přesto… Měla jsem na něj takový vztek.“

„To je pochopitelné.“

„Připadala jsem si jako nejhorší matka na světě. Ve všech ohledech.“

„To je také pochopitelné.“

Ke stolu přišel číšník a v každé ruce nesl talíř. To mohl být důvod k ukončení rozhovoru. Mohli jíst mlčky. Místo toho se pustili do jídla a bavili se dál a Torkela po pár minutách napadlo, že toho o sobě po večeři budou vědět mnohem víc než předtím. V duchu se usmál. Něco takového je vždycky příjemné.

Haraldsson seděl ve své zelené toyotě před domem Axela Johanssona a mrzl. I když měl dlouhé spodky a pod bundou ještě flísovou mikinu. Pevně stiskl hrnek s kávou. Přes den už bylo pravé jarní teplo, ale večery a noci byly pořád ještě chladné.

Haraldsson měl pocit, že se velkou měrou podílel na tom, aby den vyústil v rozhodnutí, že bude po Axelu Johanssonovi vyhlášeno pátrání. Více než podílel. Jeho zásah byl přímo rozhodující. Byla jeho práce, že se našel odesílatel e-mailu, který kriminálku zavedl na Palmlövské gymnázium a dál k propuštěnému školníkovi. Torkel Höglund na něj sice kývl a pousmál se, když kolem něj odpoledne procházel, ale to bylo všechno. Jinak mu nikdo nepřiznal zásluhu na tom, že přišel s informací, která vedla k průlomu ve vyšetřování. Nepřekvapovalo ho to. Zklamalo, ale nepřekvapovalo. Haraldsson pochopil, že se za svou práci nikdy nedočká žádného ocenění. Aspoň ne od Torkela a jeho kolegů. Jak by to vypadalo? Kdyby případ vyřešil místní policista kriminálce přímo před nosem? Než Haraldsson odkulhal domů, zeptal se Hanserové, jestli pátrání zahrnuje také nepřetržité sledování bydliště podezřelého. Nezahrnuje. Všichni příslušníci sboru zatím pouze dostali pokyn, aby byli na svých pravidelných pochůzkách a výjezdech obzvláště ostražití. Policisté také oslovili Axelovy sousedy, přátele a příbuzné a informovali je, že ho hledají, protože s ním potřebují mluvit. Zdůrazňovali přitom, že v tuto chvíli není z ničeho podezřelý.

Rozhodnutí, jestli bude jeho bydliště trvale sledováno, učiní kriminálka později.

Haraldsson učinil své rozhodnutí okamžitě. Ten chlap se očividně skrývá. Nevinní lidé se neskrývají. A co Haraldsson dělá ve svém volném čase nebo kde tráví noci, je jen jeho věc.

Takže teď seděl tady. Ve své toyotě.

A mrzl.

Pohrával si s myšlenkou, že auto nastartuje a kousek se projede, aby uvnitř trochu zatopil, ale tím by riskoval, že propásne Axela Johanssona při návratu domů. Nechat auto chvíli běžet na volnoběh nepřipadalo v úvahu. Částečně proto, že by si podezřelý mohl všimnout, že před jeho domem takto pozdě večer stojí nastartované auto, a částečně proto, že ve městě smí auto na volnoběh stát jen minutu v

kuse. Je to sice pouze drobný přestupek, ale stejně. Zákony a pravidla se mají dodržovat. Kromě toho by to z ekologického hlediska bylo zcela zavrženíhodné. Haraldsson si přilil do hrnku kávu, aby se zahřál.

Pevně ho stiskl v dlaních. Měl si vzít palčáky. Dýchl si teplý vzduch na ruce a podíval se na náplast na hřbetu dlaně. Přeléval doma kávu z kávovaru do termosky, Jenny se za něj přikradla, a když mu položila ruce na břicho a rychle s nimi zajela dolů, Haraldsson nadskočil překvapením. V koupelně si opařenou ruku ošetřil xylocainovou mastí a zalepil náplastí. Jenny mu u toho dělala společnost, a poté, co vyhodil prázdný obal od náplasti do nerezového koše s víkem, který měli v koupelně, se za něj znovu postavila a zeptala se, jestli má moc naspěch.

Dělali to ve sprše. Potom si musel promočenou náplast vyměnit a znovu si zranění namazat. Navzdory sexu ve sprše Jenny vypadala zklamaně, když odcházel. Zeptala se ho, kdy přijde domů. Nepotkají se ráno tak na půlhodinku, než bude muset Jenny do práce? vyzvídala s nadějí v hlase. Haraldsson o tom dost pochyboval. Měl v plánu jet přímo na stanici. Prostě se uvidí zítra večer. Ještě pusu a měj se.

Srkal stydnoucí kávu a přemýšlel o tom. Jenny byla naštvaná, když odjížděl. Věděl to. Teď byl naštvaný on, protože byla naštvaná ona. Moc chce vyřešit… Chyba. Vyřeší vraždu Rogera Erikssona, ale ona snad vůbec nechápe, jak je to pro něj důležité. Její přání otěhotnět zastiňovalo v jejich životě všechno ostatní. Haraldsson ji do jisté míry chápal. I on chtěl mít dítě. Toužil stát se otcem a mrzelo ho, že je to tak těžké. Ale Jenny tím byla posedlá. V současnosti jejich vztah sestával pouze ze sexu. Zkoušel ji přimět, aby si vyšli ven, do kina nebo třeba do restaurace, ale ona byla toho názoru, že si mohou pustit DVD a najíst se doma, aby mohli dělat taky „to“. Párkrát byli u přátel, ale vždy šli brzy domů a ani jeden z nich nepil.

Pozvat někoho k nim domů nepřipadalo v úvahu. Hosté by třeba včas neodešli, takže by na to už nedošlo. Haraldsson se pokoušel mluvit o své práci, o svých problémech s Hanserovou a teď s kriminálkou, ale stále častěji měl pocit, že ho Jenny neposlouchá. Vždy přikývla, souhlasně přitakala, odpověděla, čím

dál častěji jeho vlastními slovy, a pak chtěla znovu sex. Těch pár kolegů, kteří o svém vztahu nebo manželství někdy mluvili, to mělo naopak. Jejich problém byl, že měli sexu málo.

Ne dost často.

Ne dost dobrého.

Haraldsson se neodvážil jim říct, jak to má doma on. Ale přemýšlel o tom čím dál víc. Co když to tím neskončí? Až Jenny otěhotní? Bude snad jednou z těch, které čtou každou poplašnou zprávu o kdejaké potravině nebo hledají v okruhu několika desítek kilometrů nonstop benzinovou pumpu a shánějí tam kyselé okurky nebo lékořicovou zmrzlinu? Haraldsson pustil tyto myšlenky z hlavy. Má práci. Proto je tady. Ne proto, že by utíkal od své ženy. Rozhodl se trochu rozhýbat, aby se zahřál. Mohl se procházet tak, aby měl celou dobu dveře od domu Axela Johanssona na dohled.

Vanja seděla skloněná nad psacím stolem a dívala se z okna. Většinu výhledu zabíral protější dům, moderní skleněná kostka, ale aspoň viděla večerní oblohu a pruh stromů, který se táhl dolů k jezeru Mälaren. Před ní leželo pár poznámkových bloků, nějaké volné papíry a několik černých kapesních diářů. Byly to věci z Rogerova psacího stolu a představovaly jen část toho, co Ursula odvezla z jeho pokoje. Před hodinou si s Billym zašli na řecký salát do řecké restaurace, kterou jim doporučila dívka z recepce. Jídlo bylo více než obstojné a oba věděli, že se tam jistě ještě vrátí. Na švédském maloměstě není radno riskovat. Kdykoli našli dobrý podnik, rychle se v něm stali stálými hosty. Na cestě domů prošli kolem Vanjina hotelu a ona se na chvíli vzdálila, aby zavolala otci. Valdemar zněl šťastně, ale unaveně, celý den pro něj byl jako emocionální horská dráha, navíc během léčení dost zmalátněl. Ale pro Vanju to byl

úžasný rozhovor. Poprvé za dlouhou dobu nekončila hovor s pocitem, že o otce přijde. Vřelo v ní štěstí, a tak se rozhodla, že svou energii investuje do něčeho užitečného. Šla zpátky na policejní stanici. Po pravdě řečeno, pracovat naplno měla ve zvyku vždy, když byli na služební cestě, ale tentokrát jí pomyšlení na jednu večerní směnu navíc připadalo lepší než kdy dřív. Ursula skončila v šest. Vanje i Billymu to připadalo trochu zvláštní. Ursula většinou pracovala až do pozdního večera stejně jako ostatní a oba spekulovali o tom, že to vlastně dělá kvůli Torkelovi. I když byli Vanja i Billy velmi diskrétní, už dlouho je podezírali, že jsou víc než jen kolegové.

Nejprve Vanja prošla volné papíry. Většinou to byly staré písemky, opravené úkoly a pár zápisků z hodin. Potom začala papíry třídit, písemky na jednu hromádku, zápisky na druhou, všechno ostatní na třetí.

Nejdřív tedy vytvořila tři základní hromádky, ty pak prošla ještě jednou a rozřadila je podle data a předmětu. Nakonec před sebou měla dvanáct kupiček, které začala procházet trochu soustředěněji. Třídit materiály podle tématu se naučila od Ursuly. Mělo to jednu velkou výhodu, člověk rychle získal přehled o tom, co před sebou má, a na stejný dokument se podíval několikrát, čím dál pozorněji. Takovým způsobem se dají lépe najít vzorce či souvislosti, které jsou něčím zvláštní, a to zvyšuje šanci na trefu do černého. Ursula byla na takové věci dobrá. Na vytváření systému. Vanja si najednou vzpomněla, co Sebastian říkal o hierarchii ve skupině. Měl pravdu, měly s Ursulou nepsanou dohodu o tom, že si navzájem nebudou mluvit do věcí, ve kterých jsou špičky. Nešlo jenom o respekt, ale i o to, že obě pochopily, že by si lehce mohly začít konkurovat a ohrozit tak své pozice. Už teď spolu vlastně soutěžily. O to, kdo má při rozhodování větší slovo.

O výsledek.

O první místo.

Vanja se pustila do zbylých materiálů. Volné papíry nepřinesly nic nového kromě toho, že Rogerovi šla matematika hůř než švédština a že potřeboval hodně zapracovat na angličtině. Pak přišly na řadu černé kapesní diáře. Vypadaly celkem nedotčeně, byly z let 2007 a dál. Vzala si nejnovější, letošní, a začala od ledna. Roger si do něj nic moc nepsal, vypadalo to, že ho spíš dostal k Vánocům a pak ho postupně přestal používat. Bylo tu pár zápisků o narozeninách, nějaké domácí úkoly, pár písemek, a jak se Vanja dostávala dál, poznámek ubývalo.

Zkratka PW se v diáři poprvé objevila na začátku února, pak znovu na konci února a v prvním týdnu března, později byla napsaná u každé středy v deset hodin dopoledne. Vanju to zaujalo, zdálo se, že je to jediná poznámka, která se opakuje, a tak listovala dopředu až k onomu osudnému dubnovému pátku. U každé středy stálo PW. Vždy v deset hodin. Co nebo kdo je PW? Poznámka u dopoledne, kdy probíhá výuka, musí mít něco společného se školou. Otočila stránku za tímto posledním pátkem a viděla, že Roger měl naplánovanou ještě jednu schůzku s PW, kterou už nestihl. Vanja rychle popadla diář z minulého roku, aby se podívala, jestli se PW vyskytuje i tam. Našla ho. Poprvé na konci října, tentokrát ale každé úterý v patnáct hodin a potom pravidelně do konce listopadu.

Okruh Rogerových přátel byl velmi omezený a až dosud vyšetřování nijak nepomohl. A najednou tu byla osoba, se kterou se pravidelně stýkal, pokud se tedy jednalo o člověka, a ne o nějakou činnost. Podívala se na hodinky, bylo teprve tři čtvrtě na devět. Ještě nebylo pozdě na to, aby někomu zavolala. Nejdřív zkusila Rogerovu matku, Lenu. Nevzala to. Vanja s tím ani nepočítala. Když u ní byli se Sebastianem, zvonil Leně telefon hned několikrát, a nijak se neměla k tomu, aby ho zvedla. Vanja se rozhodla zavolat Beatrice Strandové. Jako jeho třídní učitelka by měla nejlépe vědět, co Roger dělal každou středu v deset hodin.

„To měl volnou hodinu.“ Beatrice mluvila trochu unaveně, ale rozhodně se snažila pomoct.

„Nevíte, co dělal?“

„Bohužel ne, další hodina mu začínala ve čtvrt na dvanáct a chodil na ni vždycky včas.“ Vanja přitakala a vzala si k ruce diář z minulého roku.

„A co loni na podzim? Co měl v úterý ve tři odpoledne?“ Opět bylo chvíli ticho.

„Myslím, že tou dobou jsme už končili. Ano, je to tak, tehdy jsme v úterý končili ve tři čtvrtě na tři.“

„Nevíte, co by mohla znamenat zkratka PW?“

„PW? Ne. Takhle narychlo mě nic nenapadá.“ Vanja přikývla, měla pocit, že to je čím dál lepší. Roger skrýval své schůzky s PW přinejmenším před Beatrice. To jí připadalo důležité. Nebyla přece jen jeho učitelka, znal se s ní i mimo školu.

„Měl se s tím PW scházet každou středu?“ zeptala se po chvilce Beatrice. Zjevně o zkratce dál přemýšlela.

„Přesně tak.“

„Pak by to mohl být Peter Westin.“

„Kdo to je?“

„Je to psycholog, který má smlouvu se školou. Vím, že u něj Roger párkrát byl těsně po tom, co nastoupil k nám do školy. Vlastně jsem Petera Rogerovi doporučila já. Ale nevěděla jsem, že k němu chodí dál.“

Vanja poděkovala za pomoc a vzala si od Beatrice kontaktní údaje na Petera Westina. Hned potom mu zavolala. Nevzal to, ale na záznamníku měl zprávu, že ordinační hodiny začínají v devět ráno, a rychlý pohled na mapu jí prozradil, že má ordinaci jen deset minut cesty od školy. Roger by to ve volné hodině nepozorovaně stihl tam i zpátky. A jestli je něco, o čem člověk mluví s psychologem, pak jsou to tajemství. Věci, o kterých nechceme mluvit s ostatními.

Zapípal jí mobil. Textová zpráva.

„Našel jsem bývalou přítelkyni Axela Johanssona. Chceš za ní jít se mnou? Billy.“ Rychle odpověděla.

„Jo.“

Tentokrát smajlíka připsala.

Linda Beckmanová, bývalá přítelkyně Axela Johanssona, byla zrovna v práci, když se jí Billy dovolal. Několikrát zdůraznila, že už s Axelem nic nemá a neví, kde je ani co teď dělá, a Billy ji musel hodně přemlouvat, aby si s ním dala schůzku. Nakonec souhlasila, ale řekla mu, že rozhodně nepůjde na policejní stanici. Jestli s ní chtějí dnes večer mluvit, musí za ní přijít do práce, udělá si na ně krátkou přestávku. A tak teď Vanja s Billym seděli u stolu v pizzerii na náměstí Stortorget. Ani jeden si neobjednal nic k jídlu, oba se spokojili s šálkem kávy.

Linda přišla a posadila se naproti. Byla to světlovlasá, celkem fádní žena kolem třicítky. Vlasy měla po ramena a ofina jí končila těsně nad modrozelenýma očima. Na sobě měla pletený svetřík s černobílými pruhy a krátkou černou sukni. Svetřík její postavě příliš nelichotil. Na krku měla tenký řetízek se zlatým srdíčkem.

„Mám čtvrt hodiny.“

„Tak se to pokusíme vyřídit za čtvrt hodiny,“ řekl Billy a sáhl po cukru. Vždycky si dával do kávy cukr. A ne zrovna málo.

„Jak jsem říkal do telefonu, chtěli bychom vědět víc o Axelu Johanssonovi.“

„Neříkal jste proč.“

Vanja zasáhla. Bylo by nešikovné prozradit, že vědí o Axelových vedlejších příjmech, dokud nezjistí, co si Linda o svém bývalém myslí. Vanja začala raději opatrně.

„Víte, proč ho vyhodili z Palmlövského gymnázia?“ Linda se na policisty usmála. Pochopila, o co jim jde.

„Jo. Kvůli chlastu.“

„Chlastu?“

„Prodával ho dětem. Vůl!“ Vanja se na Lindu podívala a přikývla. Zdálo se, že Axel v ní nemá spojence.

„Přesně tak.“

Linda rezignovaně potřásla hlavou, jako by chtěla zdůraznit svůj negativní postoj k Axelovým obchodům.

„Říkala jsem mu, že je to blbost. Ale myslíte, že mě poslouchal? Pak ho vyrazili, přesně jak jsem mu říkala. Vůl.“

„Mluvil někdy o Rogeru Erikssonovi?“ zkusila to Vanja s nadějí v hlase.

„O Rogeru Erikssonovi?“ Linda se zamyslela, ale její výraz nesvědčil o tom, že by jí to jméno něco říkalo.

„Kluk, asi šestnáctiletý,“ pokračoval Billy a podal jí Rogerovu fotku. Vzala si ji a pečlivě si ji prohlédla. Poznala ho.

„Ten mrtvý kluk?“

Vanja místo odpovědi přikývla. Linda se na ni podívala.

„Jo, myslím, že se u nás jednou stavil.“

„Víte, proč se sešli? Koupil si od Axela alkohol?“

„Ne, to bych neřekla. Spíš spolu jen kecali. Pokud vím, když odcházel, tak u sebe nic neměl.“

„Kdy to bylo?“

„Asi tak před dvěma měsíci, krátce poté jsem se odstěhovala.“

„Viděla jste Rogera víckrát? Přemýšlejte. Je to důležité.“

Linda chvíli seděla mlčky. Potom zavrtěla hlavou. Vanja změnila téma.

„Jak Axel přijal, že jste se odstěhovala?“

Linda znovu zavrtěla hlavou, jako by to byla její přirozená tělesná reakce, kdykoli pomyslí na Axela.

„V podstatě reagoval jedním velkým hm. Nenaštval se ani nebyl smutný, nic takového. Ani neudělal nic pro to, abych zůstala. Prostě jenom… žil dál. Jako by nebylo důležité, jestli tam jsem, nebo ne. Byl naprosto neuvěřitelnej.“

Když o dvacet minut později Vanja s Billym Lindě Beckmanové poděkovali a vydali se na policejní stanici, jejich představa o Axelu Johanssonovi neměla jen nejasné obrysy, ne, rýsoval se před nimi do nejmenších detailů. Na začátku byl Axel dokonalý džentlmen. Pozorný, štědrý, zábavný. Byli spolu jen pár týdnů,

když se k němu nastěhovala. I dál jim to klapalo, aspoň zkraje. Pak začaly vycházet najevo různé věci. Nejdřív nijak vážné. Sotva si jich všimla. V peněžence měla o trochu míň peněz, než si myslela, a podobně. Pak se jí ztratil zlatý šperk, který zdědila po babičce, a Lindě začalo docházet, že pro Axela je jejich vztah především způsob, jak pokrýt náklady. Linda mu řekla, co si o tom myslí, a Axel všeho velmi litoval. Měl dluhy z hazardu, bál se, že by ho opustila, kdyby jí to řekl, a tak dělal všechno pro to, aby je vyrovnal. Aby s Lindou mohl začít znovu. A tentokrát s žádnými kostlivci ve skříni. Spolkla mu to. Ale brzy se jí peníze ztratily znovu. Poslední kapkou bylo, když našla schovanou složenku za nájem a zjistila, že ho platí v podstatě celý sama, ačkoli si do té doby myslela, že se dělí půl na půl. Zbytek si dala Linda lehce dohromady. Jejich intimní život nestál za nic. Zřídkakdy měl Axel vůbec zájem, a když už na to někdy došlo, byl dominantní, až to hraničilo s násilím, chtěl jí to dělat jenom zezadu a Linda přitom musela mít hlavu zabořenou do polštáře.

Too much information, pomyslela si Vanja, ale povzbudivě na Lindu kývla, aby pokračovala.

Axel chodíval pozdě večer ven, někdy býval pryč celé noci a přicházel domů až ráno nebo pozdě dopoledne. Zbytek času, když nebyl ve škole, trávil vymýšlením nejrůznějších metod, jak vydělat peníze. V Axelově světě se všechno točilo kolem toho, jak vyzrát na systém.

Jeho heslo znělo: Jen vůl dělá opravdu to, co říká.

Místo na Palmlövském gymnáziu si našel jen proto, že tamější studenti měli bohaté rodiče a přísnou výchovu. To podle Axela znamenalo méně problémů. Takové rodiny mají tendence řešit průšvihy v tichosti. Tak jak to nakonec udělal ředitel.

Axel říkával: Prodávej tomu, kdo může zaplatit nejvíc a bude mít největší problémy, když mu na to přijdou. Ale Linda z těch peněz nikdy nic neviděla. To na tom nedokázala pochopit. Přes všechny „kšefty“ byl Axel pořád švorc. Kam se ty peníze ztrácejí, pro ni bylo velkou záhadou. Axel měl podle všeho málo přátel a na těch pár, které měl, pořád nadával, protože mu nechtěli půjčovat peníze. Anebo mu jednou půjčili a on na ně nadával, protože je chtěli zpátky.

Pořád byl nespokojený. Se vším a se všemi.

Pro Vanju a Billyho byla nejdůležitější otázka, co měl s Axelem společného Roger. Teď už věděli, že byl u něj doma. Souviselo to nějak s tím, že se Roger o pár týdnů později postaral, aby Axela vyhodili ze školy? Tento scénář byl přinejmenším možný. Když se Vanja s Billym ten večer rozloučili, byli se svou prací za posledních pár hodin velmi spokojení. Axel Johansson byl čím dál zajímavější. A druhý den hodlali navštívit psychologa s iniciálami PW.

Torkel kývnutím pozdravil recepční a zamířil k výtahu. Než přiložil čipovou kartu ke čtečce a stiskl čtyřku, zaváhal. On měl pokoj číslo 302. Ve čtvrtém patře bydlela Ursula. Ze skrytých reproduktorů se ozývali Rolling Stones. Torkel vzpomínal, že za jeho mládí to byla nejtvrdší možná hudba. Teď je to hudba do výtahu. Dveře se otevřely a Torkel zůstal chvíli stát na místě. Neměl by se na to vykašlat? Přece jen neví, jestli není pořád ještě naštvaná. Ale bylo by fajn to zjistit. Torkel se vydal chodbou k pokoji 410 a zaklepal. Trvalo pár vteřin, než Ursula otevřela. Její naprosto neutrální výraz Torkelovi jasně napověděl, co si o návštěvě myslí.

„Mrzí mě, jestli tě ruším.“ Torkel se snažil, aby na jeho hlase nebyla znát nervozita. Jak tu tak před ní stál, došlo mu, že opravdu nechce, aby se znepřátelili.

„Jen jsem se chtěl zeptat, jak na tom spolu jsme.“

„A jak myslíš, že na tom jsme?“

Přesně jak se obával. Je pořád naštvaná. Pochopitelně. Ale Torkelovi vždy dělalo potíže se omluvit, když udělal chybu.

„Promiň, měl jsem ti říct, že chci Sebastiana přibrat.“

„Ne, tys ho vůbec neměl přibírat.“ Torkela se na okamžik zmocnil vztek. Teď se nechová rozumně ona. Poprosil ji o prominutí. Uznal, že špatně zvládl situaci, ale je šéf. Rozhodovat se a přijímat lidi, o nichž si myslí, že budou pro vyšetřování přínosní, je na něm. I když se to nelíbí všem. Musejí se k tomu stavět profesionálně. Torkel se nicméně rychle rozhodl, že žádnou z těchto myšlenek nevysloví nahlas. Jednak se nechtěl s Ursulou hádat, jednak stále nebyl stoprocentně přesvědčený o tom, že je Sebastianova přítomnost pro vyšetřování opravdu to nejlepší. Torkel měl pocit, že své jednání nepotřebuje vysvětlit jen Ursule, ale že si ho potřebuje rozebrat hlavně sám pro sebe. Proč Sebastianovi tehdy ráno v hotelové restauraci neřekl prostě jen díky a čau? Podíval se na Ursulu téměř prosebně.

„Poslyš, opravdu bych si s tebou potřeboval promluvit. Smím jít dál?“

„Ne.“ Ursula ani trošičku nepootevřela dveře. Naopak. Přivřela je, jako by čekala, že se Torkel pokusí protlačit dovnitř. Z pokoje se ozvalo pípání, třikrát krátce, třikrát dlouze a třikrát krátce. SOS. Ursulino vyzvánění.

„To bude Mikael. Má mi volat.“

„Fajn.“ Torkel pochopil, že rozhovor je u konce. „Pozdravuj ho.“

„Můžeš ho pozdravit sám, zítra sem přijede.“ Ursula zavřela dveře. Torkel chvíli nehnutě stál a

zpracovával tu informaci. Mikael za Ursulou nepřijel během vyšetřování už… nepřijel ještě nikdy, pokud se Torkel dobře pamatoval. Ani se nedokázal zamyslet nad tím, co to znamená. Těžkým krokem zamířil zpátky ke schodům, které ho měly dovést k jeho vlastnímu pokoji. Torkelův život byl v tu chvíli o poznání složitější než před čtyřiadvaceti hodinami.

Ale měl to čekat.

Znovu si do něj vpustil Sebastiana Bergmana.

Sebastian se probudil na zádech na pohovce. Asi usnul. Televize byla zapnutá. Potichu. Právě vysílali zprávy. Pravou ruku zatínal v pěst tak pevně, že ho bolelo celé předloktí. Opatrně si začal narovnávat křečovitě sevřené prsty a znovu zavřel oči. Venku foukalo. Do domu se opíral vítr, v komíně u krbu hučelo, ale v jeho rozespalém stavu se tyto zvuky prolínaly se snem, ze kterého se právě probudil.

Burácení živlů. Síla.

Nelidská síla té vodní stěny.

Držel ji. Držel ji pevně. Uprostřed všeho křiku, všech křičících. Vody. Vířícího písku. Toho náporu. Uprostřed všeho toho šílenství věděl jen jednu věc. Že ji pevně drží. Dokonce viděl jejich ruce.

Samozřejmě to bylo nemožné, ale ne, on je skutečně viděl. Pořád je viděl. Její malou ruku. S prstýnkem. Sevřenou jeho pravicí. Držel ji tak pevně, jak ještě nikdy v životě nic nedržel. Nebyl čas uvažovat, a přesto věděl, že v tu chvíli na něco myslel. Na jednu věc. Důležitější než cokoli jiného. Za žádnou cenu ji nesmí, nesmí pustit.

Na to myslel. Na nic jiného.

Za žádnou cenu ji nesmí, nesmí pustit. Ale pustil.

Vyklouzla mu.

Najednou tam nebyla. Něco v té vodní mase ji uhodilo. Nebo to uhodilo jeho? Nebo se její tělíčko o něco zachytilo? Nebo snad on sám? Netušil. Věděl jen, že když přišel k sobě, potlučený, rozlámaný a v šoku pár set metrů od místa, kde bývala pláž, už tam nebyla.

Nebyla poblíž. Nebyla nikde.

Jeho pravá ruka byla prázdná. Sabine byla pryč.

Už ji nikdy nenašel.

Lily se od nich oddělila ráno. Šla si zaběhat na pláž. Jako každé ráno. Popichovala ho tím. Přednášela mu o nejrůznějších pozitivních účincích cvičení. Šťouchala prstem do měkkých partií, které bývaly jeho svalnatým břichem. Slíbil jí, že bude běhat. Někdy o prázdninách. Slíbil, že bude, ale neřekl kdy.

Rozhodně ne letos na druhý svátek vánoční. Ten měl v úmyslu strávit se svou dcerou. Lily vyrazila ven pozdě. Většinou chodila běhat, dokud nebylo moc horko, ale ten den se společně nasnídali v široké manželské posteli a pak tam zůstali a hráli si. Celá rodina. Nakonec Lily vstala, políbila ho, dala poslední pusu Sabine, vesele zamávala a odešla z pokoje. Dnes nechtěla běžet tak daleko.

Už je moc horko.

Bude zpátky za půl hodiny. Ani ji už nikdy nenašel.

Sebastian vstal z křesla. Otřásl se. V tichém pokoji byla zima. Kolik je hodin? Těsně po desáté. Posbíral porcelán z konferenčního stolku a zamířil do kuchyně. Když přišel do domu, ohřál si v mikrovlnce nějaké zmražené jídlo značky Poctivý hostinec a posadil se před televizi s talířem a pivem. Okamžitě ho napadlo, že poctivý hostinec, kde by servírovali takové jídlo, jaké do sebe právě soukal, by museli hodně rychle zavřít. Žádná sláva, řečeno velmi mírně. Večeře byla stejná jako nabídka pořadů v televizi. Řídká, bez fantazie a předžvýkaná. Na každém druhém kanálu se nějaký mladý moderátor díval přímo do kamery a snažil se Sebastiana přesvědčit, aby zavolal do vysílání a hlasoval. Sebastian snědl půlku porce, opřel se v křesle a zřejmě usnul.

Usnul a zdál se mu sen.

Teď byl znovu v kuchyni a nevěděl, co dělat. Postavil talíř a lahev na kuchyňskou linku. Zůstal stát. Na to nebyl připravený. Většinou si zakazoval jen tak si zdřímnout. Nikdy si nedával dvacet po jídle. To mu většinou zničilo celý zbytek dne. Tentokrát ale z nějakého důvodu na chvíli vypnul. Byl to zvláštní den.

Sebastian pracoval.

Byl součástí celku, to se nestalo od roku 2004. Nechtěl zajít příliš daleko a říkat si, že to byl dobrý den, ale rozhodně byl zvláštní. Myslel si, že den i dobře skončí, že si k němu sen tentokrát nenajde cestičku. Taková chyba. Tak teď tu stojí. V kuchyni rodičů.

Neklidný. Podrážděný.

Nevědomky zatínal pravou ruku v pěst a zase ji rozevíral. Pokud nemá zůstat vzhůru celý zbytek noci, dá se udělat jen jedna věc.

Nejdřív si dá rychlou sprchu. Pak bude souložit.

V domě to vypadalo opravdu příšerně. Všude. Vyžehlené prádlo. Špinavé prádlo. Prach. Nádobí. Bylo potřeba vyměnit povlečení, provětrat skříně. Jarní slunce přes den až bolestně jasně ukazovalo, že by měla umýt okna. Beatrice ani nevěděla, kde začít, a tak nedělala nic, tak jako poslední dobou každý večer a každý víkend. Ani se neodvážila pomyslet na to, jak dlouhý časový úsek označuje výrazem „poslední dobou“. Rok? Dva? Nevěděla. Věděla jen, že to nezvládá. Nezvládá nic. Všechnu energii spotřebovává na to, aby si ve škole udržela obraz oblíbené a dobré učitelky a kolegyně. Aby udržovala zdání, že se jí nic nedotklo, aby si nikdo nevšiml, jak je unavená.

Osamělá. Nešťastná.

Odstrčila komínek čistého spodního prádla, které nikdo neuklidil do skříní, a posadila se do křesla s druhou sklenicí vína, co si ten večer nalila. Kdyby se někdo podíval oknem dovnitř, a odhlédl od nepořádku v pokoji —, mohl by lehce nabýt dojmu, že tady zaměstnaná žena, manželka a matka odpočívá v křesle po těžkém dni. Nohy měla zkřížené pod sebou, na stole stála sklenice vína, čekala na ni dobrá kniha a ze skrytých reproduktorů v pozadí se ozývala uvolňující hudba. Chyběl tu jen praskající oheň v krbu. Žena ve středních letech, která si užívá samotu. Čas, který má sama pro sebe. Nic nemohlo být dále od pravdy. Beatrice byla osamělá. To byl její problém. Byla osamělá, i když Ulf s Johanem doma byli. Johanovi je šestnáct, právě prochází procesem osamostatňování se od rodičů a je to tatínkův kluk.

Tak to bylo vždy. Dokonce se to ještě zhoršilo, když začal chodit na Palmlövské gymnázium. Beatrice ho do jisté míry chápala, určitě není žádná legrace mít svou matku za třídní učitelku, ale ona si připadala odříznutější, než si podle svého názoru zasloužila. Mluvila o tom s Ulfem, nebo se o to aspoň pokoušela. Samozřejmě bezvýsledně.

Ulf.

Její muž, který ráno odcházel a večer se vracel. Její muž, se kterým jedla, dívala se na televizi a spala v jedné posteli. Muž, se kterým byla osamělá. Byl v domě, ale nikdy nebyl s ní. Od té doby, co se vrátil, nikdy nebyl s ní. Předtím ovšem také ne.

Někdo zazvonil u dveří. Beatrice se podívala na hodiny. Kdo to může být? Tak pozdě? Vyšla do předsíně, automaticky odkopla stranou pár tenisek a otevřela dveře. Trvalo pár vteřin, než se jí podařilo zařadit si ten matně povědomý obličej. Policista, který byl ve škole. Sebastian něco.

„Dobrý den, promiňte, že vás ruším tak pozdě, ale měl jsem cestu kolem.“ Beatrice přikývla a automaticky se podívala ven za jeho záda. Na příjezdové cestě ani na silnici neparkovalo žádné auto. Sebastianovi to došlo v okamžiku, kdy na něj Beatrice opět pohlédla.

„Byl jsem venku na procházce a napadlo mě, že byste si možná potřebovala s někým promluvit.“

„Proč bych měla?“

Teď šlo do tuhého. Sebastian po cestě vypracoval strategii podle toho, co si myslel, že o ní a o jejím muži ví. To, že se oba představili jako synovi rodiče a ne jako partneři toho druhého, mu prozrazovalo, že

jejich vztah nejspíš nebude zrovna nejlepší. Už dřív viděl a slyšel něco podobného. V partnerském svazku to byl způsob, jak svůj protějšek nevědomky potrestat: Nepovažuji se v první řadě za tvého partnera.

Navíc spolu otec se synem sami odjeli, aby zpracovali události posledních dnů, místo aby to udělali společně jako jedna rodina. To byl pro Sebastiana jasný signál, že matka a otec spolu nevycházejí zrovna dobře. Proto se rozhodl, že se ujme role laskavého posluchače. Není důležité, co bude poslouchat. Mohla mluvit o Rogerově smrti, o svém nefunkčním manželství nebo přednášet kvantovou fyziku. Byl přesvědčený, že kromě uklízečky potřebuje Beatrice nejvíce právě posluchače.

„Když jsme se dnes setkali ve škole, nabyl jsem dojmu, že se teď od vás očekává, že budete silná a budete tu pro své studenty. A předpokládám, že tady doma také, když byl váš syn Rogerův nejlepší kamarád. Musíte potlačovat vlastní emoce.“ Beatrice nevědomky souhlasně přikývla. Sebastian

pokračoval.

„Ale Roger byl váš student. Mladý kluk. Člověk potřebuje možnost o tom přemýšlet. Potřebuje někoho, kdo mu bude naslouchat.“ Sebastian domluvil, sklonil hlavu trochu na stranu a věnoval jí svůj nejsoucitnější úsměv. Díky této kombinaci to vypadalo, že to jediné, na co bere v tuto chvíli ohledy, je její prospěch, bez jakýchkoli postranních úmyslů. Viděl, že Beatrice zpracovává, co jí řekl, ale zatím jí to celé nepasuje dohromady.

„Ale já tomu nerozumím, vy jste přece policista, který se podílí na vyšetřování.“

„Jsem psycholog. Občas spolupracuji s policií při vytváření profilu pachatele a tak, ale proto tu nejsem. Věděl jsem, že tu večer budete sama, a právě v takových chvílích člověka přepadají různé myšlenky.“

Sebastian uvažoval, že zdůrazní svá slova letmým dotykem. Rukou na jejím předloktí. Ale rozmyslel si to. Beatrice přikývla. Zdálo se mu to, nebo se jí trochu zalesklo v očích? Neomylně zahrál na správnou strunu. Je prostě dobrej! Přemohl se a potlačil úsměv, když Beatrice ustoupila na stranu a pustila ho dovnitř.

Muž, který nebyl vrah, se přitiskl k polštáři. Byl unavený. Byl to dlouhý a z mnoha důvodů náročný den. Přistihl se, jak neustále myslí na to, že se musí chovat přirozeně. To ho vedlo k obavě, že to přehání a působí kvůli tomu nepřirozeně. Tak se pokusil nemyslet na to, aby se choval přirozeně, což po chvíli také způsobilo, že nabyl dojmu, že se chová nepřirozeně, a začal na to myslet znovu. Bylo to únavné. Kromě toho policie propustila Leonarda Lundina. To znamená, že znovu aktivně pátrají.

Po někom jiném. Po něm.

Muž, který nebyl vrah, se položil rovně na záda a sepjal ruce. Krátká večerní modlitba. Pak bude spát. Poděkoval za to, že v sobě našel sílu překonat další den. Přál si, aby se život co nejrychleji vrátil do normálu. Do starých kolejí. Někde četl, že prvních dvacet čtyři hodin po vraždě je pro dopadení pachatele nejdůležitějších. V tomto případě ale celé tři dny toho chlapce nikdo ani nezačal hledat. Takové zdržení mohlo znamenat jedině to, že jednal správně. Nakonec si přál, aby směl spát celou noc a nezdály se mu žádné sny. Ne jako minulou noc.

Byl to tak divný sen.

Stál u náspu kolem fotbalového hřiště. Osvětlovaly ho reflektory z auta. Chlapec ležel před ním na zemi. Všude krev. Muž, který nebyl vrah, držel v ruce poničené srdce. Bylo ještě teplé. Netluče ještě? Ano, ve snu tlouklo. Pomalými údery.

Sláblo. Umíralo.

Ve snu se každopádně otočil doprava a náhle si uvědomil, že pár metrů od něj někdo stojí. Úplně potichu.

Byl si naprosto jistý, kdo to je. Kdo by to měl být. Ale mýlil se. Ke svému překvapení uviděl vlastního otce, jak ho tiše pozoruje. I ve snu si uvědomil, že to, co vidí, není skutečné. Jeho otec byl mnoho let mrtvý. Muž, který nebyl vrah, rozhodil rukama nad tou krvavou spouští.

„Nestůj tam, to mi nepomůžeš?“

Promluvil vysokým zajíkavým hlasem, jako by byl nešťastné malé dítě. Otec se nepohnul z místa, jen ten výjev sledoval šedě zakalenýma očima.

„Někdy když máš problémy, je nejlepší si o nich popovídat.“

„Popovídat o čem? Co je tady k povídání?“ vykřikl muž, který nebyl vrah, dětským hláskem. „Ten kluk je mrtvý! Držím v ruce jeho srdce. Pomoz mi!“

„Ale někdy když mluvíme, řekneme toho až příliš.“

Pak otec zmizel. Muž, který nebyl vrah, se otočil. Byl zmatený. Vystrašený.

Zklamaný.

Otec nemůže jen tak zmizet. Ne teď. Táta mu musí pomoct. Jako to dělal vždycky. Musí. Je to sakra jeho povinnost. Ale už se neobjevil a muž, který nebyl vrah, si uvědomil, že srdce v jeho rukou vychladlo.

Vychladlo a přestalo tlouct.

Pak se probudil. Probral se a nemohl znovu usnout. Celý dnešní den na ten sen myslel. Na to, co mohl znamenat, pokud vůbec něco znamenal. Avšak čas běžel dál a převahu získala všednost dne, a tak vzpomínka na sen vybledla.

Ale teď by měl spát. Potřeboval to. Potřeboval být o krok napřed. Tip, který poslal ze školy, nepřinesl takový výsledek, v jaký doufal. Policie si nějak musela dát dohromady, že Leonard bundu ve své garáži neschoval. Že ji tam někdo nastrčil. Co teď má dělat? Přečetl o tom mrtvém chlapci vše, co mu přišlo pod ruku, ale nestálo tam nic moc nového. Přemýšlel, jestli nezná někoho, kdo pracuje na policejní stanici a mohl by mu prozradit nějaké „zákulisní drby“, ale nikdo ho nenapadal. Skupina, která vedla vyšetřování, se podle všeho rozrostla. V Expressenu psali, že si policie přizvala posilu. Sebastiana Bergmana. Ve svém oboru byl očividně známý. Když v devadesátém šestém zatkli sériového vraha Edwarda Hindeho, sehrál při jeho usvědčení rozhodující roli. Psycholog. Muž, který nebyl vrah, cítil, jak se mu myšlenky rozutíkávají, a pomalu usínal, když tu se trhnutím probudil. Posadil se. Právě to pochopil.

„Když máš problémy, mluv o nich.“ Jeho otec se mu pomoct pokusil!

Jako obvykle. Jako vždycky.

On byl jenom tak hloupý, že mu neporozuměl. S kým člověk mluví, když má problémy? S psychologem. S terapeutem.

„Ale někdy toho řekneme až příliš.“

Vždyť to věděl. Celou dobu to věděl, jen si to nespojil. Nikdy si nemyslel, že to bude muset řešit. Ve městě existuje muž, který by mohl zničit všechno, čeho on do té doby dosáhl. Všechno, za co bojoval. Mohl by ho ohrozit.

Profesionální posluchač. Peter Westin.

Bylo dvacet minut po druhé hodině ranní a venku byla hrozná zima. Možná nebylo pod nulou, ale jen o chlup. Haraldsson vydechoval páru. Upřeně sledoval činžák na druhé straně ulice. Někde slyšel, že umrznutí je bezbolestná, skoro by se dalo říct hezká smrt. Těsně předtím, než člověk zemře, se mu celé tělo zahřeje a uvolní. Ovšem Haraldssonův život zatím v ohrožení nebyl. Seděl na předním sedadle s rukama zkříženýma na prsou a mrzl jako pes. Při sebemenším pohybu se nezvladatelně roztřásl a zdálo se mu, že cítí, jak mu tělesná teplota zase o nějakou tu desetinu stupně klesla. V některých oknech v domě, který hlídal, se pořád ještě svítilo, ale ve většině už bylo zhasnuto. Tam se spí. Pod peřinou. V teple.

Haraldsson těm lidem trochu záviděl. Během večera už to párkrát málem vzdal a jel domů, ale pokaždé když byl v pokušení otočit klíčkem v zapalování, si v duchu představil sám sebe, jak druhý den přichází do práce jako ten, který vyřešil vraždu Rogera Erikssona. Ten, který chytil vraha. Ten, který vyřešil vraždu. Už viděl ty reakce.

Velebení. Závist.

Už slyšel, jak mu krajský policejní náčelník děkuje a chválí jeho iniciativu a oddanost jeho povolání, díky nimž zašel o krok dál, než vyžaduje služba, o krok dál, než si samotná celostátní kriminálka myslela, že je potřeba jít. Krok, který může učinit jen opravdový policista. Poslední větu by náčelník pronesl s významným pohledem na Hanserovou a ta by trochu zahanbeně sklopila oči k zemi. Haraldsson svým mimořádným jednáním možná dokonce zabránil tomu, aby byly zmařeny další lidské životy.

Jen při tom pomyšlení se Haraldsson ve zmrzlé toyotě vnitřně zahřál. Jak se potom bude cítit, až se to skutečně stane? Všechno se v dobré obrátí. Sestupná spirála, v níž se jeho život ocitl, se přeruší a on se vrátí zpátky do hry. Na všech frontách.

Haraldsson se probral z otupělého podchlazeného snění. Někdo se blížil ke vstupním dveřím do domu. Vysoká hubená postava. Muž. Šel rychle, ruce zaražené hluboko do kapes bundy, ramena svěšená.

Haraldsson očividně nebyl jediný, komu byla dnes v noci zima. Muž prošel okolo lampy a Haraldsson na chvíli jasně spatřil jeho osvětlený obličej. Mrkl na fotku, kterou měl kancelářskou svorkou připnutou vedle palubní desky. Nebylo pochyb. Muž, který přicházel k domu, byl Axel Johansson.

Vítej doma, pomyslel si Haraldsson a veškerá únava z prochladnutí z něj opadla. Axel Johansson přišel ke dveřím a vyťukal čtyřmístný číselný kód. V zámku cvaklo a on otevřel dveře. Právě se chystal vstoupit do tmy a tepla, když vtom uslyšel ještě jedno cvaknutí a kovový zvuk, který nemohlo vydat nic jiného než dveře od auta. Axel se zastavil v otevřeném vchodu na schodiště a otočil se. Haraldsson zůstal sedět jako přikovaný. Byl až moc horlivý. Měl nechat podezřelého zmizet ve dveřích, než otevřel auto. Co teď? Díval se na Axela Johanssona, jak stojí v otevřených dveřích a upřeně sleduje toyotu. Zůstat sedět v autě s pootevřenými dveřmi by působilo ještě divněji, pokud to vůbec jde, a tak Haraldsson otevřel a vystoupil. Viděl, že dvacet metrů od něj pustil Axel Johansson kliku od dveří a udělal krok zpět. Haraldsson odhodlaně zamířil přes ulici.

„Axele Johanssone!“ Snažil se, aby to znělo, jako když náhodou narazí na starého známého. Příjemně překvapeně a ani trochu výhružně. Vůbec ne policejně. Bohužel se mu to nepovedlo.

Axel Johansson se otočil a dal se na útěk.

Haraldsson se rozběhl za ním a okamžitě si vynadal, že tak dlouho seděl v autě a prochladl. Byl pomalý. Když zahnul za roh domu, viděl, že se jeho vzdálenost od Axela Johanssona zvětšuje. Zrychlil a nevěnoval pozornost tomu, že jsou jeho nohy ztuhlé a vůbec nespolupracují. Běžel silou vůle. Johansson rychlými a lehkými kroky zaběhl mezi domy. Přeskočil nízký dřevěný plot s cedulemi „P, reservé“ u parkovacích míst mezi domy, běžel přes silnici na další trávník a dál. Ale Haraldsson mu byl v patách. Cítil, jak prodlužuje krok a celé tělo reaguje na námahu. Neustále zrychloval. Odstup od Johanssona se přestal zvětšovat. Ani nezůstával stejný. Haraldsson se přibližoval. Ne o moc, ale byl v dobré kondici a nebylo

pravděpodobné, že by se unavil a nestačil mu. Byl si jistý, že pokud podezřelého neztratí nebo neuklouzne na vlhkém trávníku, postupně ho dožene a chytí.

Na chlapa s těžce podvrtnutou pravou nohou to není špatné. Jak si na to vzpomněl?

Haraldsson automaticky zpomalil, v duchu zaklel a znovu zrychlil. Ve spáncích mu pulzovala krev. Nabral druhý dech. Nohy rytmicky dopadaly na chodník. Pěkně silně. Axel Johansson se neměl k tomu, aby zpomalil. Přeběhl ulici Skultunavägen a zamířil k mostu přes řeku Svart?n. Haraldsson se ho držel, ale té myšlenky se nemohl zbavit. Oficiálně je zraněný. Má těžce podvrtnutou nohu. Velmi pečlivě to zdání udržoval. Pořád stěží došel ke kávovaru a zase zpátky ke stolu a šklebil se přitom bolestí. Občas se musel v půli cesty zastavit u některého kolegy, protože ho noha hrozně bolela. Jako by mu měla každou chvíli upadnout. Jestli teď chytí podezřelého po několikakilometrové noční honičce, všichni se dozvědí, že to předstíral. Lhal. Potvrdí se, že opustil své místo v rojnici. Vytratil se z práce. Bude na tom ještě záležet?

Když dopadne vraha dětí, tak snad nikdo nebude rozmazávat, že před pár dny ohledně jistých okolností trochu poupravil pravdu. Ale jo, Hanserová to rozmázne. Tím si byl jistý. Žádné řečnění a opěvování se konat nebude, ona už se o to postará. Snad proti němu dokonce nepovedou vnitřní šetření? Možná ne, ale co na to řeknou kolegové? Nebude to krok vzhůru, který tak zoufale potřebuje. Hlavou mu vířily myšlenky. Viděl, že Axel Johansson přeběhl most přes řeku a zahnul doleva na cyklostezku podél ulice Vallbyleden. Měl velký náskok. Brzy se dostane mezi stromy v parku Djäkneberget a tam ho Haraldsson potmě nenajde. Zpomalil. Zastavil se. Johansson se mu ztratil z dohledu. Lapal po dechu. Nahlas zaklel.

Proč si vymýšlel, že má vymknutou nohu? Proč neřekl, že Jenny onemocněla nebo že se mu udělalo špatně od žaludku nebo sakra cokoliv, co rychle přejde? Haraldsson se otočil a vydal se zpátky k autu.

Rozhodl se jet domů za Jenny. Probudit ji a vyspat se s ní.

Aby si nepřipadal úplně bezcenný.

Jedno okno bylo pootevřené, a tak čerstvý noční vzduch vydýchanou ložnici pořádně ochlazoval. Sebastian se protáhl a opatrně rozevřel zaťatou pravici. Na kůži ještě cítil Sabine, pohladil si dlaň, aby ji měl aspoň chvíli ještě u sebe. Pod peřinou bylo teplo a jedna Sebastianova část měla pocit, že by bylo hezké ještě chvíli ležet a odložit setkání se zimou. Obrátil se k Beatrice. Tiše ležela vedle a dívala se na něj.

„Měl jsi noční můru?“

Nenáviděl, když se vzbudily. To pak bylo rozloučení vždycky mnohem nepříjemnější.

„Ne.“

Posunula se blíž, obklopilo ho teplo jejího nahého těla. Nechal si to líbit, ale věděl, že si měl vybrat zimu. Pohladila ho po zádech a krku.

„Je ti to nepříjemné?“

„Ne, ale už budu muset jít.“

„Já vím.“ Políbila ho. Nijak divoce. Nijak zoufale. Přiměla ho, aby polibek opětoval. Její rudé vlasy mu padaly do tváře. Pak se od něj odvrátila, narovnala si polštář a pohodlně se o něj opřela.

„Miluju tahle časná rána. Je to, jako by člověk byl jediný na světě.“ Sebastian se posadil na kraj postele. Pod nohama ucítil studenou dřevěnou podlahu. Podíval se na ni. Musel si přiznat, že ho překvapila. S tím se ještě nesetkal. Byla potenciální živitelkou. Tímto termínem Sebastian označoval opravdu nebezpečné ženy. Ty, které dovedly živit jeho touhu. Něco mu dát. Víc než sex. Ty, ke kterým by mohl přilnout a pak by se k nim musel vracet. Zvlášť když je trochu z formy. Vstal, aby od ní získal trochu odstup. Hned se cítil líp. Pro Sebastiana byla většina žen krásnějších, když s nimi šel do postele, než když se vedle nich probudil. S některými to bylo naopak, a živitelky byly nejkrásnější právě ve chvíli, kdy od nich odcházel. Zanechávaly příslib spíše na konci než na začátku. Usmála se na něj.

„Chceš odvézt domů?“

„Ne, díky. Půjdu pěšky.“

„Odvezu tě.“

Přikývl. Je to opravdu živitelka.

Projížděli tichým ránem. Slunce odpočívalo za obzorem a čekalo, až se ztratí noc. V rádiu hráli „Heroes“ od Davida Bowieho. Moc toho nenamluvili. Konverzaci obstaral Bowie. Sebastian se cítil silnější. Když byl oblečený, šlo to vždy snadněji. Hlavou se mu honila spousta událostí posledních dní. Mnoho pocitů a nakonec toto. Emoční vazba, i když slabá. Sváděl to na situaci, prostě je jen oslabený, není ve své kůži.

Beatrice zahnula před dům jeho rodičů a vypnula motor. Trochu překvapeně se na něj podívala.

„Tady bydlíš?“

„Zrovna teď jo.“

„Upřímně řečeno, není to moc tvůj styl.“

„Ani nevíš, jakou máš pravdu.“ Usmál se na ni a otevřel dveře. V autě se rozsvítilo světýlko a ještě zvýraznilo její krásné pihy. Naklonil se k ní. Hezky voněla. Co to dělá? Žádné pusy na dobrou noc ani na dobré ráno. Má si sakra udržovat odstup, rozhodl se tak. Objala ho a políbila ho přímo na ústa, jako by mu to chtěla ještě ztížit. V autě bylo těsno a mezi nimi to jiskřilo. Rukama mu zajela do vlasů a dolů na krk. Vyprostil se z jejího objetí. Opatrně, ale i tak. Nic není jednoduché.

„Už musím jít.“

Rychle zabouchl dveře a zhasl tak to zrádné světlo, které jí ještě přidávalo na přitažlivosti. Beatrice nastartovala auto a zařadila zpátečku. Oslepila ho halogenová světla, ale ještě zahlédl, že než se úplně otočila, naposledy mu zamávala. Přední světla auta přejela přes dům jeho rodičů a zamířila dál k domu Clary Lundinové. V jejich záři se u sousedního domu zaleskl pár očí a světle modrá bunda. Clara Lundinová seděla na schodech s cigaretou v ruce a dívala se na něj pohledem plným zloby a bolesti.

Sebastian na ni kývl a zkusil propátrat terén pozdravem.

„Ahoj.“

Žádná odpověď. S tím ani nepočítal. Clara zamáčkla cigaretu, naposled se na Sebastiana dlouze podívala a vešla do domu. Nejspíš to nevěstilo nic dobrého. Ale byl moc unavený na to, aby ho to zajímalo. Zamířil ke dveřím svého rodného domu. Za méně než osmačtyřicet hodin získal dům, možná dítě, práci, potkal živitelku a nejspíš také mstitelku. Mýlil se. Ve Väster?su to žije.

Ordinace se nacházela asi šest set metrů od Palmlövského gymnázia v přízemí třípodlažního domu. Budova měla dole několik kanceláří, v ostatních patrech byty. Vanja čekala na Sebastiana na stanici do 8.25, pak ji to přestalo bavit a rozhodla se, že za Westinem pojede sama. Ulevilo se jí. Za normálních okolností byla radši, když byli u výslechu dva, i kdyby se jednalo jen o nějakou banalitu. Částečně proto, že dva lidé se na tutéž historku podívají ze dvou různých úhlů, a částečně kvůli tomu, že se tak dají neformálně sdílet informace v rámci týmu. Člověk se pak vyhne dlouhým schůzím, které Vanje postupem času připadaly nudnější a nudnější. Avšak v případě Sebastiana to bylo něco jiného. S ním se nenudila, to rozhodně ne, ale Sebastian měl schopnost přeměnit téměř všechno v boj. Takže na něj nijak přehnaně dlouho nečekala.

Na skleněných dveřích byl nápis Westin & Lemmel a. s. Pod tím stálo menšími písmeny Ordinace dipl. psychologů. Vanja vstoupila dovnitř. Typická útulná atmosféra, jak to u psychologa bývá, světlý nábytek a lepší osvětlení než v čekárnách jiných lékařů, na konferenčním stolku bílé designové lampičky. Hezká pohovka pro čekající pacienty. Z této místnosti vedly skleněné dveře do jiné, kde Vanja tušila ordinaci.

Vzala za kliku. Zamčeno. Poté, co párkrát odhodlaně zaťukala, vyšel zhruba čtyřicetiletý muž. Představil se jako Rolf Lemmel. Vanja mu ukázala průkaz a vysvětlila, proč přišla.

„Peter ještě nepřišel, ale měl by tu být každou chvíli,“ řekl Rolf a požádal ji, aby se zatím posadila. Vanja

si sedla na pohovku a začala listovat včerejším vydáním Dagens Nyheter, které leželo na stolku. V čekárně bylo ticho. Po chvíli přišla asi patnáctiletá dívka. Byla malá a měla čerstvě umyté vlasy. Vanja na ni přátelsky kývla.

„Máš schůzku s Peterem Westinem?“ Dívka místo odpovědi přikývla.

Fajn, tak to by měl za chvíli přijít.

„Potřebuju s tebou na chvíli mluvit.“ Sebastian hned pochopil, že se něco stalo. Znal Torkela a tón jeho hlasu jako své boty. Byla sice pravda, že Sebastian znovu usnul, když zaklapl budík, a na stanici dorazil až po deváté, ale tohle se jeho pozdního příchodu týkat nebude. Bude to něco vážnějšího.

„Jasně,“ řekl a loudal se za Torkelem. Ten vešel do jedné ze tří sousedících vyslýchacích místností v přízemí a mávl na Sebastiana, aby si pospíšil. Takže to bude opravdu vážné. Má si pospíšit. Rozhovor mezi čtyřma očima. Ještě navíc ve zvukotěsné místnosti. Tohle nezačíná dobře. Sebastian trochu zpomalil

a jako vždy se připravoval na nejhorší tím, že se začal chovat ještě nenuceněji. Na Torkela to ale žádný dojem neudělalo.

„Pohni, nemám na tebe celý den.“

Torkel za ním zavřel dveře a upřeně se na něj zadíval.

„Den před tím, než jsi za mnou přišel a chtěl jsi s námi začít pracovat, jsi spal s matkou Leonarda Lundina. Je to pravda?“ Sebastian zavrtěl hlavou.

„Ne, bylo to večer před tím.“

„Nech toho! Copak ses úplně zbláznil? Byla to v tu chvíli matka hlavního podezřelého.“

„No a co? Leo je přece nevinný.“

„Tos tehdy nevěděl!“

Sebastian se na Torkela pousmál. Sebejistě. Dalo by se říct až suše.

„Ale jo, věděl. Byl jsem si úplně jistý a ty to víš.“

Torkel zavrtěl hlavou a rozčileně obešel stísněnou vyslýchací místnost kolem dokola.

„Ve všech ohledech to bylo špatně, to víš zase ty. Teď mi ta ženská volá a chce, abych to věděl. A vyhrožuje, že to řekne tisku, když něco neudělám. Měl bys sakra držet ptáka na uzdě.“

Sebastianovi bylo najednou Torkela líto. Přizval k vyšetřování notoricky známého potížistu, i když s tím většina lidí v týmu nesouhlasila. Určitě své rozhodnutí všemožně obhajoval, v neposlední řadě sám před sebou. Určitě ho bránil mimo jiné tím klasickým: nemějte strach, on je jiný, změnil se. Ale pravda je, že nikdo se nemění, to Sebastian věděl. Člověk se jen pořád točí kolem své osy, takže se pokaždé ukáže z jiné stránky, ale základ je vždy stejný.

„V pohodě. Ale když jsme se s Clarou ocitli v intimní situaci, ještě jsem s vámi nepracoval, nebo ne?“ Torkel se na něj podíval. Nezmohl se na odpověď.

„Nic podobného už se nestane,“ řekl Sebastian tak upřímně, jak to jen dovedl, a dodal: „Slibuju.“ Jako kdyby mu ten dodatečný slib dokázal vyhnat z hlavy vzpomínku na nahou Beatrice ze včerejší noci. Na Beatrice Strandovou, třídní učitelku zavražděného. Její syn byl ještě navíc Rogerův nejlepší kamarád. Ať se na to díval z jakékoliv strany, byla to jednoznačně chyba. Panebože, je opravdu vůl, to si musel sám přiznat.

Že já vždycky, ale vždycky musím zkoušet, kam až můžu zajít.

Torkel se na něj podíval, Sebastian si na vteřinu pomyslel, že ho požádá, aby okamžitě odešel a nevracel se. Bylo by to správné rozhodnutí. Ale chvíli trvalo, než Torkel pokračoval. Z nějakého důvodu váhal.

„Seš si tím jistý?“ zeptal se nakonec. Sebastian znovu přikývl, nejupřímněji, jak to svedl.

„Naprosto.“

„Nemusíš se vyspat s každou ženskou, kterou potkáš,“ pokračoval Torkel trochu jemnějším hlasem. Sebastianovi v tu chvíli došlo, co dosud nechápal. Bylo to vlastně úplně jednoduché. Torkel ho má rád. Sebastian se rozhodl, že mu to aspoň zkusí vysvětlit, nějak měl pocit, že si to Torkel zaslouží.

„Je pro mě trochu těžké být sám. Noci jsou nejhorší.“ Torkel se mu podíval do očí.

„Jednu věc si zapamatuj, žádnou další šanci už nedostaneš. Zmiz, ať tě chvíli nevidím.“ Sebastian přikývl a odešel. V podstatě by měl překypovat štěstím a vychutnávat si svou převahu. Zase se vyvlékl z maléru. Dostal se z toho.

„Jsem kvůli tobě v průseru,“ uslyšel za svými zády Torkelův hlas. „A nelíbí se mi v něm.“ Kdyby byl Sebastian schopný lítosti nebo výčitek svědomí, měl by teď nejspíš příležitost obojí pocítit. Ke dveřím ho doprovázel alespoň náznak těchto pocitů. Beatrice byla jednorázovka a tak to také zůstane. To slíbil sám sobě.

Dívka s čerstvě umytými vlasy to vzdala po dvaceti minutách. Peter Westin se za tu dobu neukázal. Vanja se po chvíli začala procházet po budově, aby se trochu protáhla. Od malička jí dělalo problémy sedět v klidu, a tak aspoň zavolala rodičům. Zrovna se někam chystali, ale chvilku si s ní povídat mohli. Bylo to jako za starých dobrých časů. Nejdřív dlouho mluvila s matkou a pak chvíli s otcem. Ti dva kupodivu nikdy neřekli totéž stejným počtem slov. Dříve do jejich rozhovorů už pronikla jistá míra všednosti, ale poslední měsíce to bylo jiné, všechno se točilo kolem života a smrti. Vanje došlo, jak moc jí ty obyčejné věci chyběly, a jen se zasmála, když se máma dostala ke svému oblíbenému tématu, k Vanjiným milostným vztahům. Nebo spíš k jejich neexistenci. Vanja ji jako vždy odbyla, ale ne stejně razantně jako obyčejně.

Nepotkala v Örebro náhodou někoho? Ve Väster?su, a ne, neměla na to čas.

A co ten příjemný kluk Billy, se kterým pracuje? Toho má přece ráda, ne? Jo, ale to by měla pocit, že spí s vlastním bráchou.

A nakonec se dostaly k Jonathanovi, věčné konečné stanici matčiných úvah. Opravdu by se mu neměla zkusit znovu ozvat? Byl přece tak milý.

Před pár měsíci, vždy když přišla řeč na Jonathana, přešla Vanja prudce do obranné pozice. Dohánělo ji k šílenství, že se ji matka snaží dát dohromady s jejími bývalými a nechápe, jak to Vanju ponižuje a dráždí do krajnosti. Teď jí to připadalo jen úžasně každodenní. Dokonce matčiny úvahy a prosby chvíli nepřerušovala. Zdálo se, že mámu samotnou překvapilo, že se nesetkala s odporem, a trochu jí to vzalo vítr z plachet. Po chvíli skončila tam, kam většinou dospěla Vanja.

„No jo, už jsi velká, rozhoduješ se sama.“

„Díky, mami.“ Potom přišel na řadu otec. Rozhodl se, že se za ní večer staví. Nehodlal poslouchat žádné výmluvy. Vanja to ani nezkoušela. Ona, která vždy přísně oddělovala své dva světy, usoudila, že tentokrát se klidně protnout mohou. Otec pojede vlakem v 18.20. Vanja slíbila, že ho vyzvedne na nádraží. Položila telefon a šla zpátky k ordinaci. Od Westinova kolegy, kterého už tou dobou začala trochu unavovat, dostala jeho adresu domů. Kolega jí také slíbil, že až se Peter objeví v ordinaci, vyřídí mu, že ho tu

hledala policie. Vanja se posadila do auta. Westin bydlel na Rotevägen 12. Zadala to do navigace. Dostat se tam by jí trvalo skoro třicet minut. Jenže slíbila, že bude zpátky v kanceláři v deset, aby s týmem mohli probrat případ. Westin bude muset počkat.

Torkel vešel do zasedací místnosti. Ostatní už tam byli. Když vcházel, podívala se Ursula tázavě za něj.

„Kde máš Sebastiana?“

Torkel uvažoval, jestli je po ránu jen mimořádně vztahovačný, nebo jestli je mezi otázkami „kde je Sebastian?“ a „kde máš Sebastiana?“ rozdíl. Druhá varianta jako by říkala, že se jeden od druhého nevzdálí na krok. Jako Chip a Dale. Asterix a Obelix. Torkel a Sebastian. „Kde máš Sebastiana?“ Pasivně agresivní způsob, jak Torkelovi jasně sdělit, co si Ursula myslí: že je pro něj Sebastian důležitější než ona. Jako by mu to musela znovu připomínat. Kdyby jen věděla. Právě teď by Torkel Sebastiana bez váhání prodal na bolestivé lékařské pokusy. Ale to ráno bylo už tak dost příšerné, nepotřeboval se ještě začít hádat s Ursulou.

„Bude tu hned,“ odpověděl proto, odstrčil si židli a posadil se. Natáhl se přes stůl, vzal termosku a nalil si do plastového kelímku kávu. „Už přijel Mikael?“

Neutrální tón. Všední pokec.

„Přijede odpoledne.“

„Je to od něj hezké.“

„To jo.“

Vanja se na ně podívala. Ursula a Torkel spolu mluvili nějakým zvláštním tónem. Nevzpomínala si, že by ho někdy dřív zaslechla. Nebo ano, byl podobný tónu, jakým spolu mluvili matka a otec, když byla malá a nechtěli, aby viděla, že se pohádali. To spolu mluvili neutrálně a slušně, aby si myslela, že je všechno v pořádku. Nefungovalo to tehdy. Nefunguje to teď. Vanja se podívala na Billyho, došlo mu to taky?

Očividně ne. Byl úplně ztracený za monitorem svého notebooku.

Vešel Sebastian, kývl všem na pozdrav a posadil se. Vanja se kradmo podívala na Ursulu. Ta věnovala Sebastianovi temný pohled, potom další Torkelovi a pak se zahleděla do stolu. Co se tady vlastně děje? Torkel si usrkl kávy a odkašlal si.

„Billy, můžeš začít.“

Billy se narovnal, zaklapl notebook, vzal ze stolu hromádku papírů A4 a vstal.

„Včera večer jsem dostal výpis hovorů od telefonního operátora a dnes ráno zprávu ze Státní kriminalistické laboratoře, tak jsem všechno shrnul do jednoho dokumentu.“

Billy obešel stůl a rozdal papíry. Vanja se v duchu podivila, proč papíry prostě nedal doprostřed stolu, aby si každý sám vzal. Nahlas ale neřekla nic. Místo toho se zadívala na první stránku dokumentu, který dostala.

„Na první straně jsou odchozí hovory. Roger naposledy volal v pátek ve 20.17 do domu své třídní učitelky.“ Billy zaznamenal hovor na časovou přímku na tabuli. Sebastian vzhlédl od výpisu.

„Je z toho vidět, jestli pak někomu ještě zkoušel volat, ale nedovolal se?“

„Ano, tohle byl úplně poslední hovor.“

„Co vás napadlo?“ zeptala se Vanja a obrátila se na Sebastiana.

„Když volal ke Strandovým, chtěl mluvit s Johanem, že ano? A potom mu už nezkusil zavolat na mobil?“ Billy se otočil od tabule a zavrtěl hlavou.

„Jo. Nebo teda ne, nezkusil.“

„Možná mu do toho něco vlezlo,“ navrhl Torkel.

„Například vrah,“ řekla Ursula.

„Na další stránce,“ pokračoval Billy, „jsou přijaté hovory. Poslední je těsně před půl sedmou od Lisy. Vidíte to sami.“

Billy zaznamenal na nástěnku i tento hovor. Obrátil se zpátky ke stolu a otočil list.

„Další stránka. Esemesky. Nejprve tam jsou ty, které v telefonu, poškozeném vodou, zůstaly, abych tak řekl. Je jich celkem málo, většinou si psal s Johanem, Erikem a Lisou. Už víme, že se Rogerovi na poli kamarádství zrovna moc nedařilo. Není tu nic pozoruhodného. Otočte si na další stránku. Tam jsou příchozí esemesky, které byly vymazány, a jsou tím pádem zajímavější.“

Sebastian přelétl očima stránku, kterou měl před sebou. Narovnal se. Zajímavější nebylo zrovna to pravé slovo.

„Dvě z nich přišly z předplacené SIM-karty,“ pokračoval Billy. „Jedna ve čtvrtek a jedna v pátek, pár hodin před tím, než se ztratil.“

Sebastian četl.

„MUSÍ TO SKONČIT! KVŮLI VŠEM!“

V druhé textové zprávě stálo:

„PROSÍM, OZVI SE MI! VŠECHNO JE TO MOJE CHYBA! NIKDO TĚ NEOBVIŇUJE!“

Sebastian položil výpisy na stůl a obrátil se k Billymu.

„Technika nikdy nebyla moje silná stránka, znamená předplacená SIM-karta to, co si myslím, že znamená?“

„Pokud tím myslíte to, že máme číslo, ale ne jméno majitele, tak ano,“ řekl Billy a napsal mobilní číslo na tabuli. „Vyžádal jsem si výpisy všech hovorů a zpráv z tohohle čísla, tak uvidíme, jestli to k něčemu bude.“

Sebastian si všiml, že Vanja při pročítání stránek zvedla nejspíš nevědomky ruku a vztyčila ukazováček do vzduchu, jako by se hlásila. Na vteřinu si ji představil ve školní uniformě, ale hned tu myšlenku zahnal. Při tomto vyšetřování už překročil dost hranic, a pokud ho ta léta příležitostných vztahů něco naučila, pak poznat, kdy šanci má a kdy ne.

„Byly ty zprávy napsané verzálkami, tedy velkými písmeny, i původně v telefonu, nebo je to tak jen ve výpisu?“

Billy se na Vanju podíval trochu unaveně.

„Já vím, co jsou verzálky.“

„Sorry.“

„Byly napsané přesně tak, jak to tu stojí. Verzálkami.“

„Jako by pisatel křičel.“

„Nebo se moc dobře nevyzná v psaní esemesek.“

„Lidé, kteří neumějí pořádně zacházet s mobilem, jsou většinou starší.“

Sebastian si zprávy přečetl ještě jednou a přiklonil se k Vanjinu názoru. Jestli velká písmena znázorňují křik, to nevěděl, zato výběr slov svědčil o tom, že odesílatel je dospělá, starší osoba.

„Takže nemáme šanci zjistit, kdo to poslal?“ zeptal se Torkel poněkud odevzdaným tónem. Billy zavrtěl hlavou.

„Zkoušel někdo na to číslo zavolat?“

Místnost ztichla. Všichni se podívali na Vanju, která otázku položila, pak jeden na druhého a nakonec se pohledy všech zastavily na Billym. Ten rychle došel k telefonu umístěnému na vedlejším stole, nastavil hlasitý odposlech a vytočil číslo. V místnosti se rozhostilo napjaté ticho plné očekávání. Telefon ani nezačal zvonit. Místo toho se rovnou ozvalo: „Volaný účastník je dočasně nedostupný. Zavolejte, prosím, později.“

Billy vypnul hlasitý odposlech. Torkel se na něj vážně zadíval.

„Zařiď, ať na to číslo někdo dál zkouší volat.“ Billy přikývl.

„A co ten zbytek?“ Ursula mávla papíry, které držela v ruce. Sebastian zprávy přelétl pohledem.

První textová zpráva: 12 piv + vodka. Další: 20 piv a gin. A smajlík.

Další: 1 lahev červeného & pivo. Tak to pokračovalo dál.

„To jsou objednávky.“ Všichni ostatní zvedli hlavu.

„Čeho?“

„Toho, co je tam napsáno.“ Sebastian se obrátil na Billyho.

„Kdy dostal poslední takovouhle zprávu?“

„Zhruba před měsícem.“

Sebastian a Vanja se na sebe přes stůl podívali. Sebastian viděl, že už stihla pochopit, kam tím míří, ale stejně to řekl nahlas.

„Tehdy dostal Axel Johansson výpověď za kšeftování s alkoholem.“

Vanja vstala a zadívala se na Sebastiana, který se sklonil nad výpisy. Věděl, kam chce jet. Tam, kam on nechtěl.

Vanja zamířila k rodinnému domku. Sebastian šel pár kroků za ní. Nejdřív si říkal, že zůstane sedět v autě, ale brzy pochopil, že by to působilo divně. Ne že by ho vlastně zajímalo, jestli si o něm Vanja myslí, že se chová divně. Ne, byl to spíš čistý pud sebezáchovy. Už se rozhodl, jen se ještě chvíli potřeboval účastnit vyšetřování, aspoň dokud mu Billy nenajde adresu. Kdyby mu Beatrice Strandová poděkovala za úžasnou noc, udělala by mu tím definitivní čáru přes rozpočet. Vanja ani nestihla zazvonit u dveří a už jim někdo otevřel. Byla to Beatrice, vlasy měla vyčesané do drdolu a na sobě jednoduchou blůzu a džíny. Vypadala překvapeně.

„Dobrý den, stalo se něco?“

„Potřebovali bychom mluvit s Johanem,“ začala Vanja.

„Není doma, odjeli s Ulfem stanovat.“ Beatrice se podívala na Sebastiana, ale nijak na sobě nedala znát, že od jejich posledního setkání uplynulo jen několik hodin.

„To víme,“ pokračovala Vanja, „ale víte, kde jsou?“

Zamířili po silnici E18 na západ. Podle instrukcí od Beatrice jeli kolem vesničky Dingtuna a potom po okresních silničkách na jih k Mälarenu a zálivu Lilla Blacken, kde by podle ní ti dva měli být. Vanja i Sebastian mlčeli. Vanja zkoušela volat Peteru Westinovi, ale pořád to nebral. Začínalo ji rozčilovat, že psycholog není schopný zavolat jí zpátky. Nechala mu už čtyři vzkazy. Sebastian se pokoušel spát a zavřel oči.

„Protáhl jste to včera?“ Sebastian zavrtěl hlavou.

„Ne, jen jsem trochu špatně spal.“ Znovu zavřel oči, aby dal najevo, že nemá zájem o konverzaci. Brzy je ale musel zase otevřít, protože Vanja prudce zabrzdila.

„Co je zas?“

„Máme tady zahnout doleva, nebo doprava? Vy máte na starosti mapu.“

„Nechte toho.“

„Přece rád rozhodujete. Teď máte možnost.“

Sebastian si povzdechl, vzal mapu a začal ji studovat. Neměl sílu se s ní dohadovat. Tentokrát jí mohl dopřát vítězství.

Nenávidí Väster?s.

Bože, jak ten Väster?s nenávidí.

Připadalo mu, že na tom rozmazaném záznamu z bezpečnostní kamery viděl už každý čtvereční metr toho města. Bylo by fajn trochu se tu porozhlédnout i naživo, ale šanci uniknout bezpečnostním nahrávkám

měl jen jedinkrát, když dával dohromady výpisy hovorů nebo…

Billy sebou trhl. Rychle se naklonil ke klávesnici. Stop. Zpátky. Play. Jo, konečně. Dámy a pánové, zprava přichází: Roger Eriksson. Znovu stop. Billy se podíval na rejstřík, který dostal spolu s nahrávkami. Co je to za kameru? 1:22. Ulice Drottninggatan. Kde to je? Billy vytáhl svou mapu Väster?su, chvíli hledal a pak

to místo našel a označil. Časový údaj v rohu záznamu: 21.29.

Play.

Billy sledoval, jak se Roger se skloněnou hlavou šourá proti kameře. Po několika desítkách metrů zvedl hlavu, zahnul doprava a zmizel z obrazovky za zaparkovaným autem, které stálo v boční ulici.

Billy si povzdechl. Zázrak trval jen chvilku. Kluk byl naživu a šel dál. To znamená, že Billy musí také jít dál. Musí vidět z Väster?su víc, ať už chce nebo ne. Roger šel dál na sever. Billy se znovu podíval do rejstříku, srovnal ho s mapou. Vyloučil spoustu kamer, které ležely špatným směrem, a dal se znovu do hledání.

Nenáviděl Väster?s.

Lilla Blacken byla populární prázdninová oblast v zátoce jezera Mälaren. Aspoň v létě. Teď působila úplně opuštěně. Než našli to správné místo, jezdili chvíli dokola po okolních silnicích. Před tabulí, která vypadala, že každou chvíli spadne, spatřili zaparkovaný Renault Mégane. Sebastian vystoupil a zamířil k prázdnému autu. Měl pocit, že si ho pamatuje, včera stálo zaparkované před Beatriciným domem, když se tam

setkali s Ulfem. Na sešlé ceduli bylo napsáno „Vítejte v přírodním parku Lilla Blacken“. Pod tím byly připevněné různé lístečky nabízející věci k prodeji nebo výměně. Zimní vlhkost z nich téměř vymazala text. Na jednom papírku někdo nabízel rybářský lístek. Sebastian se otočil k Vanje.

„Řekl bych, že je to tady.“

Rozhlédli se kolem. Na otevřeném prostranství směrem k vodě rostly porůznu roztroušené hájky listnatých stromů. Úplně dole na břehu stál modrý stan. Foukal lehký vánek.

Zamířili po vlhké trávě ke stanu. Bylo zataženo, ale noční chlad zmizel. Vanja šla jako vždy první. Sebastian se usmál, když na to pomyslel. Vždycky všude první, vždycky poslední slovo. Taková byla Vanja. Stejná jako on, když byl mladý a hladový. Teď se spokojil s posledním slovem. Když se blížili ke stanu, spatřili dva lidi, jak sedí na hranatém molu, které kousek od tábořiště čnělo nad vodou. Nejspíš rybařili. Seděli blízko u sebe. Když přišli blíž, poznali Ulfa a Johana. Byl to typický obrázek souznění otce se synem, něčeho, co Sebastian nikdy neprožil.

Ulf s Johanem byli teple oblečení, měli na sobě čepice a zelené gumáky, vedle nich bylo několik kbelíků, nůž a nádoba s háčky a splávky. Oba drželi v ruce prut. Johan zůstal sedět, Ulf vstal a šel policistům vstříc. S obavami v očích.

„Stalo se něco?“

Hladina Mälarenu byla po oblevě hodně vysoko a spodní strana mola ležela nebezpečně blízko hladiny. Studená jezerní voda prosakovala mezi prkny a máčela dřevo, po kterém k nim Ulf přicházel. Sebastian o pár kroků ustoupil, aby se nezamokřil.

„Potřebujeme si s Johanem ještě o něčem promluvit. Podařilo se nám získat nové informace.“

„Aha, a my jsme si mysleli, že tady budeme mít trochu klid. Že tomu všemu utečeme. Johan to má v poslední době hodně těžké.“

„Ano, to jste říkal, ale my s ním potřebujeme znovu mluvit.“

„To je v pohodě, tati.“

Ulf odevzdaně přikývl a pustil je kolem sebe na molo. Johan odložil prut, a když se k němu blížili, pomalu vstal. Vanja už nevydržela déle čekat.

„Johane, prodával Roger alkohol společně s Axelem Johanssonem?“

Johan se zarazil a podíval se na Vanju. Vypadal jako malý kluk v moc velkém oblečení. Bledý v obličeji přikývl. Ulf okamžitě zareagoval. Pro něj to očividně byla novinka.

„Co to říkáš?“ Tři dospělí se zadívali na šestnáctiletého kluka a ten zbledl ještě víc.

„Od začátku to byl Rogerův nápad. On přijímal objednávky. Axel to kupoval. Pak to prodávali dráž a dělili se o zisk.“

Ulf vážně pohlédl na svého syna.

„Jel jsi v tom s nima?“ Chlapec okamžitě zavrtěl hlavou.

„Ne, nechtěl jsem.“ Prosebně se zadíval na otce. Ten jeho pohled vyzývavě opětoval.

„Johane, já chápu, že máš třeba pocit, že musíš Rogera chránit, ale teď musíš mně a policii říct všechno, co víš.“ Johan došel až k nim, postavil se vedle otce a ten dodal: „Rozumíš mi?“

Johan tiše přikývl. Vanja si řekla, že je načase pokračovat.

„Kdy to začalo?“

„Někdy na podzim. Roger se domluvil s Axelem a pak to rozjeli. Vydělávali na tom pěkný peníze.“

„Co se pokazilo? Proč Roger Axela práskl?“

„Axel se nechtěl s nikým dělit o peníze a začal to prodávat sám. Rogera vlastně nepotřeboval. Mohl přijímat objednávky přímo.“

„A tehdy šel Roger za ředitelem?“

„Ano.“

„A ten Axela Johanssona vyhodil.“

„Ano, ještě ten den.“

„A Axel neřekl, že Roger v tom s ním od začátku jel?“

„Nevím. Myslím, že mu to Roger řekl sám. Že se toho účastnil, ale že toho lituje. Že s tím už nechce mít nic společného.“

Poslední otázky položil Sebastian. V duchu Rogera viděl, jak stojí před pedantským ředitelem a hraje vzorného lítostivého studenta. Udává muže, který ho zradil. Roger byl vypočítavější, než si mysleli.

Neustále se jim odhalovaly jeho nové tváře. Bylo to vzrušující.

„Proč se do toho Roger pouštěl?“

„Potřeboval peníze.“

Ulf měl pocit, že musí zasáhnout. Nejspíš měl potřebu ukázat, že něco takového se jeho rodiny netýká.

„Na co?“

„Tati, copak jsi neviděl, jak vypadal? Co měl na sobě, když začal chodit k nám do školy? Nechtěl, aby ho zase šikanovali.“

Chvíli bylo ticho. Johan pokračoval.

„Copak to nechápete? Chtěl prostě jen zapadnout. Udělal by cokoli, aby zapadl.“

Roger, který pro ně nejdřív byl jen nejasným stínem, začínal dostávat jasnější obrysy. Na světlo pomalu vyplouvaly jeho temné stránky a spolu s nimi i motiv. Působilo to žalostně i lidsky. Mladý člověk, který chtěl být někým jiným. Něčím jiným. Za jakoukoli cenu. Vanja si to pamatovala z doby, kdy nosila uniformu. Na to překvapení, jak lehce může takový boj vést k násilí, nebo dokonce k vraždě. Vanja vytáhla výpis textových zpráv z Rogerova mobilu, který dostala od Billyho.

„V jeho telefonu jsme našli tyhle esemesky.“ Vanja mu podala papír se dvěma zoufalými zprávami a Johan si je přečetl.

„Nevíš, kdo je mohl poslat?“ Johan zavrtěl hlavou.

„Nemám tušení.“

„To číslo nepoznáváš?“

„Ne.“

„Určitě? Může to být strašně důležité.“

Johan přikývl na znamení, že to chápe, ale neví. Ulf vzal syna kolem ramen.

„Vy jste se s Rogerem v tomhle pololetí bavili o dost míň, že je to tak?“ Johan přikývl.

„Proč?“ zeptala se Vanja.

„Znáte to, kluci se v tomhle věku vyvíjejí různě.“ Ulf pokrčil rameny, aby ukázal, že je to vlastně úplně přirozené a nedá se s tím nic dělat. Vanja se nevzdávala. Raději svou otázku položila přímo Johanovi.

„Měli jste nějaký důvod se spolu už tolik nestýkat?“ Johan zaváhal, přemýšlel a pak i on pokrčil rameny.

„On se tak nějak změnil.“

„Jak?“

„Já nevím… Všechno se u něj točilo kolem peněz a sexu.“

„Sexu?“

Johan přikývl.

„Pořád o tom mluvil. Byla to otrava.“

Ulf se předklonil a syna objal. Klasika, pomyslel si Sebastian. Kolik rodičů cítí potřebu chránit své děti, jakmile přijde řeč na sex? Dělají to hlavně kvůli těm okolo. Aby ukázali, že v jejich rodině jsou děti chráněny před vším zvířeckým a nemravným. Ulf by měl vědět, čemu se jeho žena se Sebastianem věnovala včera večer, zatímco on ležel ve studeném stanu a klepal se zimou. Ale nejspíš by to zničilo podmínky pro konstruktivní výslech.

Ještě pár minut mluvili s Johanem. Zoufale se pokoušeli získat nová vodítka k tomu, jaký Roger skutečně byl, ale zdálo se, že Johan jim žádná další poskytnout nemůže. Byl unavený a ztrhaný, oba to na něm viděli, a navíc toho od něj získali víc, než doufali. Nakonec poděkovali a zamířili zpátky k autu. Sebastian se ohlédl za otcem a synem, kteří stáli na břehu jezera a dívali se za nimi.

Ochranitelský milující otec. Jeho syn.

Nebylo tam místo pro nikoho dalšího. Možná nakonec Sebastian nesvedl Beatrice. Možná to bylo naopak.

Na cestě z Lilla Blacken se Vanja rozhodla, že to vezme kolem domu Petera Westina v ulici Rotevägen. Nebyla to žádná velká zajížďka. Její rozhořčení nad tím, že Westin není schopný zavolat zpátky, vystřídal neklid. Přece jen už uplynulo celé dopoledne. Její zlé tušení brzy podpořil štiplavý zápach kouře, který jim naplnil auto, když se blížili k jeho domu. Bočním okénkem viděla, že nad stromy a patrové domky stoupá slabý šedočerný sloup kouře. Zpomalila, zahnula doprava do boční ulice a pak znovu doprava do Rotevägen. Byla to klidná vilová ulice lemovaná kaštany. Její pohodu však narušovalo množství hasičských aut, která o něco dál blokovala cestu. Na autech blikaly majáčky. Hasiči chodili beze spěchu tam a zpátky a přenášeli výzbroj. Před páskami se tísnily skupinky zvědavců. Dokonce i Sebastiana to probralo.

„Sem jsme chtěli jet?“

„Myslím, že jo.“

Vystoupili z auta a rychle zamířili k domu. Čím víc se blížili, tím hůř to vypadalo. Patro na jedné straně postrádalo velké části vnější zdi a uvnitř byl vidět černý ohořelý nábytek a suť. Po zdech domu a po zemi stékala do kanálu páchnoucí uhlově zbarvená voda. Čím blíž přicházeli, tím byl vzduch štiplavější. Skupina hasičů stále ještě kropila dům vodou. Na šedivém plotu, který nejspíš míval před požárem stejnou barvu jako dům, visela kovová cedule s číslem dvanáct. Byl to dům Petera Westina.

Vanja hasičům ukázala svůj průkaz a po pár minutách za ní přišel jejich velitel Sundstedt. Byl to muž kolem padesáti let, měl knír a na sobě lesklou bundu s nápisem „velitel zásahu“. Působil klidným dojmem a mluvil severošvédským dialektem. Divil se, že tam policisté v civilu dorazili tak rychle. Právě na policii volal a oznámil, že v prvním patře našli tělo. Vanja ztuhla.

„Může se jednat o muže, který tu bydlel? Petera Westina?“

„To nevíme, ale je to pravděpodobné, tělo bylo nalezeno v troskách ložnice,“ řekl Sundstedt a vysvětlil jim, že jeden z hasičů našel zuhelnatělou nohu, která vyčnívala zpod spadlé střechy. Pokusí se tělo vyprostit co nejrychleji, ale protože stále ještě hasí a hrozí zřícení budovy, může to trvat i několik hodin.

V domě začalo hořet brzy ráno, na tísňovou linku byl požár oznámen ve 4.17. Zavolal soused z vedlejšího

domu. Když na místo dorazili hasiči, hořelo už skoro celé patro, museli zabránit tomu, aby se požár šířil dál po čtvrti.

„Máte podezření na žhářství?“

„Na takové závěry je příliš brzy, ale koncentrované jádro požáru a jeho rychlý průběh tomu nasvědčují.“

Vanja se rozhlédla. Sebastian poodešel k několika zvědavým sousedům, kteří stáli opodál. S některými z nich mluvil. Vanja vytáhla telefon, zavolala Ursule, vysvětlila jí situaci a poprosila ji, ať co nejrychleji přijede. Potom volala Torkelovi, aby mu o všem řekla, ale ten telefon nezvedl. Nechala mu vzkaz v hlasové schránce.

Sebastian se k ní vrátil. Kývl směrem k sousedům, se kterými právě mluvil.

„Říkají, že Westina včera pozdě večer viděli a jsou přesvědčení, že tu v noci byl. Prý vždycky býval doma.“ Podívali se na sebe.

„Podle mě to nevypadá na náhodu,“ řekl Sebastian. „Jak moc jste si jistá, že Roger byl jeho pacient?“

„Vůbec. Vím, že tam párkrát byl, když změnil školu, to mi řekla Beatrice, ale jestli tam chodil teď, to nemám tušení. Mám jen ty iniciály a časy středečních schůzek.“

Sebastian přikývl a vzal ji za paži.

„Musíme to zjistit.“ Vyrazil k autu. „Ta škola je moc malá na to, aby člověk mohl mít takové tajemství. Věřte mi, chodil jsem tam.“

Otočili se a rozjeli se k Palmlövskému gymnáziu. Zdálo se, že je tam tento případ přivádí zas a znovu. Do školy, která je na povrchu dokonalá.

Ale uvnitř se objevují čím dál větší trhliny.

Vanja zavolala Billymu a poprosila ho, aby nashromáždil veškeré dostupné informace o Peteru Westinovi, psychologovi, který bydlí v Rotevägen 12. Slíbil, že to zařídí co nejrychleji. Mezitím Sebastian vytočil číslo domů k Leně Erikssonové, aby zjistil, jestli neví, co její syn dělal každou druhou středu v deset hodin.

Přesně jak si Vanja myslela, Lena o žádném školním psychologovi nic nevěděla. Sebastian poděkoval a položil to. Vanja se na něj podívala. Došlo jí, že v posledních hodinách zapomněla na své předsevzetí, že ho nebude mít ráda. V krizových situacích vlastně dokáže celkem podržet. Neubránila se pousmání.

Sebastian samozřejmě zneužil příležitosti a vyložil si to po svém.

„Vy se mnou flirtujete?“

„Co? Ne!“

„Koukáte na mě jako nadržená školačka.“

„Jděte do prdele.“

„Za to se nemusíte stydět, já na ženy takhle působím.“

Sebastian se na ni směšně sebejistě usmál. Odvrátila se od něj a šlápla na plyn. Tentokrát měl poslední slovo on.

„Měl byste na mě chvíli čas?“ Haraldsson z jejího tónu okamžitě pochopil, že Hanserová ve skutečnosti myslí: „Chci s vámi mluvit. Teď hned!“ Nemýlil se. Když vzhlédl od práce, uviděl ji, jak nad ním odhodlaně stojí s rukama zkříženýma na prsou. Nazlobeně kývla ke dveřím své kanceláře. Usnadňovat jí to ale nebude. Ať už jde o cokoliv, Haraldsson jí nedopřeje, aby hrála na domácím hřišti.

„Mohli bychom to probrat tady? Snažím se co nejvíc šetřit nohu.“

Hanserová se rozhlédla po rozlehlé kanceláři, aby zjistila, kolik mohou nejbližší kolegové z jejich rozhovoru zaslechnout. Pak si s povzdechem a s vyrovnaným, ale rozčileným pohledem přitáhla židli od stolu, kde nikdo neseděl. Posadila se naproti němu, předklonila se a ztišila hlas.

„Byl jste dnes v noci před domem Axela Johanssona?“

„Ne.“

Byl to reflex. Zapírat.

Neuvažoval o následcích.

Ptá se ho, protože už ví, že tam byl? Nejspíš ano. V tom případě by bylo lepší, kdyby odpověděl, že ano, potom by se mohl pokusit najít dobrý důvod, proč tam byl, kdyby jí to vadilo. A nejspíš to vadilo, jinak by za ním nepřišla a nechtěla s ním mluvit. Nebo ho jenom podezřívá, že tam byl? V takovém případě by zapírání fungovalo. Nebo ho jen chce pochválit za iniciativu? To není zrovna pravděpodobné.

Haraldssonovou hlavou vířily myšlenky. Došel k závěru, že bude muset minimalizovat škody a že měl raději odpovědět na první otázku ano. Pozdě.

„Jste si jistý, že jste to nebyl vy?“

Na to, aby tvrdil něco jiného, už bylo pozdě, ale nemusel svou první odpověď ani potvrdit, ani vyvrátit.

„Proč?“

„Volala mi Desiré Holminová. Bydlí ve stejném domě jako Axel Johansson. Říkala, že ho dnes v noci viděla a že na něj někdo čekal v autě a začal ho honit, když Axel přišel domů.“

„A vy si myslíte, že jsem to byl já.“

„A byl jste to vy?“

Haraldsson horečně uvažoval. Holminová, Holminová… Není to ta šedivá babka ze stejného poschodí jako Johansson? Jo, je. Byla neuvěřitelně aktivní, když u ní zaklepal a chtěl s ní mluvit. Skoro se od ní nedostal. Dokázal si představit, že je ten typ, co sedí doma za oknem a pátrá na vlastní pěst. Aby pomohla policii. Aby se do jejího šedého a jednotvárného důchodcovského života dostalo trochu napětí.

Bylo také celkem pravděpodobné, že babka byla trochu unavená, a navíc krátkozraká. Možná i maličko senilní. A venku byla tma. To zvládne.

„Ne, nebyl jsem to já.“

Hanserová tiše seděla a upřeně se na něj dívala. Ne bez uspokojení. Haraldsson to nevěděl, ale právě si zatloukl pár pořádných hřebíků do rakve. Teď jen mlčela, přesvědčená, že Haraldsson bude v zapírání pokračovat.

Haraldssona se to dotklo. Nenáviděl její pohled. Rozčilovalo ho ticho, které značilo, že mu nevěří. Neusmívá se náhodou trochu? Rozhodl se, že se rovnou vytasí se svým trumfem.

„Jak bych mohl někoho honit, vždyť sotva dojdu na záchod.“

„Kvůli vaší noze?“

„Přesně.“

Hanserová přikývla. Haraldsson se na ni usmál. Tak to bychom měli. Hanserová pochopí, že je to nemožné, a nechá ho. K jeho velkému překvapení se k němu však skláněla dál.

„Jaké máte auto?“

„Proč?“

„Paní Holminová říkala, že ten, co honil Johanssona, vystoupil ze zelené toyoty.“

Fajn, pomyslel si Haraldsson, je načase vynést i méně silné karty: noc, unavená, krátkozraká a senilní. Jak daleko od domu tak mohl stát? Dvacet až třicet metrů. Nejmíň. Nasadil široký odzbrojující úsměv.

„Ne že bych chtěl nějak snižovat důvěryhodnost paní Holminové, ale jestli to bylo v noci, byla nejspíš tma, tak jak mohla vidět barvu auta? A upřímně řečeno, kolik je jí let, skoro osmdesát? Mluvil jsem s ní, nepůsobí úplně věrohodně. Dost by mě udivilo, kdyby rozeznala jednotlivé značky aut.“

„To auto stálo pod lampou a ona měla dalekohled.“

Hanserová se opřela a dál upřeně hleděla na Haraldssona. Zdálo se jí, že je vidět, jak mu pracuje mozek. Jako v kresleném filmu, ve kterém se čím dál rychleji otáčejí ozubená kolečka. Trochu ji to zaráželo, vždyť přece musel poznat, kam tím míří.

„Nejsem přece jediný, kdo má zelenou toyotu. Jestli to vůbec byla zelená toyota.“

Očividně to nepoznal, pochopila Hanserová a udivilo ji to ještě víc. Nejen že zatlouká hřebíky dál, on si dokonce spustil rakev do hrobu a začal ji zahazovat.

„Zapsala si poznávací značku. Tu nikdo jiný nemá.“

Haraldsson oněměl. V hlavě mu nic nenaskočilo. Měl tam úplně vymeteno. Hanserová se ještě víc naklonila přes stůl.

„Teď Axel Johansson ví, že ho hledáme, a bude se nejspíš ještě lépe skrývat.“

Haraldsson se pokusil odpovědět, ale nevydal ze sebe ani hlásku, nic. Hlasivky ho neposlouchaly.

„Musím o tom informovat kriminálku. Tohle, je, jejich, vyšetřování. Říkám to úplně jasně, protože se zdá, že jste to zatím nepochopil.“

Hanserová vstala a podívala se na Haraldssona, který těkal pohledem ze strany na stranu. Kdyby to nebyl tak hrubý přešlap, a upřímně řečeno, kdyby to nebyl Haraldsson, bylo by jí ho docela líto.

„O tom, kde přesně jste byl, když jste měl být u Listakärru, si ještě promluvíme. Desiré Holminová říkala, že muž, který honil Axela, nekulhal. Právě naopak. Byl velmi rychlý.“

Hanserová se otočila a odkráčela. Haraldsson se za ní díval úplně prázdným pohledem. Jak se to mohlo stát? Měl to přece zvládnout. Minimalizace škod byla ta nejhorší varianta. To nebylo v plánu. Děkovná řeč krajského policejního náčelníka se vzdalovala, a to pořádně. Haraldsson cítil, že sestupná spirála jeho života se roztočila ještě rychleji, že je čím dál strmější a on padá dolů. Střemhlav.

Ursula znala Sundstedta už z dřívějška. Nějakou dobu působil v komisi pro vyšetřování závažných dopravních nehod, pak se vrátil k povolání hasiče. Seznámili se, když Ursula pracovala ve Státní kriminalistické laboratoři na komplikovaném vyšetřování pádu soukromého letadla v Södermanlandu, kdy existovalo podezření, že pilota otrávila jeho manželka. Hned od začátku spolu Ursula a Sundstedt dobře vycházeli. Sundstedt byl stejný jako ona, nebál se při práci umazat. Jen tak se něčeho nelekl. Všiml si jí ve chvíli, kdy vystupovala z auta, a přátelsky jí zamával.

„No ne, co je to za milou návštěvu?“

„Co se divíš, vždyť jsi tady ty, tak musím zaskočit.“

Objali se jako staří kamarádi a v rychlosti si vyměnili pár slov o tom, jak je to dlouho, co se viděli naposledy. Potom jí podal ochrannou helmu a společně zamířili za policejní pásku ke zničenému domu.

„Takže seš pořád u kriminálky?“

„Jo.“

„Jste tu kvůli vraždě toho kluka?“

Ursula přikývla. Sundstedt mávl směrem ke zničenému domu, ze kterého se kouřilo.

„Myslíte si, že to s tím má něco společného?“

„To nevíme. Už jste vyprostili tělo?“

Zavrtěl hlavou a vzal ji na obhlídku domu. Předtím ale Sundstedt zašel ke svému zaparkovanému autu, otevřel dveře, vyhrabal z jeho útrob velký ohnivzdorný plášť a podal jí ho.

„Vem si to na sebe. Můžu ti aspoň ukázat, kde tělo leží. Když u toho nebudeš od začátku, budeš pak akorát držkovat.“

„Já nedržkuju. Stěžuju si. Oprávněně. V tom je rozdíl.“

Usmáli se na sebe a zamířili k domu. Dovnitř prošli otvorem, ve kterém byly dřív zasazeny vstupní dveře. Ty teď ležely na zemi v předsíni. Nábytek v kuchyni byl požárem nedotčený, vypadalo to, jako by jen čekal, až někdo přijde a naobědvá se. Zato podlaha se topila v záplavě špinavé vody, která pořád ještě tekla ze střechy a proudila sem po stěnách. Pokračovali nahoru po schodech, které byly celé pod vodou. Ostrý zápach pořád sílil, štípal Ursulu v nose a začaly jí slzet oči. I když už viděla pěknou řádku požárů, pokaždé ji to znovu fascinovalo. Oheň měnil obyčejné věci hrůzostrašným, ale téměř svůdným způsobem. Uprostřed nepořádku stálo neponičené křeslo. Za ním, v místech, kde dřív bývala zeď, bylo vidět na zahradu a vedlejší dům. Části střechy se zřítily a odkryly oblohu. Pomíjivost života se tu střetávala s přeživšími zbytky všednosti. Sundstedt zpomalil a dál pokračoval opatrněji. Naznačil Ursule, aby zůstala stát na místě. Podlaha pod jeho váhou povážlivě zapraskala. Ukázal na bílou plachtu, která ležela vedle zbytků postele.

„Tady je tělo. Potřebujeme podepřít podlahu, abychom ho mohli vyprostit.“

Ursula přikývla, dřepla si a vytáhla fotoaparát. Sundstedt věděl, co chce Ursula udělat, a tak se beze slova natáhl, vzal plachtu za nejbližší konec a odhrnul ji. Objevily se značně ohořelé dřevěné trámy a rozbité tašky ze zřícené střechy. Zpod nich jasně vyčnívala noha. Byla zčernalá od kouře, ale maso nebylo úplně spálené. Ursula pořídila sérii fotografií. Začala velkými snímky celé nohy. Když se k ní opatrně přiblížila, aby vyfotila i detaily, ucítila skrz štiplavý puch ohně nasládlý zápach, něco jako kombinaci márnice a lesního požáru. V jejím oboru si člověk zvykl na hodně, ale zápachy byly nejtěžší.

Polkla.

„Podle velikosti nohy se zřejmě jedná o dospělého muže,“ začal Sundstedt. „Chceš pomoct s odebráním tkáně? Kolem kotníku zbyly nějaké měkké části.“

„To můžu udělat později, když to bude potřeba. Teď by mi víc pomohlo, kdybych mohla srovnat chrup se záznamy u zubaře.“

„Ještě pár hodin potrvá, než odsud tělo dostaneme.“ Ursula přikývla.

„Fajn, jestli tu už nebudu, tak mi hned zavolej.“ Z kapsy vytáhla vizitku a podala ji Sundstedtovi. Ten si ji zastrčil do kapsy, vrátil plachtu na místo a zvedl se z dřepu. Ursula také vstala.

Společně začali zkoumat, proč začalo hořet. Ursula nebyla odborník na ohniska požáru, ale dokonce i ona viděla, že různé detaily v ložnici dokazují extrémně rychlé rozšíření ohně. Příliš rychlé na to, aby mohl požár vzniknout přirozeně.

Rolf Lemmel byl z té zprávy zdrcený. O požáru v Peterově domě se dozvěděl od známého, který mu

zavolal. Ještě ale nevěděl, že se v ložnici našlo tělo. Když mu to Vanja řekla, zbledl ještě víc. Sesul se do křesla v čekárně a obličej schoval do dlaní.

„Je to Peter?“

„To zatím nevíme, ale obáváme se, že ano.“

Lemmel se zakymácel zepředu dozadu, jako by jeho tělo nevědělo, co si počít. Dýchal rychle a ztěžka. Sebastian mu přinesl sklenici vody. Rolf trochu upil a maličko se uklidnil. Podíval se na policisty. Vzpomněl si, že Vanja tu dnes už Petera hledala. Tehdy si ještě myslel, že kolega má jen zpoždění. Tehdy ho Vanja především otravovala. Teď pochopil, že mu nedošla závažnost její návštěvy.

„Proč jste tu ráno byla? Může to s tím souviset?“ zeptal se a upřeně se Vanje zadíval do očí.

„Nevíme. Týkalo se to jednoho pacienta. Chtěla jsem vědět, jestli k Peterovi chodil.“

„O koho jde?“

„O Rogera Erikssona, šestnáctiletého studenta Palmlövského gymnázia.“ Vanja se natáhla pro fotku, ale nebylo to potřeba.

„To je ten zavražděný?“

„Přesně tak.“

Pro jistotu mu fotku podala. Hleděl na ni a dlouho přemýšlel, chtěl mít jistotu.

„Já nevím. Peter měl s tou školou smlouvu, takže sem chodilo hodně dětí. Je to možné.“

„V tomhle pololetí šlo o každou druhou středu v deset hodin. Chodil sem?“ Lemmel potřásl hlavou.

„Pracuju tady jen tři dny v týdnu, ve středu a ve čtvrtek jsem vždy v nemocnici. Takže nevím. Ale můžeme se podívat do jeho ordinace. Má tam diář.“

„Vy nemáte recepční?“ zeptal se Sebastian, když procházeli úzkou chodbou za skleněnými dveřmi.

„Ne, zvládáme to sami, byly by to jen zbytečné náklady.“ Lemmel se zastavil u druhých dveří na pravé straně chodby a vytáhl klíče, aby odemkl. Trochu ho překvapilo, že se dveře samy otevřely, ještě než otočil klíčem.

„Zvláštní…“

Sebastian otevřel dveře dokořán. Uvnitř je čekal jeden velký chaos, rozházené pořadače a přeházené papíry. Vytahané zásuvky. Prázdné složky. Rozbité skleničky. Rolf byl v šoku. Vanja si rychle natáhla latexové rukavice.

„Zůstaňte venku. Sebastiane, zavolejte Ursule a řekněte jí, že ji tu co nejrychleji potřebujeme.“

„Myslím, že byste radši měla volat vy.“ Sebastian se pokusil o úsměv.

„Řekněte jí, o co se jedná. Možná vás nesnáší, ale je profesionálka.“ Vanja se obrátila na Lemmela.

„Takže vy jste dneska tady uvnitř nebyl?“ Zavrtěl hlavou. Začal se rozhlížet kolem.

„Vidíte někde Peterův diář?“

Lemmel byl překvapený a s odpovědí chvíli otálel.

„Ne, je to velká zelená kniha s koženými deskami, skoro formát A4.“

Vanja přikývla a začala mezi rozházenými papíry opatrně hledat. Nebylo to zrovna jednoduché, nechtěla to tam moc podupat a případně zničit technické důkazy. Zároveň měla pocit, že je nesmírně důležité, aby zjistila, jestli mezi Peterem Westinem a Rogerem opravdu existuje nějaká vazba. Protože jestli ano, tak toto vyšetřování nejspíš nabralo nečekaný směr.

Po deseti minutách to Vanja vzdala. Podle toho, co viděla, v ordinaci žádný diář nebyl. Ale nemohla obrátit každý papír a všechno prohledat. Ursula zavolala zpátky a řekla jí, že musí ještě několik hodin zůstat v Rotevägen, ale že mluvila s Hanserovou a ta slíbila, že väster?ská policie pošle na místo svého nejlepšího technika. Ursule se to sice nelíbilo, ale co může být tak těžkého na zajištění jedné místnosti? Vanja ordinaci zamkla Lemmelovým klíčem a vyšla ven, aby si s ním ještě promluvila. Lemmel seděl opět v křesle a s někým mluvil po telefonu. V očích se mu leskly slzy, hlas ho sice nezradil, ale čišel z něj hluboký smutek. Všiml si Vanji a pokusil se vzmužit.

„Miláčku, musím končit. Policie se mnou chce ještě mluvit.“

„Technici jsou na cestě. Do ordinace nikdo nesmí. Můžu si nechat vaše klíče?“ Místo odpovědi přikývl. Vanja se rozhlédla kolem.

„Kde je můj kolega?“

„Říkal, že si jde něco ověřit.“ Vanja si povzdechla a vytáhla mobil. Vtom jí došlo, že nemá Sebastianovo číslo. Nikdy by si nemyslela, že ho bude potřebovat.

Sebastian vstoupil do kavárny Palmlövského gymnázia. Když sem chodil on, nebylo v přízemí nic, co by připomínalo útulnou kavárnu. Tehdy byla v těchto místech studovna na psaní úkolů. Zdi nebyly bílé s malými bodovými světly. Sebastian si nevzpomínal ani na černá kožená křesla, nízké stolky ze světlého dřeva a nástěnné reproduktory, ze kterých zněla tlumená hudba. Za jeho časů byly zdi pokryty policemi s knihami a před nimi stály dlouhé lavice s tvrdými židlemi. To bylo všechno.

V ordinaci přestalo Sebastiana bavit hrát druhé housle. Celý den bojoval o to, aby zapadl, aby nezašel

moc daleko, aby byl týmový hráč, o všechny ty nesmysly. Nebylo to nijak těžké, většinu času se po něm chtělo jen to, aby následoval Vanju a byl zticha. Ale byla to nuda, příšerná pekelná ubíjející nuda. I když Vanju v autě párkrát usadil, nestačilo mu to. Bylo to jako smířit se s minimem, a Sebastian se nehodlal uskromňovat.

Když viděl Vanju, jak v přeházené ordinaci opatrně obrací papíry, aby nijak neohrozila Ursulinu práci, rozhodl se, že odtamtud na chvíli zmizí a bude hledat na vlastní pěst. Informace jsou všude. O všem někdo něco ví. Jen je potřeba vědět, koho se zeptat.

Proto se teď rozhlížel v kavárně. Všiml si Lisy Hanssonové, která seděla s kamarádkami opodál u několika vypitých kelímků latte. Zamířil k ní. Nebyla zrovna šťastná, že ho vidí, poznal jí to na očích. Ale respektovala ho. To stačilo.

„Ahoj, Liso. Měla bys na mě dvě vteřiny?“

Ostatní dívky se na něj dívaly překvapeně, ale on žádnou odpověď nečekal.

„Potřeboval bych pomoct s jednou věcí.“

Když Sebastian o dvacet dva minut později vešel do ordinace Lemmela a Westina, měl ze dvou nezávislých zdrojů potvrzeno, že Roger Eriksson každou druhou středu v deset hodin docházel k Peteru Westinovi. Jako ve všech jasně hierarchizovaných skupinách se silnou vnitřní kontrolou, a existuje jen málo skupin, v nichž na sebe členové vzájemně tolik dohlížejí jako u teenagerů, bylo pro Rogera Erikssona nemožné vytratit se k psychologovi, aniž by ho při tom někdo přistihl. Lisa sama nevěděla, s

kým se Roger každou druhou středu vídal, ale velmi dobře se vyznala ve školní hierarchii a pomohla Sebastianovi najít někoho, kdo to věděl. Jedna holka z druhého ročníku ho viděla a jiná z Rogerovy paralelní třídy to potvrdila. Dvakrát se potkali v čekárně.

Vanja telefonovala, a když Sebastian nenuceně vplul do místnosti, rozčileně se na něj podívala. Usmál se na ni. Viděl, že technik snímá z rámu dveří Westinovy ordinace otisky prstů. Načasoval si to výborně.

Počkal, až Vanja domluví.

„Jak to jde? Našli jste nějaké technické důkazy?“

„Ještě ne. Kde jste byl?“

„Trochu jsem pracoval. Chtěla jste si přece ověřit, že Roger sem chodil každou druhou středu v deset hodin. Bylo to tak.“

„A to tvrdí kdo?“

Sebastian jí řekl jména těch dvou studentek, dokonce jí jejich údaje napsal na papírek. Věděl, že ji to rozčílí ještě víc.

„Zavolejte jim a ověřte si to, jestli chcete.“ Podívala se na papírek.

„To udělám. Později. Musíme do kanceláře. Billy něco našel.“

Torkel doufal, že pro něj mají dobré zprávy. Potřeboval nějaký pokrok, něco, z čeho by se mohl radovat. Po pravdě řečeno byl připravený spokojit se s čímkoliv, co nevedlo rovnou do háje. Měl schůzku s Hanserovou. Po výměně zdvořilostních frází jako „děkuji za včerejšek“ a „bylo to příjemné“ mu pověděla o Thomasi Haraldssonovi. Bylo jedno, jestli to ten člověk myslel dobře. Kvůli tomu packalovi se jejich jediný dosavadní podezřelý nejspíš zahrabe ještě hlouběji pod zem. Znamenalo to, že informace, které získali z výpisů hovorů a obnovených textových zpráv, v podstatě ztratily cenu. Aby toho nebylo málo, vypadalo

to, že Rogerův terapeut byl zavražděn. Nebo je každopádně mrtev. Torkel dělal tuto práci příliš dlouho na to, aby si myslel, že to byla jen nešťastná náhoda. Takže teď tu mají dvojnásobného vraha. Sebastianův názor, že první vražda pravděpodobně nebyla v plánu, byl jen chabá útěcha. Druhá vražda byla v plánu určitě. Westin nejspíš zemřel kvůli něčemu, co věděl. O Rogeru Erikssonovi. Torkel v duchu zaklel, že nebyli rychlejší. Proč tam nebyli jako první? V tomto zatraceném vyšetřování nic nejde tak, jak by si představovali. Nebude trvat dlouho a novináři si obě vraždy spojí, přesně to potřebují, aby udrželi tuto mediální kauzu při životě.

Kromě toho se na něj Ursula zlobí. A má přijet Micke.

Otevřel dveře do zasedací místnosti. Ursula byla ještě na místě činu, ale ostatní už tam seděli. Billy je všechny svolal. Torkel se posadil na židli a kývl mu na znamení, že může začít. Projektor u stropu vrčel, a tak Torkel předpokládal, že se budou dívat na další nahrávky z bezpečnostních kamer. Nemýlil se. Zprava do záběru pomalu přišel Roger.

„Ve 21.29 byl Roger tady.“ Billy zakroužkoval ulici na nástěnné mapě. „Víc než kilometr od Gustavsborgsgatan. Jak vidíte, přejde ulici a zmizí. Myslím tím opravdu zmizí.“ Billy dálkovým ovladačem přetočil nahrávku zpět a zastavil obraz přesně před tím, než se Roger ztratil za zaparkovaným autem.

„Zahne do Spränggränd. Je to slepá ulice a končí chodníčky, které se rozbíhají do tří stran.“ Billy tužkou ukázal místo na mapě. „Prohlédl jsem si nahrávky ze všech kamer, které leží na sever a západ od Spränggränd. Není jich moc. Roger se na žádné z nich neobjevil, tak jsem zkoušel, jestli se třeba neotočil a nevrátil zpátky. Nic. Viděl jsem víc nicneříkajících ulic, než je za jeden život zdrávo. Tohle je poslední záběr Rogera Erikssona.“

Všichni se dívali na pozastavený obraz na zdi. Torkelova špatná nálada klesla ještě o několik dalších stupňů, pokud nálada klesá o stupně. Každopádně se ještě zhoršila.

„Pokud zůstaneme u toho, že pokračoval rovně na sever, co tam je?“ zeptala se Vanja. Torkel byl vděčný, že v týmu je pořád ještě někdo, kdo se snaží vymámit z jalové krávy tele.

„Na druhé straně silnice E18 je čtvrť Vallby, většinou jsou tam velké komplexy činžovních domů.“

„Má k té čtvrti nějaký vztah? Nebydlí tam třeba nějaký jeho kamarád nebo tak něco?“ Billy zavrtěl hlavou. Sebastian vstal a zamířil k mapě.

„Co je tady tohle?“ ukázal na větší samostatnou budovu, která stála asi dvacet metrů od konce ulice Spränggränd.

„To je motel.“

Sebastian začal přecházet po místnosti a tiše přitom mluvil, jako by promlouval spíš sám k sobě.

„Roger a Lisa chvíli předstírali vztah. Lisa řekla, že Roger se scházel i s někým jiným, ale nevěděla, kdo to byl. Dělal kolem toho velké tajnosti.“ Sebastian znovu přešel k mapě a zabodl prst do piktogramu motelu.

„Podle Johana prý Roger hodně mluvil o sexu. Motel je pro tenhle typ schůzek ideální místo.“ Přejel pohledem po ostatních třech.

„Ano, mluvím z vlastní zkušenosti.“ Významně se podíval na Vanju. „Tedy ne zrovna s tímhle motelem, i když, ještě jsme spolu neskončili.“ Vanja mu věnovala jen unavený pohled. Za dnešek druhá sexuální narážka. Ještě jednou a postará se o to, aby vyletěl z vyšetřování tak rychle, že si ani neuvědomí, co se stalo. Nahlas ale nic neřekla, proč by ho měla varovat? Torkel zkřížil ruce na prsou a skepticky se na Sebastiana zadíval.

„Nepřijdou ti schůzky v motelu trochu… pokročilé na někoho, komu je šestnáct? V tomhle věku se spíš scházejí u někoho doma, ne?“

„Možná to z různých důvodů nešlo.“

Všichni mlčeli. Stejně skepticky jako Torkel se na Sebastiana dívali i Vanja s Billym. Sebastian rozhodil ruce.

„Ale no tak! Máme tady nadrženého šestnáctiletého kluka a motel. To stojí aspoň za ověření, ne?“ Vanja vstala.

„Billy.“

Billy přikývl a společně odešli z místnosti.

Levný motel Edins postavili v šedesátých letech. Teď byl zanedbaný a působil zašle. Na zbytečně velkém parkovišti stála jen tři auta. Budova byla navržená kompletně podle amerického vzoru, tvořila ji dvě dlouhá podlaží s vnějšími schodišti. Do každého pokoje vedly dveře přímo z parkoviště. Uprostřed budovy byla malá recepce, před níž svítila neonová cedule „Volné pokoje“. Billy i Vanja si pomysleli, že už to bude hodně dlouho, co byla cedule naposledy zhasnutá. Pro tajnou schůzku to bylo dokonalé místo.

Dovnitř vešli dvoukřídlými prosklenými dveřmi s ručně psanou cedulí „Nepřijímáme American Express“. V recepci byla poměrně tma. Tvořil ji vysoký zahnutý pult z tmavého dřeva, špinavý tmavě modrý koberec, který pokrýval celou podlahu, a dvě křesla s kulatým stolkem. Místnost působila stísněným a zakouřeným dojmem, nic s tím nezmohl ani vrčící stolní větráček, který stál na pultu. Za pultem seděla žena, které mohlo být tak padesát pět let, s dlouhými, nejspíš odbarvenými vlasy. Četla si jeden z nejlevnějších bulvárních plátků, v němž bylo namačkáno co nejvíc obrázků a jen málo textu. Vedle ní leželo dnešní vydání Aftonbladetu. Otevřené na článku o vraždě Rogera. Vanja ho dnes už také zahlédla. Nebylo v něm nic nového kromě vyjádření ředitele Palmlövského gymnázia o tom, že se na jeho škole proti šikaně a vyloučení z kolektivu aktivně bojuje a že Roger u nich konečně nalezl útočiště. Vanju ta spousta lží skoro

znechutila. Žena se na nově příchozí podívala.

„Dobrý den, jak vám můžu pomoct?“ Billy se na ni usmál.

„Byla jste minulý pátek v práci?“

„Proč?“

„Jsme od policie.“

Billy s Vanjou vytáhli průkazy a ukázali jí je. Trochu omluvně přikývla. Vanja vyndala Rogerovu fotku a položila ji pod lampu, aby na ni žena dobře viděla.

„Poznáváte ho?“

„Jo, z novin.“ Žena položila ruku na otevřené noviny. „Píše se o něm každej den.“

„Ale nepamatujete si, že by byl tady?“

„Ne, měla bych snad?“

„Myslíme si, že tu možná minulý pátek byl. Těsně před desátou.“ Žena za pultem zavrtěla hlavou.

„Ale my neznáme úplně každého hosta, většinou jen toho, který platí. Mohl být u někoho na pokoji.“

„A byl na pokoji?“

„Nevím o tom. Jen říkám, že tam být mohl.“

„Potřebovali bychom vědět o hostech z toho večera víc.“

Žena se na ně nejdřív zadívala skepticky, ale po chvilce udělala dva kroky ke stařičkému počítači. Ten je starý aspoň osm let, všiml si Billy. Možná víc. Vykopávka. Žena začala ťukat do nažloutlé klávesnice.

„Takže to máme noc z pátka na sobotu, dohromady jsme měli obsazených devět pokojů.“

„Všech devět bylo obsazených v půl desáté?“

„Myslíte večer?“

Billy přikývl. Žena se znovu zadívala do počítače. Po chvíli našla, co hledala.

„Ne, to jich bylo jen sedm.“

„Potřebujeme všechny informace, které o těch hostech máte.“ Žena ustaraně svraštila čelo.

„Jsem si celkem jistá, že na to potřebujete nějaké povolení, nebo ne? Nějaký formulář?“ Vanja se k ní předklonila.

„Ani bych neřekla.“

Ale recepční byla rozhodnutá. Ne že by toho tolik věděla o zákonu o odposleších a podobných věcech, ale v televizi viděla, že policie vždy na všechno potřebuje nějaké povolení. Nemusí jim o svých hostech nic říkat jen proto, že ji o to požádali. Bude trvat na svém.

„Ale jo. Musíte mít povolení.“

Vanja se rozčileně podívala na ni, pak na Billyho.

„Fajn, vrátíme se s povolením.“

Žena spokojeně přikývla. Tak to má být. Ochránila soukromí svých hostů a tím celou svobodu projevu. Policistka ale pokračovala.

„A s sebou si přivedeme obchodního inspektora. A možná taky někoho z hygieny. Určitě pod vás spadá i ta restaurace, ne?“

Žena za pultem se na Vanju podívala trochu nejistě. To přece nemohou udělat? Policista se kolem sebe rozhlížel, přikyvoval a vážně dodal:

„Neměli bychom zapomenout na požární ochranu. Bude tu třeba prověřit pár nouzových východů, jak tak koukám. Když vám hosté motelu tak leží na srdci.“

Zamířili ke dveřím. Žena za pultem zaváhala.

„Počkejte. Nechci vám přidělávat práci. Můžu vám vytisknout kopii záznamů.“

Hloupě se na policisty usmála. Pohled jí přitom padl na otevřené noviny. Najednou ho poznala. Byl to zvláštní pocit. Napětí a triumf. Šance nasbírat plusové body. Možná budou ochotní zapomenout na tu hygienu. Obrátila se na policistku, která šla k ní.

„Tady ten tu byl minulý pátek.“ Policistka k ní zvědavě přistoupila.

„Co to říkáte?“

„Říkám,“ ukázala recepční na otevřené noviny, „že tady ten tu minulý pátek byl.“ Vanja sebou trhla, když uviděla, na čí fotku žena ukazuje.

V zasedací místnosti zavládlo napětí, jaké tam ještě nezažili. Vyvstala spousta otázek, případ se otevřel několika různými směry a najednou si museli začít určovat priority. Poslední novinkou bylo tvrzení recepční z motelu, která si byla jistá tím, že onoho pátku viděla v motelu ředitele Palmlövského gymnázia

Ragnara Grotha. A že to nebylo poprvé. Chodil tam pravidelně. Vždy zaplatil v hotovosti a říkal si Robert a nějak dál. V ten pátek ho letmo zahlédla venku, měl namířeno k pokojům na západní straně, sám se ale nezapsal. Recepční vždy předpokládala, že sem ten muž chodí za milenkou. Spousta lidí motel využívala

za tímto účelem. V reklamním sloganu to zrovna neměli, ale byl to prostě fakt. Sebastiana to hřálo u srdce, bylo to čím dál lepší, ještě se může ukázat, že pedantský ředitel Groth má máslo na hlavě. Torkel se podíval na Vanju a Billyho a pyšně pokýval hlavou.

„Fajn, dobrá práce. To znamená, že ředitel je pro nás jasná priorita. Podle mě je velmi pravděpodobné, že se toho večera, kdy Rogera zavraždili, on i Roger nacházeli na stejném místě.“

Billy vytáhl fotku Ragnara Grotha a podal ji Torkelovi.

„Můžeš to dát na tabuli? Ještě jsem ho nestihl proklepnout, ale zajímavé je, že jak Roger, tak Peter Westin měli k řediteli vztah. Westin měl smlouvu se školou a Roger k Westinovi chodil do ordinace.“

Torkel připnul ředitelovu fotku na tabuli a nakreslil od ní jednu spojnici k Rogerovi a druhou k Westinovi.

„Možná bychom měli za naším ředitelem ještě jednou zajít. S několika novými otázkami,“ otočil se Torkel na ostatní. Chvíli bylo ticho.

„Já myslím, že bychom měli postupovat opatrně, nasbírat víc informací, než ho s tím budeme konfrontovat,“ přerušil mlčení Sebastian. „Zatím se ukázalo, že má velký talent na zamlčování relevantních informací. Takže čím víc toho budeme vědět, až za ním půjdeme, tím bude pro něj těžší se vykrucovat.“

Vanja přikývla. Došla ke stejnému závěru.

„Zvlášť když o Peteru Westinovi zatím víme málo. Ještě nevíme ani to, jestli je skutečně tím mrtvým z ložnice, ani jak ten požár začal,“ pokračovala Vanja sama. „Ursula je pořád ještě v Rotevägen a slíbila, že co nejdříve přinese předběžnou zprávu.“

„Co vloupání do ordinace, nějaké novinky?“ přerušil ji Torkel a podíval se na ni.

„Ne, nenašly se ani technické důkazy, ani diář. Takže tam jsme na mrtvém bodě. Westinův kolega mi řekl, že si Westin nevedl zrovna podrobné záznamy. Nanejvýš si poznamenal nějaké heslo, které by si v takovém případě zapsal právě do toho diáře, co se ztratil.“

„My fakt nemáme štěstí,“ povzdechl si Billy.

„Ne, ale o to tvrději musíme pracovat,“ odpověděl Torkel a vyzývavě se podíval na svůj tým. „Štěstí přichází s tvrdou prací, to víme. V tuto chvíli vycházíme z toho, že vloupání má něco společného s požárem a že diář Petera Westina byl ukraden kvůli něčemu, co v něm bylo napsáno. Tak to bude, dokud nedokážeme opak. Požádal jsem Hanserovou, aby na místo poslala pár hlídek. Poptají se v okolí ordinace, jestli tam někdo v noci neviděl něco podezřelého.“

„A co Axel Johansson, jak to jde s ním?“ kývl Billy směrem ke školníkově fotce v rohu tabule. „Zjistili jsme něco?“

Torkel se zasmál a zavrtěl hlavou.

„No, tady nás předběhl náš oblíbenec Thomas Haraldsson a tak trochu si zapátral na vlastní pěst.“

„Jak to myslíš?“

„Kde bych tak měl začít…“

„Můžeš začít tím, že mi dáš za pravdu. Měli jsme ho od případu odstřihnout, hned jak jsme se s ním tehdy setkali na vrátnici, nebo ne?“ řekla Vanja s pousmáním. Torkel přikývl.

„Jo, Vanjo, to jsme měli.“

Na dveře zaťukal policista v uniformě, strčil hlavu do místnosti a sháněl se po Vanje a Billym. Každému dal jednu obálku. Billy do té své nakoukl.

„Budeme to teď procházet?“ pohlédl tázavě na Torkela.

„Co to je?“

„Předběžné informace o hostech motelu, na které bychom se podle mě a Vanji měli podívat blíž.“ Torkel přikývl.

„Určitě. Ale abychom to uzavřeli, o Axelu Johanssonovi nemáme žádné nové zprávy. Kvůli Haraldssonovi teď ví, že ho hledáme. Takže hrozí, že odjel z Väster?su. Hanserová slíbila, že nasadí všechny síly, aby ho našli, tak to teď necháme na ní. Ještě bych měl dodat, že se za Haraldssona opravdu stydí.“

Zatímco Torkel mluvil, přešel Billy k tabuli a začal vytahovat nové fotografie. Nechal Torkela domluvit a začal.

„Fajn, takže v pátek večer kolem deváté bylo pronajatých celkem sedm pokojů. Vyloučili jsme tři rodiny s dětmi a jeden starší pár, který zůstal až do pondělka. Nezdá se nám pravděpodobné, že by Roger nebo Ragnar Groth chodili na návštěvu za rodinami s dětmi nebo za tím párem. Takže pro tuto chvíli je odkládáme stranou a jsou pro nás zajímavá tři jména.“

Billy začal věšet na nástěnku fotky. Byly tam dvě ženy a jeden muž.

„Malin Stenová, 28 let, Frank Clevén, 52 let, a Stina Bokströmová, 46 let.“ Ostatní se přisunuli blíž, aby si mohli zvětšené pasové fotky lépe prohlédnout.

Malin Stenová, rozená Ragnarssonová, byla z hostů nejmladší, pohledná a měla dlouhé a vlnité tmavé vlasy. Podle informací, které získali, se nedávno provdala za nějakého Williama Stena. Na fotografii uprostřed byl Frank Clevén, otec tří dětí, který bydlel v Eskilstuně. Měl krátké tmavé vlasy, které mu začínaly ustupovat z čela a skrání. Ostře řezaný obličej ošlehaný větrem. Na fotce působil odhodlaným dojmem. Poslední byla Stina Bokströmová, úzký obličej s krátkými blond vlasy, hranaté rysy. Svobodná. Billy ukázal na tmavovlasou ženu.

„Podařilo se mi zastihnout Malin Stenovou, je to osmadvacetiletá obchodní zástupkyně, která v motelu přespávala po své pracovní schůzce v centru Väster?su. Uvedla, že nic neviděla a šla si brzy lehnout. Bydlí ve Stockholmu. S těmi ostatními jsem zatím ještě nemluvil, ale jak vidíte, nebydlí ani jeden z nich ve Väster?su, aspoň podle evidence obyvatel.“

Torkel přikývl a obrátil se k celé skupině.

„Tak fajn, musíme se spojit s těmi zbylými dvěma hosty. Vycházejme z toho, že možná mají co skrývat. To se týká i Malin.“

Všichni kromě Vanji přikývli. Ta listovala papíry, které právě dostala. Potom vzhlédla.

„Promiňte, ale myslím si, že tohle počká.“

Všichni v místnosti se k ní otočili. Dokonce i Sebastian. Vanja si užívala, že je středem pozornosti, a než pokračovala dál, udělala efektní pauzu.

„Napadlo mě, že proti Rogerovi byla použita zbraň ráže dvaadvacet. Čili klasická zbraň pro sportovní střelbu, ne?“

Torkel na ni netrpělivě hleděl.

„No?“

„Právě jsem dostala seznam členů Väster?ského všeobecného střeleckého klubu.“

Vanja znovu udělala pauzu, a když přejížděla pohledem z jednoho na druhého, neubránila se potěšenému úsměvu.

„Náš milý ředitel Ragnar Groth je od roku 1992 členem. Podle všeho velmi aktivním členem.“

Střelecký klub sídlil na severu blízko letiště. Byla to dřevěná budova podobná kasárnám, která dřív určitě patřila armádě. Byly tu jak otevřené, tak kryté střelnice, a když se sem Vanja, Sebastian a Billy blížili, slyšeli tlumené výstřely. Vanja volala klubovému tajemníkovi, který bydlel poblíž. Slíbil jí, že za nimi přijde a odpoví na pár otázek. Na schody vyšel asi pětačtyřicetiletý muž a pozdravil je. Měl na sobě košili s krátkými rukávy a obnošené džíny. Vypadal jako vysloužilý voják a představil se jako Ubbe Lindström.

Společně vešli do areálu střelnice a Ubbe je zavedl do jednoduché kanceláře, která sloužila jako administrativní místnost a zároveň sklad.

„Říkala jste, že jde o našeho člena?“ zeptal se Ubbe a posadil se do staré kancelářské židle.

„Ano, o Ragnara Grotha.“

„Aha, Ragnar. To je dobrý střelec. Dvakrát získal bronz na mistrovství Švédska.“ Ubbe přešel k přeplněným policím, vytáhl ohmataný pořadač a otevřel ho. Chvíli listoval ve velkém stohu papírů, až našel, co hledal.

„Je členem od roku 1992. Proč se na něj ptáte?“ Billy otázku ignoroval.

„Nechává si své zbraně tady v klubu?“

„Ne, má je u sebe doma. Jako většina členů. Co udělal?“

Opět na otázku nereagovali. Tentokrát se do diskuse vložila Vanja.

„Víte, jaké zbraně vlastní?“

„Má jich víc. Střílí jak závodně, tak na lovu. Má to co dělat s tím klukem z jeho školy? S tím mrtvým?“

Ubbe byl neodbytný. Sebastiana rozhovor přestal bavit a odešel z kanceláře. Na ignorování Lindströmových otázek nemuseli být tři. Billy se za Sebastianem ohlédl. Vanja dál tlačila na muže otázkami.

„Víte, jestli má nějakou zbraň ráže 22?“

„Má Brno CZ 453 Varmint.“

Aspoň že se Ubbe přestal ptát a začal odpovídat na otázky. Aspoň něco. Vanja si poznamenala typ zbraně do bloku.

„Jak to bylo? Bruno…?“

„Brno CZ. Lovecká zbraň. Moc pěkná. Co máte vy? SIG Sauer P225? Glock 17?“

Vanja se na Ubbeho podívala, ten člověk opravdu s oblibou zakončoval každou svou odpověď otázkou. Tentokrát mu mohla posloužit.

„SIG Sauer. Je to jediná dvaadvacítka, ke které má Ragnar přístup?“

„Aspoň co já vím. Proč? Toho kluka zastřelili?“

Sebastian se vydal dlouhou chodbou a brzy došel do společenské místnosti s kávovarem a velkou otlučenou lednicí. Místnosti vévodily dvě velké prosklené skříně plné pohárů a medailí. Před skříněmi stálo pár obyčejných židlí a stolů popálených od cigaret, které pocházely z dob, kdy muži se zbraní nemuseli vycházet ven, aby si mohli zakouřit. Sebastian se v místnosti rozhlédl. U jednoho stolu seděla asi třináctiletá dívka, před sebou měla kelímek coly a skořicovou pletýnku. Dívala se na něho lhostejným pohledem teenagera. Sebastian jí kývl na pozdrav. Přešel ke skříni s poháry zlatavé barvy. Fascinovalo ho, jak jsou vítězové všech sportovních disciplín vytrvale odměňováni absurdně velkými zlatými poháry. Jako kdyby měli sportovci extrémně nízké sebevědomí a v nitru chápali, jak moc je činnost, které se věnují, bezvýznamná. Způsob, jakým se snaží tento fakt popřít a dokázat světu, že je jejich působení přece jen důležité, má pak za následek hotovou záplavu pohárů. Jak co do velikosti, tak co do lesku.

Na stěnách visely fotografie jednotlivých střelců i celých skupin. Tu a tam se mezi nimi vyskytl zarámovaný plakát nebo novinový článek. Prostě klasická klubovna. Sebastian si namátkou prohlédl fotografie na stěnách. Většinou na nich byli hrdí muži se zbraní, kteří se zeširoka usmívali do objektivu. Pomyslel si, že na těch úsměvech je něco trapně nepřirozeného. Opravdu je to taková sláva držet tu zbraň a pohár? V zádech ucítil dívčin pohled a otočil se na ni. Stále na něj suše hleděla. Pak poprvé promluvila.

„Co děláte?“

„Pracuju.“

„Jako co?“

Sebastian na ni krátce pohlédl.

„Jsem policejní psycholog. Co děláš ty?“

„Za chvíli mám trénink.“

„To se smí už v tomhle věku?“ Dívka se zasmála.

„Nestřílíme se navzájem.“

„Ještě ne… Baví tě to?“ Dívka pokrčila rameny.

„Je to větší sranda než honit nějakej blbej míč. Baví vás bejt policejní psycholog?“

„Jak kdy. Radši bych střílel na věci jako ty.“

Dívka se na něj mlčky zadívala a pak se vrátila ke své skořicové pletýnce. Rozhovor byl podle všeho u konce. Sebastian znovu upřel pohled na stěnu. Upoutala ho fotografie šesti šťastných mužů, kteří stáli kolem jednoho příliš velkého poháru. Na zlaté destičce byl tento okamžik označen jako MISTROVSTVÍ ŠVÉDSKA 1999, BRONZ. Sebastian si snímek prohlédl zblízka. Zaměřil se na jednoho z těch šesti mužů. Stál v pravém rohu a tvářil se obzvlášť šťastně. Široký úsměv. Spousta zubů. Sebastian snímek odhodlaně sundal a odkráčel.

Než Ursula odjela z Rotevägen, dospěla se Sundstedtem k přesvědčení, že požár v domě Petera Westina byl založen úmyslně. Nepochybně začal v ložnici. Na zdi za postelí a na podlaze vedle ní byly stopy svědčící o tom, že požár vypukl s intenzitou výbuchu. Poté, co se oheň zakousl do zdí, pustil se lačně i do střechy, a když v ložnici žárem popraskaly okenní tabulky, dostalo se mu dalšího přísunu kyslíku. Kolem postele však nebylo nic, co by přirozeně umožnilo tak rychlé rozšíření požáru. Když to místo prohledali blíž, našli jasné stopy po urychlovači. Takže žhářství. Vlastní příčina Westinovy smrti byla dosud neznámá, ale Sundstedtovi se podařilo vyzdvihnout tělo zpod trosek. Trvalo to několik hodin, protože hasiči nejdřív museli poškozenou podlahu zezdola podepřít. Ursula se postarala, aby tělo opatrně zabalili do vaku, a rozhodla se, že pojede na patologii také, aby se pitvy mohla účastnit osobně. Sundstedt slíbil, že svou zprávu dodá co nejdříve.

Na patologii sice trochu povytáhli obočí nad její přítomností, ale o to se nestarala. Ursula se rozhodla, že tentokrát bude neustále první u míče. Jinak by se z toho pro kriminálku mohla stát opravdová noční můra. Porovnání se zubní kartou, kterou si vyžádala, rychle potvrdilo, že tělo nalezené v napůl shořelém domku skutečně patří Peteru Westinovi. Ursula tím pádem měla jistotu, že z jedné vraždy jsou dvě a že teď mají co do činění s dvojnásobným vrahem. Věděla také, že člověk, který je schopen zabít dvakrát, to klidně udělá znovu a znovu. Pokaždé to pro něj bude o něco snazší.

Zavolala Torkelovi.

Billy a Vanja se s Ubbem Lindströmem o moc dál nedostali. Čím déle spolu mluvili, tím víc přecházel do obranné pozice. Dostali z něj to nejdůležitější: ředitel Ragnar Groth měl zbraň, která se přinejmenším svou ráží shodovala s tou, která Rogera připravila o život. Ubbe se je neustále pokoušel donutit, aby prozradili, proč se o jednoho z nejvěrnějších a nejúspěšnějších členů klubu zajímají. Čím příkřeji mu odpovídali, tím byl úsečnější a méně ochotný k rozhovoru. Vanja pochopila, že Ragnar Groth a Ubbe nejspíš budou víc než jen známí z klubu. Měla pocit, že jsou přátelé, a zneklidnilo ji riziko toho, že jakmile odejdou, Ubbe Lindström svému příteli zavolá a řekne mu o jejich návštěvě.

„Jistě víte, že si každých pět let musíte obnovovat zbrojní licenci. Pokud zjistím, že tenhle náš důvěrný rozhovor nezůstal jen mezi námi, tak…“ Vanja nechala větu nedořečenou.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se klubový tajemník rozčileně. „Chcete mi vyhrožovat?“ Billy se na něj usmál.

„Chce jen říct, že tenhle rozhovor zůstane mezi námi. Nebo snad ne?“

Ubbe se zamračil a rozzlobeně přikývl. Aspoň to zkusili a on byl varován. V tu chvíli se do místnosti přiřítil Sebastian.

„Ještě jedna věc.“ Položil před Ubbeho zarámovanou fotografii. Horlivě na něco na snímku ukázal. „Kdo to je? Ten úplně vpravo?“

Ubbe se předklonil a fotografii si prohlédl. Billy a Vanja byli o trochu rychlejší a koutkem oka zahlédli muže se širokým úsměvem.

„To je Frank. Frank Clevén.“

Vanja i Billy ho okamžitě poznali. Jeho fotografie už visela na bílé tabuli na stanici. Samozřejmě že tam se tak široce neusmíval, ale byl to bezpochyby on, Frank Clevén, který si minulý pátek pronajal pokoj v jednom zašlém motelu.

„Je také členem vašeho klubu?“

„Byl. Odstěhoval se z města rok po tomhle mistrovství. Teď bydlí v Örebro, myslím. Nebo v Eskilstuně. Je do toho taky namočený?“

„Nikdo není do ničeho namočený. Myslete na licenci,“ odpověděla mu stručně Vanja a spolu s ostatními zamířila pryč. Trojice šla k autu o poznání rychleji než obvykle. Tento den byl čím dál lepší.

Frank Clevén bydlel v ulici Lärkvägen v Eskilstuně. Tam ale Billymu nikdo nebral telefon a podle databáze Frank neměl mobil, nebo aspoň ne registrovaný na své jméno. Po chvíli Billy našel jméno společnosti, kde byl Frank zaměstnaný: Stavby H & R. Pracoval jako stavební inženýr a měl služební mobil. Tak mu zavolal. Franka velmi překvapilo, že ho shání policie, ale Billy zdůraznil, že mu chtějí jen položit několik otázek.

Rádi to udělají osobně. Za třicet minut.

Vlastně na tom trvají.

Vanja a Sebastian už byli v půli cesty do Eskilstuny, když jim Billy, který zůstal na stanici, volal. Přečetl jim o Franku Clevénovi krátký záznam z evidence. Nebylo tam toho nijak moc. Padesát dva let, ženatý, tři děti, narozen ve Västerviku, jako dítě se přestěhoval do Väster?su, chodil na čtyřleté technické gymnázium, na vojně sloužil u útvaru KA3 Gotland, od roku 1981 měl zbrojní průkaz na pistoli i pušku, nikdy nebyl trestán a není veden v registru dlužníků. Zkrátka nic, čeho by se mohli chytit. Ale dal jim jeho adresu.

Těsně před Eskilstunou zahnuli na staveniště, kde vznikalo nové obchodní centrum. V tu chvíli to tam zrovna nevypadalo jako v budoucím chrámu konzumu, zatím tu ze země jen čněly traverzy v místech, kde budou stát zdi. Ale velký půdorys už byl v podstatě jasný. V dálce viděli několik dělníků, které

zaměstnával velký žlutý stroj. Sebastian s Vanjou zamířili ke stavebním buňkám stojícím opodál. Narazili na člověka, který byl podle všeho stavbyvedoucím.

„Hledáme Franka Clevéna.“ Muž přikývl a ukázal na prostřední buňku.

„Naposledy jsem ho viděl tamhle.“

„Díky.“

Vanja a Sebastian šli dál.

Frank Clevén patřil k lidem, kteří vypadají lépe ve skutečnosti než na fotografii. Jeho obličej měl pěkné rysy, i když pokožka byla ošlehaná častým pobytem venku. Když Vanje a Sebastianovi podával ruku, zamžoural na ně čilýma očima Marlboro Mana. Za celou dobu jim ale ani jednou neukázal svůj široký úsměv. Navrhl, že si mohou promluvit v jeho malé kanceláři ve stavební buňce, tam je nikdo nebude rušit. Oba tedy šli za ním a Vanja měla pocit, že Frank při každém kroku po praskajícím štěrku trochu víc věší ramena. Byli na správné stopě, cítila to v kostech.

Konečně.

Clevén otevřel dveře a pustil je dál. Vešli do těsné místnůstky, kam pronikalo dvěma zaprášenými okénky šedé denní světlo. Byla tu cítit připálená káva. V předsíni, která byla společná pro dvě sousední místnosti, stál zapnutý kávovar. Clevénova místnost byla vpředu. Jediné zdejší zařízení tvořil neosobní psací stůl se stohy výkresů a židle. Zdi byly holé až na pár nalepených papírků se starými poznámkami a loňský kalendář z obchodního řetězce ICA. Clevén se podíval na policisty. Ti zůstali stát, i když jim nabídl, ať se posadí. I on zůstal stát.

„Jsem zrovna trochu v presu, takže bychom to měli vzít rychle,“ pokoušel se Clevén mluvit klidně, ale nedařilo se mu to. Sebastian si všiml, že se nad horním rtem potí. V místnosti horko nebylo.

„My máme času na rozdávání, takže bude záležet na vás, jak dlouho to bude trvat,“ odpověděl mu Sebastian, aby ještě jasněji ukázal, že tato schůzka nebude probíhat podle Frankových pravidel.

„Ani nechápu, proč tu jste. Váš kolega mi jen řekl, že se mnou potřebujete mluvit.“

„Když se posadíte, tak vám moje kolegyně všechno řekne.“ Sebastian se podíval na Vanju a ta přikývla, ale čekala, až si Clevén sedne. Po chvilce ticha se Clevén rozhodl, že jim přece jen vyhoví. Posadil se. Na samý kraj židle. Jako na jehlách.

„Můžete nám říct, proč jste se minulý pátek ubytoval v motelu ve Väster?su?“ Podíval se na ně.

„V žádném motelu jsem se minulý pátek neubytoval. To říká kdo?“

„To říkáme my.“

Vanja se odmlčela. V této fázi začínali vyslýchaní většinou mluvit sami od sebe. Když je postavili před fakta. Určitě mu dojde, že by nejeli do Eskilstuny, kdyby si nebyli úplně jistí. Potvrdit, nebo začít vysvětlovat, takové většinou byly reakce vyslýchaných. Nebo se ještě dala zvolit třetí cesta. Mlčení. Clevén si vybral třetí možnost. Zatěkal pohledem z Vanji na Sebastiana, ale neřekl ani slovo. Vanja si povzdechla a předklonila se.

„S kým jste se setkal? Co jste tam dělal?“

„Říkám vám, že jsem tam nebyl.“ Díval se na ně téměř prosebně. „To si mě s někým pletete.“

Vanja se podívala do svých záznamů. Něco si pro sebe zabručela. Protahovala to. Sebastian z Clevéna nespustil oči. Ten polkl, jako by měl sucho v krku. Na čele u kořínků vlasů mu vyrazila kapka potu. V místnosti pořád nebylo horko.

„Vy nejste Frank Clevén, rodné číslo 580518?“ zeptala se Vanja neutrálním tónem.

„Jsem.“

„Nezaplatil jste minulý pátek platební kartou 779 korun za pokoj?“ Clevén zbledl.

„Někdo mi ji ukradl. Kartu mi někdo ukradl.“

„Ukradl? Ohlásil jste to? A jestli ano, tak kdy?“

Odmlčel se. Mozek mu běžel na plné obrátky. Kapka potu mu stekla po tváři, která znatelně zbledla.

„Neohlásil jsem to.“

„Nechal jste ji zablokovat?“

„Možná jsem na to zapomněl, nevím…“

„Ale no tak, vážně si myslíte, že budeme věřit, že vám někdo ukradl kartu?“

Žádná odpověď. Vanja cítila, že je načase, aby Frank Clevén pochopil, jak zle to s ním v tuto chvíli vypadá.

„Vyšetřujeme vraždu. To znamená, že cokoliv, co nám řeknete, si několikrát ověříme. Takže se ptám ještě jednou, byl jste minulý pátek v motelu ve Väster?su? Ano, nebo ne?“

Clevén vypadal, že je téměř v šoku.

„Vyšetřujete vraždu?“

„Ano.“

„Ale já jsem nikoho nezabil!“

„Co jste tedy dělal?“

„Nic. Neudělal jsem nic.“

„Byl jste ve Väster?su v noc vraždy a popíráte to. Mně to zní trochu podezřele.“

Clevén sebou trhl, celé jeho tělo se ošilo. Stěží se na ty dva, co stáli před ním, dokázal podívat. Sebastian rychle vstal.

„Kašleme na to. Zajedu k vám domů a zeptám se, jestli něco neví vaše žena,“ řekl Sebastian a otočil se na Vanju: „Zůstaneš tady s ním?“

Vanja přikývla a podívala se na Clevéna, který sledoval, jak Sebastian pomalu míří ke dveřím.

„Ona nic neví,“ vyrazil ze sebe.

„Možná ne, ale třeba bude vědět, jestli jste byl doma. Ženy mají takové věci celkem v malíčku.“ Sebastian se zeširoka usmál, aby ukázal, jak ho těší pouhé pomyšlení na to, že pojede za Clevénovou ženou a

dětmi a bude se vyptávat. Stihl ujít několik kroků ke dveřím, než ho Clevén zadržel.

„Fajn, byl jsem v tom motelu.“

„Aha.“

„Ale moje žena nic neví.“

„Ano, to jste říkal. S kým jste se tam setkal?“ Žádná odpověď.

„S kým jste se tam setkal? Můžeme tady sedět celý den. Můžeme zavolat policejní auto a nechat vás odvézt v poutech. Je to na vás. Ale jednu věc byste měl vědět, my se nakonec všechno dozvíme.“

„Nemůžu vám to říct. To nejde. Bude to dost špatný i pro mě, když se to provalí, natož pro něj…“

„Pro něj?“

Frank ztichl a zahanbeně přikývl. Sebastianovi to do sebe najednou všechno zapadlo. Střelecký klub.

Frankův zahanbený pohled. Prolhané Palmlövské gymnázium.

„Setkal jste se tam s Ragnarem Grothem, je to tak?“ Frank tiše přikývl.

Jeho pohled padl na zem. Jeho svět tamtéž.

Na zpáteční cestě autem Sebastian s Vanjou téměř jásali.

Frank Clevén a Ragnar Groth spolu měli poměr už delší dobu. Našli se ve střeleckém klubu. Před čtrnácti lety. Nejdřív je to bavilo, a po nějaké době je to úplně pohltilo. Ničilo. Clevén se dokonce odstěhoval z Väster?su, aby unikl tomu, za co se tak styděl. Byl přece ženatý. Měl děti. Nebyl homosexuál. Ale nedokázal se toho vzdát. Bylo to jako jed.

Požitek. Sex.

Stud.

Točili se v kruhu. Vídali se dál. Vždy to byl Groth, kdo zavolal a prosil o schůzku, ale Clevén ho nikdy neodmítl. Toužil po těch setkáních. Nikdy nebyli doma u Grotha. Jejich oázou se stal motel. Levný pokoj. Měkké postele. Clevén pokoj zamluvil a zaplatil. Doma si musel vymýšlet. Manželčino podezření vždy nějak odrazil. Pokud v motelu nezůstal přes noc, bylo to lehčí. Že přišel domů pozdě, se dalo vysvětlit lépe než to, že nepřišel vůbec. Ano, v ten pátek se sešli. Ve čtyři hodiny. Groth se ho nemohl nabažit.

Clevén odešel z motelu až před desátou. Groth se vytratil o necelou půlhodinu dřív.

Těsně po půl desáté.

V době, kdy kolem budovy pravděpodobně procházel Roger.

Celá pětice vnímala to očekávání, které viselo ve vzduchu. Poznali ho a vítali ho s radostí. Takto se cítili vždy, když dospěli k průlomu, když vyšetřování dostalo nový spád a v nejlepším případě zahlédli konec. Pár dní vedla všechna vodítka do slepých uliček, ale teď objevili milostné schůzky Ragnara Grotha v motelu a najednou si mohli hrát s úplně novými kousky skládanky. S kousky, které do sebe podle všeho dokonale zapadaly.

„Takže ředitel soukromé školy s křesťanským pojetím člověka a jeho žebříčku hodnot je homosexuál.“ Torkel přelétl pohledem svůj tým. Z očí, které se na něj dívaly, poznal, že skupinu ovládla nová energie.

„Není nijak přehnané se domnívat, že by byl ochotný zajít hodně daleko, aby to utajil.“

„Někoho zabít není jen zajít hodně daleko, to je pořádně přes čáru.“ To vyslovila Ursula. Vypadá unaveně, pomyslel si Torkel. Nejspíš celý den pracovala na požáru a na pravděpodobné vraždě Westina, ale stejně si v duchu položil otázku, jestli spala stejně špatně jako on.

„Nebylo v plánu, aby někdo zemřel.“ Sebastian se předklonil a z mísy si vzal hrušku. Nahlas si ukousl velké sousto.

„Nevycházíme snad z toho, že ten, kdo zabil Rogera Erikssona, zabil také Petera Westina?“ zeptala se Ursula. „Snad tady nikdo nevěří, že i to byla nešťastná náhoda?“

„To ne, ale trvám na tom, že Rogerova vražda nebyla v plánu.“ Sebastian pronesl ta slova při kousání do hrušky, takže mu nebylo moc rozumět. Počkal pár vteřin, dokousal a polkl. Zopakoval, co řekl.

„Trvám na tom, že Rogerova vražda nebyla naplánovaná. Zato máme co do činění s osobou, která velmi cílevědomě a systematicky udělá cokoliv, aby nám unikla.“

„Takže Rogerova vražda mohla být nešťastná náhoda, ale ten člověk je ochoten zabíjet, aby to nevyšlo najevo?“

„Ano.“

„Jak si to může srovnat?“ zeptal se Billy. „Myslím v hlavě.“

„Nejspíš si myslí, že jeho osoba je úplně nejdůležitější. Ne nutně kvůli němu samotnému. Může si myslet, že by nějakého jiného člověka nebo lidi poškodilo, kdyby ho zatkli. Někdo by kvůli němu trpěl. Může mít práci, o které si myslí, že by ji nikdo jiný nezastal, nebo nějaký úkol, který musí dokončit. Za každou cenu.“

„Sedí to na ředitele gymnázia?“ Otázku položila Vanja. Sebastian pokrčil rameny. Nedokázal po těch dvou krátkých setkáních Ragnara Grotha přesně odhadnout, ale ani ho nemohl úplně vyloučit. Zápal pro školu už Grothovi jednou zabránil podat trestní oznámení. Byl by ochotný zajít dál? Zcela určitě. Udělal by cokoliv? Nezbývá než se nechat překvapit. Sebastian to prozatím nechal otevřené.

„Mohl by to udělat.“

„Víme, jestli Ragnar Groth věděl, že Roger chodí k Westinovi?“ Ursula byla z pochopitelných důvodů zakousnutá do Westinovy stopy.

„Určitě to věděl.“ Billy se rozhlédl, aby mu ostatní dali za pravdu. „Westina si najala škola, určitě jim říkal, kdo využívá jeho služby. Musel dostávat zaplaceno.“

„To zjistíme.“ Torkel rozhovor přerušil, aby jim znovu nalezený entuziasmus náhodou nezodpověděl i otázky, které si ještě ani nestihli položit. V této fázi vyšetřování si přáli, aby všechno zapadlo na správné místo, ale museli se krotit. Přesně určit, co vědí, co je možné a pravděpodobné, a o čem nemají ani tušení.

„Sebastian s Vanjou sestavili možný scénář. My ostatní si je poslechneme a zaměříme se na ta místa, kde nesouhlasí fakta nebo technické důkazy. Souhlasíte?“

Všichni přikývli. Torkel se obrátil na Sebastiana a ten rukou naznačil, že začít má Vanja. Kývla, podívala se do svých záznamů a ujala se slova:

„Vidíme to takhle…

…Roger přichází k motelu. Po setkání s Leem Lundinem je naštvaný a smutný. Krvácí v obličeji a má pošramocené sebevědomí. Rukávem od bundy si utře poslední slzy. Zahne k motelu, je na cestě za člověkem, se kterým má domluvenou schůzku. Náhle se zastaví. Přiměje ho k tomu nějaký pohyb v jednom motelovém pokoji. Podívá se nahoru a spatří ředitele. Ragnar se otočí ke dveřím pokoje, ze kterého právě vyšel, a čísi ruka ho stáhne zpět. Ve škvíře mezi dveřmi se objeví muž, kterého Roger nezná, předkloní se a políbí Ragnara na ústa. Chvíli se zdá, že ředitel chce protestovat, ale pak Roger, který se schoval do stínu, vidí, že Ragnar velmi rychle podléhá a polibek opětuje. Když polibek skončí a dveře do pokoje se zavřou, rozhlédne se Ragnar opatrně kolem sebe.

Jestli se Roger měl s někým v motelu sejít, tak v tuhle chvíli rozhodně mění plány.“ Vanja se podívala na Sebastiana, který vstal ze židle a převzal od ní štafetový kolík. Začal přecházet po místnosti.

„Roger se přikrade na parkoviště…

…a když Ragnar přijde ke svému autu, Roger tam na něj čeká. Na rtech mu hraje sebevědomý úsměv. Řekne Ragnarovi, co právě viděl. Ragnar to popírá, ale Roger si za tím stojí. Pokud se nic nestalo, pak tedy nebude vadit, když to všem řekne? Roger vidí, jak se Ragnar zoufale snaží vymyslet nějaké řešení. Vidí to a užívá si to. Po setkání s Leem je příjemné mít na chvíli moc. Být tím silnějším. Dívat se, jak se Ragnar potí. Jak pro jednou trpí někdo jiný. Roger mu objasní, že může o ředitelových milostných výletech pomlčet, ale nebude to levné. Chce peníze. Spoustu peněz. Ragnar na to odmítá přistoupit.

Roger pokrčí rameny, v takovém případě to bude za čtvrt hodinky na Facebooku. Ragnar pochopí, že je jen krůček od toho, aby ztratil úplně všechno. Roger se otočí a chce odejít. Parkoviště je prázdné. Špatně osvětlené. Roger neodhadne, co všechno musí Ragnar bránit, a otočí se k němu zády. Ragnar udeří a Roger se kácí k zemi.

Dlouho nepršelo. Měli bychom zajet na to parkoviště před motelem a podívat se, jestli tam nenajdeme nějaké stopy.“

Ursula přikývla a do bloku si zapsala poznámku. Od chvíle, kdy našli Rogera, sice až na pár spadlých kapek nepršelo, ale myslet si, že se na poměrně frekventovaném parkovišti najdou téměř týden po případném zločinu fyzické důkazy, by byl víc než přehnaný optimismus. Ale zastaví se tam. Možná tam chlapec nebo ředitel něco ztratili…

Sebastian se podíval na Vanju, ta nahlédla do poznámek a znovu se ujala slova. Torkel tiše seděl. Nejen proto, že hypotéza, která mu rostla před očima, se skutečně zdála pravdivá. Také proto, že Sebastian nechal Vanju kus odříkat. Obyčejně se ve svitu Sebastianova slunce mohla vyhřívat jen jedna osoba.

Nedělil se. Vanja musela něco udělat správně.

„Ragnara stojí dost námahy dostat Rogera do auta…

…Neměl v plánu chlapci ublížit, ale nemohl ho nechat jít. Aby všechno řekl. Všechno zničil. Musejí spolu najít řešení přijatelné pro oba. Promluvit si o tom. Jako dospělí a racionální lidé. Ragnar náhodně jezdí po ulicích čím dál opuštěnějšími čtvrtěmi, je nervózní a potí se, vedle sebe má omráčeného chlapce.

Přemýšlí, jak se z této situace dostat, co má svému žákovi říct, až se probere. Snaží se tu noční můru pochopit, když vtom Roger přichází k sobě. Ragnar ani nestihne zahájit svou uklidňující a racionální řeč. Roger se na něj vrhne. Bije ho hlava nehlava. Ragnar musí zabrzdit. Auto zajede ke krajnici a zastaví, Ragnarovi se ale nepodaří chlapce uklidnit. Nejenže se všichni dozvědí, že ředitel šuká chlapy, Roger ho taky udá za ublížení na zdraví a za únos, sakra! Ragnar ani nestihne zareagovat a Roger už otevírá dveře od auta a leze ven. Naštvaně se vydá po špatně osvětlené silnici a snaží se zorientovat. Kde jsou? Kam ho ten pošahanej magor odvezl? Ragnarovi v žilách proudí adrenalin a tají před Rogerem svůj strach.

Reflektory auta před chlapce vrhají dlouhé stíny. Ragnar se vysouká ven, zavolá na něj, ale místo odpovědi uvidí jen vztyčený prostředník. Ragnar propadne zoufalství. Vidí, jak se celý jeho život tříští na kousky. Musí toho kluka zastavit. Nepřemýšlí. Jedná instinktivně. Oběhne auto, otevře zavazadlový prostor a vytáhne svou cvičnou zbraň. Rychlým naučeným pohybem zalící, zaměří utíkajícího chlapce v hledáčku a stiskne spoušť. Roger padá.

Neuběhne ani vteřina, než Ragnarovi dojde, co vlastně udělal. Šokovaně se rozhlédne. Nikdo nepřichází. Nikdo tu není. Nikdo nic neviděl ani neslyšel. Pořád ještě má šanci to zvládnout. Přežít.

Ragnar se přiřítí k chlapci, vidí, jak mu otvorem po kulce tryská ze zad krev, a ve svitu reflektorů pochopí dvě věci:

Chlapec je mrtvý.

Kulka je jako otisk prstu.

Chytne Rogera a odtáhne ho ze silnice. Do křoví. Z auta si přinese nůž. Rozkročí se nad chlapcem a odkryje díru po kulce. Bezmyšlenkovitě, jako když přepne na autopilota, Ragnar vyřízne srdce a vyjme kulku. Téměř překvapeně pohlédne na ten malý zakrvácený kousek kovu, který způsobil takovou zkázu. Pak se podívá na tělo, které leží pod ním. Kulka je sice pryč, ale nejlepší by bylo, kdyby mohl střelnou ránu zamaskovat úplně. Aby to vypadalo jako útok nožem. Pud sebezáchovy zcela vítězí a Ragnar začne jako smyslů zbavený bodat nožem…

Potom naloží Rogera do auta a odveze ho do Listakärru, potopí ho do tůňky a zbytek známe…“

Sebastian s Vanjou skončili. Byl to živý popis průběhu událostí. Ačkoli byl okořeněný myšlenkami a pocity zúčastněných, o kterých nemohli vědět, jestli jsou pravdivé, zněl Torkelovi jejich popis uvěřitelně. Šéf se rozhlédl po místnosti, sundal si brýle a složil je.

„Myslím, že bychom si měli promluvit s Ragnarem Grothem.“

„Ne, ne, ne, takhle to vůbec nebylo.“

Ragnar Groth zavrtěl hlavou, naklonil se nad stůl a odmítavě rozhodil pěstěnýma rukama. Tím pohybem k Vanje zavanul Hugo Boss. Stejná voda po holení, jakou používal Jonathan, pomyslela si letmo Vanja, nejspíš to jediné, co mají ti dva společného. Vanja řediteli právě předestřela úvod jejich teorie o tom, co se stalo v noc vraždy. Že se s Rogerem potkal na parkovišti a mohlo dojít k hádce. Toto tvrzení vyvolalo ředitelův horlivý odpor.

„A jak to tedy bylo?“

„Nijak to nebylo. Vůbec jsem Rogera v pátek nepotkal, už jsem vám to řekl.“

To opravdu udělal. Před necelou hodinou, když si pro něj přišli do školy. Ve chvíli, kdy se Vanja a Billy objevili v jeho kanceláři, vypadal unaveně a rozčileně. Jakmile mu řekli, proč za ním přišli, únava zmizela a nahradilo ji pobouřené nepochopení. Snad vážně nevěří tomu, že je do té tragické události nějak zapletený? Věřili, to pochopil, když ho požádali, aby s nimi jel na policejní stanici. Groth se jich zeptal, jestli je zadržený nebo zatčený nebo jak se tomu říká, ale Vanja ho ujistila, že se jedná pouze o rozhovor. Pak se ptal, jestli by si nemohli promluvit v jeho kanceláři jako minule a předminule, ale Vanja trvala na tom, že tentokrát budou hovořit na policejní stanici. Chvíli trvalo, než zařídil formality kolem tak jednoduché věci, jako je odchod z kanceláře a ze školy. Groth jim zdůrazňoval, že to nesmí budit dojem

zatčení. Vanja ho uklidnila. Nepoužijí pouta, žádní policisté v uniformě na ně nečekají a Groth může jet na sedadle spolujezdce v civilním autě. Když se jeden jeho kolega ptal, kam má namířeno, dokonce vymyslela záminku, proč Ragnara Grotha na stanici potřebují. Aby zjistili, jestli na pár záběrech z bezpečnostních kamer pozná nějaké mladíky. Když pak vyšli pod obří obraz Krista na fasádě školy, ředitel jí poděkoval za pomoc.

Ve vyslýchací místnosti postupně odmítl kávu, vodu, lékořicové bonbóny a právního zástupce. Poprvé si potřásl rukou s Torkelem a všichni tři se posadili. Vanja s Torkelem na jednu stranu stolu a Groth na druhou. Než se o stůl opřel rukama, otřel flekatou desku důkladně kapesníkem.

„Co to je?“ zeptal se, když si Vanja vzala ze stolu malé sluchátko.

„Tohle?“ Vanja ukázala na sluchátko a Groth přikývl. „To je sluchátko.“

„Koho tím posloucháte?“

Vanja se rozhodla neodpovědět, místo toho si sluchátko strčila do ucha. Groth se otočil a podíval se na příliš velké zrcadlo na zdi.

„Tam za tím je Bergman?“ Nedokázal potlačit náznak čiré nelibosti. Vanja opět raději neodpověděla. Ale ředitel měl pravdu. Sebastian byl v sousední místnosti, sledoval výslech a v případě potřeby mohl Vanje říct do sluchátka nějaký krátký komentář. Velmi rychle se shodli na tom, že Sebastian by u výslechu neměl být přítomen. Pravděpodobně bude už tak dost těžké přimět Ragnara Grotha, který se velmi dobře ovládá, aby se jim otevřel, a kdyby u toho byl Sebastian, který by ho popichoval, šlo by to ještě hůř.

Vanja zapnula diktafon položený na stole a řekla, kdo je přítomný v místnosti a kolik je hodin. Potom Ragnarovi vylíčila, jak Rogera sledovali na záznamech z bezpečnostních kamer, a vyložila mu jejich teorii, že Ragnar Groth potkal Rogera před motelem. Ředitel nejdřív poslouchal, aniž hnul brvou. Poprvé zareagoval, až když přišla řeč na motel. Pak tiše zavrtěl hlavou, zkřížil ruce na prsou a zaklonil se. Řeč jeho těla jasně říkala, že zaujímá odstup.

Od Vanji.

Od všeho, co říká. Od celé situace.

Teprve když Vanja domluvila, naklonil se nad stůl a odmítavě mávl rukama.

„Ne, ne, ne, takhle to vůbec nebylo.“

„A jak to tedy bylo?“

„Nijak to nebylo. Vůbec jsem Rogera v pátek nepotkal, už jsem vám to řekl.“

„Ale tou dobou jste v motelu byl?“ Ve vedlejší místnosti si Sebastian sám pro sebe přikývl. S oním místem a časem si ho spojit dokázali a bylo jasně vidět, že mu to dělá starosti.

Velké.

Tak velké, že ani neodpověděl Vanje na otázku. Ta to samozřejmě nevzdávala.

„Ta otázka byla řečnická, my víme, že jste v tom motelu v pátek večer v půl desáté byl.“

„Ale nepotkal jsem Rogera.“

„Ať mluví o Frankovi,“ řekl Sebastian do mikrofonu. Viděl, že Vanja ve vyslýchací místnosti jeho komentář slyšela, protože rychle vzhlédla k zrcadlové stěně. Sebastian povzbudivě přikývl, jako by ho mohla vidět. Vanja se naklonila nad desku stolu.

„Řekněte nám o Franku Clevénovi.“

Groth neodpověděl hned. Dal si načas a zpod rukávů saka povytáhl manžety od košile, aby z nich vyčnívaly přesně centimetr a půl. Pak se opřel a klidně se na Vanju a Torkela podíval.

„Je to starý přítel ze střeleckého klubu. Čas od času se scházíme.“

„A co děláte?“ zeptal se Torkel. Groth se obrátil k němu.

„Vzpomínáme na staré časy. Získali jsme spolu bronz na mistrovství Švédska, jak už možná víte. Většinou si dáme skleničku vína, občas si zahrajeme karty.“

„Proč se nescházíte u vás doma?“

„Většinou se sejdeme, když tudy Frank projíždí po cestě domů. V tom případě je motel nejvýhodnější.“

„Víme, že se s Frankem Clevénem scházíte v motelu kvůli sexu.“

Groth se otočil na Vanju a na vteřinu to vypadalo, že už to tvrzení se mu hnusí. Předklonil se a nespouštěl z ní oči.

„A to víte jak, smím-li se zeptat?“

„Frank Clevén nám to řekl.“

„Tak to lže.“

„Je ženatý a má tři děti. Proč by si vymýšlel, že jezdí do Väster?su kvůli sexu s mužem?“

„To nevím, na to se zeptejte jeho.“

„Copak nejste dobří přátelé?“

„Myslel jsem si to, ale po tom, co jsem tu teď slyšel, o tom musím pochybovat.“

„Můžeme dokázat, že jste v motelu byl.“

„Byl jsem tam. Setkal jsem se s Frankem. To nepopírám. Ale rozhodně popírám to, že bychom se věnovali nějakým sexuálním aktivitám a že bych ten večer potkal Rogera Erikssona.“

Vanja s Torkelem na sebe rychle pohlédli. Ragnar Groth je dobrý. Přizná, co mohou dokázat, popře všechno ostatní. Sebrali ho moc brzy? Mají vlastně jen řetězec indicií. Tajné sexuální schůzky, členství ve střeleckém klubu, pozice, kterou se vyplatilo chránit. Potřebují víc?

Ve vedlejší místnosti Sebastiana napadlo totéž. Přece věděli, že Groth je muž, který trpí zjevnou, možná dokonce závažnou psychickou poruchou, jež se projevuje pedantstvím a nutkavým chováním. Bylo možné, že si za ta léta vypěstoval hluboký a téměř neprostupný obranný val, kterým se chrání před jednáním, jež sám považuje za nežádoucí. Sebastian měl pocit, že Ragnar Groth neustále zvažuje klady a zápory, a když dospěje k nějakému rozhodnutí, upraví si skutečnost podle něj. Jeho rozhodnutí se stane pravdou. Sám si určitě nemyslí, že lže, když říká, že s Frankem Clevénem neměl v motelovém pokoji sex. Věří tomu. Nejspíš by jako důkaz potřebovali fotografie, aby to přiznal. Fotografie, které nemají.

„A co Peter Westin?“ Vanja zkusila další stopu.

„Co je s ním?“

„Znáte ho.“

„Škola má smlouvu s jeho ordinací, ano. Jak to s tím souvisí?“

„Víte, kde bydlí?“

„Ne, v soukromí se nestýkáme.“ Grotha něco napadlo a předklonil se. „Chcete snad tvrdit, že mám sexuální poměr i s ním?“

„A máte?“

„Ne.“

„Kde jste byl dneska ráno ve čtyři hodiny?“

„Byl jsem doma a spal. Mám takový ošklivý zlozvyk dávat si touhle dobou šlofíka. Proč se ptáte?“

Sarkasmus. Sebastian si ve vedlejší místnosti povzdechl. Groth už je zase plný sebevědomí. Pochopil, že toho na něj nemají dost. Nikam se nedostanou. Torkel se ve vyslýchací místnosti přesto snažil zachránit, co se dalo.

„Potřebujeme se podívat na vaše zbraně.“

„Proč?“ Upřímně se podivil. Vanja v duchu zaklela. Podařilo se jim to utajit před tiskem. Nikdo kromě vraha nevěděl, že Roger byl zastřelen. Pomohlo by jim, kdyby si Groth myslel, že je jejich požadavek odůvodněný, anebo ještě lépe, kdyby se bránil tomu, aby si jeho zbraně prohlédli.

„Proč ne?“

„Jen nechápu důvod. Toho chlapce přece nezastřelili?“ Tázavě se díval na Vanju a Torkela. Ani jeden mu nehodlal nic potvrdit ani vyvrátit.

„Nesouhlasíte s tím, abychom si vaše zbraně prohlédli?“

„To vůbec ne. Vezměte si, které chcete. Na jak dlouho chcete.“

„Také bychom se rádi podívali do vašeho bytu.“

„Bydlím v domě.“

„Tak to bychom se rádi podívali do vašeho domu.“

„Nepotřebujete na to nějaký soudní příkaz?“

„Když nedostaneme souhlas majitele, tak si stačí promluvit se státním zástupcem.“ Vanja pochopila, že od ředitele nemohou očekávat žádnou velkou ochotu, a tak se rozhodla pro výhružku zabalenou do ohleduplnosti.

„Se získáním povolení je spojená určitá administrativa. Naši žádost by vidělo víc lidí, bylo by větší riziko, že se ta informace dostane ven.“

Groth se na ni podíval a Vanja usoudila, že velmi rychle prohlédl její účelovou úvahu a v plné míře pochopil výhružku.

„Jistě. Prohledejte, co chcete. Čím dříve zjistíte, že jsem Rogerovi nic neudělal, tím lépe.“ Vanja měla pocit, že je to naposledy, co je ředitel Groth ochoten s nimi spolupracovat.

„Máte mobilní telefon?“

„Mám. Chcete ho vidět?“

„Ano, díky.“

„Je v horní zásuvce mého stolu v pracovně. Pojedete teď ke mně domů?“

„Co nejdřív.“

Ragnar Groth vstal. Vanja a Torkel ztuhli, ale Groth jen strčil ruku do kapsy u kalhot a vytáhl svazek tří klíčů. Položil ho na stůl a posunul ho k Vanje.

„Klíč od skříně se zbraněmi visí napravo v komoře. Trvám na tom, abyste byli diskrétní. Předpokládám, že na místě nebudou žádné uniformy ani majáčky. V sousedství jsem vážený člověk.“

„Uděláme, co bude v našich silách.“

„Ano, to doufám.“ Znovu se posadil. Co nejpohodlněji se opřel a opět zkřížil ruce na prsou. Vanja si s Torkelem vyměnila rychlý pohled. Pak se podívala také do zrcadla. Sebastian si přiložil mikrofon k ústům.

„Dál se asi nedostaneme.“

Vanja ve vyslýchací místnosti přikývla, směrem k diktafonu řekla, kolik je hodin, předklonila se a vypnula ho. Její oči se setkaly s Torkelovým pohledem a pochopila, že myslí na totéž.

Sebrali ho moc brzy.

Přísně vzato nebydlel Ragnar Groth v domě, ale v řadovém domku. Jeho přístřešek pro auto navazoval na sousední dům. Nebyl problém poznat, který dům v ulici je jeho. Billy i Ursula na to instinktivně přišli, když se blížili ke správné adrese. Dům byl… čistší.

Jak ze silnice, tak z chodníku před jeho pozemkem byl pečlivě odklizen všechen písek ze zimního posypu. V přístřešku pro auto bylo všechno pověšeno, postaveno a poskládáno neuvěřitelně úhledně. Když přicházeli k domu, všimli si, že na chodníčku ke dveřím ani na upraveném trávníku neleží jediný spadlý list. U vstupních dveří Ursula přejela rukou po parapetu nejbližšího okna. Ukázala ji Billymu. Bez

poskvrnky.

„Udržovat kolem sebe pořádek mu musí zabrat všechen čas,“ pronesla Ursula. Billy mezitím strčil klíč do zámku, otevřel dveře a vešel dovnitř.

Dům byl velmi malý. Devadesát dva metrů čtverečních rozdělených do dvou podlaží. Vstoupili do malé předsíně, ze které vedly schody nahoru. V předsíni byly dvoje dveře a dva průchody bez dveří. Billy rozsvítil a s Ursulou se na sebe podívali. Beze slova se ohnuli a zuli si boty. Většinou to při domovních prohlídkách nedělali, ale v tomto domě by měli pocit svatokrádeže, kdyby v něm chodili v botách na ven. Nechali je tedy stát na koberci v předsíni, i když by se vešly do botníku pod věšákem vpravo od dveří. Na botníku ležel klobouk a na věšáku visel kabát. Dole stál jeden pár bot. Vyčištěných. Nebylo na nich ani stéblo trávy, ani skvrna od bláta. Vonělo to tu čistotou. Ne čisticími prostředky, ale… čistotou. Ursula si vzpomněla na jednu novostavbu, na kterou se před lety byli s Mikaelem podívat. Vonělo to tam přesně takto.

Neosobně. Neobydleně.

Ursula a Billy šli dál a každý otevřel jedny dveře. Ty napravo vedly do šatny, nalevo do koupelny. Rychlá inspekce jim prozradila, že oba prostory jsou právě tak neuvěřitelně čisté a uklizené jako všechno v životě ředitele Grotha. Zbytek přízemí to jen potvrdil. Průchod napravo vedl do malého, vkusně zařízeného obývacího pokoje. Naproti křeslům sladěným s konferenčním stolkem stála knihovna, ve které polovinu polic zabíraly knihy a druhou vinylové desky. Jazz a vážná hudba. Uprostřed knihovny byl gramofon, na kterém nebylo zrnko prachu. Ředitel Groth neměl televizi. Aspoň ne v obývacím pokoji.

Průchod nalevo je zavedl do nablýskané čisté kuchyně. Nože byly pečlivě přichycené na magnetickém pásu na zdi. Na lince stála rychlovarná konvice. Na stole solnička a pepřenka. Jinak byly všechny povrchy prázdné. Čisté.

Pokračovali spolu nahoru po schodech. Vešli do malé čtvercové chodby se třemi dveřmi. Byla tu koupelna, ložnice a pracovna. V pracovně, na zdi za tmavým těžkým stolem z dubového dřeva, visely Ragnarovy zbraně, zamčené v předpisové skříni. Billy se otočil na Ursulu.

„Chceš to prohlédnout nahoře, nebo dole?“

„To je jedno. Co chceš ty?“

„Můžu být dole, aby sis mohla vzít na starost zbraně.“

„Fajn, kdo bude první hotový, vezme i přístřešek a auto.“

„Domluveno.“ Billy přikývl a sešel dolů po schodech. Ursula zmizela v pracovně.

Ten velký rozdíl Vanja pocítila teprve ve chvíli, kdy otce objala. Předtím a potom. Zhubl, ale to nebylo všechno. Součástí každého objetí byla v posledních měsících hrůza z křehkosti života, zoufalá něha z pomyšlení, že každý dotek může být poslední. Díky radostné zprávě od lékařů nabyla objetí nového významu. Lékařská věda jim prodloužila cestu a zachránila je od propasti, na jejímž okraji v poslední době stáli. Jejich objetí teď slibovala pokračování. Valdemar se na ni usmál. Jeho modrozelené oči se už

dlouho nedívaly tak čile, i když se teď leskly slzami radosti z tohoto okamžiku.

„Moc jsi mi chyběla.“

„Ty mně taky, tati.“ Valdemar ji pohladil po tváři.

„Je to tak zvláštní. Jako bych všechno znovu objevoval. Jako by všechno bylo poprvé.“ Vanja se na něj podívala a tiše řekla:

„Chápu, rozumím ti.“

Pak o pár kroků ustoupila, neměla chuť brečet ve vstupní hale hotelu. Ukázala na soumrak za oknem.

„Půjdeme na procházku. Můžeš mě provést po Väster?su.“

„Já? Já jsem tu nebyl celou věčnost.“

„Znáš tohle město líp než já. Chvíli jsi tu bydlel, ne?“

Valdemar se zasmál, vzal dceru za ruku a zamířili k otočným dveřím.

„To už je aspoň tisíc let, bylo mi dvacet jedna a dostal jsem svou první práci ve společnosti Asea.“

„Znáš tady toho víc než já. Já znám jen hotel, policejní stanici a pár míst činu.“

Vyrazili. Mluvili o starých časech, kdy Valdemar přišel do Väster?su jako mladý horlivý absolvent technického gymnázia. Oba si tu chvíli užívali. Klábosení, které poprvé za dlouhou dobu bylo opravdu jen klábosením, a ne způsobem, jak uniknout myšlenkám, jež je zaměstnávaly celé dny.

Na město se snesla tma, počasí se změnilo a začalo drobně pršet. Sotva si toho všimli, když bok po boku kráčeli podél vody. Teprve když pršelo už půl hodiny a kapky se stále zvětšovaly, řekl Valdemar, že by se měli schovat někam pod střechu. Vanja navrhla, že by mohli dojít zpátky do hotelu a najíst se.

„Máš na to čas?“

„Udělám si ho.“

„Nechci, abys měla kvůli mně problémy.“

„Přísahám, že vyšetřování se beze mě ještě hodinku obejde.“

Valdemar se tím nechal upokojit. Znovu vzal dceru za ruku a zamířili zpátky k hotelu.

Zatímco si otec prohlížel jídelní lístek, Vanja objednala sklenku bílého vína a colu light. Pak se na něj zadívala. Opravdu ho milovala. Milovala i matku, ale s ní to vždycky bylo složitější, víc hádek, víc boje o prostor. S Valdemarem se cítila klidněji. Lépe se přizpůsoboval. Samozřejmě jí také někdy oponoval, ale v oblastech, kde si byla jistější.

Ne v otázkách vztahů.

Ne v otázkách jejích schopností.

Důvěřoval jí. To Vanje dodávalo jistotu. Vlastně by si teď také ráda dala sklenku vína, ale měla pocit, že bude lepší, když to neudělá. Nejspíš bude muset večer pracovat, nebo se aspoň seznámit se všemi novinkami. A tak bude lepší být plně při smyslech.

Valdemar vzhlédl od jídelního lístku.

„Máma tě pozdravuje. Chtěla taky přijet.“

„Tak proč nepřijela?“

„Má práci.“

Vanja přikývla. Jasně. Nebylo to poprvé.

„Dej jí ode mě pusu.“

Číšnice jim přinesla pití. Objednali si, Vanja cheeseburger s chilli a Valdemar rybí polévku s aioli a cibulovou bagetou. Číšnice si od nich vzala jídelní lístky a odešla. Pozvedli skleničky a mlčky si přiťukli.

Seděla vedle svého znovuzrozeného otce, tak daleko od vyšetřování a nároků všedního dne, jak to jen šlo. Když tu náhle uslyšela známý hlas. Hlas, který k této soukromé chvilce v žádném případě nepatřil.

„Vanjo?“

Otočila se za hlasem a doufala, že se mýlí. Ale ne. Přicházel k nim Sebastian Bergman. Kabát měl mokrý od deště.

„Dobrý den, neslyšela jste nějaké novinky o Grothovi?“

Vanja se na něj podívala pohledem, o němž doufala, že jasně naznačuje, jak moc je Sebastian ruší.

„Ne. Co tu děláte? Vy nemáte kde bydlet?“

„Akorát jsem si zašel na dlabanec a teď jdu zpátky na stanici. Chtěl jsem zjistit, jestli Billy s Ursulou něco našli. Nevíte to náhodou?“

„Ne, mám teď chvíli volno.“

Sebastian pohlédl na Valdemara, který tiše seděl v křesle. Vanja pochopila, že musí rychle něco udělat, než jejího otce napadne se představit a v nejhorším případě pozvat Sebastiana, aby jim dělal společnost.

„Jen se najím. Jděte napřed, já přijdu pak. Uvidíme se tam.“

Žádnému normálnímu člověku by odstup v jejím hlase neunikl, ale když viděla, jak Sebastian podává Valdemarovi ruku a opatrně se usmívá, došlo jí, že zapomněla. Sebastian není normální člověk.

„Dobrý den, jmenuji se Sebastian Bergman, pracuji s Vanjou.“

Valdemar přátelsky pozdravil Sebastiana tak, že mu stiskl ruku a napůl se zvedl z křesla.

„Dobrý den, jsem Valdemar, Vanjin otec.“ Vanja se rozčílila ještě víc, věděla, jak otce její práce zajímá, a došlo jí, že se z toho může vyvinout daleko víc než jen letmé pozdravení. Nemýlila se. Valdemar se posadil a zvědavě se na Sebastiana podíval.

„Vanja nám o většině svých kolegů vyprávěla, ale myslím, že o vás jsem ještě neslyšel.“

„Jsem v týmu jen dočasně. Jako konzultant. Jsem psycholog, ne policista.“

Sebastian si všiml, jak se Valdemarovi změnil výraz, když uslyšel, čím se Sebastian zabývá. Jako by pátral v paměti.

„Bergman… Nejste náhodou ten Sebastian Bergman, který napsal knížku o tom sériovém vrahu Hindeovi…?“

Sebastian bleskurychle přikývl.

„Několik knížek. Ano. To jsem já.“

Valdemar se otočil na Vanju. Úplně ho to rozjařilo.

„Tu knihu jsi mi před spoustou let dala, vzpomínáš si?“

„Ano.“

Valdemar se znovu otočil k Sebastianovi a ukázal na prázdné křeslo naproti Vanje.

„Nechcete se posadit?“

„Tati, jsem si jistá, že Sebastian má jinou práci. Máme tu dost složité vyšetřování.“

Sebastian se podíval Vanje do očí. Viděl v nich snad prosbu? Každopádně nebylo pochyb o tom, že ho tu nechce.

„Ale vůbec ne, mám čas.“ Sebastian si rozepnul mokrý kabát, sundal si ho, přehodil ho přes opěradlo židle a posadil se. Celou dobu se přitom na Vanju usmíval a díval pohledem, který se nedal vyložit jinak než jako potutelný. Užíval si to. Viděla to a rozčilovalo ji to ještě víc, než že zůstal.

„Nevěděl jsem, že jste četla mou knihu,“ řekl jí Sebastian, když se posadil do křesla. „To jste mi neřekla.“

„Nejspíš jsem to nestihla.“

„Úplně se do ní zamilovala,“ vpadl jim do rozhovoru Valdemar, aniž si všiml, že se jeho dcera s každým slovem mračí víc a víc. „Víceméně mě donutila si ji přečíst. Myslím si, že ta kniha byla jeden z důvodů, proč šla k policii.“

„Opravdu? To velmi rád slyším.“ Sebastian se spokojeně opřel. „Kdo by si byl pomyslel, jaký vliv jsem na ni měl.“

Game over. Sebastian se na ni usmál. Už nikdy, nikdy nebude mít Vanja poslední slovo. Její milovaný tatínek se o to právě postaral.

Mikael volal Ursule z nádraží a ptal se jí, jestli se s ním chce setkat hned, nebo jestli má jet do hotelu. Ursula v duchu zaklela. Nezapomněla, že má přijet, ale za celý den si na to ani jednou nevzpomněla. Podívala se na hodinky. Měla za sebou dlouhý a náročný den, který ještě nebyl u konce. Právě byla v Grothově ložnici a chystala se prozkoumat dvoukřídlou skříň, kde byly pečlivě uloženy košile, svetry, spodní prádlo, ponožky a vše ostatní, co podle Grotha nemuselo viset na věšáku s přesnými třícentimetrovými rozestupy. Nejdřív si říkala, že manžela požádá, ať pár hodin počká. Měla špatnou náladu. Rozčilovalo ji, že nic konkrétního nenašla. Začala se zbraněmi, ale brzy pochopila, že to nikam nepovede. Sice na nich bylo poznat, že se z nich nedávno střílelo, ale Groth byl sportovní střelec. Bez porovnání s kulkou byla tato informace bezcenná. Ve zbytku pracovny neobjevila nic nového. Nenašla žádný důkaz ani v zásuvkách psacího stolu, v komodě u okna nebo v knihovně. Možná bylo něco v počítači, ale o ten se postará Billy. Koupelna ji také zklamala. Až na pár vlasů v odtoku nic.

A teď měla na drátě Mikaela. Mikaela, kterého nemohla odbýt, přece ho sama prosila, aby za ní přijel. Pomalu byl čas na večeři. Stejně musí něco sníst. Vzdala to, sešla po schodech dolů a strčila hlavu do kuchyně, kde Billy prohledával skříňky a šuplíky.

„Na chvíli mizím. Vrátím se za hodinku nebo za dvě.“ Billy se na ni překvapeně podíval.

„Fajn.“

„Můžu si vzít auto?“

„Kam jedeš?“

„Jedu… na večeři.“

Billy to pořád nechápal. Nemohl si vzpomenout, kdy naposledy Ursula chtěla na chvíli zmizet a navečeřet se. V jeho očích to byla žena, která jedla na místech činu balené bagety od benzinových pump.

„Stalo se něco?“

„Přijel Mikael.“

Billy co možná nejchápavěji přikývl, i když ho to udivovalo čím dál víc. Mikael, muž, kterého Billy viděl jednou v životě na deset minut, když vyzvedával Ursulu z každoročního vánočního večírku, přijel do Väster?su, aby s ní zašel na večeři.

Něco se určitě stalo.

Ursula vyšla z domu a rozčileně zamířila k zaparkovanému autu. Když otevřela dveře, náhle jí došlo, že na

chvíli zapomněla na účel Mikaelovy cesty do Väster?su. Mikael přece není ten, na koho se zlobí.

V žádném případě.

Je v tom úplně nevinně. Už tak je dost špatné, že ho využívá pro své vlastní záměry. Nejspíš si myslí, že mu zavolala, protože se s ním chtěla setkat, protože jí chyběl, a ne aby dala lekci Torkelovi.

Musí na něj být obzvlášť milá. Nesmí na to zapomenout. Nesmí potrestat nesprávného člověka.

Nastoupila do auta a vytáhla mobil. Po cestě do centra vyřídila dva krátké hovory. Jeden na policejní stanici, aby se ujistila, že tam Torkel pořád je, a druhý s Mikaelem, aby si s ním domluvila místo schůzky. Potom zpomalila, aby měla jistotu, že tam dorazí až po něm. Zapnula rádio, chvíli ho poslouchala a nechala myšlenky volně plynout.

Kostky jsou vrženy. Pomsta bude sladká.

„Ahoj, Torkele.“

Torkel se otočil a okamžitě poznal snědého vysokého muže, který seděl v křesle u vrátnice. Kývl na něj, aby dal najevo, že ho poznává. Vynasnažil se usmívat.

„Mikaeli, rád tě zase vidím. Ursula říkala, že se tu stavíš.“

„Je tady?“

„Pokud vím, tak ne, ale zjistím to.“

„To je v pořádku, ví, že jsem tady.“ Torkel znovu přikývl. Mikael vypadal svěže. Tmavé vlasy měl u spánků mírně prošedivělé, ale slušelo mu to. Ačkoli byli zhruba stejně staří, Torkel se nemohl ubránit pocitu, že on sám je starší a opotřebovanější. Jemu stárnutí neprospívalo, zato na Mikaelově zevnějšku nebylo vůbec poznat, že má čas od času problémy s alkoholem. Naopak, měl sportovní postavu a vypadal zdravě jako nikdy předtím.

Určitě je to dané geneticky, pomyslel si Torkel, ale stejně ho napadlo, jestli by si neměl zařídit permanentku do posilovny. Chvíli mlčky stáli naproti sobě. Torkel vůbec nechtěl působit nespolečensky, ale ani zaboha ho nenapadalo nic, co by řekl. Z nedostatku skutečného zájmu přešel na konverzační fráze. Hrál na jistotu.

„Co káva? Nedáš si kávu?“ Mikael přikývl a Torkel zamířil ke vstupním dveřím, vytáhl kartu a podržel Mikaelovi skleněné dveře. Prošli přes kancelářský prostor do kuchyňky.

„Četl jsem o té vraždě. Je to asi náročné vyšetřování.“

„Jo, to je.“

Torkel ho mlčky vedl dál. Za ta léta se s Mikaelem setkal jen párkrát. Hlavně na začátku, když byla Ursula na oddělení nová. Tehdy Torkel oba pozval domů, k sobě a Monice. Dvakrát, možná třikrát. V té době byli s Ursulou jen kolegové, kteří se scházejí ve společnosti svých partnerů. Až potom začal jejich vztah na hotelových pokojích. Jak dlouho už to trvá? Čtyři roky? Pět, pokud se počítá i ten pozdní večer v Kodani. Ten, kterého alespoň on hořce litoval a označil ho za jednorázovou záležitost. Za něco, co se nikdy, nikdy nebude opakovat. To bylo tehdy.

Teď to bylo něco jiného. Lítost a předsevzetí, že to bylo jednou a naposledy, byly pryč a nahradilo je několik nepsaných pravidel.

Jen v práci.

Nikdy na domácím hřišti. Žádné plány do budoucna.

Poslední bod byl pro Torkela nejtěžší. Když vedle sebe leželi nazí a uspokojení, bylo aspoň ze začátku těžké, ne-li nemožné nepřát si víc. Pokračování za hranicí anonymních hotelových pokojů. Ale když párkrát hranici překročil a dohodu porušil, objevil se jí v očích zarputilý výraz a musel se bez schůzek obejít celé týdny. Takže se to naučil.

Žádné plány do budoucna. Stály ho až příliš.

Teď tu v neosobní kuchyňce zíral, jak do kelímku teče hnědá káva. Mikael seděl u nejbližšího stolu a usrkával cappuccino.

O vyšetřování už si řekli všechno, co byl Torkel ochotný prozradit, a tak pokračovali dál s klišé. Povětrnostní podmínky. (Už máme opravdu jaro.)

Co Mikaelova práce? (Jako vždycky, střední utrpení.)

Jak se má Bella? (Díky, dobře, je v posledním ročníku na právech.) Hraje Mikael ještě fotbal? (Ne, koleno zlobí. Meniskus.)

Torkel nemohl přestat myslet na to, že včera ráno spal s jeho ženou. Připadal si jako lhář. Prolhaný do morku kostí.

Proč se Ursula sakra rozhodla, že se s ním sejde zrovna tady? Torkel tušil proč. A když se jim o vteřinu později objevila za zády, potvrdilo se mu to.

„Ahoj, miláčku. Mrzí mě, že jdu pozdě.“ Ursula prošla kolem Torkela, aniž by mu věnovala sebemenší pozornost, a něžně Mikaela políbila. Potom se otočila na Torkela a krátce a suše na něj pohlédla.

„Ty máš pauzu na kafe?“ Torkel se právě chystal odpovědět, ale Mikael mu přispěchal na pomoc.

„Čekal jsem na tebe na vrátnici, a tak mi Torkel jen chtěl dělat společnost.“

„Ale my máme jinak spoustu práce, dokonce tolik, že musíme přijímat další lidi. Nemám pravdu, Torkele?“

Tak se nemýlil. Mikaelova přítomnost měla Torkela potrestat. Možná to nebylo nejrafinovanější, ale usadilo ho to účinně. Torkel neodpověděl. Pouštět se do takové hádky by nebyl dobrý nápad. Před Mikaelem. Ani nikdy jindy. Když měla Ursula takovou náladu, nedalo se nad ní vyhrát.

Torkel se omluvil, ale dal si záležet, aby si před odchodem s Mikaelem pořádně potřásl rukou. Aby ukázal aspoň trochu hrdosti. Nesnesl by, kdyby se měl odplížit se staženým ocasem.

Ursula vzala Mikaela za ruku a společně vyšli z kuchyňky.

„Moc neznám zdejší restaurace, ale Billy říkal, že je tu poblíž jedna příjemná řecká.“

„To zní dobře.“ Pár kroků šli mlčky, pak se Mikael zastavil.

„Proč jsem tady?“

Ursula se na něj tázavě otočila.

„Jak to myslíš?“

„Přesně tak, jak to říkám. Proč jsem tady? Co chceš?“

„Nechci nic. Jen jsem si říkala, že když jsem jen hodinu od Stockholmu, mohli bychom se vidět…“ Mikael na ni pátravě hleděl. Nepřesvědčilo ho to.

„Už jsi pracovala i blíž Stockholmu, a nikdy jsi nezavolala.“ Ursula si v duchu povzdechla, ale nedala to na sobě znát.

„Právě proto. Vidíme se moc málo. Chtěla jsem udělat něco neobvyklého. Tak už pojď.“

Vzala ho za ruku a jemně ho táhla s sebou. Přitiskla se ke svému muži a proklínala nápad, který jí včera připadal tak správný a samozřejmý. Co vlastně chce? Aby Torkel žárlil?

Ponížit ho?

Ukázat svou nezávislost?

Ať tak či onak, zdálo se, že Mikaelova přítomnost už svůj účel splnila. Torkelovi byla situace viditelně nepříjemná, a když se od nich beze slova vytratil, měl ramena tak svěšená, jako už dlouho ne.

Takže si Ursula kladla otázku:

Co má teď se svým mužem dělat?

Zhruba po hodině strávené v řecké restauraci se Ursula musela vrátit do domu Ragnara Grotha. Večeře byla i přesto příjemná. Příjemnější, než čekala. I když se Mikael ještě párkrát zeptal, proč chtěla, aby za ní přijel. Těžko se mu věřilo, že ho prostě jen chtěla vidět. Ani se nebylo čemu divit.

Její vztah s Mikaelem byl už mnoho let dost komplikovaný a byl vlastně zázrak, že vydržel, zároveň však tento boj jejich pouto upevnil. Když člověk pozná partnerovy nejskrytější slabosti, může to vztah buď posílit, nebo zabít. A oba měli své mouchy. Ani jako rodiče nebyli dokonalí. Pokud šlo o Bellu, jako by mezi matkou a dcerou byl tenoučký filtr, slabá blanka, která Ursule bránila doopravdy se jí přiblížit, a proto bohužel mnohdy dávala přednost práci před rodinou. Často ji trápilo pomyšlení, že nevědomky straní technickým průzkumům a mrtvolám na úkor své živé dcery. Sváděla vinu na své dospívání, rodiče, svůj mozek, který upřednostňoval logiku před city. Ale na skutečnosti to nic neměnilo, bariéra tu byla dál a s ní i smutek nad vlastní neschopností se k dceři citově připoutat. Vždy cítila, že by se měla častěji zapojovat a být víc doma. Zvlášť v dobách, kdy Mikael znovu propadal alkoholismu. Tehdy je v tomto ohledu dlouhá léta zachraňovali prarodiče.

Navzdory jeho očividným slabostem nemohla Ursula přestat Mikaela obdivovat. Nikdy nedovolil své závislosti, aby rodinu finančně zruinovala nebo aby se kvůli němu doma nedalo žít. Když šlo opravdu do tuhého, raději se stáhl. Jako raněné zvíře. Když do toho spadl, vždy zklamal především sám sebe. Jeho život byl jedním dlouhým bojem s vlastními nedostatky.

To Ursula považovala za klíč ke své lásce. Že to nikdy nevzdával. Přes všechny nezdary, přešlapy a zklamané naděje bojoval dál. Zřetelněji a silněji než ona. Spadl dolů, selhal, ale zvedl se a šel dál.

Kvůli ní. Kvůli Belle. Kvůli rodině.

A Ursula byla loajální vůči těm, kteří za ni bojovali. Nezměrně loajální. Nebylo to zrovna romantické, nebylo to jako v dívčím snu o dokonalém vztahu, ale Ursule takový ideál nikdy příliš neimponoval. Vždy si

vážila víc oddanosti než lásky. Člověk potřebuje někoho, kdo za ním stojí, a od takových lidí se neutíká. Nezaslouží si to. Co v takovém vztahu případně chybí, to se dá najít jinde.

Torkel nebyl její první milenec, i když si to určitě myslel. Ne, před ním byli jiní. Od samého začátku vztahu s Mikaelem si ho doplňovala dalšími muži. Zkraje se za to zkoušela nenávidět, ale nešlo to. Ať se snažila sebevíc. Nedokázala samu sebe přesvědčit, že Mikaela zrazuje. Její mimomanželské aférky byly předpokladem pro to, aby s ním dokázala zůstat. Potřebovala jak citovou celistvost, kterou jí poskytoval Mikael, tak nenáročnou fyzickou přítomnost, jakou prožívala s Torkelem. Byla jako baterie, která

potřebuje kladný a záporný pól, aby mohla fungovat. Jinak si připadala prázdná.

Jednu věc ale požadovala od obou. Loajalitu.

V tomto bodě ji Torkel zklamal. Z tohoto jednoduchého důvodu se rozhodla přiložit oba póly k sobě a zkratovat je. Bylo to rozhodnutí dětinské, nepromyšlené, v afektu. Ale aspoň to zabralo.

A večeře byla příjemná.

Před restaurací se s Mikaelem rozloučila a slíbila mu, že co nejdříve přijde do hotelu, ale ještě to může chvíli trvat. Mikael řekl, že s sebou má knížku, takže se zabaví. Nemusí si s ním dělat starosti.

Po setkání s Mikaelem měl Torkelův večer i nadále klesavou tendenci. Zavolal mu Billy, který byl zrovna na cestě z Grothova domu, a řekl mu, že nic nenašli. Žádnou krev na oblečení, žádné zabahněné boty, žádnou známku toho, že by v domě byl Roger nebo někdo jiný. Auto nemělo pneumatiky Pirelli a ani v něm, ani v přístřešku se nenašly stopy po krvi. Nikde žádná nádoba s hořlavinou ani oblečení, které by bylo cítit kouřem. Nic, co by Grotha pojilo s vraždou Rogera Erikssona nebo Petera Westina.

Nic. Vůbec nic.

Billy ještě jednou prohledá ředitelův počítač, ale Torkel by si od toho neměl moc slibovat.

Torkel si povzdechl a hovor ukončil. Seděl u stolu a nepřítomně se díval na tabuli s materiály o případu. Samozřejmě mohli Grotha na dvacet čtyři hodin zadržet, ale upřímně řečeno Torkel nevěděl, jak by podezření proti němu mohli posílit. Žádný státní zástupce na světě by jim při současném stavu věcí nedal souhlas s vazbou. Takže vyjde nastejno, jestli ho propustí dnes večer nebo zítra odpoledne. Torkel se právě chystal zvednout, když vtom se k jeho překvapení do místnosti přiřítila Vanja. Nečekal, že ji dnes ještě uvidí. Zařizovala si nějaké soukromé záležitosti.

„Proč jsi sakra k tomuhle vyšetřování přizval Sebastiana?“ Z očí jí šlehala zlost. Torkel se na ni unaveně podíval.

„Myslím, že už jsem to vysvětlil dostatečně.“

„Bylo to debilní rozhodnutí.“

„Stalo se něco?“

„Ne, nic se nestalo. Ale musí pryč. Všechno ničí.“

Torkelovi zazvonil telefon. Podíval se na displej. Krajský policejní náčelník. Torkel se na Vanju omluvně podíval a přijal hovor. Během necelé minuty si vyměnili informace.

Torkel se dozvěděl, že Expressen spojil Petera Westina s Palmlövským gymnáziem, a tím pádem s Rogerem Erikssonem. Dali to na internet.

Krajský policejní náčelník se dozvěděl, že Torkel má v úmyslu propustit Ragnara Grotha a proč.

Torkel se dozvěděl, že krajský policejní náčelník je nespokojený. Je potřeba ten případ vyřešit. Co nejrychleji.

Krajský policejní náčelník se dozvěděl, že dělají, co mohou.

Torkel se dozvěděl, že krajský policejní náčelník od něj očekává, že ještě než pro dnešek skončí, promluví si s novináři, kteří se shlukují před stanicí.

Krajský policejní náčelník to položil. Torkel také, ale jeho strasti nebyly u konce, jak pochopil, když se podíval Vanje do očí.

„Propustíme Grotha?“

„Ano.“

„Proč?“

„Snad jsi slyšela, co jsem říkal do telefonu.“

„Ano.“

„Takže proto.“

Vanja pár vteřin tiše stála, jako by tu novou informaci zpracovávala. Brzy dospěla k závěru.

„Nenávidím tenhle případ. Nenávidím celý tohle blbý město.“ Otočila se a zamířila ke dveřím, otevřela je, ale v půli cesty se zastavila a obrátila se na Torkela.

„A nenávidím Sebastiana Bergmana.“

Vyšla z místnosti a zabouchla za sebou dveře. Torkel viděl, jak rychle kráčí kanceláří. Trochu unaveně si vzal sako z opěrky židle. To spontánní rozhodnutí o Sebastianovi si bude muset pořádně vyžrat.

O půl hodiny později měl Torkel vyřízeny všechny detaily ohledně Grothova propuštění. Ragnar Groth se choval korektně a byl málomluvný. Zopakoval, že doufá v jejich diskrétnost, a požadoval, aby ho domů odvezli civilním autem nebo taxíkem. Od zadního vchodu. Nehodlal vyjít ven a stát se kořistí pro případné novináře. Civilní auto se takto pozdě zařídit nedalo, tak mu Torkel zavolal taxíka. Rozloučili se. Groth doufal, že už se s nimi neuvidí. Torkel si mimoděk pomyslel, že toto přání je oboustranné. Díval se za ním, dokud zadní červená světla taxíku nezmizela ze dvora. Zůstal tam stát. Pokoušel se vymyslet něco, co je potřeba ještě udělat. Co by mohl s čistým svědomím upřednostnit. Nepovedlo se mu to. Musel jít před stanici a setkat se s novináři.

Pokud Torkel na své práci něco nesnášel, pak to, že vztahy s tiskem byly čím dál důležitější. Samozřejmě chápal, že veřejnost má potřebu být informována, ale začínal vážně pochybovat o tom, že novináře motivuje k práci právě tato skutečnost. Šlo jim o to, aby přilákali čtenáře, a nic se neprodává lépe než sex, strach a senzace. Vedlo to k tomu, že noviny víc strašily, než informovaly, víc odsuzovaly, než ospravedlňovaly a stále častěji tvrdily, že je v zájmu veřejnosti odhalit totožnost možného pachatele. Se jménem a fotkou. Před soudním procesem.

A všude, v každé zprávě, viděl Torkel totéž děsivé poselství: Může se to stát i vám.

Nikdy si nemůžete být jistí. Mohlo to být vaše dítě.

To připadalo Torkelovi nejhorší. Novináři zjednodušují složité souvislosti, vyžívají se v tragédiích a mezi lidmi šíří jen strach a podezřívavost.

Zamykejte se doma.

Nechoďte v noci ven. Nikomu nevěřte.

Strach.

Právě ten ve skutečnosti prodávají.

Když se Ursula po necelých dvou hodinách vrátila do hotelu, měla mizernou náladu. A mělo být ještě hůř.

Poté, co přijela zpátky do Grothova domu, zjistila, že Billy má v podstatě hotovo. Sedli si spolu do kuchyně, aby jí řekl, co při prohlídce našel. Bylo to rychlé.

Nic. Vůbec nic.

Ursula si povzdechla. Ze začátku Grothův smysl pro pořádek oceňovala, ale teď, když nenašli ani jednu zajímavou věc, měla spíš pocit, že jeho pedantství bude vyšetřování škodit. Groth nedělá nikdy nic neúmyslně či neplánovaně. Nikdy nic neschová ledabyle, nenechá je náhodou najít důležité důkazy.

Pokud něco schová, postará se, aby to schované zůstalo.

Nic. Vůbec nic.

Nenašli ani porno, ani zakázané látky, ani schované milostné dopisy, ani podezřelé odkazy v počítači, nic, co by potvrzovalo sexuální vztah s Frankem Clevénem či s jinými muži. Textové zprávy Rogeru

Erikssonovi nebyly poslány z jeho mobilu. Nenašli ani jedinou pitomou upomínku platby. Ragnar Groth byl nelidsky dokonalý.

Billyho to frustrovalo stejně jako Ursulu. Odpojil Grothův počítač, aby si ho vzal s sebou do kanceláře a potřetí jeho obsah prošel, tentokrát pomocí lepšího softwaru.

Ale nechybělo tu jen cokoli zakázaného. Mezi Grothovými věcmi nebylo ani nic zvlášť osobního. Žádné důkazy vztahů, intimních ani jiných. Žádné fotky jeho samotného ani nikoho, kdo by ho měl rád, žádní rodiče, příbuzní, přátelé. Neměl tam dopisy, schovaná vánoční přání, děkovná psaní nebo pozvánky.

Nejosobnější, co našli, byla jeho vysvědčení. Samozřejmě vynikající. Billy s Ursulou byli čím dál pevněji přesvědčení, že pokud má ředitel Groth nějaký vnitřní život, prožívá ho někde jinde.

Dohodli se, že Billy si vezme auto a pojede zpátky, aby podal zprávu Torkelovi. Ursula tam ještě zůstane a znovu projde především patro. Chtěla se ujistit, že kvůli Mikaelovu příjezdu nic nepřehlédla. Nenašla nic.

Vůbec nic.

Jela taxíkem zpátky do hotelu a rovnou vyjela výtahem k pokoji.

Mikael se díval na Eurosport. Jakmile vstoupila do spartánsky zařízeného pokoje, okamžitě poznala, že je něco špatně. Mikael příliš rychle vstal a až moc šťastně se na ni usmál. Ursula beze slova došla k minibaru a otevřela ho. Až na dvě lahvičky s minerálkou a plechovku džusu byl prázdný. V koši na papíry zahlédla

ty zakázané malé lahvičky. Ani se nesnažil je schovat. Bylo toho málo na to, aby se opil. Ale i to málo bylo až moc.

Zatraceně moc.

Ursula se na něj podívala a chtěla se zlobit. Ale co vlastně čekala? Existuje dobrý důvod, proč kladný a záporný pól leží na opačných koncích baterie.

Nemají se potkat… Haraldsson byl opilý.

Nestávalo se mu to často. Co se týká alkoholu, byl vždy střídmý, ale u večeře překvapil Jenny tím, že otevřel lahev vína a během dvou hodin ji celou sám vypil. Jenny se ho zeptala, jestli se něco stalo, ale Haraldsson jen zamumlal něco neurčitého o spoustě práce. Co jí měl říct? Jenny nic nevěděla o lžích, které rozšířil v práci. Nevěděla nic o jeho soukromém pátrání po Axelu Johanssonovi a o tom, jaké mělo následky. Nevěděla a nikdy se to neměla dozvědět.

Myslela by si, že je vůl. Což také je.

Právě teď trochu opilý vůl. Seděl na pohovce a přepínal v televizi kanály. Měl vypnutý zvuk, aby nevzbudil Jenny. Spali spolu. Samozřejmě. Myšlenkami byl někde úplně jinde. To bylo jedno. Samozřejmě. Pak usnula.

Potřeboval plán. Hanserová mu dnes dala tvrdou ránu, ale on se zase zvedne. Ukáže jí, že Thomase Haraldssona nemůže srazit na kolena. Zítra, až přijde do práce, se pomstí. Všem jim ukáže. Ukáže Hanserové. Potřebuje jenom plán.

Že by zrovna on dopadl vraha Rogera Erikssona, bylo čím dál nepravděpodobnější. V tu chvíli měl větší šanci, že vyhraje milion na stíracím losu. Bez losu. K tomuto vyšetřování už ho nepustí, o to se Hanserová postará. Ale pořád ještě má šanci s Axelem Johanssonem. Haraldsson vyrozuměl, že kriminálka má teď v merku jiného podezřelého. Ředitele ze školy toho kluka. Axela Johanssona neodepsali, pokud věděl, ale nebyl teď číslo jedna.

Zlobil se na sebe, že si domů nevzal část materiálů o Axelu Johanssonovi, která byla volně dostupná.

Také si nadával, že pil, jinak by mohl na stanici ještě zajet a přivézt si je. Ale vzít si taxíka mu nepřipadalo jen drahé a příliš složité, v žádném případě nechtěl opilý potkat nějaké kolegy. Všechno si vyzvedne zítra ráno. Až bude mít plán.

Haraldsson věděl, že kriminálka mluvila s bývalou Johanssonovou přítelkyní. Potřeboval vědět, co říkala. Zavolat jí nebo ji jít vyslechnout nepřipadalo v úvahu. Kdyby to udělal a nějakým způsobem se to doneslo k Hanserové, byl by na tom ještě hůř. Hanserová mu jasně, možná až příliš jasně řekla, že jestli se bude případu Rogera Erikssona věnovat ještě jednu minutu, nechá ho zadržet pro maření vyšetřování.

Samozřejmě žertovala. Nebo ho spíš varovala. Ukázala mu svou moc a uzemnila ho jen proto, že se mu do pátrání výjimečně vloudila chybička. Smlsla si na něm. Zatracená Hanserová…

Haraldsson se zhluboka nadechl. Potřeboval se soustředit.

Nebude plýtvat časem a energií na proklínání Hanserové. Vymyslí plán. Plán, jak ji usadit. Plán, který jí ukáže, kdo z nich dvou je lepší policajt. Kontaktovat bývalou Johanssonovu přítelkyni bylo vyloučené. Ale věděl, že kriminálka s ní mluvila, a i když neměl přístup k ničemu, co s vyšetřováním souviselo, byli tu jiní, kteří přístup měli.

Haraldsson vytáhl mobil, našel v seznamu číslo a vytočil ho. Byla skoro půlnoc, ale hned po dvou zazvoněních to někdo zvedl.

Radjan Mičić.

To byla jedna z výhod toho, že na stanici pracoval už dlouho. Našel si přátele. Přátele, kterým občas prokázal malou laskavost a oni mu za to pomohli, když to potřeboval.

Nic divného.

Nic nezákonného.

Jen pomocná ruka, která jim trochu ulehčí všední den. Za někoho napsal zprávu, když potřeboval jít pro dítě do školky. V pátek odpoledne se stavil s autem v obchodě s alkoholem. Občas někomu kryl záda, vypomohl. Drobné služby, které všem zúčastněným usnadní život. Výpomoc, za niž mohl v případě potřeby vyžadovat protislužbu.

Když si Hanserová vzala na starost nalezení Axela Johanssona, přidělila to Radjanovi. Ten měl tím pádem přístup ke všem materiálům, které se zmizelého školníka týkaly. Rozhovor netrval ani dvě minuty. Radjan byl u väster?ské policie téměř stejně dlouho jako Haraldsson. Všechno hned pochopil a slíbil, že mu samozřejmě pomůže a zápis z výslechu bývalé přítelkyně mu vytiskne. Bude to mít na stole, až zítra přijde. Radjan byl opravdu dobrý kolega.

Když Haraldsson se spokojeným úsměvem na rtech položil telefon vedle pohovky, všiml si, že ve dveřích stojí rozespalá Jenny.

„S kým jsi to mluvil?“

„S Radjanem.“

„Takhle pozdě?“

„Jo.“

Jenny se posadila do tureckého sedu na pohovku vedle něj.

„Co děláš?“

„Koukám na televizi.“

„Na co?“

„Na nic.“

Jenny položila paži na opěradlo a dlaní mu zajela do vlasů. Hladila ho, hlavu mu opřela o své rameno.

„Něco se stalo. Povídej.“

Haraldsson zavřel oči. Trochu se mu točila hlava. Chtěl jí všechno říct. Chtěl mluvit o práci. O Hanserové. Upřímně. Ne si jen stěžovat a zlehčovat to. Chtěl jí říct, že má strach. Jak se bojí, aby se mu život nevymkl z rukou. Že si nedovede představit sám sebe za deset let. Co bude dělat. Jaký bude. Že ho děsí budoucnost. Chtěl jí říct, že se bojí, že nikdy nebudou mít dítě. Ustojí to? Opustí ho Jenny? Chtěl jí říct, že ji miluje. Neříkal jí to dost často. Bylo toho tolik, co jí chtěl říct, ale nevěděl jak. Tak jen zavrtěl hlavou, zavřel oči a opřel se o její dlaň, která ho masírovala.

„Pojď si lehnout.“ Jenny se k němu naklonila a políbila ho na tvář. Haraldsson cítil, jak je unavený. Unavený a opilý.

Šli si lehnout.

Těsně vedle sebe. Jenny ho objala. Pevně. Na krku cítil její klidný dech. Blízkost. To už tu dlouho nebylo. Sex patřil k všednímu dni, ale blízkost… Cítil, jak mu to chybělo, a pomalu usínal.

Nevinní neutíkají. Poslední jasná myšlenka. Nevinní neutíkají.

Byl v tom nějaký závěr. Vzorec. Byl tam, ale jeho alkoholem omámený mozek ho nezpracoval. Thomas Haraldsson usnul a spal tvrdě a beze snů.

Těsně po půlnoci se Torkelovi konečně podařilo odejít z tiskové konference. Na konkrétní otázky o případné souvislosti mezi oběma vraždami neodpověděl a dotaz, zda kvůli vraždě zadrželi nějakého zaměstnance Palmlövského gymnázia, zcela ignoroval. Přesto, jak doufal, jasně naznačil, že vyšetřování neustále pokračuje a je pouze otázkou času, kdy bude všechno vyřešeno.

Teď šel rychlým krokem do hotelu. Doufal, že kuchyně nebude zavřená. Měl hlad jako vlk a chtěl si dát něco pozdního na zub. Ale když tam dorazil, všiml si, že není jediný, kdo měl těžký den. V baru seděl Mikael. Před sebou měl sklenku. To nevypadalo dobře. Torkel se pokusil nepozorovaně vytratit, ale Mikael si ho všiml.

„Torkele!“

Zastavil se a trochu odměřeně na něho mávl.

„Ahoj, Mikaeli.“

„Nepůjdeš si se mnou dát drink?“

„Ne, díky. Mám ještě nějakou práci.“

Aniž by to vypadalo nespolečensky, snažil se Torkel Mikaela s úsměvem odpálkovat a působit přitom dojmem, že ho vůbec nezajímá. Nezabralo to. Místo toho Mikael slezl z barové stoličky a mířil k němu tak rovně, jak to jen dokázal. Sakra, on je opilý, stihl si Torkel pomyslet, než k němu Mikael došel. Postavil se příliš blízko. Torkel cítil jeho dech. Whisky a nějaký sladší alkohol. Nejenže stál příliš blízko, také mluvil moc nahlas.

„Sakra, Torkele, já jsem to posral. To je v prdeli.“

„Koukám.“

„Nemohl by sis s ní promluvit?“

„To by asi nepomohlo. Tohle si musíte vyřešit sami…“

„Ale ona tě má ráda. Poslouchá tě.“

„Mikaeli, měl by sis jít lehnout.“

„Ale skleničku bysme si dát mohli? Jednu?“

Torkel odhodlaně zavrtěl hlavou a horečně přemýšlel, jak se z této situace dostat. Neměl chuť se s Mikaelem sbližovat. Už tak mu bylo mizerně a pouhé pomyšlení na to, že by se s ním měl víc poznat, ho přímo děsilo. Náhle pochopil význam Ursuliných pravidel.

Jen v práci.

Nikdy na domácím hřišti.

Bylo to horší než domácí hřiště. Ale pravidla porušila Ursula. To ona sem přitáhla svého muže. A ten se tu teď opíral a někoho potřeboval. Někoho, s kým by se podělil o všechny své pocity.

„Sakra, já jsem to tak posral. Já ji miluju, chápeš to? Ale s ní je to složitý. Chápeš to? Vždyť s ní pracuješ. Ty to znáš, ne?“

Torkel se rozhodl, že musí něco udělat. Odvede ho do Ursulina pokoje a tam ho nechá. To je to jediné správné. Vzal Mikaela pod paží a přátelsky, ale rozhodně ho vedl pryč z baru.

„Pojď, pomůžu ti nahoru.“

Mikael šel poslušně s ním. Výtah byl v přízemí, a tak mohli alespoň rychle utéct před pohledem dívky z recepce. Torkel stiskl tlačítko čtvrtého patra. Nebude se divit, že vím, na kterém pokoji Ursula bydlí? pomyslel si, ale rychle neklid zahnal. Jsou přece kolegové. Samozřejmě že o sobě vědí, na kterém pokoji kdo bydlí. Mikael se na něj podíval.

„Ty seš dobrej chlap. Ursula o tobě moc hezky mluví.“

„To rád slyším.“

„Bylo to tak hrozně divný, když zavolala. Znáš to, když je Ursula v práci, tak je v práci. Má svý pravidla. Když se pracuje, tak se pracuje. To o ní člověk neslyší. Tak to bylo vždycky. Neměl jsem s tím problém.“

Mikael se zhluboka nadechl. Torkel mlčel.

„Ale včera mi zavolala a chtěla, ať sem přijedu. Co nejrychleji. Chápeš to?“

Začínala z toho být nejdelší jízda výtahem, jakou kdy Torkel zažil. A to byli teprve ve druhém patře. Možná by bylo nejlepší, kdyby nechal Mikaela v baru a prostě šel pryč.

„Víš, měli jsme těžký období. Takže jsem si domyslel, že mi chce říct, kámo, je konec. Znáš ji, ona se umí rozhodnout. Proč by mě sakra jinak prosila, abych sem jezdil? Nikdy předtím se to nestalo.“

„Mikaeli, já nevím. Bude lepší, když si o tom promluvíš s Ursulou.“

„Ona už je taková. Prásk, pro něco se rozhodne a hned se to musí udělat. Tak co jsem si měl myslet?“

„Nedovedu si představit, že by se s tebou chtěla rozvést.“

Konečně dojeli do čtvrtého patra. Torkel rychle otevřel prosklené dveře a vystoupil. Mikael zůstal stát ve výtahu.

„Možná ne, ale já jsem si to myslel. Ona mi nic neřekla. Byli jsme spolu na večeři a pak mě nechala v hotelu. Ptal jsem se jí, proč mě tady chtěla, ale řekla jen, že mě chtěla vidět. Ale to není pravda.“

„Pojď.“ Torkel mávl na Mikaela a ten s určitými obtížemi vystoupil z výtahu. Společně se vydali chodbou.

„Tak jsem si vzal jednu lahvičku z minibaru. Byl jsem nervózní. Byl jsem si úplně jistej, že mě chce opustit.“

Torkel neodpověděl. Co by měl říkat? Mikaelova gramodeska přeskočila zase na začátek. Torkel zaklepal na dveře.

„Asi tam není. Šla ven. Nerada mě takhle vidí. Ale mám klíč.“

Mikael si začal prohledávat kapsy a po chvilce, která se zdála jako věčnost, vytáhl bílou kartu a podal ji Torkelovi. Ten na vteřinu zachytil Mikaelův pohled a všiml si, že má v očích slzy.

„Proč by mě jinak prosila, abych sem jezdil?“

„Nevím. Opravdu nemám tušení,“ lhal Torkel. Otevřel dveře. V pokoji byl cítit alkohol a Ursula. Kombinace, kterou Torkel ještě neznal. Vešli a Mikael se posadil na židli v rohu. Zatvářil se lítostivě.

„Sakra, já jsem to tak posral.“

Torkel se na tu lidskou trosku díval a bylo mu jí líto. Mikael je nevinný. Vinní jsou on a Ursula. Torkel chtěl odejít, ale nemohl udělat ani krok. Na okamžik si pohrával s myšlenkou, že mu to řekne.

Všechno.

Vysvětlí Mikaelovi, proč sedí opilý v rohu hotelového pokoje ve Väster?su.

Že za to může Torkel.

Že potrestán měl být on. Ne Mikael.

Náhle se ve dveřích objevila Ursula. Neřekla nic. Nejspíš měla stejně jako Torkel pocit, že by chtěla říct a udělat spoustu věcí, ale nic z toho se zrovna teď nehodilo. Jedinou písničkou, kterou dokázala zahrát, bylo mlčení.

Torkel krátce přikývl a odešel.

Billy nevěděl, že Torkel před hodinou opustil budovu. Seděl s nohama na stole v malé místnosti, kde víceméně bydlel, a prohlížel si nahrávky z bezpečnostních kamer. Jedl čokoládovou tyčinku, aby do krve doplnil trochu cukru. Po dlouhém dni byl unavený. Na chvíli zavřel oči a jen poslouchal zvuky prázdné tmavé kanceláře. Kromě tichého hučení ventilátoru slyšel, jak poslední verze softwaru Stellar Phoenix Windows Data Recovery zápasí s harddiskem Ragnara Grotha. Program vyhledával odstraněné soubory a usilovné vrčení disku naznačovalo, že stále pracuje.

Billy věděl, že tam někde něco bude. Vždycky to tak je. Otázka byla, jestli hledají na správném místě. Počítače často ukrývají víc, než by člověk řekl, a proto hledal dál. Většina lidí vůbec netuší, jaká spousta informací zůstává na harddisku i po vymazání souborů. Systém alokace souborů, který řídí, kde bude která informace na harddisku uložena, nevymaže po kliknutí na „delete“ samotný soubor, ale jen odkaz, který k němu vede. To znamená, že někde hluboko v harddisku informace zůstávají. V případě Grothova počítače ale začínal být Billy skeptický. Už ho prohledával dvakrát, sice horším programem, ale nenašel nic zajímavého. A nic ani nenasvědčovalo tomu, že by Ragnar používal účinné algoritmy, které obsah disku mažou permanentně, spíš naopak. Billy našel spoustu odstraněných e-mailů a dokumentů. Bohužel se ukázalo, že všechny jsou zatím z hlediska vyšetřování úplně bezcenné.

Billy se protáhl. Prohledávání harddisku by mělo skončit za patnáct až dvacet minut. To byla krátká doba na to, aby začal s něčím novým, a dlouhá, aby jen tak seděl. Obešel místnost, aby si trochu rozproudil krevní oběh, a vteřinku si pohrával s myšlenkou, že sjede do přízemí a v automatu si koupí ještě jednu čokoládovou tyčinku. Nakonec si to rozmyslel, už tak jedl moc sladkostí a věděl, že kdyby si dal ještě jednu tyčinku, přepadla by ho za pár hodin touha dát si další. Pohledem zavadil o druhý monitor, který stál na stole. Byl na něm zastavený obraz z poslední sekvence, která zachycovala Rogera živého. Chlapec byl trochu odvrácený od kamery a mířil k motelu. To si aspoň dopoledne mysleli, teď už to tak jisté nebylo. Billy si vzal klávesnici a začal pomalu pouštět snímek za snímkem. Jeden po druhém. Na jednotlivých záběrech si prohlížel chlapcovy poslední kroky. Na závěr zmizela ze záběru pravá noha s teniskou. Teď zel obraz prázdnotou, jen v rohu byl vidět zadek auta, za kterým Roger zmizel.

Billy dostal nápad. Celou dobu předpokládal, že Roger šel dál, a proto ho hledal na jiných kamerách. Ale mohlo to být i tak, že se Roger s někým setkal, něco vyřídil a po chvíli se otočil a šel zpátky. Nebylo to úplně nepravděpodobné a za pokus to stálo, rozhodně to bylo užitečnější než si dát další čokoládu. Billy se narovnal a pustil se do toho. Přetočil nahrávku na poslední okénko, kde byl Roger vidět, a začal od toho místa přetáčet dopředu. Zvýšil rychlost na čtyřnásobek, aby to šlo rychleji. Zíral na prázdný úsek ulice. Hodiny v rohu se posouvaly dopředu o minutu, dvě, tři. Billy zvýšil rychlost přetáčení na osminásobek, aby ušetřil ještě víc času. Po přehrání třinácti minut si všiml, že auto, za které Roger zašel, odjelo a ulice zůstala úplně prázdná. Billy pokračoval dál, tentokrát už v šestnáctinásobně rychlejším tempu. Brzy prošly obrazem šestnáctkrát rychleji než normálně dvě postavy. Vypadalo to trochu směšně. Billy záznam zastavil a přetočil ho zpátky, aby si je prohlédl. Byl to starší pár se psem, který šel v opačném směru než Roger. Nic nenaznačovalo, že by dělali něco jiného, než venčili psa. Billy si ale stejně

příslušný časový údaj zapsal a rozhodl se, že dá Hanserové za úkol ty lidi najít. Třeba něco viděli. Přetáčel pásku dál. Minuty běžely dopředu, ale nic se nedělo. Roger se nevracel.

Billy se opřel a náhle dostal nápad. Co to auto? To, které odjelo asi třináct minut po tom, co tudy Roger prošel. Kdy sem přijelo? Billy se dvojklikem dostal v nahrávce zpátky do doby, kdy byl v záběru Roger. Celou dobu vycházeli z toho, že auto stálo zaparkované u chodníku jako mrtvý objekt. Ale o třináct minut později s ním někdo odjel pryč. Billy začal přetáčet záznam dozadu a zjistil, že auto zacouvalo do záběru jen šest minut před Rogerovým příchodem. Všechnu Billyho únavu zahnalo zjištění, že auto se po krátký časový úsek devatenácti minut nacházelo v Rogerově bezprostřední blízkosti. Billy si najednou připadal

jako vůl. Udělal kardinální chybu, když omezil možnosti výkladu důkazního materiálu, který měl před sebou. Upnul se na určitý vzorec a nenechal si otevřená zadní vrátka pro jiné. Dál a dál. Tam ho Billy celou dobu hledal. Myslel si, že Roger šel dál. K další kameře.

Když teď Billy přemýšlel o jiných možnostech, došlo mu, že jsou tu i jiné vysoce pravděpodobné scénáře. Auto možná nebylo zaparkované a prázdné. Bylo možné, že člověk, který tu šest minut před Rogerovým příchodem zaparkoval, v něm celou dobu seděl. Billy viděl jen část levého zadního blatníku a nedokázal určit, jestli z auta někdo vystoupil, nebo ne, ale stejně se proklikal zpátky na záběr s Rogerem a znovu nahrávku pustil. Snažil se na ni dívat tak, jako by ji viděl úplně poprvé.

Bez jakýchkoli domněnek.

Roger přišel do záběru z pravého rohu, ušel pár kroků dopředu a pak přešel ulici. Billy obraz zastavil. Snímek po snímku ho přetáčel. Tady! Roger náhle otočil hlavu trochu doleva. Jako by něco upoutalo jeho pozornost. Pak se vydal přes ulici. Billy záznam znovu pustil. Když mu teď spadly šupiny z očí, mohl si nahrávku vyložit i tak, že Roger zmizel za autem a došel jen ke dveřím spolujezdce.

Billy se zhluboka nadechl. Hlavně žádné další ukvapené závěry. Musí to pořádně zkontrolovat. Soustředit se na nahrávku. Na auto. Vypadá jako volvo. Tmavě modré nebo černé. Ne kombi, ale sedan. Žádný nový model, spíš tak z let 2002 až 2006, to si bude muset ještě ověřit. Ale určitě je to čtyřdveřové volvo. Billy začal procházet snímek za snímkem a soustředil se přitom na auto. Jen na auto, na nic jiného. Padesát sedm vteřin a šest záběrů poté, co Roger zmizel z nahrávky, Billy objevil něco, čeho si do té doby

nevšiml. Obraz se krátce a lehce otřásl, jako by někdo zabouchl dveře od auta. Nebylo to nijak nápadné a možná se mu to zdálo. Ale mohl si to rychle ověřit.

Billy tuto sekvenci nahrál do jednoduchého grafického programu se stabilizátorem obrazu. Mohl předpokládat, že bezpečnostní kamera se nehýbe, takže jakýkoli případný pohyb musí pocházet od objektů v záběru. Billy rychle označil několik bodů pohybu na kovové hraně blatníku nad zadním kolem. Přesně v čase 00.57,06 se body zcela jednoznačně pohnuly o pár milimetrů a později se ustálily o kousíček níže, než byla jejich výchozí poloha. Někdo otevřel dveře od auta, nastoupil a zase je prudce

zabouchl. To, že se body ustálily níže, znamenalo, že auto najednou ztěžklo. Někdo nastoupil a posadil se. Nejspíš Roger.

Billy se podíval na hodinky. Bude půl jedné. Na to, aby zavolal Torkelovi, není nikdy pozdě. Torkel by se spíš zlobil, kdyby mu nezavolal. Vytáhl telefon a zmáčkl zrychlenou volbu. Zatímco čekal, až to Torkel vezme, díval se na záběr na obrazovce. Nový průběh událostí by mohl leccos vysvětlit.

Roger se neobjevil na žádných jiných kamerách, protože nikam dál nešel. Seděl v tmavém volvu.

A zřejmě jel vstříc smrti.

Lenu Erikssonovou posadili na židli, na které před více než sedmi hodinami seděl Billy. Udiveně se rozhlížela. V malé místnosti byla spousta lidí, které znala z dřívějška, s výjimkou mladého policisty, který ťukal do klávesnice u dvou velkých vypnutých obrazovek.

Tolik policistů mohlo znamenat jen jediné: Něco se stalo.

Něco důležitého.

Ten pocit se jí zmocnil, jakmile zazvonili u jejích dveří, a byl čím dál silnější. Bylo 6.45, když po dlouhém zvonění vylezla z postele a unaveně jim otevřela. Mladá policistka, která u ní byla o pár dní dřív, se znovu představila a horlivě o něčem spustila.

Potřebují její pomoc.

Celá ta situace, brzká ranní hodina, úsečný vážný tón policistů a spěch, s jakým po ní chtěli, aby s nimi jela, to vše naráz vymazalo dny špatného spánku a úzkosti. Lenou projela vlna nové neklidné energie.

Jeli pošmourným ránem beze slova. Zaparkovali v garáži pod policejní budovou. Lena ani netušila, že tam nějaká garáž je. Vyšli po betonových schodech a prošli velkými ocelovými dveřmi. Policisté rychle kráčeli dlouhými chodbami. Po cestě potkali pár kolegů v uniformě, kteří šli podle všeho na směnu. Něčemu se smáli, jejich veselí v tu chvíli působilo nemístně. Všechno šlo tak rychle, že si Lena jen stěží mohla vytvořit ucelený obrázek. V hlavě měla spíš jednotlivé, úplně rozdílné obrazy: smích, chodby, které zatáčely sem

a tam, a policisté, kteří jen šli a šli. Poslední zatáčka a zdálo se, že jsou u cíle. Stál tam hlouček lidí, kteří na ni čekali. Pozdravili ji, ale Lena pořádně neslyšela, co jí říkají, myslela na to, že už nikdy netrefí ven. Muž, který byl nejspíš šéfem, ten, se kterým před celou věčností mluvila o Leu Lundinovi, ji přátelsky vzal za rameno.

„Díky, že jste přišla. Potřebujeme vám něco ukázat.“

Otevřeli dveře do malé místnosti a zavedli ji tam. Pomyslela si, že takto se člověk cítí, když ho zatýkají. Pozdraví a zavedou vás dovnitř.

Pozdraví a pak vás usvědčí.

Zhluboka se nadechla. Jeden policista jí přistrčil židli a ten nejmladší z nich, hodně vysoký kluk, začal ťukat do klávesnice, která ležela na stole před ní.

„Je důležité, aby všechno, co si tu řekneme, zůstalo v této místnosti.“

To zase promluvil ten starší. Šéf. Torsten nebo tak nějak? Lena každopádně přikývla. Šéf pokračoval.

„Myslíme si, že Rogera vyzvedlo nějaké auto. Rádi bychom věděli, jestli ho náhodou nepoznáte.“

„Vy ho máte na obrázku?“ Lena zbledla.

„To bohužel úplně ne. Nebo lépe řečeno, jen velmi malý kousek. Jste připravená?“

Poté se ten starší odmlčel a kývl na mladšího u počítače. Ten stiskl na klávesnici mezerník a na obrazovce se objevil záběr prázdné asfaltové silnice. Po její straně byl trávník, menší dům a nahoře v rohu byl vidět odraz, pravděpodobně od žlutého svitu pouliční lampy.

„Na co se mám dívat?“ zeptala se Lena trochu zmateně.

„Tady.“ Mladý muž ukázal na levý roh obrazu. Zadní blatník auta. Tmavého auta. Jak ho má proboha poznat?

„Je to volvo,“ pokračoval mladík. „Model z let 2002 až 2004. Typ S60.“

„To mi nic neříká.“

Lena zírala na obrazovku a viděla, jak se rozsvítil blinkr a auto odjelo.

„To bylo všechno?“

„Bohužel. Chcete to vidět znovu?“

Lena přikývla. Mladý policista rychle stiskl nějaká tlačítka a obraz naskočil znovu od začátku. Lena hleděla na nahrávku, horečně se v ní snažila něco objevit. Ale byla na ní jen část stojícího auta. Malá část.

Napjatě čekala, že se tam stane ještě něco dalšího, ale byl to pořád jen ten stejný úsek ulice, stejné auto. Obraz se zastavil a z tázavých obličejů kolem Lena pochopila, že teď má něco říct ona. Podívala se na ně.

„Nepoznávám ho.“

Přikývli. Čekali to.

„Znáte někoho, kdo má tmavé volvo?“

„Možná, předpokládám, že je to obyčejné auto, ale nevím… Nemůžu si vzpomenout.“

„Viděla jste někdy, že by Rogera někdo svezl domů takovým autem?“

„Ne.“

Nastalo ticho. Lena vycítila, že napětí a očekávání policistů opadlo a nahradilo je zklamání. Otočila se na Vanju.

„Odkud je ta nahrávka?“

„Z jedné bezpečnostní kamery.“

„Ale kde ta kamera je?“

„To vám bohužel nemůžeme říct.“ Lena přikývla. Nevěří jí, že bude mlčet. Proto to nechtějí prozradit. Potvrdilo se jí to, když opět promluvil šéf.

„Kdyby se nějaká z těchto informací dostala ven, ztížilo by to vyšetřování. Doufám, že to chápete.“

„Nic neřeknu.“

Lena se obrátila k monitorům a zastavenému obrazu prázdné ulice.

„Je na té nahrávce taky Roger?“

Billy se podíval na Torkela a ten sotva znatelně přikývl.

„Ano.“

„Mohla bych ho vidět?“

Billy očima znovu vyhledal Torkela a znovu se mu dostalo přikývnutí. Naklonil se nad klávesnici, přetočil sekvenci dozadu a stiskl „play“. Po pár vteřinách vešel zprava do obrazu Roger. Lena se naklonila dopředu. Neodvážila se ani mrknout, bála se, že by o něco přišla.

Byl živý. Chodil tam.

Rychle, lehce. V dobré kondici. O své tělo se vždycky staral. Byl na něj pyšný. Teď leží rozřezaný a studený za nerezovými dveřmi márnice. Do očí jí vhrkly slzy, ale nezamrkala.

Byl živý.

Rychle otočil hlavu doleva, přešel ulici a zmizel za autem. Pryč z obrazu.

Pryč od ní. Pryč.

Šlo to tak rychle.

Lena bojovala s nutkáním dotknout se obrazovky. V místnosti panovalo naprosté ticho. Mladý policista se

k ní opatrně přiblížil.

„Chcete to vidět znovu?“

Lena zavrtěla hlavou a polkla. Doufala, že ji nezklame hlas.

„Ne, díky, to je v pořádku…“

Přistoupil k ní šéf a zlehka jí položil ruku na rameno.

„Děkuji, že jste sem přijela. Odvezeme vás domů.“

Těmito slovy schůzka skončila a Lena brzy zase kráčela za Vanjou. Tentokrát nešly tak rychle. Alespoň policistce to tak připadalo.

Pro Lenu to bylo něco jiného. Opadl z ní neklid. Nahradil ho vztek z poznání. Energie z ujištění. Typ S60.

Model z let 2002 až 2004.

Přesně věděla, kdo má takové auto.

Došly k policistovi v uniformě, který pracoval u psacího stolu. Vanja mu něco řekla, policista vstal a vzal si bundu. Lena zavrtěla hlavou. Bylo jí jasné, co mu ta žena řekla.

„To není potřeba. Jen mě doveďte k východu. Stejně mám ještě nějaké pochůzky ve městě.“

„Určitě? Pro nás to není žádný problém.“

„Určitě. Každopádně děkuju.“

Potřásla si s Vanjou rukou. Policista si bundu zase pověsil a odvedl Lenu chodbou k východu. Nějaké pochůzky ve městě.

Mírně řečeno. Přinejmenším jednu.

Vanja se sešla s ostatními v zasedací místnosti. Už zvenku viděla, že se Torkel tváří neobyčejně rozmrzele, chodí kolem dokola a zatíná pěsti. Kdyby ještě pořád neměla špatnou náladu, určitě by si pomyslela, že vypadá trochu legračně, jak tam tak krouží kolem stolu, u kterého sedí Sebastian s Billym. Vanja otevřela dveře, a když vešla, Sebastian ztichl. Vyhnula se jeho pohledu.

Její zlost neměla racionální původ. To Valdemar příliš mluvil. On zkazil jejich večer. Pozval k nim Sebastiana a dal mu do ruky zbraň proti Vanje. Udělal z něj důležitějšího člověka Vanjina života, než ve skutečnosti byl, a připsal mu větší význam, než doopravdy měl. To všechno udělal Valdemar. Ale Sebastian měl v úmyslu ty informace maximálně využít, to cítila v kostech.

Ne, věděla to.

A rozčilovalo ji to.

Stoupla si vedle dveří a zkřížila ruce na prsou. Torkel se na ni podíval. Vypadala unaveně. Vždyť jsou unavení všichni, sakra. Vyčerpaní. Mrzutí. Víc než obvykle. Všechno se nejspíš nedalo přičíst na vrub Sebastianovi. Bylo to neobyčejně náročné vyšetřování.

Torkel kývl na Sebastiana, aby pokračoval.

„Právě jsem říkal, že jestli tam nacouval, protože věděl, že je tam kamera, není to jen tak, dobře plánuje

a předvídá. To si s námi pořádně zahrává. V takovém případě můžeme počítat s tím, že i když to auto najdeme, k ničemu nám to nebude.“

Vanja, ač nerada, přikývla. Znělo to uvěřitelně.

„To není tak jisté,“ odpověděl Billy. „Tedy to, že o té kameře věděl. Zabírá jen jednu stranu ulice, která je slepá. Mohl zajet až na konec…“ Vstal, došel k mapě na zdi a zapíchl do ní špičku tužky, aby ukázal možný scénář, a pak dokončil větu: „…a zpátky couval, aby se nemusel otáčet.“

Torkel se zastavil a podíval se na Billyho a na mapu.

„Takže pokud nevěděl, že tam ta kamera je… Kdyby zacouval o dva metry dál, viděli bychom, kdo to je.“

„Jo.“

Torkel vypadal, že nevěří vlastním uším. Dva metry! Copak jim k vyřešení tohoto zatraceného případu chybějí dva metry?

„Proč s tím sakra pořád nemůžeme pohnout?!“

Billy pokrčil rameny. Začínal si zvykat, že má Torkel poslední dobou špatnou náladu. Kdyby šlo o něco, co udělal nebo přehlédl on sám, choval by se nejspíš jinak, ale tady nešlo o něj. Billy o tom byl přesvědčený. Pravděpodobnější bylo, že to souvisí s Ursulou. S Ursulou, která právě otevřela dveře a v ruce držela kelímek s kávou a sáček z kiosku.

„Promiňte, že jdu pozdě.“ Ursula postavila věci na stůl a posadila se.

„Jak je Mikaelovi?“

Namlouval si to Billy, nebo Torkel skutečně promluvil jemnějším hlasem? Soucitným?

„Odjel domů.“

Billy se na Ursulu podíval upřímně překvapeně. Ne že by ho to zajímalo, ale stejně.

„Vždyť přijel včera večer, ne?“

„Jo.“

„To byla teda blesková návštěva.“

„Jo.“

Torkel na tónu Ursulina hlasu poznal, že víc už o Mikaelově návštěvě neuslyší, pokud to téma Ursula později sama nenadhodí, což bylo nepravděpodobné.

Vytáhla ze sáčku obloženou housku se sýrem a jogurtový nápoj a rozhlédla se po místnosti.

„O co jsem přišla?“

„Novinky ti řeknu později. Pokračujeme.“

Torkel mávl na Billyho a ten přešel zpátky na své místo k poznámkám.

„Nijak tě nepotěším. Prošel jsem si registr osobních vozidel. Ve Väster?su je dvě stě šestnáct černých, tmavě modrých nebo tmavě zelených vozů volvo S60 z let 2002 až 2004. Pokud budeme počítat i okolní obce, Enköping, Salu, Eskilstunu a pár dalších, dostaneme se na zhruba pět set.“

Torkel se nezmohl na odpověď, jen zatnul pěsti ještě pevněji. Místo něj se na Billyho podíval Sebastian.

„U kolika z nich existuje vazba na Palmlövské gymnázium? Pokud srovnáme registr se jmény rodičů a

zaměstnanců?“

Billy se podíval na Sebastiana.

„To nejde. Museli bychom to dělat manuálně. To by nějakou dobu trvalo.“

„Tak to bychom s tím, myslím, měli začít. Zatím nás na tu zatracenou školu zavedlo všechno.“ Billymu se Sebastianův nápad vůbec nezdál špatný, ale nemusel mít zrovna doktorát z behaviorální psychologie, aby pochopil, že podrážděnost skupiny je způsobena právě Sebastianovou účastí. Billy se k nápadu nehodlal vyjadřovat dřív než Torkel. Ale i ten s ním souhlasil.

„To je dobrý nápad. Ale chci, abychom zároveň prošli každou nahrávku z každé kamery. Chci to zatracené auto najít!“ Když to Billy slyšel, nahlas si povzdechl.

„To sám nezvládnu.“

„To není problém. Promluvím si s Hanserovou. Zatím ti pomůže Sebastian. Trocha skutečné policejní práce mu neuškodí.“

Na vteřinu si Sebastian pomyslel, že pošle Torkela do háje. Srovnávat registry a přetáčet nahrávky z bezpečnostních kamer bylo to poslední, co chtěl dělat. Ale ve chvíli, kdy se mu ta drsná slova drala z úst, se zarazil. Udržel se tady už tak dlouho a neměl v úmyslu se nechat vyhodit zrovna teď. Dokud se to nevyřeší. Dokud nesežene tu adresu. Bylo by hloupé znepřátelit si jediného člověka, který mu může při hledání Anny Erikssonové pomoci. A právě ona je tím skutečným důvodem, proč tu je. Sebastian se raději na Billyho usmál, překvapivě široce.

„Jasně, Billy, řekněte mi, co mám dělat, a já to udělám.“

„Umíte to s počítači?“

Sebastian zavrtěl hlavou. Torkel ještě jednou rozčileně obešel místnost. Pokusil se starého přítele vyprovokovat k hádce. Částečně aby trochu upustil páru, částečně aby dokázal Ursule, že Sebastian nedostane všechno zadarmo. Ale ani to mu nebylo dopřáno. Sebastian vstal a poklepal Billymu na rameno.

„Tak se do toho dáme.“ Torkel vztekle odkráčel.

Lena nešla přímo tam. Odhodlanost, kterou cítila na policejní stanici, ji po chvíli na čerstvém vzduchu začala opouštět. Co když se třeba plete? Co když to nebylo to auto? Nebo ještě hůř, co když má pravdu? Co bude v takovém případě dělat?

Prošla se novou obchodní galerií, kterou otevřeli loni na podzim. Stavěli ji několik let a lidé z Väster?su si už mysleli, že ji nikdy nedokončí. Lena bezcílně chodila po nablýskané kamenné podlaze a dívala se do osvětlených výloh. Bylo ještě moc brzy, obchody neměly otevřeno a Lena byla v nové chloubě Väster?su v podstatě sama. Ve výlohách začali vystavovat oblečení, které se mělo stát módní senzací pro letošní léto, jak aspoň přesvědčeně tvrdili na reklamních cedulích, ale Lena neviděla oproti loňské kolekci žádný

rozdíl. Navíc nic, co v těch výlohách viselo, by na ní stejně nevypadalo tak jako na vychrtlých figurínách.

Kromě toho měla jiné starosti než malicherné nakupování. Vrátil se ten hlásek. Hlásek, který se jí v posledních dnech dařilo víceméně úspěšně vytěsnit.

Možná proto byl teď silnější než kdy předtím. Byla jsi to ty.

Teď to víš!

Je to tvá vina!

Věděla, že musí zjistit, jestli má ten hlásek pravdu. Ale už jen to pomyšlení ji bolelo a nesmírně trápilo. Zvlášť teď, když to vypadalo, že už nemá šanci to dál popírat. O to se postaralo to černé auto na nahrávce.

Uprostřed obchodního domu stála v kavárně dívka a vykládala na velký skleněný pult čerstvě upečené housky a malé bagety. Sladce to tu vonělo po cukru, vanilce a skořici. Bylo to jako vzpomínka na jiný život, daleko od těch trýznivých myšlenek, a Lena cítila, že se k tomu životu potřebuje vrátit, i kdyby jen na chviličku. Přemluvila dívku, aby jí prodala pletýnku, i když ještě neměli otevřeno. Vybrala si přehnaně velkou vanilkovou pletýnku se zbytečně silnou vrstvou cukru. Dívka vložila pečivo do papírového sáčku a podala jí ho. Lena poděkovala, poodešla o pár kroků k východu a pletýnku vytáhla. Byla měkká a ještě teplá. Na vteřinu ji navštívil jiný život a Lena si dychtivě ukousla velké sousto. Když zakusila její skutečnou chuť a ucítila v ústech přeslazené těsto, udělalo se jí najednou špatně.

Jak tady vůbec může být? Chodit od výlohy k výloze a svačit. Snažit se užívat si. Znovu se jí vybavil obrázek Rogera.

Jeho první úsměv. Jeho první krůčky.

Škola, narozeniny, fotbalové zápasy. Jeho poslední slova.

„Tak já padám…“

Jeho poslední krok za auto.

Lena vyhodila pletýnku do koše a zamířila pryč. Ztratila tu už tak dost času. Schovávala se tady a vyhýbala se chvíli, kdy zjistí to, co musí vědět.

Má na té hrůze svůj podíl? Nejen to.

Je vinna?

Hlásek to s jistotou tvrdil.

Spěchala městem. Její tělo nebylo na takové tempo zvyklé. Plíce tvrdě pracovaly, cítila tu námahu až v ústech. Ale nezpomalila. Její kroky cílevědomě směřovaly k místu, které nenáviděla ze všeho nejvíc.

K místu, které se pro ni a Rogera stalo začátkem konce.

K místu, kvůli kterému se cítila tak podřadná, tak naprosto bezcenná. K Palmlövskému gymnáziu.

To, co hledala, našla za školou. Nejdřív křížem krážem prochodila velké parkoviště vpředu, ale nic nenašla, a tak se rozmrzele vydala na obchůzku kolem budovy a objevila menší parkoviště přímo u vchodu do jídelny.

Tam stálo.

Tmavě modré volvo. Přesně jak tušila.

Přesně jak se obávala.

Nevolnost se vrátila. S ní i myšlenky. Do tohoto auta nastoupil. Její Roger. Tehdy v pátek, od kterého sice

neuplynula nijak dlouhá doba, ale jí se zdálo, že už je to celá věčnost. Zbývala jediná věc. Lena došla k levému zadnímu kolu a dřepla si. Nevěděla, jestli si toho policisté všimli, každopádně jí o tom nic neřekli, ale když auto zablikalo a odjelo pryč z ulice, bylo jasně vidět, že sklo levého zadního reflektoru je slepované páskou.

Přinejmenším Lena to viděla. Roger před pár týdny přinesl domů papír, který se toho týkal. Takové strohé obviňující oznámení, že našli auto s poškozenými oběma zadními světly a provizorně je vyspravili, ale očekávají, že se viníci přihlásí a uhradí opravu. Nevěděla, jak to dopadlo. Prsty přejela po široké lepicí pásce. Jako by doufala, že se zastaví čas a nic dalšího už se nestane. Už nikdy.

Ale stalo se. Toto byl jen začátek. Věděla to. Vstala a obešla auto. Opatrně se dotýkala chladného kovu. Možná že přesně na tom místě se ho dotkl on. Nebo možná tady. Pokračovala. Zkoušela odhadnout, kde se jeho ruce dotýkaly auta. Určitě na dveřích. Nejspíš na předních. Zkusila za ně vzít. Byly studené a zamčené. Lena se předklonila a nahlédla dovnitř. Tmavé potahy bez vzorku. Podlaha prázdná. V přihrádce mezi sedadly pár drobných. Jinak nic.

Lena se narovnala a ke svému úžasu si uvědomila, že se z ní všechen neklid vytratil. To nejhorší, co se mohlo stát, už se stalo.

Její vina se potvrdila. Nade všechnu pochybnost.

Teď si uvnitř připadala jen úplně prázdná. Tělem jí projel chlad. Jako by s ní ten studený a konkrétní vnitřní hlas konečně splynul v jedno.

Byla to její vina. Nikde v jejím těle už se tomu zjištění nic nebránilo. Žádné teplo. Část Leny zemřela v den, kdy jí vyrvali Rogera.

Druhá část zemřela teď.

Vytáhla mobil a vytočila číslo. Telefon několikrát zazvonil, než se na druhém konci ozval muž. Slyšela svůj vlastní hlas. Byl stejně chladný jako ten vnitřní.

„Dneska jsem na policii něco viděla. Viděla jsem tvoje auto. Vím, že jsi to byl ty.“

Cia Edlundová měla psa poměrně krátce. Vlastně ani nikdy neměla psy nijak zvlášť ráda. Ale jednoho dne před dvěma lety jí Rodolfo dal k narozeninám neodolatelně roztomilé maličké štěně. Fenku kokršpaněla. Je to opravdová lady, řekl jí se širokým úsměvem a zářil, jak to dovedl jen on. Cia štěně nedokázala odmítnout, navíc jí Rodolfo loajálně slíbil, že jí bude pomáhat, když vycítil, že o vlastnictví psa trochu pochybuje.

„Nebude to jen tvůj pes. Bude náš, slibuju. Naše miminko…“

Tak to ale nakonec nedopadlo. O šest měsíců později, když už Rodolfo nezářil tak často a navštěvoval ji čím dál méně, Cia pochopila, že psa má na starosti ona. Jenom ona. Ačkoli se pes jmenoval Lucía Almira po Rodolfově babičce, která žila v Chile. Cia se s ní nikdy nesetkala, ale měli v plánu ji navštívit, jakmile na to budou mít peníze.

Ani k tomu nakonec nedošlo. A tak se teď Cia dělila o postel se stvořením pojmenovaným po chilské babičce, kterou nikdy neuvidí.

Brzy však začala mít s péčí o psa praktické problémy. Cia pracovala jako ošetřovatelka a měla dlouhé a nepravidelné směny. Venčit Almiru byla neustálá potíž. Většinou šly jen na krátkou procházku kolem bytu. Stávalo se, že ji vyvenčila uprostřed noci a příště až další den odpoledne. Všechno záviselo na tom, jak jí vyšly směny. Ale dneska měla volno a chystala se vzít Almiru na dlouhou procházku. Jí i fence to

prospěje. Vydaly se po pěšině kolem fotbalového hřiště, které sousedilo s lesem a přírodní běžeckou stezkou.

Když došly k prázdnému fotbalovému hřišti, Cia pustila Almiru z vodítka, pes šťastně štěkl a rozběhl se do křoví u smrkového lesa. Čas od času Cia zahlédla mezi nízkými hustými keři Almiřin ocas. Usmála se.

Výjimečně se cítila jako správný pejskař.

Almira k ní přiběhla zpátky. Nikdy nebyla pryč moc dlouho, vždycky chtěla přesně vědět, kde má paničku. Zkontrolovala ji pohledem a znovu se rozběhla pryč. Za chvíli se zase vrátila. Cia se zamračila, když viděla fenku vyběhnout z lesíka. Kolem čumáku a tlamy měla něco tmavého. Přivolala ji k sobě, a když Almira přiběhla, Cia ztuhla. Vypadalo to jako krev. Ale fena se tvářila až moc šťastně. Určitě to nebyla její krev. Cia se od psa nenechala olíznout a raději ji znovu připnula na vodítko.

„Copak jsi našla? Ukaž mi to.“

Zírat na monitor a hledat volva tmavé barvy přestalo Sebastiana bavit už po patnácti minutách. Byla to praktická ukázka zbytečnosti. Billy se mu pokoušel vysvětlit, jak by to mělo fungovat. Protože vědí, kdy auto s Rogerem vyjelo, mohou bla, bla, bla vypočítat, kde zhruba bla, bla, bla, podle toho, kterým směrem jelo, a bla, bla, bla. Sebastian vypnul. Teď se kradmo podíval na Billyho. Seděl opodál s několika seznamy adres, které právě dostal ze sekretariátu Palmlövského gymnázia. Nevypadal vyčerpaně, byl spíš zabraný do práce a soustředěný. Podíval se na Sebastiana, jak tam tiše sedí.

„Něco vám nefunguje?“

„Ne, všechno funguje. Jak to jde vám?“ Billy se na něj usmál.

„Sotva jsem stihl začít. Pokračujte dál. Těch kamer je spousta. Věřte mi.“

Billy se vrátil ke svým papírům. Sebastian se otočil k obrazovce a povzdechl si. Připomínalo mu to situaci před třiceti lety, kdy byl odborným asistentem profesora Erlandera a musel přepisovat odpovědi z asi tisíce dotazníků. Tehdy zaplatil pár studentům, aby tu práci udělali za něj, a šel místo toho do hospody. Tentokrát to bude trochu horší.

„Pokročil jste nějak s tím jménem, co jsem vám dal? S Annou Erikssonovou?“

„Bohužel ne, je toho teď trochu moc, ale podívám se na to.“

„To nespěchá, jen jsem byl zvědavý.“

Sebastian si všiml, že se na něj Billy vyzývavě podíval. Bude muset tu hru hrát dál, teď už to nemůže změnit. Sebastian stiskl tlačítko F5, jak ho to Billy naučil, a znuděně začal sledovat nějaký další

nezajímavý úsek silnice někde ve Väster?su. Telefon, který zazvonil, ho zachránil před smrtí znechucením.

Na fotbalové hřiště přijeli dvěma auty. Vanja a Ursula v jednom a Torkel se Sebastianem ve druhém. Torkelovi připadalo, jako by se znovu ocitl na druhém stupni a hráli nějaký zápas holek proti klukům. Nebyl vůči Ursule ani v nejmenším osobní, když s ním zůstala déle, aby ji informoval o událostech posledních hodin, ale po cestě dolů ke garáži ho stejně ignorovala a beze slova se vydala ke svému autu.

Na místě už byly dva policejní vozy. Když vystoupili, přišel jim naproti uniformovaný policista a doprovodil je přes štěrkové hřiště. Vypadal napjatě a zdálo se, že je rád, že přijeli.

„Našla se tu krev. Spousta krve.“

„Kdo ji našel?“ zeptala se Ursula. Zatím se jednalo o čistě technický nález a v takových případech bývalo samozřejmé, že otázky klade ona.

„Nějaká Cia Edlundová, venčila tu psa. Tamhle čeká.“ Přešli přes fotbalové hřiště a pokračovali za policistou dál do lesa. Po pár krocích se cesta začala svažovat a za chvíli už na ně z fotbalového hřiště nebylo vidět, jak si všimla Vanja.

Pěšinka zatáčela doleva a brzy je zavedla na malou otevřenou mýtinu. Čekali tam na ně dva lidé, policista, který ohraničoval velký čtverec policejní páskou, a asi pětadvacetiletá žena, která stála opodál s kokršpanělem.

„Tady ta paní to našla. Moc jsme se jí nevyptávali, přesně jak jste chtěli.“

„Chci se nejdřív podívat na nález,“ odpověděla Ursula a pokračovala dál na paseku. Policista ukázal na místo pár metrů od pěšinky.

„Je to vidět tady odtud.“

Ursula se zastavila a rukou naznačila, že ostatní mají zůstat, kde jsou. Na zemi viděla loňskou trávu, zdupanou a uschlou. Pod ní vyrůstala nová, ale ta byla kratší a představovala ve žluté záplavě jen náznak zeleně. Z omezené palety barev naopak vyčnívaly skvrny zaschlé rezavé krve. Po krajích kaluže byla spousta malých roztroušených skvrn a uprostřed něco, co se dalo nejlépe popsat jako velká louže sražené krve.

„Vypadá to tu jak na jatkách,“ uklouzlo policistovi, který natahoval pásku.

„Možná to jatka jsou,“ odpověděla suše Ursula, opatrně popošla dopředu a před louží si dřepla. Krev byla většinou zaschlá, ale v zemi bylo pár malých prohlubní ve tvaru boty, naplněných rudou tekutinou, která připomínala želé. Zdá se jí to, nebo se tu ve vzduchu vznáší nezřetelný pach železa? Ursula kývla na ostatní.

„Provedu rychlou analýzu, abychom neplýtvali časem na nějakého ubohého jelena, který tady přišel o život. Zabere to pár minut.“ Otevřela svou bílou tašku a dala se do práce. Torkel se Sebastianem šli za ženou se psem. Podívala se na ně unaveně, jako by musela dlouho čekat, než si její historku někdo poslechne.

„Našla to Almira. Myslím, že se z toho napila…“

Když Lena vešla do bytu a zavřela za sebou dveře, všechno to napětí na ni dolehlo. Svezla se na podlahu

v předsíni. Už nemohla dál. Venku mezi lidmi bylo lehčí udržovat masku. Tam se člověk mohl narovnat, na něco upřít pohled a kráčet dál. Předstírat. Doma to bylo horší. Nemožné. Jak tak seděla na podlaze mezi botami a igelitovými taškami, zavadila pohledem o starou Rogerovu školní fotografii, kterou do předsíně pověsila už hrozně dávno. Byla to první fotografie, kterou jí poslali domů, když Roger začal chodit do

první třídy. Usmíval se do objektivu a na sobě měl modré tenisové tričko. Chyběly mu dva zuby. Už dlouho se na ten snímek nepodívala. Pověsila ho sem, když se do bytu nastěhovali, ale umístila ho moc blízko věšáku, takže snímek zakrývaly prošívané bundy a zimní oblečení. Jak Roger rostl, měl bund a kabátů stále víc a byly pořád větší, takže za pár let na fotografii úplně zapomněla. Bylo úžasné ji teď objevit. Celá léta zapomenutou a schovanou pod bundami. Teď už žádné další bundy, které by Rogera zakrývaly, přibývat nebudou. Bude se tam na ni bezzubě usmívat, dokud ona bude žít. Němý.

Nestárnoucí. S pohledem plným života.

Někdo zazvonil. Lena si toho nevšímala. Svět mohl počkat. Tento okamžik byl důležitější.

Když postava vešla dovnitř, došlo jí, že zapomněla zavřít. Podívala se na něj. Nejzvláštnější nebylo, že před ní stál v jejím bytě. Ani zoufalství v jeho očích ji nijak nepřekvapilo. Ne. To, co otřáslo celým jejím nitrem, byla skutečnost, že její oči, které před chvílí spočívaly na úsměvu jejího sedmiletého syna, se teď dívaly na toho, kdo ho připravil o život.

Haraldsson měl zpoždění. Nestávalo se mu často, že by zaspal. Sváděl to na víno a na Jenny. Po vínu měl tvrdší spánek než obvykle a nic se mu nezdálo. Jenny ho nevzbudila, než odjela do nemocnice. Měl budík, ale podle všeho ho vypnul a nenastavil opakování. Ani si nevzpomínal, že by budík zazvonil. Probudil se chvíli po půl desáté. Nejdřív měl v úmyslu na sebe rychle naházet oblečení a běžet do práce, ale celé ráno vypadalo jako ve zpomaleném filmu, než se osprchoval, nasnídal a oblékl, byla pryč hodina. Rozhodl

se, že na stanici půjde pěšky, a dorazil tam přesně v jedenáct.

Radjan splnil, o co ho požádal. Haraldsson se posadil se šálkem kávy k psacímu stolu, na němž ležela

osamocená složka. Dychtivě ji otevřel. Byly v ní tři hustě popsané papíry A4. Haraldsson se opřel, v jedné ruce držel šálek, v druhé vytisknuté listy. Soustředěně se do nich začetl.

Během pětačtyřiceti minut si výslech Lindy Beckmanové přečetl třikrát. Pak složku odložil a otočil se k počítači. Zadal do něj údaje o Axelu Johanssonovi a probíral výsledky vyhledávání. Náš milý Johansson se často stěhoval a očividně se na všech místech, kde bydlel, skamarádil s policií. Haraldsson si pročetl zprávy. Ume?, Sollefte?, Gävle, Helsingborg a nějaké drobnější přestupky tady ve Väster?su. Rušení nočního klidu, drobné krádeže, loupež, sexuální obtěžování… Haraldsson se zarazil a vrátil se na poslední stránku. Také v Sollefte? se dopustil sexuálního obtěžování. Nikdy ho za to neodsoudili, bylo to jen nahlášeno. Vyšetřování byla v obou případech odložena pro nedostatek důkazů. Haraldsson procházel záznamy ještě dál do minulosti. Axel Johansson figuroval také ve vyšetřování znásilnění v Ume?. Před jedenácti lety. Byl na stejném večírku jako dívka, kterou někdo brutálně znásilnil na zahradě, kam si šla zakouřit. Policie vyslechla všechny účastníky akce. Nikoho neobvinili. Znásilnění se nikdy nevyřešilo.

Haraldssonovi se vrátila myšlenka ze včerejška. Nevinní neutíkají.

Opřel se a uvažoval nad tím. Vzal si složku, kterou mu Radjan okopíroval. Byla tu kratičká zmínka o tom, že Axel Johansson byl rád v posteli dominantní.

Nevinní neutíkají.

Střela naslepo. Ale při pomyšlení na to, že se nezadržitelně řítí směrem k lavičce náhradníků, si Haraldsson mohl dovolit to risknout. Znovu se sklonil nad počítačem a prsty se mu rozběhly po klávesnici. Nejdřív zjistil, kdy přesně Axel Johansson bydlel v Ume?, a pak si vytáhl nevyřešené případy ze stejného období. Bylo jich celkem dost. Vyloučil ty, které neměly povahu sexuálního napadení. Pořád ještě jich zbývala hezká řádka. Haraldsson dál omezoval okruh pátrání. Nejdřív znásilnění. Stále ještě toho bylo děsivě moc. Pak znásilnění neznámým pachatelem. Hodně případů ubylo. To je přece jen neobvyklý zločin. Ve většině případů znásilnění se oběť a pachatel znají, i když se třeba seznámili jen pár hodin předtím. Během období, kdy Axel Johansson bydlel v Ume?, bylo spácháno pět znásilnění neznámým pachatelem. Tři z nich měla úplně stejný průběh.

Osamělé ženy na opuštěných místech. Opuštěných, ale ne úplně liduprázdných. Lidé byli někde v blízkosti. Ženám nejspíš to, že lidi slyší, dodávalo pocit jistoty. Odvážily se tudíž zajít kousek dál do tmavé zahrady, když si šly zakouřit, protože otevřenými okny slyšely hluk z oslavy. Procházely se parkem, protože ze zastávky autobusu za křovím slyšely hovor. Ukázalo se, že to byla pouhá iluze bezpečí. V případě tří shodných znásilnění se muž přiblížil zezadu a vrhl se na ně. Přitiskl jim obličej k zemi, znemožnil jim křičet a vnikl do nich zezadu. Všechna tři znásilnění pachatel dokončil. Byl to muž s velkou

fyzickou silou. Po znásilnění zmizel. Nejspíš se rychle a nepozorovaně vmísil mezi lidi v blízkosti. Procházel ulicemi města jako obyčejný muž. Napadené ženy z něj nespatřily vůbec nic. Nebyl k dispozici popis ani svědci.

Haraldsson svůj postup zopakoval, tentokrát na případech ze Sollefte?. Nejdřív si ověřil, v jakém časovém období tady Axel Johansson bydlel, a pak prošel neobjasněné případy sexuálního násilí. Byla nahlášena dvě znásilnění neznámým pachatelem, která se v podstatě shodovala s případy z Ume?. Opuštěná, ale ne liduprázdná místa. Útok zezadu. Obličej přitlačený k zemi. Žádný popis ani svědci.

Haraldsson se opřel a ztěžka dýchal. Tady se děje něco velkého. Cítil to. Teď se bohatě pomstí. Sériový sexuální násilník. Možná horší než muž z Hagy. A na stopu mu přišel Haraldsson. Oslavná řeč krajského policejního náčelníka se přiblížila jako ještě nikdy.

Při vší úctě k Rogeru Erikssonovi a tomu psychologovi, byla to bomba. Opravdová bomba. Toto byl případ, na kterém se dá vystavět velká kariéra. Třesoucíma se rukama Haraldsson dál dychtivě ťukal do počítače. Gävle. Za poměrně krátké období, po které tu Axel Johansson bydlel, bylo nahlášeno jedno znásilnění. Stejný průběh.

Během Axelova pobytu v Helsingborgu nic.

Haraldsson se zastavil. Bylo to, jako by si šel zaběhat, opravdu pořádně nabíral rychlost, a najednou prudce zastavil. Paradoxně cítil, jak se v něm zvedá vlna zklamání. Samozřejmě by měl být rád, že žádná

žena nebyla vystavena hrůzám znásilnění, ale nabourávalo mu to teorii, kterou už měl téměř definitivně potvrzenou. Haraldsson to zkontroloval ještě jednou. Se stejně neradostným výsledkem. Axel Johansson bydlel v Helsingborgu více než dva roky, ale za tu dobu nebylo nahlášeno žádné přepadení, které by odpovídalo danému vzorci. Haraldsson se znovu opřel a vypil zbytek kávy. Stihla mu mezitím vystydnout. Přemýšlel. Nemuselo to nic znamenat. Možná ty zločiny prostě jen nikdo neohlásil. Všechny sexuální zločiny se nehlásí. Ani zdaleka. Znásilnění neznámým pachatelem sice většinou ano, ale ani to není jisté.

V podstatě Helsingborg nepotřebuje. Skoro ve všech předchozích případech policie zajistila DNA. Ale rozčilovalo ho to.

Narušovalo to celek.

Bylo to, jako kdyby někdo kreslil obrázek tak, že čárou spojoval jeden bod s druhým, a najednou jeden nebo dva body přeskočil. Jistě, je vidět, co obrázek představuje, ale člověk se neustále vrací k těm přeskočeným bodům, protože ho dráždí. Bylo to k vzteku. Kromě toho si byl Haraldsson jistý, že s tím Axel Johansson nepřestal. Ne na víc než dva roky. Když s tím už jednou začal a vydrželo mu to tak dlouho.

Vstal a šel si do kuchyňky dolít šálek. Když přišel do práce, připadal si trochu ztuhlý a točila se mu hlava, měl prostě slabou kocovinu, ale ten pocit brzy zmizel a nahradilo ho rozechvělé napjaté očekávání.

Podobně se cítil jako malý o Štědrém večeru, když měl přijít Ježíšek. Stačilo mu rozlousknout Helsingborg.

Vrátil se na své místo a otevřel väster?ský archiv. Věděl, co hledá. Neomylně našel dvě znásilnění, která způsobem provedení odpovídala vzorci Axela Johanssona. K oběma došlo poté, co se Axel přistěhoval do města.

Takže zbýval Helsingborg.

Teď už ten obrázek znal. Viděl, co na něm je, ale přesto chtěl pospojovat i ty poslední body. Jednou s Jenny v Helsingborgu byli. Na konci devadesátých let. To ještě nestál most mezi Kodaní a Malmö.

Prázdniny ve Sk?ne. Zajeli si na výlet do Dánska. V té době tam kyvadlově jezdily trajekty. Haraldsson vzpomínal, že jízda tehdy trvala pouhých deset minut. Jiné město, jiná země. Deset minut od sebe. Našel si číslo na policii v dánském Helsing?ru. Vysvětlil, proč volá, přepojili ho, dostal nové číslo, zavolal na něj, vypadlo to, tak volal znovu, špatně mu rozuměli, ale nakonec ho přepojili na nějakou ženu jménem Charlotte, která by mu prý mohla pomoci. Haraldsson mluvil velice lámanou dánštinou a po pár minutách opakovaných otázek a odpovědí se dohodli, že se budou bavit anglicky.

Znal časové období. Znal způsob provedení. Mělo by to jít rychle.

A také šlo. Helsing?rská policie měla z té doby dva neobjasněné případy znásilnění neznámým pachatelem. Haraldsson se musel ovládat, aby se nedal do vítězného tance. Mezinárodní případ.

A vyřešený.

Teď stačilo jen najít Axela Johanssona. Ale nejdřív všechno řekne Hanserové.

Když Haraldsson zaklepal na otevřené dveře a vstoupil do kanceláře, Hanserová sotva vzhlédla od své práce u psacího stolu.

„Co vaše noha?“

„Je to lepší, díky.“

Haraldsson neměl v úmyslu přistoupit na její hru. Nehodlal se nechat vyprovokovat. Nebo umlčet. Ještě pár vteřin jí mohl dopřát, aby si užívala převahy. Brzy si bude nucena přiznat, že on je i navzdory té chybičce dobrý policajt. Mnohem lepší, než kdy byla nebo bude ona.

„Říkala jste, že se nemám přibližovat k vyšetřování případu Rogera Erikssona.“

„Přesně tak. Doufám, že jste to neudělal.“

„V podstatě ne.“ Haraldsson vážil každé své slovo jako na lékárnických vahách. Chtěl tento okamžik co nejvíc natáhnout. Nechtěl odhalit všechno najednou. Chtěl vidět každý její krok na cestě od urputné nedůvěry k nedobrovolnému obdivu.

„Podíval jsem se trochu blíž na Axela Johanssona.“

Hanserová nereagovala a dál se zajímala o papíry na stole. Haraldsson k ní o krok přistoupil. Promluvil tišeji.

Vemlouvavěji. Zajímavěji.

„Měl jsem pocit, že s ním něco není v pořádku. Něco jiného než jen spojitost s Rogerem. Pocit… můžete tomu říkat intuice, pokud chcete.“

„Hm.“

Dělala, že ji to nezajímá. Možná to tak půjde ještě chvilku, ale brzy bude muset zareagovat.

„Ukázalo se, že jsem měl pravdu. Je to násilník. Sériový násilník.“

Hanserová mu věnovala pohled, který se dal vyložit jen jako totální nezájem.

„Opravdu?“

Nevěří mu. Nechce mu věřit. Brzy nebude mít na vybranou. Haraldsson došel až k jejímu stolu a stručně jí shrnul náplň své dnešní práce. Místa, časová období, stěhování, oběti.

„Podařilo se mi najít souvislosti, které nasvědčují tomu, že se v posledních dvanácti letech dopustil znásilnění v Ume?, Sollefte?, Gävle, Helsingborgu i tady ve Väster?su.“

Hanserová letmo pohlédla na seznam a pak se poprvé zcela soustředěně obrátila na Haraldssona.

„Děláte si ze mě legraci?“

„Co? Ne, samozřejmě bude potřeba test DNA, ale vím, že mám pravdu.“

„Celá stanice ví, že máte pravdu.“

„Co? Jak to? Sice nevím, kde je, ale…“

„Ale já to vím,“ přerušila ho Hanserová. Haraldsson zkoprněl. Rozhovor nabral nečekaný směr. Jak to Hanserová vlastně myslí?

„Vy to víte?“

„Axel Johansson je na trojce. Váš kolega Radjan ho dnes ráno sebral.“

Haraldsson slyšel, co řekla, ale nějak tu informaci nebyl schopný zpracovat. Zůstal stát a doslova a do písmene jen lapal po dechu.

Ursula se rozhodla hodit včerejší neúspěch za hlavu a soustředit se na to, co skutečně ovládala, na prohledání místa činu. Její rychlý test prokázal, co očekávala, tedy že nalezená krev je lidská. Zbystřila ještě víc. Teď místo obcházela, aby si na věc mohla udělat svůj názor.

Dávala si načas.

Bylo třeba získat přehled a seznámit se s celým obrazem situace, aby se později mohla zaměřit na detaily. Aby mohla začít analyzovat stopy a dojít k závěru, jaký byl pravděpodobný průběh. V zádech cítila Torkelův pohled, ale nijak ji to neznervózňovalo, naopak, věděla, že mu to imponuje. Toto byl její okamžik. Ne jeho. Ostatní s odstupem sledovali, jak pomalu přechází za páskou tam a zpátky a dává si pozor, aby nezničila nějaký důkaz. Po deseti dlouhých minutách se vydala k nim. Byla hotová.

„Množství krve se dá těžko odhadnout. Vsákla se do země a nejspíš v ní ryly vrány a jiná zvířata, ale je to lidská krev a je jí hodně. A podívejte se sem.“

Přešla k jednomu konci pásky. Ukázala na měkkou zem. Vanja, která byla jako vždy nejrychlejší, opatrně popošla o několik kroků a dřepla si, aby si pořádně prohlédla, na co Ursula ukazuje.

„Otisky pneumatik.“

„Pravděpodobně Pirelli P7, poznávám tu klikatou rýhu uprostřed. Parkovalo tady auto. Odjelo odsud po té lesní cestě tamhle.“ Ursula ukázala o kousek dál na travnatou stezku, která vedla k úzké proježděné lesní pěšině. Vítězoslavně se na ně usmála.

„Řekla bych, že máme místo činu. Laborka musí potvrdit, že je to Rogerova krev, ale ve Väster?su pravděpodobně není moc jiných lidí, kteří v posledních týdnech ztratili pár litrů krve.“ Udělala efektní uměleckou pauzu a rozhlédla se po pasece.

„Ale tady ho nezavraždili.“

„Myslel jsem, že jsi právě řekla, že je to místo činu,“ přerušil ji Torkel.

„Je to místo činu. Ale ne místo vraždy. Sem ho odtáhli. Podívejte se tady.“ Ursula se ujala vedení a ostatní tři ji opatrně následovali po stezce zpátky k fotbalovému hřišti. Prošli kolem pásky a mířili dál.

„Pokuste se jít vedle té stezky. Už tak je dost špatné, že jsme po ní prošli jednou.“ Dál šli mlčky a brzy spatřili, co Ursula našla. Jasné stopy krve v zažloutlé trávě. Torkel mávl na uniformovaného policistu.

„Potřebujeme rozšířit uzavřenou oblast.“

Ursula se o to nestarala a pokračovala po stezce dál podél keřů až na fotbalové hřiště.

„Někdo ho sem přitáhl. Tamodtud.“ Ukázala na hřiště, a když se hodně snažili, uviděli v šedém štěrku na hraně hřiště slabé stopy po táhnutí. Stopy, které mohly vyrýt jen dvě paty. Všichni byli zticha, panovala mezi nimi vážná atmosféra, tak blízko se ještě nedostali. Obyčejné místo jako kouzlem nabylo na významu jen proto, že se na něj podívali Ursulinýma očima. Z malých, sotva viditelných skvrn se stala krev, z polámaných větviček byl otisk mrtvoly a špinavý štěrk už nebyl jen maličkými kamínky, ale místem, kde vyhasl život mladého chlapce. Šli teď ještě pomaleji, dychtili sice po pokračování, ale byli opatrní. Jednak aby nezničili žádné důkazy a pak také nechtěli přijít o osvobozující kouzlo objasnění.

Torkel vytáhl telefon a zavolal Hanserové. Potřeboval víc lidí, oblast pátrání bylo třeba podstatně rozšířit. Přesně ve chvíli, kdy mu Hanserová zvedla telefon, došli k místu, kde téměř neviditelné stopy skončily a nahradila je kulatá tmavá louže, která mohla znamenat jen jediné. Stáli na místě, kde zemřel šestnáctiletý chlapec. Kde všechno začínalo a končilo.

Když Torkel Hanserové do telefonu říkal, kde jsou, uvědomil si, že šeptá.

Sebastian se rozhlédl. Byl to zásadní nález. Ne jen pár jednotlivých stop, ale celek. Teď museli udělat

další krok. Stopy táhnutí a krve byly jedna věc, ale teď z nich bylo potřeba vyčíst veškerý význam a dostat se pachateli na kobylku. Místo činu je jednou z nejdůležitějších součástí vyšetřování vraždy. O Rogerově poslední cestě toho věděli docela dost. Ale co říkalo toto místo o vrahovi?

„Je divné zastřelit někoho zrovna tady. Uprostřed fotbalového hřiště,“ řekl Sebastian po chvilce. Ursula přikývla.

„Zvlášť když jsou tamhle činžáky.“ Ukázala na tři velké šedivé věžáky, které stály opodál na kopci.

„To jednoznačně potvrzuje teorii, že to nebylo naplánované.“ Sebastian poodešel od tmavé skvrny. Horlivě promýšlel, jak se to mohlo odehrát.

„Rogera zastřelí tady. Když je mrtvý, dojde vrahovi, že musí vyjmout kulku. Na to si vybere lépe chráněné místo. První vhodné, jeho volba o ničem nesvědčí.“

Ostatní přikývli.

„Kromě toho víme, že Roger byl střelen do zad, že? Jsou tu tedy dvě možnosti. Buď se Roger cítil ohrožený a byl na útěku, nebo ho někdo zastřelil, aniž by Roger cokoli tušil.“

„Myslím si, že o ohrožení věděl,“ řekla sebejistě Ursula. „Rozhodně. Utíkal.“

„Souhlasím,“ vmísila se do rozhovoru Vanja.

„Proč si to myslíte?“ zeptal se Torkel.

„Podívej se na místo činu,“ dala se Ursula do vysvětlování. „Jsme na samém kraji hřiště. Kdybych se cítila v nebezpečí, utíkala bych k lesu. Zvlášť kdyby na mě někdo mířil zbraní.“

Torkel se rozhlédl. Ursula měla pravdu. Hřiště mělo tvar obdélníku: jedna krátká strana ležela daleko od nich u klubovny a velkého otevřeného parkoviště, podél jedné dlouhé strany se táhl vysoký plot, asi deset metrů za ním byla cesta a pak pole. Podél druhé dlouhé strany stály věžáky a poté zbýval jen les u druhé kratší strany. Strana, kde byl les, zcela jasně skýtala nejlepší ochranu. Pokud bylo třeba se rozhodnout bleskově. Samozřejmě se dalo tvrdit, že stejně bezpečné je to i mezi věžáky, ale domy stály na kopci a působily spíš jako nedobytná pevnost než jako dobrý úkryt. Kromě toho by Roger při běhu do kopce musel zpomalit.

Sebastian, který doteď mlčel a prohlížel si okolí, skromně zvedl ruku.

„Dovolte mi vyslovit jinou teorii.“

„Jak nečekané,“ zašeptala Vanja teatrálně. Sebastian dělal, že to neslyšel.

„Souhlasím s vámi. Pokud se Roger cítil ohrožený. V takovém případě by určitě utíkal k lesu. Ale úplně nechápu, jak by to mohl udělat.“ Sebastian se odmlčel. Pozornost všech se upírala k němu.

„V tuto chvíli vycházíme z toho, že sem Roger přijel autem. Parkoviště je tamhle.“ Sebastian ukázal na protilehlou krátkou stranu u klubovny a parkoviště, kde stálo několik policejních aut.

Právě tam zabočilo a zaparkovalo několik civilních aut. Vystoupilo z nich pár lidí a policisté je okamžitě zastavili. Našli je novináři.

„Šel by Roger až sem s někým, kdo má s sebou zbraň?“ pokračoval Sebastian.

„Ale i tam v lese jsou otisky pneumatik,“ přerušila ho Ursula.

„Ty myslíš, že nešel do lesa, ale přicházel z něj?“ zeptal se Torkel.

„Ta možnost tu je,“ odpověděla Ursula.

„Je to možné, ale ne pravděpodobné.“ Sebastian zavrtěl hlavou. „Je to nepřístupné, odlehlé, chráněné místo. Proč by tam někdo parkoval, jestliže neplánoval Rogerovi ublížit? A my jsme pevně přesvědčení o tom, že takový úmysl neměl.“

Ostatní souhlasně přikývli. Sebastian se rozmáchl rukama.

„Podívejte se na to místo. Je úplně opuštěné. Hodí se, když chcete někoho tajně vysadit. A nejsme náhodou docela blízko domu, kde Roger bydlel?“

„Myslím, že jo, bydlel někde za těmi věžáky,“ ukázala Vanja směrem k domům. „Bude to tak půl kilometru.“

„V tom případě je to docela dobrá zkratka, ne?“ řekl Sebastian.

Ostatní přikývli. Torkel se na něj podíval. Poškrabal se na tváři a uvědomil si, že se ráno zapomněl oholit.

„Tak jak to myslíš? Rogera sem někdo svezl a… co?“ Všichni upírali pohled na Sebastiana. Přesně tak to chtěl.

„Lisa říkala, že Roger šel na nějakou schůzku…

Řidič, který se v nepříliš vzdálené budoucnosti stane vrahem, čeká v autě a maličko zatroubí, když uvidí Rogera přicházet po druhé straně chodníku. Roger přejde ulici a poté, co si s ním staženým okénkem vymění pár slov, nastoupí do volva a to odjede. Během jízdy se řidič s Rogerem baví. Neshodnou se. Řidič zajede k parkovišti u fotbalového hřiště a Roger vystoupí. Možná tu situaci špatně pochopil a cítí se jako vítěz. Možná mu to celé připadá nepříjemné a spěchá přes hřiště domů. Bez ohledu na to, která možnost je pravdivá, si nedovede představit, co se děje za jeho zády. Řidič zvažuje situaci. Nevidí řešení. Nebo lépe řečeno, vidí jen jedno řešení. Učiní rychlé nepromyšlené rozhodnutí, vystoupí z auta, otevře zavazadlový prostor a vyndá zbraň. Roger jde přes hřiště a netuší, že na něj z parkoviště někdo míří. Není to nijak dlouhá vzdálenost. Zvlášť ne, pokud jste zvyklí zacházet se zbraněmi. Pokud jste lovec nebo sportovní střelec. Řidič vystřelí. Roger padá. Řidiči dojde, že kulka se samozřejmě dá vystopovat.

Přeběhne přes hřiště a odtáhne Rogera do lesa. Běží zpátky, objede s autem hřiště, vyndá kulku, pobodá tělo, naloží ho do auta a odveze na místo, kde ho potopí.“

Sebastian se odmlčel. Po silnici přejelo několik aut. V lese se rozezpíval osamělý pták. Ticho přerušil Torkel.

„Říkal jsi sportovní střelec. Pořád si myslíš, že to udělal ředitel?“

„To byla jen teorie. Teď můžete pokračovat s vaším technickým rozborem beze mě.“ Sebastian se vydal k věžákům. Torkel se za ním díval.

„Kam jdeš?“

„Chci si promluvit s Lenou Erikssonovou, zeptat se, jestli Roger chodíval touhle zkratkou. Pokud ano, podpoří to mou teorii a zvýší šanci, že tu někdo viděl jeho i auto při jiné příležitosti.“

Ostatní přikývli. Sebastian se zastavil a otočil se, jako by někoho vyzýval, aby šel s ním.

„Chce se někdo přidat?“ Nikdo se nenabídl.

Sebastian brzy našel malou prošlapanou pěšinku, která vedla na kopec s šedými věžáky. Pěšinka se záhy napojila na asfaltový chodník, který se klikatil nahoru mezi domy. Sebastian věděl, že domy postavili v době, kdy on ještě chodil na Palmlövské gymnázium, ale nikdy se k nim nedostal tak blízko jako teď.

Ležely na špatné straně města a jeho rodiče kromě toho měli vrozenou averzi střední třídy vůči nájemním bytům. Správní lidé bydlí v domě. Za sebou dole na fotbalovém hřišti viděl, že na místo přijela další policejní auta. Budou tam dlouho, tím si byl jistý. Na technickou stránku policejní práce se díval se smíšenými pocity. Rozuměl tomu, jak důležité je vyrábět neprůstřelné důkazy, které bývají v soudním procesu často rozhodující a vedou k více odsouzením než jeho specializace. Důkazy, se kterými přicházel on, pokud se vůbec dají nazývat důkazy, jsou daleko měkčí, dají se zpochybnit, překrucovat a lze jim protiřečit, zvlášť pokud proti vám stojí šikovný obhájce. Jedná se spíš o pracovní hypotézy a teorie o temných hnacích silách, které se využívají více při vyšetřování než v osvětlené soudní místnosti. Ale pro Sebastiana důkazy nikdy nebyly to nejdůležitější, vpřed ho nehnala touha přispět k odsouzení. Jeho cílem bylo proniknout do nitra pachatele. Odměnou za to byla možnost odhadnout jeho další krok.

Byly doby, kdy na nic jiného nemyslel a po ničem jiném netoužil, a teď mu docházelo, že mu to chybí. V posledních dnech ten pocit znovu okusil, i když po pravdě řečeno nepracoval ani na poloviční výkon.

Soustředěnost je něčím zvláštní. Na vteřinu téměř zapomněl na svůj smutek a svou nekonečnou bolest. Zastavil se a chvíli si vychutnával ten pocit. Má snad šanci najít cestu zpátky?

Najít motivaci. Posedlost.

Zaměřit pozornost jiným směrem.

Samozřejmě že ne. Nač si něco nalhávat? Nikdy to už nemůže být jako dřív. Nikdy.

O to se postarají jeho sny.

Sebastian otevřel vnější prosklené dveře činžáku, v němž bydlela Lena Erikssonová. Ve Stockholmu by se dveře otevíraly na číselný kód, ale tady se dalo rovnou vstoupit. Nevzpomínal si, ve kterém patře Lena bydlí. Podíval se proto na ceduli u vchodu a zjistil, že bydlí ve třetím poschodí. Těžkým krokem se vydal nahoru po smutném, ušmudlaně bílém schodišti. Když došel do třetího patra, zastavil se. Zvláštní. Dveře do bytu Leny Erikssonové byly pootevřené. Přistoupil k nim blíž. Zazvonil na zvonek, opatrně pootevřel dveře nohou a zavolal.

„Haló?“

Žádná odpověď. Dveře se pomalu otevřely a naskytl se mu pohled do malé předsíně. Na podlaze se válely boty a na hnědé skříňce byl pohozený nějaký barevný reklamní leták.

„Haló? Je někdo doma?“

Sebastian vešel. Vlevo byly dveře na záchod. Rovně se šlo do obývacího pokoje, který byl celý zařízený nábytkem z Ikey. Byl tu vydýchaný vzduch a páchlo to tu cigaretami. Žaluzie byly stažené, takže byt působil tmavým dojmem, zvlášť když tu nesvítilo žádné světlo.

Sebastian pokračoval do obývacího pokoje a spatřil na zemi ležet židli a nějaký rozbitý porcelán. Zastavil se a přepadly ho obavy. Něco se tu stalo. Ticho v bytě jako by najednou věstilo něco zlého. Šel rychle dál směrem, kde tušil kuchyni. V tu chvíli uviděl Lenu. Ležela na linoleu na podlaze. Byla bosá, otočená k Sebastianovi chodidly. Nohy překřížené přes sebe. Kuchyňský stůl byl převrácený na stranu. Sebastian se k Leně vrhl a sklonil se nad ní. Všiml si, že jí z temene teče krev. Vlasy měla celé ulepené a krev pod ní vytvořila kulatou loužičku, lesklou jako zrcadlo. Jako svatozář smrti. Pokusil se na jejím bílém krku nahmatat aspoň náznak tepu, ale brzy pochopil, že chlad, který cítí v konečcích prstů, znamená jediné.

Přišel příliš pozdě. Sebastian se postavil a vytáhl mobil. Právě chtěl zavolat Torkelovi, když mu telefon v ruce zabrněl. Číslo nepoznával, ale rychle telefon zvedl a promluvil hlasem, na kterém byla patrná nervozita.

„Ano!“

Byl to Billy. Zdálo se, že má z něčeho velkou radost, a Sebastian mu ani nestihl říct, kde je nebo co právě objevil.

„Volal vám Torkel?“

„Ne, ale…“

„Palmlövské gymnázium vlastní volvo,“ vyhrkl Billy. „Nebo přesněji patří nadaci, která školu spravuje. Tmavě modré, typ S60 z roku 2004. A to není všechno…“

Sebastian poodešel do obývacího pokoje, dál od těla. Situace se mu zdála moc absurdní na to, aby s Billym mohl rozebírat nějaké volvo.

„Billy, poslouchejte mě.“

Ale Billy neposlouchal. Naopak. Mluvil. Rychle a rozrušeně.

„Dostal jsem výpisy hovorů z telefonu, ze kterého byly poslány esemesky Rogerovi. Ze stejného telefonu někdo volal Franku Clevénovi a Leně Erikssonové. Chápete, co to znamená?“

Sebastian se zhluboka nadechl a právě se chystal Billyho přerušit, když si v Rogerově pokoji něčeho všiml. Něčeho, co tam v žádném případě nepatřilo. Došel ke dveřím chlapcova pokoje a skoro úplně přestal Billyho poslouchat.

„Teď sebereme Grotha! Máme ho.“ Sebastian téměř cítil triumf v Billyho hlase.

„Haló, Sebastiane, slyšíte mě? Už můžeme sebrat ředitele!“

„To nebude potřeba… Je tady.“

Sebastian spustil ruku s mobilem a hleděl na Ragnara Grotha, který visel z lustru v Rogerově pokoji. Ragnar Groth na něj upíral mrtvý pohled.

Po zbytek dne tvrdě pracovali. Snažili se být rychlí a efektivní, ale nic kvůli tomu neodbýt. Události dne vyžadovaly maximální soustředění. Tak dlouho se nemohli dostat k průlomu a najednou byli pravděpodobně jen pár kroků od vyřešení. Nic se nesmělo pokazit. Nic. Byl to těžký úkol. Na to, aby zvážili všechny informace a nechali si materiály a nálezy prozkoumat od techniků, potřebovali čas, ale zároveň si přáli, aby se výsledek dostavil okamžitě. Torkel se snažil držet si novináře co nejdéle od těla. Nic by nezískali, kdyby se na veřejnost dostala informace o místě činu nebo o dvou dalších mrtvých. Ale jak už to chodí při všech rozsáhlých vyšetřováních, na kterých se podílí spousta lidí, brzy ven prosákla informace o smrti ředitele Ragnara Grotha. Začalo se divoce spekulovat, zvlášť v bulváru, který měl podle všeho přístup k dobře informovanému policejnímu zdroji, a brzy už policie nemohla dál čekat. Torkel a Hanserová svolali společnou tiskovou konferenci, aby znovu získali klid na práci. Torkel byl obyčejně ve svých vyjádřeních velmi opatrný, ale poté, co spolu s Ursulou a Hanserovou sestavili předběžné výsledky, usoudil, že si může dovolit přislíbit brzký průlom ve vyšetřování. Když přišli, místnost byla plná novinářů a Torkel nemařil čas zbytečným tlacháním.

Zemřeli další muž a žena.

Žena byla blízkou příbuznou Rogera Erikssona a byla zavražděna, s největší pravděpodobností mužem, kterého našli mrtvého.

Mnohé skutečnosti nasvědčují tomu, že muž, který dříve figuroval ve vyšetřování, po ženině smrti spáchal sebevraždu.

Jednu věc ale Torkel vyjádřil velmi jasně. Podezřelým není mladík, který byl dříve v souvislosti s vyšetřováním zadržen. Ten je i nadále mimo hru. Než dokončil krátkou úvodní řeč, zdůraznil to ještě jednou.

Bylo to jako nabídnout vosám jahodový džus. Do vzduchu vystřelily dychtivé ruce, s otázkami se roztrhl pytel. Všichni mluvili, aniž by poslouchali ostatní, každý jen vyžadoval odpověď. Torkel rozeznával pár otázek, které padaly stále dokola.

Je pravda, že se jedná o ředitele Palmlövského gymnázia? Že on je tím nalezeným mužem?

Je tou zemřelou ženou Rogerova matka?

Torkela ohromila ta zvláštní hra dvou stran ve stísněné rozpálené místnosti. Na jedné straně novináři, vlastně stejně dobře informovaní jako ti, kterých se ptají. Na druhé straně policisté, jejichž úkolem je jen

oficiálně potvrdit to, co už je známo. Jedni už znali odpovědi a druzí zase otázky.

Vždycky to tak jednoznačné není, ale Torkel už se dlouho nepodílel na vyšetřování, při němž by informace neunikaly ven. V podstatě k tomu docházelo okamžitě poté, co se je dozvěděl někdo mimo jeho skupinu.

Torkel odpovídal co nejvyhýbavěji a neustále poukazoval na to, že se nacházejí v citlivé fázi vyšetřování. Byl zvyklý uhýbat otázkám novinářů. Nejspíš proto ho neměli v lásce. Hanserová jim odolávala hůř. Torkel ji chápal. Bylo to její město a její kariéra, a pokušení mít je spíš na své straně než proti sobě nakonec

bylo příliš silné.

„Mohu říct jen tolik, že některé stopy ukazují na školu,“ začala, než Torkel stihl jménem obou poděkovat. Pak si ji vzal stranou. Viděl na ní, že se za to stydí, ale stejně se snažila ten přešlap omluvit.

„Oni o tom už stejně věděli.“

„To je jedno. My rozhodujeme, jaké informace jim poskytneme. Ne naopak. Tak to funguje. Teď se kolem školy strhne hotový cirkus.“

Tomu se chtěl Torkel vyhnout. Škola totiž nabyla na důležitosti jako potenciální místo dalších nálezů. Jedno z prvních opatření, která Torkel po Sebastianově dramatickém nálezu učinil, bylo rozšíření oblasti pátrání, jak mu radili Billy i Ursula. Grothův dům se vyznačoval až podezřelou absencí osobních věcí, natož důkazů. Auto bylo napsané na nadaci, která spravovala Palmlövské gymnázium, takže zahrnout do prohlídky i budovu školy bylo samozřejmé. Bylo to jediné místo, o němž věděli, že tam Groth měl

neomezený přístup. Torkel se rozhodl poslat na Palmlövské gymnázium rychle Ursulu, hned jak předběžně ohledá nové místo činu. Ale neměla tam jet sama. Měl s ní jet Sebastian.

K Torkelovu úžasu Ursula ani neprotestovala. Teď, když do sebe všechny kousky skládanky brzy mohly zapadnout, byla šance vyřešit případ důležitější než její ego. A Sebastian byl jediný, kdo se ve škole a v jejích prostorách vyznal. Jeho znalosti byly sice třicet let staré, ale stejně… Ursula mu dokonce nabídla, aby seděl vepředu.

Za celou cestu spolu nepromluvili. Přece jen odsud posud.

Billy, kterého nechali v kanceláři, se cítil úplně odříznutý od událostí. Torkel ho požádal, aby se pokusil ten tmavě modrý vůz S60 najít. Ve škole nebyl, to potvrdila jak Ursula, tak sekretariát školy. Billy rozeslal všem hlídkám hlášení, že se vůz pohřešuje, a rozhodl se, že pojede aspoň do bytu Leny Erikssonové. Už udělal, co bylo v jeho silách, a chtěl si vytvořit vlastní obrázek o novém místě činu. Stanice byla opuštěnější než obvykle a Billy podezíral Torkela, že povolal většinu personálu, aby uzavřeli místo činu a školu. Měli teď k ohledání spoustu míst, fotbalové hřiště, Lenin byt, ještě jednou Grothův dům a školu. Jako by jim vyrostl čtyřlístek zajímavých míst a zároveň s tím se situace stala těžko zvladatelnou. Torkel musel rozhodnout, o která místa se postarají sami a která přenechají technikům väster?ské policie.

Billy byl nadšený, když sedal do auta. Poprvé za dlouhou dobu měl pocit, že vyřešení Rogerovy smrti je na dosah. Zdálo se, že jim všechno hraje do karet. A ještě to nemělo být všechno. Když Billy zabočil k

Leninu bytu, zavolala mu policejní hlídka a ohlásila, že hledané auto parkuje před domem, k němuž má právě namířeno. O půl minuty později byl Billy u auta a volal Torkelovi, aby mu o nálezu řekl. Torkel byl spolu s Vanjou v Lenině bytě a právě našel v ředitelově kapse klíče od volva.

Zkrátka se opravdu zdálo, že jim všechno hraje do karet.

Během třiceti minut Ursula se Sebastianem prošli školní učebny a nyní stáli před špinavými ocelovými dveřmi ve školním sklepě. O dveřích nevěděl ani školník, ani paní ze sekretariátu, kteří sem dolů přišli s nimi. Za Sebastianových časů to byl kryt, ale teď neměl nikdo tušení, k čemu se prostor za dveřmi používá. Žádný ze zaměstnanců nebyl nijak zvlášť ochotný, a jak školník, tak sekretářka chtěli nejdřív mluvit s ředitelem, než jim něco otevřou. Sebastian se na ně podíval a vzpomněl si, jak bývali zaměstnanci nervózní i v době, kdy tu byl ředitelem jeho otec. I když, nervózní bylo slabé slovo.

Respekt, nebo spíš hrůza z autorit tu možná byly zažrané ve stěnách. Ale nyní už toho bylo dost.

„Řekl bych to asi takhle. Vím, že Ragnaru Grothovi je u zadku, jestli nám ty dveře otevřete nebo ne. Už

ho to nezajímá.“ Nepomohlo to. Spíš naopak.

Školník se narovnal, aby byl trochu vyšší, a najednou začal tvrdit, že od těch dveří stejně nemá klíč. Nikdy ho neměl. Paní ze sekretariátu souhlasně přikyvovala. Sebastian k nim přistoupil a viděl, že se ve školníkově pohledu zračí jisté pochyby. Moc Ragnara Grotha byla na ústupu, to věděli oba, ale právě to možná svým způsobem dodávalo školníkovi energii. Poslední boj před pádem instituce, která se vždy považovala za nadřazenou ostatním. Sebastian hleděl na toho muže a pochopil, že v tomto okamžiku má ke zničení otcova snu blíže než kdy dřív. Palmlövské gymnázium a jeho bezúhonná pověst už nikdy nebudou, co bývaly. Ať už byl ředitel vinen nebo ne. To Sebastian věděl a muž, který stál před ním, to možná pochopil také. Školník sice nic netušil o Grothově úmrtí, ale výslech a neustálé návštěvy policie mu leccos napověděly. Neposkvrněné brzy přestane být neposkvrněným. Dívali se na sebe a vzájemně se probodávali pohledem. Pro Sebastiana ten muž nebyl jen školníkem, byl ztělesněním lží, falše a všeho, co výtvor jeho otce představoval. Sebastian se znovu zhluboka nadechl, aby načerpal energii, a přistoupil k muži menšímu než on o krok blíž. Hodlal mu ze všech kapes vytřást všechny klíče do posledního. Ty dveře se otevřou. Ursula, která málokdy vídala Sebastiana v tak bojovné náladě, ho zadržela.

„Můžete jít!“ Mávnutím ruky poslala zaměstnance školy pryč. Podívala se na Sebastiana. „Jsme od policie. Nezapomínej na to. Chovej se podle toho.“

Pak kolem něj mlčky prošla. Sebastian ji sledoval. Pro jednou se mu nepovedlo najít kousavou odpověď, i když mu jindy tak pěkně šly. Ale pletla se. On není od policie. Je tu jen kvůli sobě, kvůli nikomu jinému. Tak to začalo a tak to také skončí. Pokud bude mít štěstí a pokud to bude jen trochu možné, pomůže policii potopit Palmlövské gymnázium, ale tím to pro něj skončí a on půjde dál. Hledat ženu, se kterou kdysi spal.

Nic jiného. Nic víc.

Ursula se tiše vrátila. Přinesla si brašnu s nářadím, postavila ji na zem a otevřela. Ponořila se do ní a vytáhla velkou elektrickou vrtačku. O tři minuty později už všude kolem létaly kovové úlomky a Ursula vyvrtávala zámek. Pak oba společnými silami vytlačili dveře a nahlédli do místnosti za nimi. Uvnitř to vypadalo jako pečlivě uspořádaná kancelář. Samozřejmě tu nebyla žádná okna, jen nabílené zdi, jemné osvětlení a velký tmavý psací stůl s počítačem. Stálo tu také několik stylových skříní na dokumenty a uprostřed anglické kožené křeslo. Podle pedantského pořádku Sebastian hned pochopil, že jsou tady správně. Nábytek byl symetricky uspořádaný, aby dodával místnosti rovnováhu, a z toho, jak byla vyrovnána pera na psacím stole, doslova křičelo ředitelovo jméno. Sebastian s Ursulou se na sebe podívali, a dokonce se usmáli. Ředitelovo malé tajemství, ať je to co je to, je odhaleno.

Ursula podala Sebastianovi bílé latexové rukavice a vešla do místnosti jako první. Na Sebastiana to tu dělalo dojem uspořádané vyšetřovny, jakou viděl, když byli s Lily v muzeu Stasi v bývalém východním Německu. Na povrchu všechno stylové a civilizované, ale uvnitř se chvěla tajemství a zdi byly prosáklé událostmi, které se nikdy neměly dostat ven. Protikladné vůně, které s Ursulou ucítili, když vstoupili dovnitř, ten pocit jen umocňovaly: čerstvý citron a suchý uzavřený prostor.

Opatrně začali s průzkumem. Sebastian se pustil do prohlídky nablýskaných čistých skříní, Ursula zkoumala psací stůl. Už po pár minutách Sebastian objevil za pořadači ve skříni první zajímavou věc. Zvedl štos barevných DVD disků a ukázal je Ursule.

„Real Men, Hard Cocks. Díly dva a tři. Kdepak má asi jedničku?“ Ursula se suše usmála.

„Sotva jsme začali. Ještě ji najdeš.“ Sebastian si dál prohlížel volné disky.

„Bareback Mountain. Bears Jacking and Fucking. Moc pestrý výběr to není.“ Sebastian odložil disky a pokračoval v prohledávání skříně.

„Podívej.“

Ursula k němu popošla a nahlédla dovnitř. Za pořadači ležela papírová krabice od telefonu Samsung. Vypadala jako nová. Natáhla se pro ni.

Prohledání bytu Leny Erikssonové podpořilo teorii, se kterou pracovali Torkel a Vanja. Groth z nějakého důvodu přišel za Lenou domů, aby si promluvili z očí do očí. Pohádali se. Hluboká rána v Lenině temeni svědčila o tom, že do ní buď strčil, nebo sama spadla a uhodila se o hranatý kuchyňský stůl tak nešťastně, že následkům zranění podlehla. Všechno ostatní, co našli, ukazovalo na to, že si Ragnar Groth poté vzal život. Na Rogerově psacím stole Vanja dokonce našla velmi stručný dopis na rozloučenou.

Napsaný na vytržený linkovaný papír formátu A4.

Modrou propiskou tam bylo napsáno: Odpusťte mi.

Ursula provedla předběžné ohledání bytu a pak společně se Sebastianem odjeli do školy. Další práci organizoval Torkel. Největším problémem bylo zajistit, aby se v bytě nepohybovalo příliš lidí, protože by mohli poničit důkazy. Zdálo se totiž, že cestu kolem má z nějakého důvodu celá väster?ská policie, a tak Torkel záhy postavil ke vchodu do domu hřmotného policistu, aby pouštěl nahoru opravdu jen ty, kteří tam měli co dělat.

Nejdřív se zaměřili na těla. Vyfotili je ze všech myslitelných úhlů, aby je mohli co nejrychleji převézt k pitvě. Vanja našla v kabelce v předsíni Lenin mobil. Ten jim poskytl další vodítka k tomu, jaké události tragédii předcházely.

Dvě hodiny poté, co Lena opustila policejní stanici, kde jí ukázali záběry tmavého volva S60, někomu volala. Rozhovor trval pouhých pětadvacet vteřin. Volala muži, který teď visel v pokoji jejího syna a měl přístup k právě takovému tmavě modrému volvu S60. Vypadalo to, že Lena auto poznala, ale z nějakého důvodu se rozhodla jim to neříct.

Otázka zněla: proč?

Proč místo toho zavolala Grothovi?

Vanju okamžitě napadlo, že mezi Lenou a ředitelem musí existovat nějaké spojení, o kterém nevědí. Když jim o minutu později zavolala Ursula a řekla jim, že se Sebastianem našli na Palmlövském gymnáziu tajnou místnost, která je doslova švédským stolem důkazů proti Grothovi, pochopila, že se ve svém předpokladu nemýlila.

Zvlášť usvědčující byl telefon s předplacenou SIM-kartou, který tam ležel v krabici ve skříni a obsahoval jen tři čísla.

Jedno na Franka Clevéna, druhé na Rogera a třetí na Lenu Erikssonovou. Ze stejného telefonu byly navíc odeslány prosebné textové zprávy Rogerovi těsně před jeho smrtí. Vanja si na mobilu nastavila hlasitý odposlech, aby novinky slyšel i Torkel. Kromě toho Sebastian s Ursulou našli školní účetnictví a spoustu gay porna. Všichni čtyři se dohodli, že se za hodinu sejdou na stanici.

Billy se trochu opozdil, a když se objevil, ostatní už rekapitulovali nejnovější události. Zdálo se, že v zasedací místnosti je tepleji, jako by poslední hodiny nerozehřály jen vyšetřovatele, ale měly vliv i na okolní vzduch. Když vešel, Ursula na něj kývla.

„Jak jsem říkala, Palmlövské gymnázium bylo opravdu dítě Ragnara Grotha. Dokonce se sám staral o účetnictví. Podívejte se sem.“ Ursula vytáhla pár papírů A4 a nechala je kolovat.

„Hledali jsme spojení mezi Grothem a Lenou Erikssonovou. Za poslední měsíc z účetnictví vyčnívají tři položky označené jako ‚osobní výdaje‘. Nejdřív dva tisíce korun a pak další měsíc dvakrát pět tisíc korun.“

Ursula se odmlčela. Všichni v místnosti tušili, kam tím směřuje, ale nikdo nic neřekl, a tak pokračovala.

„Zavolala jsem do banky. Lena Erikssonová jen pár dní poté vložila na svůj účet víceméně odpovídající částku.“

Ursula právě objevila nepopiratelné spojení mezi oběma mrtvými.

„Vydírání?“ uvažoval Torkel.

„Proč by jinak vybíral dvanáct tisíc korun a dával jí je?“

„Zvlášť když vezmeme v úvahu to, že Ragnar současně poslal Rogerovi esemesky, ve kterých ho prosí, aby to skončil, ať už tím myslí cokoliv,“ doplnila Vanja a ukázala na telefon v nové, téměř netknuté krabici.

„Otázkou je, co muselo skončit,“ řekl Billy, aby se také dostal ke slovu. „Měli bychom tu pár možností.“

„Víme, že Groth byl na kluky,“ řekla Vanja a kývla směrem k pornofilmům na stole. „Možná to Lena zjistila.“

„Zaplatila byste dvanáct tisíc za to, aby se neprovalilo, že na počítači koukáte na gay porno?“ ozval se Sebastian skepticky. „Mohl ty filmy prostě vyhodit. Musela zjistit něco závažnějšího, aby scénář s vydíráním fungoval.“

„Jako například?“ zeptala se Vanja.

„Myslím na to, co vám řekla Lisa. Že Roger měl tajemství…“ Sebastian nechal zbytek věty viset ve vzduchu. Vanja hned pochopila, kam směřuje. Vzrušeně se na židli narovnala.

„…a že se s někým scházel. S Ragnarem Grothem?“

Ostatní se na Vanju a Sebastiana dívali. Na tom, co říkali, zajisté něco bylo. Všichni pochopili, že tajemství, které k tragédii vedlo, muselo mít pro Ragnara Grotha vážné, ne-li přímo zničující následky. Zakázaný sexuální poměr se šestnáctiletým žákem do této kategorie rozhodně spadal.

„Pak tedy Lena přišla právě na tohle. A místo aby to oznámila, rozhodla se toho využít ve svůj prospěch.“

„Víme, že potřebovala peníze. Dokonce prodala rozhovor tomu, kdo nabídl nejvíc, ne?“ Vanja tázavě kývla na Torkela a ten přešel k tabuli. Byl v ráži. Všechna dřívější rozmrzelost byla ta tam. Stejně jako jeho soukromé problémy.

„Fajn, chvíli si budeme hrát s touhle teorií.“ Zatímco mluvil, čmáral na bílou tabuli téměř nečitelné poznámky. Rukopis se mu vždy zhoršoval v přímé úměře k jeho rostoucímu nadšení.

„Měsíc před tím, než byl Roger zavražděn, začal Ragnar Groth dávat peníze Leně. Předpokládáme, že tím chtěl zabránit tomu, aby na něj něco řekla. Že? Možná šlo o to, že s ním její syn měl intimní poměr. Co tomu nasvědčuje? Zůstaňme chvilku u téhle otázky.“ Pohledem vyzval svůj tým, chtěl slyšet nápady.

Začala Vanja.

„Víme, že Groth byl homosexuál. Víme, že posílal Rogerovi esemesky, ve kterých mu psal, že musí cosi přerušit nebo ukončit. To naznačuje, že spolu něco měli. Podle Lisy se Roger s někým tajně scházel.“

„Fajn, počkej.“ Torkel to nestíhal zapisovat. Vanja se odmlčela. Když na tabuli uviděla něco, co se trochu podobalo slovům „tajně“ a „scházel“, pokračovala.

„Víme, že Groth byl v motelu ten samý večer, kdy byl poblíž i Roger. Víme, že Groth používal motel pro sexuální schůzky. Kromě toho také víme, že Roger tam toho večera potkal školní auto a s největší pravděpodobností do něj nasedl. Mnoho skutečností naznačuje, že ho to auto dovezlo k fotbalovému hřišti.“

„Můžu vám říct trochu víc o tom volvu, pokud chcete,“ přerušil ji Billy. „Našla se v něm spousta

zajímavých věcí.“ Torkel přikývl.

„Samozřejmě, povídej.“

„Bohužel se v něm nenašly žádné viditelné stopy krve, ale našel jsem tam otisky prstů Rogera, Ragnara Grotha a dalších dvou osob. Rogerovy byly na dveřích a na klice u sedadla spolujezdce. Kromě toho jsem v kufru našel velkou roli stavební izolace, která by se dala použít na zabalení těla. Až tu skončíme, mohla by se Ursula na auto podívat, jestli v něm nenajde stopy krve nebo DNA. Auto má i správné gumy, Pirelli P7.“ Billy se postavil a z tašky vytáhl ohmataný sešit s tvrdými červenými deskami.

„Našel jsem i knihu jízd. Zajímavé je, že je v něm zapsaná jízda ve čtvrtek před tím, než Roger zmizel, a další v pondělí po víkendu. Ale mezi těmi dvěma jízdami chybí sedmnáct kilometrů.“

„Takže někdo auto mezi pátkem a pondělním ránem použil a ujel sedmnáct kilometrů?“ zeptal se Torkel a přitom horečně psal poznámky na tabuli.

„Podle knihy jízd. Ale ono to funguje tak, že když chcete, můžete velmi snadno postdatovat přesnou délku jízdy. Těch sedmnáct kilometrů však zapsaných není.“ Sebastian se podíval na mapu, která visela na zdi.

„Od školy k motelu, fotbalovému hřišti, Listakärru a znovu ke škole je to určitě víc než sedmnáct kilometrů, ne?“

Billy souhlasně přikývl.

„Ano, to je problém, ale jak jsem říkal, je to jen kniha jízd, se kterou se dá lehko manipulovat. To auto někdo každopádně použil.“ Billy se znovu posadil. Torkel přikývl.

„Dobře, Ursula se na něj potom podívá,“ řekl a pokračoval. „Nesmíme zapomenout na jednu záležitost. Peter Westin, školní psycholog.“

Torkel napsal jeho jméno na tabuli.

„Víme, že ho Roger během roku několikrát navštívil. Je pravděpodobné, že pokud o jeho případném vztahu s Grothem věděl někdo další, byl to právě Westin. Možná dokonce šel za Grothem, aby si s ním o tom promluvil. To by vysvětlovalo, proč zmizel jeho diář. O čem se tak člověk baví s psychologem?“

„To ví Sebastian,“ odpověděla Vanja v žertu. Všichni kromě Sebastiana se usmáli. Ten ji místo toho chvíli pozoroval.

„Jo, ale vy jste přece četla moji knihu, takže to taky víte.“ Torkel se na oba podíval a potřásl hlavou.

„Můžeme se držet tématu? Je logické se domnívat, že pokud existoval tajný sexuální poměr mezi Rogerem a ředitelem, mohl o tom Roger Westinovi říct.“

„Ne, to nesedí,“ řekl Sebastian. „Je mi líto. Roger chtěl zapadnout. Patřit do party. Aby se mu to povedlo, potřeboval peníze. Možná prodával sexuální služby Grothovi. Ale nikdy by to neřekl Westinovi. To by bylo jako podříznout si dojnou krávu.“

„Možná byl pod nějakým nátlakem,“ řekla Ursula.

„To si nemyslím. Odešel od Lisy, aby se s někým sešel.“

„Ať se na to dívám z kterékoliv strany, těžko se mi věří, že Westin nezemřel kvůli něčemu, co věděl o Rogerovi,“ pokračovala Ursula. „Nevidím žádný jiný důvod. Zvlášť když jediné, co chybí, je jeho diář.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř vstoupila Hanserová. Měla na sobě krásný tmavě fialový kostýmek, který vypadal, že je úplně nový. Torkel se nemohl ubránit pocitu, že si ho koupila na den, kdy bude

případ vyřešen. Aby vypadala dobře na fotografiích. Bylo jasné, že se připravuje na další tiskovou konferenci. Bude ještě těžší ji umlčet.

„Nenechte se rušit,“ řekla, „jen jsem se chtěla zeptat, jestli bych se mohla připojit?“

Torkel přikývl a ukázal na prázdnou židli u stolu. Hanserová se opatrně posadila, tak, aby si nezmačkala šaty.

„Probíráme pravděpodobné scénáře,“ pokračoval Torkel a ukázal na nečitelnou čmáranici na tabuli.

„Zjistili jsme, že Ragnar Groth tajně vyplácel peníze Leně Erikssonové. Nejspíš kvůli vydírání. Zřejmě proto, že Roger byl, ať už dobrovolně nebo pod nátlakem, Grothův milenec.“ Hanserová zbystřila a předklonila se. „Školní auto má správné gumy, našli jsme v něm otisky prstů Rogera i ředitele a víme, že se ten večer nacházelo na ulici před motelem. Zatím jsme v něm nenašli žádné stopy krve, takže ho musíme prohlédnout ještě jednou. Pořád si myslíme, že vražda nebyla plánovaná, ale že Roger jel s Grothem autem na fotbalové hřiště. Tam se něco pokazilo. Groth Rogera zastřelil a pak mu došlo, že musí vyndat kulku. Když jsme se ráno Leny Erikssonové ptali, jestli to auto zná, lhala nám. Ale dozvěděla se díky tomu, že jejího syna zavraždil Ragnar Groth. Rozhodla se, že ho tentokrát pořádně zmáčkne, ale Groth za ní přišel a vymklo se mu to z rukou.“ Torkel se zastavil před Hanserovou.

„Myslím si, že to zní rozumně.“

„Je to přinejmenším řetěz indicií. Musíme najít technické důkazy, které je potvrdí.“

Vanja s Billym přikývli. V okamžicích, kdy se nějaká možnost stala pravděpodobnou, vždycky mívali zvláštní pocit. Teď jen potřebovali najít způsob, jak ty pravděpodobné věci dokázat.

Najednou začal Sebastian tleskat, jako jediný, a jeho aplaus se v malé místnosti nepříjemně odrážel od stěn.

„Bravo. Že je tu spousta maličkostí, které do vaší úžasné teorie úplně nezapadají, bych měl říkat jen velmi potichu, že? Nerad bych narušoval atmosféru.“

Vanja se na něj rozzlobeně podívala, ale Sebastian se jen přezíravě opíral.

„Na takové úvahy je trochu pozdě, ne?“

Sebastian se na ni přehnaně zeširoka usmál a ukázal na stoh filmů na stole.

„Chlapi. Opravdoví chlapi. Dospělí chlapi. Ragnar nebyl na chlapečky. Líbily se mu svaly a velký ptáci. Podívejte se na Franka Clevéna. Vyzrálý macho. Žádný šestnáctiletý holobrádek. Děláte chybu, když si myslíte, že homosexuálové nemají preference. Že jim stačí pták a jsou spokojení.“

„Ale někteří chlapi nedokážou říct sexu ne. Bez ohledu na preference. O tom víš víc než většina ostatních,“ obrátila se na něj Ursula.

„Pro mě to není o sexu, ale o dobývání. To je něco úplně jiného.“

„Můžeme se držet tématu?“ Torkel se na oba prosebně podíval. „Všem nám to usnadní práci. Jistě, máš pravdu, Sebastiane. Nevíme, jestli Groth s Rogerem opravdu měl sexuální poměr.“

„Ještě jedna věc mi na tom vadí,“ pokračoval Sebastian. „Ragnarova sebevražda.“

„Jak to myslíš?“

„Podívejte se na našeho vraha. Možná neměl v plánu Rogera zavraždit, ale když už se to stalo, neštítí se žádných prostředků, aby to nevyšlo najevo. Dokonce mu vyřízne srdce, aby vyndal kulku.“

Sebastian vstal a začal chodit po místnosti.

„Když má pocit, že by ho mohl ohrozit Peter Westin, okamžitě ho odstraní z cesty. Nastrčí důkazní materiál k Leovi, vloupá se do Westinovy ordinace. V extrémně vypjatých situacích vždy jedná velmi cílevědomě. Udělá všechno pro to, aby nebyl odhalen. Je chladný. Je vypočítavý. Neznervózní. V žádném

případě by se neoběsil v dětském pokoji a nikdy by neprosil o odpuštění. Protože ničeho nelituje.“

Sebastian domluvil a zavládlo ticho. Ve vzduchu byly cítit protichůdné pocity. Sebastianova autorita a jeho argumenty proti touze mít řešení na dosah ruky. Jako první se ujala slova Vanja.

„Fajn, Freude, jen taková otázečka. Řekněme, že máte pravdu. Nebyl to Groth. Vrahem je někdo úplně jiný. Groth byl jenom v motelu. Jeho auto jen parkovalo v místě, kudy Roger procházel. On ho řídil. Roger byl v autě. Jeli na fotbalové hřiště. Ale zavraždil ho někdo jiný. Tohle je vaše teorie?“ opřela se a zadívala se na něj tvrdým pohledem, ve kterém zablýskl triumf. Sebastian se zastavil a klidně se na ni podíval.

„Ne, to není má teorie. Já jen říkám, že ta vaše nesedí. Něco nám uniká.“ Torkelovi zazvonil telefon. Omluvil se a zvedl ho. Sebastian šel zpátky na své místo a posadil se. Torkel chvíli poslouchal, než odpověděl. Promluvil přinejmenším odhodlaně.

„Přivezte ho sem. Hned.“ Pak položil sluchátko a otočil se k Hanserové.

„Vaši technici právě něco objevili v Grothově domě. Našli v kamnech diář, který patřil Peteru Westinovi.“ Hanserová se opřela a usmála se. Teď Ragnara Grotha mají. S konečnou platností. Vanja si neodpustila otázku na Sebastiana:

„Jak to zapadá do jeho psychologického profilu, Sebastiane?“ Sebastian znal odpověď. Jen už nebylo v jeho silách dál argumentovat. Oni už se stejně rozhodli.

Sebastian odešel z místnosti.

Ti, co tam zůstali, to chtějí mít hotové. Dovedl to pochopit. Byl to složitý případ, který je vyčerpal, jsou unavení. Řešení je na povrchu dokonalé. Ale Sebastianovi povrch nestačil. Vždycky se snažil objevit vnitřní souvislosti. Čisté odpovědi. V nichž všechno, co ví, do sebe zapadá. Když jednání, následky, hnací síla a motiv říkají totéž. Vyprávějí stejný příběh.

To se nikdy neodehrává na povrchu.

Proč ho to vlastně zajímá? Řetězec indicií je nenapadnutelný a z osobního hlediska by měl být spokojený. Měl by vlastně překypovat štěstím. Chrám moudrosti, který vystavěl jeho otec, bude pošpiněn, poskvrněn, vytržen bohům a pošlapán skutečností.

Obrovskými okny do místnosti dopadaly paprsky podvečerního slunce a Sebastian popošel o pár kroků, doprostřed velké kanceláře plné pracujících policistů. Pak se zastavil a otočil se k Torkelovi a ostatním v zasedací místnosti. Právě si balili věci. Westinův diář v kamnech Ragnara Grotha. Většina stránek shořela, takže případné důkazy chyběly, ale pouhá skutečnost, že se blok našel u Grotha, Hanserovou dokonale přesvědčila. Pro Sebastiana to byl nález, který celý příběh ještě víc zamotal. Ten Ragnar Groth, se kterým se setkal, by nikdy nic takto neodbyl. Ani náhodou. Ten chlap nikdy nepoložil nakřivo ani tužku a papír.

Nesedělo to. Když uslyšel, kde diář našli, podíval se na Ursulu. Měla by mít stejný názor jako on, natolik dobře ji znal. Ačkoli se věčně hádali o detaily, oba vlastně hledali totéž, hloubku. Čistou rovnici. Zcela podle očekávání jí v očích viděl stejné pochyby, jaké cítil on, ale tentokrát se nezachovala jako dřív. Když s Billym prohledávala dům, zřejmě to nedotáhla do konce, dala si pauzu a odskočila si na večeři s Mikaelem. Nestihla prohlédnout tuto část domu a myslela si, že to udělá Billy. Ten ji ale špatně pochopil a

myslel si, že už to tam prohledala. Ursule většinou jen tak něco neuniklo. Všichni v místnosti viděli, jak se stydí, a přesně v tu chvíli se Sebastian rozhodl. Už toho měl dost. Když jsou spokojení oni, bude i on.

Nestane se nic jiného, než že pošpiní jméno Ragnara Grotha a skutečný vrah unikne.

S obojím dokáže Sebastian žít. A tak vstal a šel.

Teď se na ně naposledy díval. Pak si oblékl kabát a zamířil pryč. Už byl skoro venku z policejní stanice, když za sebou uslyšel hlas. Byl to Billy. Rozhlížel se kolem sebe a mířil k Sebastianovi. Došel k němu a trochu ztišil hlas.

„Včera jsem měl trochu času.“

„Aha, tak to gratuluju.“

„Nevím, na co to chcete, ale našel jsem adresu té Anny Erikssonové, kterou jste hledal.“

Sebastian se na Billyho podíval. Už se ve svých pocitech nevyznal. Najednou byla blízko. Zničehonic. Po třiceti letech. Žena, kterou neznal. Ale je připravený? Chce to vůbec? Nejspíš ne.

„Ono to ve skutečnosti s vyšetřováním vůbec nesouvisí, co?“ Billy se na něj pátravě zadíval. Sebastian neměl sílu lhát.

„Ne, nesouvisí.“

„V takovém případě vám ji nesmím dát, to víte.“

Sebastian přikývl. Najednou se k němu Billy naklonil a zašeptal:

„Storskärsgatan 12 ve Stockholmu.“ Pak se usmál a podal Sebastianovi ruku. „Bylo fajn s vámi pracovat.“ Sebastian přikývl. Ale musel zůstat sám sebou. Zvlášť teď. Když dostal, pro co si sem na začátku přišel.

„Přál bych si, abych mohl říct totéž.“

S tím odešel. A rozhodl se, že se sem už nikdy nevrátí. Nikdy.

Muž, který nebyl vrah, sotva dokázal klidně sedět. Bylo to všude. Na internetu, v televizi a v rádiu. Zdálo se, že policie v případu definitivně dospěla k průlomu. Završením byla krátká reportáž Švédské televize z poslední tiskové konference. Policejní šéfka seděla ve stylovém kostýmku po boku komisaře z celostátní kriminálky, kterého už několikrát viděl. Uvolněně se usmívala a její úsměv byl tak široký a tak bílý, že muž, který nebyl vrah, skoro došel k závěru, že si vybělila zuby a chce je ukázat. Komisař z celostátní kriminálky se nechoval nijak výrazně jinak než dřív, jako vždycky byl formální a vážný. Žena, na obrazovce se pod ní objevilo jméno Kerstin Hanserová, řekla, že mají podezřelého z vraždy. Více detailů kriminalisté sdělí po ukončení technického rozboru, ale již teď si jsou tak jistí, že část poznatků zveřejní ihned. Průlomem v případu byla tragická úmrtí z dnešního rána a podezřelým je pětačtyřicetiletý muž s bydlištěm ve Väster?su, který spáchal sebevraždu. Neřekli, kdo to je. Ale všichni ze sousedství to věděli.

Především muž, který nebyl vrah. Ředitel Ragnar Groth.

On sám o tom včera našel nějaké zvěsti na jedné internetové stránce. Jmenovala se Flashback a byla plná jízlivých pomluv a spekulací o všech a o všem. Zároveň však obsahovala překvapivé množství pravdivých informací. Pod diskusním vláknem nazvaným „Rituální vražda ve Väster?su“ našel anonymní příspěvek, který s jistotou tvrdil, že ředitel Palmlövského gymnázia byl převezen k výslechu na policii. Muž, který nebyl vrah, okamžitě zavolal do školy a sháněl se po řediteli, ale dostal odpověď, že ředitel je po zbytek dne nepřítomen z důvodu služebních povinností mimo školu. Přes službu zjišťování telefonních čísel podle adresy získal ředitelovu adresu domů, omluvil se z práce, doběhl k autu a rychle se tam rozjel. Zaparkoval ve vedlejší ulici a opatrně se prošel kolem patrového domku, samozřejmě co nejdiskrétněji, ale auto,

které stálo před domem, mluvilo za vše. Sice se jednalo o nenápadné civilní auto, ale on ho poznal.

Byl to stejný vůz, jaký před pár dny stál před domem Lea Lundina.

Muži, který nebyl vrah projela tělem vlna horka. Jako by právě zjistil, že vyhrál první cenu v loterii a nikdo jiný o tom nevěděl. Byla to jen jeho výhra, se kterou mohl dělat, co chtěl. Zatímco tam stál, otevřely se dveře domku a ven vyšla žena. Zamířil pryč, aby neupoutal její pozornost, ale žena nevnímala nic jiného než samu sebe. Zdálo se, že je rozčilená. Poznal to podle toho, jak zabouchla dveře od auta. Vzdaloval se

od domu, ale když ho její auto minulo, opatrně se otočil a zamířil ke svému vozu. Deset minut mu zabralo zajet pro diář.

Deset minut mu zabralo vrátit se zpátky. Uvnitř byl jen jeden policista.

To by mohlo vyjít. Vyšlo to.

Sebastian stál nehybně před svým rodným domem. Díval se na něj. Byl chladný večer a on byl oblečený příliš nalehko. Lezavá zima mu však nevadila. Spíš se docela dobře hodila k tomu okamžiku. Nastal tedy čas. Udělá to, pro co se rozhodl hned po svém příjezdu, ale v čem mu události posledních dnů bránily. Zítra odsud odjede. Vypadne. Zmizí. Dokonce se mu povedlo získat i tu adresu, která ho původně přivedla k vyšetřování.

Storskärsgatan 12.

Tam by mohla být odpověď. Pokud ji chce znát.

Jak tam tak stál, došlo mu, že na tom všem, co se tu stalo, je něco pozitivního. Jak dopisy a obrovské možnosti v nich obsažené, tak i případ a spolupráce s kriminálkou mu dodaly energii. Jeho dny zaplnilo něco jiného než smutek, výčitky a úzkost, které ho doprovázely na každém kroku už příliš dlouho. Ty pocity samozřejmě nezmizely, sen se mu vracel každou noc a každé ráno ho probouzela Sabinina vůně. Ale ta ztráta už ho nevěznila v naprosté pasivitě. Dotkl se možností jiného života. Děsilo ho to a zároveň přitahovalo. Život, který tak dlouho vedl, představoval určitou jistotu. Ačkoliv pro něj byl celkově negativní, byl to pohodlný stereotyp. Sebastian si ho sám zvolil a on promlouval k jeho nejhlubšímu nitru.

Že si nezaslouží být šťastný. Že je prokletý.

To věděl už od dětství. Tsunami jako by to jen potvrdila.

Otočil se ke Clařinu domu. Clara vyšla na schody a sledovala ho. Ignoroval ji. Možná přece jen právě stojí na životní křižovatce. Přinejmenším něco se stát muselo. Od Beatrice nebyl s žádnou ženou. Ani na to nepomyslel. To něco znamenalo. Podíval se na hodinky. 19.20. Makléř by tu už měl být. Měli se sejít v sedm a rychle podepsat smlouvu, aby stihl vlak v půl deváté do Stockholmu. Takový byl plán. Proč tu ještě není? Sebastian rozčileně vešel do domu a rozsvítil světlo v kuchyni. Zavolal makléři, jakémusi Peteru Nylanderovi. Zvedl to až po několika zazvoněních a omluvil se, že je ještě na prohlídce jiného domu a nestihne se u Sebastiana zastavit dřív než zítra brzy ráno.

Typické.

Ještě jedna noc v tomto zatraceném domě. Tolik na téma životní křižovatky.

Torkel si sundal sako a boty a k smrti unavený se natáhl na měkkou hotelovou postel. Na chviličku zapnul televizi, ale hned ji zase vypnul, protože uviděl záběry z tiskové konference. Nejen že nesnášel pohled na sebe sama, ale vadil mu i celý tento případ. Pokusil se zavřít oči a na chvíli si odpočinout, ale nešlo to.

Nemohl se zbavit mrzutosti. Řetězec indicií byl silný, to musel uznat, nakonec sám ho sestavoval, ale chyběly mu nenapadnutelné technické důkazy. Ty by ho zcela přesvědčily, že mají pravdu. Nejvíc mu

chyběly stopy krve. Ať už byla v autě stavební izolace nebo ne, krvi se mohl pachatel vyhnout jen velmi těžko. Tato organická tekutina je tak plná důkazních látek, že stačí mikroskopické množství, aby ze sebe vydala tajemství. Roger ztratil extrémní množství krve. A přesto nebylo ve volvu po krvi ani stopy. Věděl, že Ursula si myslí totéž. Po poradě strávila v autě několik psychicky vyčerpávajících hodin, ale nic nenašla. Podle toho, jak ji znal, v tom autě ještě pořád byla a procházela ho. Už tak toho dost přehlédla doma u Ragnara Grotha, styděla se za ten diář, takže teď neskončí dřív, než auto třikrát prohlédne. Ale

Hanserová se nedala zastavit ani zbrzdit a povedlo se jí dostat na svou stranu krajského policejního náčelníka. Torkel a Hanserová se s ním sešli půl hodiny před tiskovou konferencí, kterou Hanserová svolala. Prosil je o víc času, nějaký den navíc už pro ně přece nemusí nic znamenat. Ale brzy pochopil, že ti dva chtějí shrábnout výhru teď. Jsou to vlastně spíš politici než policisté, pochopil, když se je horečně snažil přemluvit, aby postupovali opatrněji. Nutně potřebovali případ vyřešit, aby mohli bez škraloupu dál budovat kariéry. Pro něj vyřešení znamenalo víc. Pravdu. Oběť si ji zasloužila, s jeho kariérou to nemělo nic společného. Nakonec ho však převálcovali. Mohl bojovat tvrději, to cítil, ale byl unavený, vyčerpaný a vlastně i on už chtěl tento případ hodit za hlavu. Byly to špatné důvody, to si uvědomoval, ale taková byla realita. Aspoň to nerozhodl on, ale krajský policejní náčelník. Nebylo to poprvé, co se s něčím takovým musel smířit. Na to si musí člověk v takové organizaci, jako je policie, zvyknout. Jinak skončí jako Sebastian, nemožný samotář, se kterým nikdo nechce pracovat. Znovu se natáhl po dálkovém ovladači a zadoufal, že zprávy už skončily. Ale než stihl zapnout televizi, zaklepal někdo opatrně na dveře. Vstal a otevřel. Venku stála Ursula. I ona vypadala unaveně.

„Našla jsi něco?“ Ursula zavrtěla hlavou.

„V autě není ani stopa po krevních proteinech, i kdyby to měl být jen vaječný bílek. Není tam jednoduše nic.“

Torkel přikývl. Chvilku jen tak stáli. Zdálo se, že ani jeden neví, jak pokračovat.

„Takže zítra asi jedeme domů, co?“ řekla nakonec.

„Jo, vypadá to tak. Hanserová bude chtít ukončit případ sama a my jsme tu jen na její žádost.“ Ursula chápavě přikývla a otočila se, že půjde. Torkel ji zastavil.

„Přišlas, jen abys mi řekla o autě?“

„Vlastně ne.“ Podívala se na něj. „Ale myslím, že by to mohlo stačit. Nevím, co bych ještě měla říkat.“

„Sebastian je každopádně pryč.“ Ursula přikývla.

„Ale všechno ostatní je vzhůru nohama.“

„Já vím. Mrzí mě to.“

„Mám takový pocit, že to není jen tvá chyba.“

Podívala se na něj. Přistoupila k němu a dotkla se jeho ruky.

„Jenže já myslela, že mě znáš. Opravdu jsem si to myslela.“

„Doufám, že teď už tě znám.“

„Ne, asi se budu muset vyjádřit ještě jasněji.“ Torkel se zasmál.

„Vyjádřila ses dost jasně. Smím tě pozvat dál?“

„Můžeš to zkusit.“ Usmála se na něj a vešla do pokoje.

Zavřel za ní dveře. Pověsila si kabelku a bundu na židli a šla se osprchovat. Torkel si sundal sako a upravil

postel. Vždycky chtěla, aby to probíhalo takto. Nejdřív se osprchovala ona. Pak on. Pak si lehl do postele vedle ní. Takový byl zvyk, tak to chtěla. Její pravidla.

Jen v práci.

Nikdy na domácím hřišti. Žádné plány do budoucna.

A, pomyslel si Torkel, dávat jí najevo nezlomnou loajalitu. To si musel přidat k pravidlům.

Sebastianovi se nedařilo usnout. Hlavou mu vířila spousta myšlenek. Stalo se toho až příliš. Nejdřív si myslel, že mu straší v hlavě ta stockholmská adresa a že se kvůli ní nemůže uklidnit. Nebylo by na tom nic divného, jak by mohl spát, když má před sebou tak těžko uchopitelnou možnost či riziko? Ale nebylo to jen tou adresou. Bylo v tom ještě něco dalšího, jiného než eventuální následky dopisu z minulosti. Jiný obraz. Mnohem aktuálnější, zřetelnější. Obraz mladého chlapce, který jde po štěrkovém hřišti vstříc smrti. Chlapce, kterého se mu nepodařilo pochopit. Nedokázal to za celou tu dobu. Cítil, že v tom je ta chyba. On i ostatní se příliš brzy soustředili na okrajové záležitosti místo na střed. Na Axela Johanssona, Ragnara Grotha, Franka Clevéna. Bylo to logické. Hledali pachatele.

Ale zapomněli na oběť. Sebastian dospěl k názoru, že tehdy jim začaly unikat souvislosti. Roger Eriksson. Mladík v centru tragédie zůstával záhadou.

Sebastian vstal a šel do kuchyně. V lednici ještě bylo pár minerálek, které koupil u pumpy. Jednu otevřel a posadil se ke kuchyňskému stolu. Pak si ale došel pro tašku a vyndal z ní papír, pero a materiály, které

mu z vyšetřování zbyly. Určitě měl tyto papíry a složky vrátit. Zapomněl, že je má, a nepatřil k lidem, kteří se vracejí jen proto, aby odevzdali pár okopírovaných papírů. Nikdy takový nebyl. Naopak, právě kvůli takovým chvílím chtěl mít přístup k co největšímu množství materiálu. Vždycky tak pracoval, když ještě kdysi dávno pracoval, a byl rád, že aspoň nezapomněl na svůj zvyk nacpat si tašku. Bohužel v těchto materiálech toho o Rogerovi moc nebylo. Šlo hlavně o dokumenty, které dostali ze dvou škol, kam chodil. Sebastian je odložil stranou, otevřel blok, vzal pero a začal si dělat pořádek v myšlenkách. Úplně nahoru napsal:

Změnil školu

Sebastian papír vytrhl a položil ho co nejdál na stůl. Vždy rád pracoval s hesly napsanými na jednotlivých lístcích, díky tomu ho napadalo nejvíc věcí. Snažil se tak pochopit části struktury, ke kterým měl přístup, aby viděl, jak se dají různě převracet a jak se z nich dá stavět. Pak pokračoval.

Neměl přátele

Rogerův omezený okruh přátel byl pro policii problém. Měl příliš málo spřízněných duší, jen málo lidí o něm něco vědělo. Lisa byla jeho přítelkyně jen naoko, a dokonce i jeho kamarád z dětství Johan se od něj odvracel. Byl to prostě osamělý člověk. A osamělým lidem je vždy nejtěžší porozumět.

Chodil na terapii

K mrtvému Peteru Westinovi. Nejspíš aby si měl s kým promluvit. To ještě víc podporovalo tezi o jeho osamělosti. A možná i to, že měl s čím se vyrovnávat a potřeboval se někomu svěřit.

Potřeboval peníze

Ukázalo se, že prodej alkoholu a všechny stopy kolem Axela jsou vedlejší. Ale podle všeho byl Roger kluk, který pro peníze udělá ledacos. Pro peníze, které potřeboval, aby zapadl. Zvlášť do prostředí své nové školy, „nóbl“ Palmlövského gymnázia.

Matka dostává peníze od ředitele

Amorální vztah k penězům byl podle všeho rodinným rysem. Scénář s vydíráním působil celkem věrohodně. Lena něco věděla a Ragnar Groth byl ochotný jí platit za to, že to nevyjde najevo. Muselo to být něco, co by poškodilo pověst školy, protože pro nic jiného než pro pověst školy nežil. Roger byl jediným pojítkem mezi Lenou a Grothem, o kterém Sebastian věděl. To ho zavedlo k otázce:

Homosexuální milenec? Ale rychle to přeškrtl.

Tato domněnka mu v řetězci indicií vadila nejvíc. Byl to ten typ myšlenky, který mohl ve vyšetřování příliš dominovat a celé ho ovlivnit. Sebastian potřeboval uvažovat volně, neuzavírat se, jen pozorovat souvislosti a nepřisuzovat jim žádný zvláštní význam. Řešení často spočívá v nejmenších detailech. Věděl to, a tak místo toho napsal:

Tajný milenec/milenka

I tato stopa byla v podstatě příliš slabá. Lisin pocit, který si vybrala Vanja a upnula se na něj. Pocit, který Sebastian sdílel. Klidně ho mohlo ovlivnit subjektivní zabarvení slova tajný. To, co člověk skrývá, často souvisí se sexem. Existuje kromě jejich pocitu ještě něco jiného, co by svědčilo o tom, že mají pravdu?

Jedna věc vlastně ano. Napsal si další poznámku.

„Všechno se točilo kolem sexu.“

To řekl jemu a Vanje Johan, když s ním mluvili u jezera. Možná to bylo důležitější, než si zprvu myslel. Podle Johana to byl důvod, proč se s Rogerem odcizili. Nepopiratelně to dokazovalo, že Roger měl tak velký zájem o sex, až to Johanovi přišlo otravné. Ale s kým spal? S Lisou ne. Tak s kým?

Poslední hovor

To Sebastianovi také vadilo. Rogerův poslední hovor. Když tehdy v pátek večer sháněl Johana doma, nezastihl ho. Proč mu pak nezkusil zavolat na mobil? Chvíli si mysleli, že to Roger už nestihl, ale teď, když se jim pomocí kamer podařilo vystopovat jeho poslední procházku, tomu už nic nenasvědčovalo. Naopak. Roger se po tom neúspěšném hovoru poměrně dlouho procházel městem, až pak nasedl do auta. Takže čas měl. Nejpravděpodobnější bylo, že od Johana nepotřeboval nic důležitého. Možná Rogerovi stačilo nechat mu vzkaz. Možná.

Sebastian si z lednice přinesl další lahev vody. Zapomněl na něco? Určitě na spoustu věcí. Začínalo ho unavovat a zlobit, že je tak těžké Rogera pochopit. Věděl, že mu něco uniká. Sebastian začal listovat školními záznamy, školní ročenkou, jeho posledními posudky. Nenašel nic kromě toho, že se Roger ve škole zlepšil. Zvlášť v předmětech, které učila Beatrice. Byla nejspíš dobrá učitelka. To bylo tak jediné, na co přišel.

Sebastian měl pocit, že by potřeboval trochu na vzduch. Vyčistit si hlavu a ujasnit si pohled na celou záležitost. Věděl, jak u něj fungují myšlenkové pochody. Někdy chvíli trvalo, než ho napadlo něco, co natočilo pár kousků skládanky správně. Někdy ho nenapadlo nic. Jako u většiny procesů tu nebyla žádná záruka.

Makléř přišel v půl deváté. Tou dobou už si Sebastian stihl vztekle sbalit tašku a ještě jednou se projít. Pořád nic. Myšlenky mu spíš dál kroužily ve vyjetých kolejích. Třeba se Rogerovo tajemství nedalo prohlédnout. Aspoň s těmi materiály, ke kterým měl přístup. Makléř přijel ve velkém nablýskaném mercedesu, zeširoka a příliš vesele se usmíval a měl na sobě dokonale padnoucí sako. Sebastianovi byl od první chvíle odporný. Ani makléři nestiskl podanou ruku.

„Takže vy to chcete prodat?“

„Chci odsud, jak nejrychleji to půjde. Jen mi dejte smlouvu, ať ji podepíšu. To jsem snad říkal do telefonu, ne?“

„Ano, ale neměli bychom si tu smlouvu aspoň projít?“

„To není potřeba. Vy si berete provizi z konečné částky, je to tak?“

„Ano.“

„Takže čím vyšší bude, tím víc dostanete?“

„Přesně.“

„Tak to je všechno, co potřebuju vědět. Je to pro vás motivace, abyste to prodal co nejdráž. To mi stačí.“ Sebastian kývl na makléře a vytáhl pero, aby se podepsal na označený řádek. Makléř se na něj trochu nevěřícně podíval.

„Měl bych si ten dům nejdřív prohlédnout.“

„Tak zavolám někomu jinému. Mám to podepsat, nebo ne?“ Makléř váhal.

„Proč jste si vybral naši společnost?“

„Byl jste první v telefonním seznamu, kdo měl záznamník, kde jsem mohl nechat vzkaz. Fajn? Můžu to teď podepsat?“

Makléř se potěšeně usmál.

„To je skvělé, že to říkáte. Víte, je stále běžnější mít záznamník, který jen přeříká otevírací hodiny a poprosí klienta, aby zavolal znovu. Ale já jsem si říkal, že v takovém případě zavolají někomu jinému. Nebo ne? Chytré, co?“

Sebastian předpokládal, že otázka je řečnická. Každopádně neměl v úmyslu podpořit makléřovu teorii tím, že by mu řekl, že přesně tak to bylo v jeho případě.

„Myslím si, že je nesmírně důležité neustále být klientům k dispozici. Ve složce najdete moje číslo na mobil,“ pokračoval makléř, aniž by čekal na odpověď, kterou by tak jako tak nedostal. „A pokud se budete chtít na něco zeptat, zavolejte mi prostě o víkendu, večer, kdykoliv. Tak já pracuju.“

Skoro jako by chtěl makléř předvést, jak je všem pořád k dispozici, v tu chvíli mu zazvonil mobil. Dřív, než stihl pokračovat. Sebastian se na muže unaveně podíval a zalitoval, že mu kdy volal.

„Ahoj, miláčku, ano, maličko rušíš… ale jasně.“ Makléř o pár kroků poodešel, aby měl větší soukromí.

„Miláčku, ty to zvládneš. Zaručuju ti to. Musím končit. Pusu.“

Makléř telefon položil a s omluvným úsměvem se obrátil k Sebastianovi.

„Promiňte, to byla moje přítelkyně, má jít na pracovní pohovor. Je před tím vždycky hrozně nervózní.“

Sebastian zíral na muže před sebou, o kterém toho za tu chvíli věděl až příliš. Rychle začal v hlavě pátrat po nějaké kousavé odpovědi, kterou by ho umlčel. Tak drsné, že už by makléř neřekl ani slovo. A v tu chvíli to přišlo. To, na co čekal.

Myšlenkový pochod. Souvislost.

Komu člověk zavolá?

Vasilios Koukouvinos si říkal, že to byla zvláštní jízda. Nabral muže s kufrem před jeho domem. Byl rozrušený. Nejdřív chtěl jet k Palmlövskému gymnáziu a potom hned dál. Ani nehodlá vystupovat. Jen

tam chce jet. Co nejrychleji.

Když tam dojeli, poprosil Vasiliose, aby vynuloval tachometr, otočil se a jel nejkratší cestou k motelu u dálnice E18. Muž vytáhl mapu a ukazoval mu, kde motel leží, ale Vasilios ho uklidnil, že Väster?s zná. Pak jeli mlčky, ale když sem tam o muže zavadil pohledem, viděl, že je jako na jehlách. Zdálo se, že úplně nadskakuje vzrušením.

Ve chvíli, kdy se blížili k motelu, změnil muž názor. Řekl Vasiliosovi jméno ulice a chtěl jet tam. Slepá ulička. Jako by to nestačilo, chtěl, aby do ní Vasilios zajel, zacouval a zaparkoval. Když to udělal, podíval se muž na tachometr. Ukazoval necelých šest kilometrů. Dal Vasiliosovi platební kartu a poprosil ho, aby chvíli počkal. Pak vystoupil z auta a rozběhl se k motelu. Vasilios vypnul motor a vystoupil, aby si zapálil cigaretu. Zavrtěl hlavou. Jestli chtěl ten muž do motelu, mohl ho tam zavézt rovnou. Stihl si jen párkrát potáhnout, než se muž vrátil. Vypadal ještě nervózněji, pokud to vůbec bylo možné. Byl úplně bledý. V ruce držel něco, co vypadalo jako školní ročenka. Taxikář poznal obrázek. Byla to ta snobská škola, ze které právě odjeli. Palmlövské gymnázium.

Vasilios se znovu posadil do auta. Muž tentokrát chtěl, aby jeli na fotbalové hřiště u věžáků a potom zpátky do školy.

Neustále při tom zíral na tachometr. Byla to prostě zvláštní jízda.

Sedmnáct kilometrů dlouhá zvláštní jízda.

Sebastian to měl pochopit. Kdo jiný než on. Sám to zažil na vlastní kůži. Tu proměnu, sílu a moc, které se v ní skrývaly a člověk je odhalil, až když ji blíže poznal. Jak to člověka strhne a chce se s ní sejít znovu.

Jako Roger.

Roger někoho potřeboval. Někoho, kdo by tu pro něj byl. Kdo by ho podporoval, když změnil školu. Komu mohl zavolat, když byl nervózní. Když ho zmlátili. Někoho, koho miloval. Roger mu naposledy telefonoval.

Ne Johanovi. Ale Beatrice.

Když se Sebastian rozběhl k motelu, bylo to spíš z náhlého popudu. Přiměl ho k tomu pocit, který se ho zmocnil, jakmile taxík zacouval a zaparkoval. Pocit, že motel je důležitější místo, než tušil. Že Rogerova cesta kolem nebyla náhoda. Byl tu už někdy dřív. Ale ne s Ragnarem Grothem. Když Sebastian před recepční položil školní ročenku, potvrdilo se mu to.

Jo, jo, ta tu byla. Několikrát.

Nebyla jen živitelka. Byla mnohem víc.

Vanja s Torkelem seděli ve vyslýchací místnosti. Naproti nim byla Beatrice Strandová. Měla na sobě stejnou tmavě zelenou blůzu a dlouhou sukni, jako když se s ní Vanja se Sebastianem poprvé setkali ve škole. Teď ale byla unavená. Unavená a bledá. Pihy jí proto v obličeji vystupovaly ještě výrazněji. Možná si to Sebastian ve vedlejší místnosti jen namlouval, ale měl pocit, že i její husté rudé vlasy ztratily svůj lesk. Beatrice držela papírový kapesník, ale nenamáhala se utírat slzy, které jí pomalu tekly po tvářích.

„Samozřejmě jsem vám to měla říct.“

„Ano, to by to celé ulehčilo.“ Vanjin hlas zněl úsečně, rozčileně, téměř vyčítavě. Beatrice se na ni vyděšeně podívala, jako by jí právě došlo něco příšerného.

„Byli by naživu? Lena a Ragnar? Kdybych to řekla?“

U stolu se rozhostilo ticho. Torkel pochopil, že se Vanja chystá odpovědět, že ano, a proto jí klidně a zlehka položil ruku na předloktí. Vanja se zarazila.

„To nejsme schopni říct a nikam nepovede, když o tom budeme spekulovat.“ Torkel mluvil klidným hlasem, který vzbuzoval důvěru. „Raději nám řekněte o sobě a o Rogerovi.“

Beatrice se nadechla a na chvíli zadržela dech, jako by se psychicky připravovala na to, co teď přijde.

„Chápu, že se vám to zdá velice nemístné. Jsem vdaná a jemu bylo teprve šestnáct. Ale na svůj věk byl velmi vyspělý a… prostě se to stalo.“

„Kdy se to stalo?“

„Pár měsíců po tom, co začal chodit k nám na školu. Někoho potřeboval, doma neměl zrovna velkou podporu. A já… potřebovala jsem mít pocit, že jsem pro někoho důležitá. Že mě někdo miluje. Zní to naprosto strašně?“

„Bylo mu šestnáct a byl vůči vám v závislém postavení, jak myslíte, že to zní?“ promluvila opět Vanja. Tvrdě.

Zbytečně tvrdě.

Beatrice se zahanbeně podívala do země. Ruce měla položené na stole a držela v nich kapesník. Ztratí ji, pokud se Vanja trochu nezklidní. Beatrice se zhroutí. Tím nic nezískají. Torkel se znovu lehce dotkl Vanjiny paže. Sebastian se do toho rozhodl zasáhnout přes sluchátko.

„Zeptejte se, proč potřebovala cítit, že ji někdo miluje. Je přece vdaná.“

Vanja se kradmo podívala na zrcadlovou stěnu. Její pohled říkal, že neví, jak to s tím souvisí. Sebastian znovu stiskl tlačítko mikrofonu.

„Neuhoďte na ni. Jen se zeptejte. Ona o tom chce mluvit.“ Vanja pokrčila rameny a znovu se zaměřila na Beatrice.

„Jak vám to klape v manželství?“

„My…“ Beatrice zvedla oči. Váhala. Zdálo se, že hledá slova, která by nejlépe popsala její situaci doma. Její život. Nakonec je našla.

„My se nemilujeme.“

„Proč?“

„Nevím, co všechno víte, ale my jsme se s Ulfem před šesti lety rozvedli. Znovu jsme se vzali zhruba před rokem a půl.“

„Proč jste se rozvedli?“

„Měla jsem vztah s jiným mužem.“

„Byla jste nevěrná?“

Beatrice přikývla a znovu sklopila oči. Hořela studem. Bylo jasné, co si o ní ta mladá žena naproti myslí. Bylo jí to slyšet na hlase a vidět v očích. Beatrice jí nic nevyčítala. Teď, když se o tom, co udělala, bavili

nahlas a bez servítků v chladné vyslýchací místnosti, vypadalo to, že jednala hluboce nemorálně. Ale v těch chvílích, když zažívala lásku, která téměř hraničila se zbožňováním, to bylo jiné. Nemohla jednat jinak. Celou dobu věděla, že vztah s Rogerem je chyba. V mnoha ohledech.

Ve všech ohledech.

Ale jak měla odmítnout lásku, kterou tak zoufale potřebovala a jinde ji nedostala?

„Ulf vás opustil?“

„Ano. Mě i Johana. V podstatě za sebou jednoduše zabouchl dveře. Trvalo určitě minimálně rok, než jsme spolu znovu promluvili.“

„Ale už vám odpustil?“

Beatrice se na Vanju podívala neobyčejně jasným pohledem. Toto je důležité. To musí ta mladá žena pochopit.

„Ne. Ulf se vrátil kvůli Johanovi. Náš rozvod a ten rok poté byl pro Johana opravdu velmi těžký. Byl rozzlobený a zmatený. Bydlel u mě, a rodinu jsem rozbila já. Byla to otevřená válka. Nepodařilo se nám to vyřešit. Většina dětí rozvod rodičů překoná, může to trvat déle nebo jen chvilku, ale nakonec se s tím obvykle smíří. Ale Johan ne. Ani když byl u Ulfa každý druhý týden nebo častěji. Byl přesvědčený, že všechno je špatně, když není rodina pohromadě. Živil v sobě to přesvědčení, až se z něj stala fixní idea.

Byla to nemoc. Byl deprimovaný. Jednu dobu pomýšlel na sebevraždu. Začal chodit na terapii, ale nezlepšilo se to. Všechno se točilo kolem rodiny. Kolem nás tří pohromadě. Jako to bylo dřív. Jako to bylo vždycky.“

„A tak se Ulf vrátil.“

„Kvůli Johanovi. Jsem mu za to vděčná, ale já a Ulf… nemáme takové manželství, jak si ho představujete.“

Sebastian ve vedlejší místnosti přikývl. Takže se nemýlil ve svém pocitu, že Beatrice svedla jeho a ne naopak. Ale bylo to horší, než si myslel. Jakým peklem si musela za poslední roky projít. Den po dni žít s mužem, který vás otevřeně odmítá a nahlas říká, že s vámi nechce nic mít, a se synem, který vás viní ze všeho špatného, co rodinu postihlo. Beatrice byla nejspíš úplně izolovaná. Není divu, že přijímala lásku a ujištění tam, kde se jí nabízely.

„Jak se o vašem vztahu dozvěděla Lena Erikssonová?“ přerušil ticho v místnosti Torkel. Beatrice přestala plakat. Bylo příjemné smět to někomu říct. Dokonce měla pocit, že i ta mladá žena naproti se na ni dívá soucitnějšíma očima. Jistě nikdy nebude její konání schvalovat, ale možná pochopí, co ji k tomu motivovalo.

„Nevím. Najednou to prostě věděla. Ale místo aby se to pokusila zarazit, začala Ragnara a školu vydírat. Tak se to dozvěděl.“

„A platil?“

„Myslím, že ano. Pověst školy stavěl nade vše. Směla jsem na škole zůstat do konce pololetí. Už jsme uprostřed pololetí propustili školníka a nevypadalo by dobře, kdyby odešel ještě jeden člověk. Ale samozřejmě mě donutil vztah s Rogerem ukončit.“

„A ukončila jste ho?“

„Ano. Nebo jsem se o to pokusila. Roger nechtěl pochopit, že to nemůže pokračovat.“

„Kdy se to stalo?“

„Před necelým měsícem.“

„Ale v ten pátek jste se s ním znovu setkala?“

Beatrice přikývla a znovu se zhluboka nadechla. Do obličeje se jí vrátila barva. Její chování bylo možná zavrženíhodné a tito lidé ji nejspíš odsuzují oprávněně, ale bezpochyby cítila úlevu, že to může někomu říct. Všechno.

„V pátek večer mi zavolal a chtěl se naposledy sejít. Říkal, že si to musíme vyříkat.“

„A vy jste souhlasila?“

„Ano. Domluvili jsme se, kde na něj počkám. Doma jsem řekla, že jdu na procházku. Půjčila jsem si školní auto a jela na místo schůzky. Když jsme se sešli, byl smutný, s někým se popral a tekla mu krev z nosu.“

„Leo Lundin.“

„Ano. Mluvili jsme spolu a já se mu to pokoušela vysvětlit. Odvezla jsem ho na fotbalové hřiště. Pořád nechtěl pochopit, že už se nemůžeme vídat. Plakal, prosil a zlobil se. Připadal si zrazený.“

„Co se stalo pak?“

„Vystoupil z auta. Byl rozzlobený a smutný. Naposledy jsem ho viděla, jak utíká přes fotbalové hřiště.“

„Neběžela jste za ním?“

„Ne. Jela jsem zpátky do školy a vrátila auto.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Beatrice si ho okamžitě vyložila tak, že jí nevěří. Myslí si, že lže. Do očí jí znovu vhrkly slzy.

„Nemám s jeho smrtí nic společného. Musíte mi věřit. Milovala jsem ho. Myslete si o tom, co chcete. Ale já jsem ho milovala.“

Beatrice se rozplakala. Skryla si obličej v dlaních. Vanja s Torkelem se na sebe podívali. Torkel lehce kývl ke dveřím a oba vstali. Řekl jí, že se oba brzy vrátí, ale nebylo jisté, jestli ho Beatrice vůbec vnímá.

Ve chvíli, kdy otevřeli dveře na chodbu, se Beatrice ozvala:

„Je tady Sebastian?“

Torkel i Vanja se zatvářili, jako by uplakané sedící ženě špatně rozuměli.

„Sebastian Bergman?“ Beatrice mezi vzlyky přikývla.

„Proč?“ Vanja si zkoušela vzpomenout, jestli se Sebastian a Beatrice vůbec potkali. Samozřejmě tehdy ve škole a potom když se ptali, kde Ulf s Johanem táboří, ale to bylo pokaždé jen na chvíli.

„Potřebuju s ním mluvit.“

„Uvidíme, co se dá dělat.“

„Prosím. Myslím, že i on by se chtěl se mnou setkat.“ Torkel podržel Vanje dveře a oba vyšli na chodbu.

O vteřinu později vyšel z vedlejší místnosti na chodbu i Sebastian. Šel rovnou na věc.

„Nemá s tou vraždou nic společného.“

„Proč si to myslíš?“ zeptal se Torkel a všichni tři se vydali chodbou. „To tys přišel s tím, že řídila auto a měla vztah s Rogerem.“

„Já vím, ale dopustil jsem se ukvapeného závěru. Předpokládal jsem, že řidič auta je zároveň vrah. Ale to ona není.“

„To nevíš.“

„Jo, vím. Nic z jejího vyprávění ani chování nesvědčí o tom, že by lhala.“

„To nestačí na to, abychom ji úplně škrtli.“

„Technické důkazy z auta souhlasí s Beatriciným popisem večera. Proto jsme v autě nenašli žádné stopy po krvi.“

Vanja se obrátila na Torkela.

„Pro jednou musím se Sebastianem souhlasit.“

Torkel přikývl. Sám si myslel totéž. Beatrice působila velmi věrohodně. Bohužel. Vanjiny myšlenky se očividně ubíraly stejným směrem. Neubránila se unavenému a zklamanému výrazu.

„To znamená, že existuje ještě jedno auto. Jsme zpátky na prvním políčku. Pokolikáté už?“

„Nutně nemusíme být,“ řekl Sebastian. Všichni tři se zastavili. „Pokud někoho podvádíte, je někdo podváděn. Co víme o jejím muži?“

Haraldsson byl v šoku.

Jinými slovy se jeho stav popsat nedal. Jeho plán.

Jeho pomsta. V troskách.

Teď seděl s šálkem stydnoucí kávy sám v kuchyňce a pokoušel se přijít na to, jak se to mohlo tak pokazit. Očividně toho řekl Radjanovi do telefonu víc, než si vzpomínal. Žvanil. O tom, že nevinní neutíkají a že Axel Johansson toho má na svědomí víc než jen kšeftování s alkoholem. Možná to nesouvisí s Rogerem Erikssonem a Peterem Westinem, ale něco určitě udělal. To z něj mluvil alkohol.

Podle všeho až moc.

Radjan mu složku okopíroval, ale také si ji přečetl úplně novýma očima. Prošel si ji a stejně jako Haraldsson si vyhledal, co na Axela Johanssona mají. Radjan Mičić vůbec nebyl špatný policista. Netrvalo to dlouho a dospěl ke stejnému závěru jako o pár hodin později Haraldsson. Samozřejmě že si už dříve také jiní policisté v Gävle a Sollefte? i jejich kolegové na väster?ské stanici všimli podobnosti mezi různými případy znásilnění. Tušili, že se u všech jedná o stejného pachatele, ale bez jména, proti kterému by se informace daly použít, to k ničemu nebylo.

Haraldsson jméno měl a dal ho Radjanovi.

Kolegovi, který, jak Haraldsson pochopil, měl ve městě daleko širší síť kontaktů než on sám. Na stanici se šuškalo, že Radjan se svým kolegou Elovssonem získali Axelovu adresu pouhou čtvrthodinu poté, co odešli ze stanice. Sebrali ho v půl jedenácté. Zhruba ve stejnou dobu, kdy Haraldsson vycházkovým tempem mířil na stanici. Když bylo rozhodnuto, že provedou test DNA, Axel se přiznal. Bez vytáček. Dokonce k více případům, než měli v databázi. Popřel ale, že by měl něco společného s vraždou Rogera Erikssona a Petera Westina. Na dobu Rogerovy vraždy dokonce uvedl alibi, které zatím působilo

věrohodně. Přesto měla väster?ská policie dobré ráno. Objasnilo se patnáct případů znásilnění.

Objasnili je Mičić s Elovssonem.

Šířily se zvěsti o tom, že se mají odpoledne setkat s krajským policejním náčelníkem. Haraldsson cítil, jak ho pálí oči, a přitiskl si na ně prsty. Zadržoval slzy. Tvrdě. Ze tmy vyskákaly barvy. Blikající světélka. Chtěl se ponořit hlouběji. Pryč od skutečnosti. Zůstat za očními víčky. Slyšel, že se k němu blíží něčí kroky.

Zastavily se u jeho stolu. Haraldsson dal ruce dolů a rozmazaným pohledem se podíval na postavu, která k němu přistoupila.

„Pojďte,“ řekla Hanserová krátce a otočila se. Haraldsson ji poslušně následoval.

Opět se shromáždili v zasedací místnosti. Bylo jich tu všech pět. Billy s Ursulou celé ráno věšeli všechny materiály z vyšetřování zpátky na tabuli. V místnosti panovala všeobjímající apatie. Na chvíli si mysleli, nebo si aspoň chtěli namluvit, že jsou hotoví. Že všechno je vyřešené. Bylo to, jako by právě vyhráli běh na dlouhou trať a pak zjistili, že musí uběhnout ještě deset kilometrů. Už jim nezbývaly síly.

„Ulf Strand se s Beatrice Strandovou rozvedl před šesti lety a před rokem a půl se znovu vzali,“ řekl Billy a vytáhl všechno, co o Beatricině manželovi stihl najít.

Vanja si povzdechla. Sebastian se na ni příkře podíval, ale brzy mu došlo, že to povzdechnutí neznamenalo, že by ji to nebavilo nebo nezajímalo. Byl to výraz sympatie nebo jistého soucitu s člověkem, který se obětoval, což podle všeho vedlo mnoha různými způsoby ke zmaření lidského života.

„Byl dvakrát nahlášený,“ pokračoval Billy. „Vyhrožování a napadení. Obě hlášení jsou z roku 2004 a pocházejí od jistého Birgera Franzéna, který byl tou dobou s Beatrice Strandovou.“

„S ním mu byla nevěrná?“ Jakmile Vanja uslyšela svůj hlas, došlo jí, že ta otázka není vůbec relevantní a že ji položila jen ze zvědavosti. Také věděla, že nedostane odpověď. Nemýlila se.

„To tu nepíšou. Stojí tady jen, že v době hlášení spolu byli v úzkém kontaktu.“

„Co za to dostal?“ zeptal se netrpělivě Torkel. Chtěl se dostat dál, pryč, ukončit to.

„V prvním případě pokutu a v druhém podmínku a zákaz styku. S Franzénem, nikoli s Johanem a Beatrice,“ upřesnil to Billy.

„Takže je to tak trochu žárlivý typ.“ Sebastian se opřel. „To, že jeho stará spí se synovými kamarády, ho mohlo trochu naštvat.“

Torkel se znovu obrátil k Billymu.

„Pokračuj.“

„Má zbrojní pas.“

„Nějaké zbraně?“

„Má na sebe napsanou jednu, Unique T 66 Match.“

„Ráže dvacet dva,“ dodala Ursula spíš na vysvětlenou, než že by se ptala. Billy přesto souhlasně přikývl.

„Jo.“

„Ještě něco?“

„To je v podstatě všechno. Pracuje jako systémový administrátor v personální agentuře a má Renault

Mégane z roku 2008.“ Torkel vstal.

„Dobře, takže si pojedeme trochu promluvit s Ulfem Strandem.“ Vanja, Sebastian a Ursula také vyskočili ze židlí. Jen Billy zůstal sedět. Až se s Ulfem vrátí, budou chtít mít k dispozici všechny dostupné materiály. To byla jeho práce. Čtveřice se právě chystala k odchodu, když vtom někdo zaklepal. Vteřinu nato strčila do dveří hlavu Hanserová.

„Měli byste na mě minutu?“ Vešla dovnitř, aniž by čekala na odpověď.

„Právě jsme na odchodu,“ promluvil Torkel chtě nechtě podrážděným tónem. Hanserová ho slyšela, ale rozhodla se to ignorovat.

„Něco nového v případu Rogera Erikssona?“

„Jedeme si pro Ulfa Stranda. Manžela Beatrice.“

„Tak to je dobře, že jsem vás stihla. Mluvila jsem s krajským policejním náčelníkem…“ Torkel ji přerušil.

„Ano, určitě je spokojený. Slyšel jsem o Axelu Johanssonovi. Gratuluju.“

Torkel ukázal na dveře, čímž chtěl říct, že mohou v rozhovoru pokračovat po cestě. Hanserová se nehnula z místa.

„Díky. Je spokojený, ale mohl by být ještě spokojenější.“

Torkel poznal, o co jde. Věděl, kam tím míří. Očekával to a Hanserová mu to vzápětí potvrdila.

„Včera jsme poměrně jasně řekli, že je to vyřešené.“

„Za to já nemůžu. Včera mnoho věcí svědčilo o tom, že to byl Ragnar Groth, ale při bližším přezkoumání neseděly důkazy. To se stává.“

„Trochu ho rozčílilo, že jste přivezli Beatrice Strandovou a neinformovali jste nás. Chce, aby byla väster?ská policie u případných zadržení přítomna.“

„O tom, co dělám já nebo můj tým, ho informovat nemusím,“ odpověděl Torkel tvrdě. Nijak si nezakládal na značkování revíru, ale nehodlal ze sebe dělat hej nebo počkej jen proto, že náčelník má po pokažené promo akci špatnou náladu.

„Pokud má výhrady k mé práci, proč nepřijde sám?“ Hanserová pokrčila rameny.

„Poslal mě.“

Torkelovi došlo, že se právě chystá zastřelit posla špatných zpráv. Sevřel čelisti a rychle si všechno promyslel. Co mohl získat, co mohl ztratit?

„Fajn. Jistě. Někoho s sebou vezmeme.“

„Máme tady teď demonstraci za dům mládeže, která se trochu protáhla, a nehodu na dálnici E18, takže tu zrovna skoro nikoho nemám.“

„Nehodlám čekat, jestli to myslíte takhle, jsou jisté meze.“

„Ne, nemusíte čekat, jen jsem vám chtěla vysvětlit, proč pojedete zrovna s tím, s kým pojedete.“

Torkel měl pocit, že se Hanserové ve tváři na okamžik objevil soucitný výraz, než kývla směrem ke kancelářím. Torkel se podíval tím směrem. Zpátky se otočil s výrazem, jako kdyby se právě stal obětí kanadského žertíku.

„Děláte si srandu?“

Vedle se Haraldsson právě naklonil přes psací stůl a zvrhl na podlahu stojan na tužky.

Civilní auta zaparkovala dvacet metrů od žlutého domu a všech pět osob vystoupilo. Haraldsson seděl sám na zadním sedadle auta, ve kterém jeli Torkel s Vanjou. Po výjezdu z policejní stanice se chvíli pokoušel o konverzaci, ale brzy pochopil, že nikoho nezajímá, co říká, a zmlkl.

Teď přecházeli ulici. Haraldsson, Vanja a Torkel šli kousek před Ursulou a Sebastianem. Ve vilové čtvrti panoval klid a osvětlovalo ji odpolední slunce. Někde z dálky se ozývala elektrická sekačka na trávu.

Sebastian nevěděl o zahradničení nic, ale připadalo mu, že v dubnu je na sekání trávy poněkud brzy. Nejspíš nějaký nadšenec.

Skupina se blížila k domu Strandových. Beatrice jim ve škole před pár dny řekla, že Ulf bývá doma, když se Johan odpoledne vrací. A v personální agentuře jim potvrdili, že pro dnešek už skončil. Nejspíš to byla pravda. Rodinný Renault Mégane stál vzorně zaparkovaný před garáží.

Vanja zamířila k zaparkovanému autu. Dřepla si u pneumatiky. Když se otočila k ostatním, oči jí zářily očekáváním.

„Pirelli.“

Ursula rychle došla k Vanje a také si dřepla. Vytáhla fotoaparát a pneumatiku si vyfotila.

„P7. Sedí to.“

Pak vytáhla nožík a začala vyškrabávat hlínu a špínu, které se usadily ve vzorku pneumatik. Vanja vstala, obešla Ursulu a došla k zadní části auta. Zkusila otevřít kufr. Nebyl zamčený. Tázavě se podívala na Torkela a ten souhlasně přikývl. Tak ho otevřela. Torkel k ní přistoupil a společně pohlédli do téměř prázdného prostoru. Boční strany byly černé a bez správného vybavení se nedalo určit, jestli se tu skvrny od krve nacházejí, nebo ne. Na dně ležela plastová rohožka.

Nová rohožka.

Torkel se ohnul a zvedl ji. Pod ní byly dvě přihrádky s víkem. Nejspíš obsahovaly rezervu, výstražný trojúhelník, pojistky a další nezajímavé věci. Víko, které je zakrývalo, mělo naopak k nezajímavosti daleko. Bylo potažené jehlovou plstí. Šedou jehlovou plstí. Přinejmenším v rozích šedá byla. Prostředek zabírala velká tmavě rudá skvrna. Vanja i Torkel už viděli zaschlou krev tolikrát, že okamžitě věděli, na co se

dívají. A kdyby náhodou pochybovali, utvrdil je v tom zápach. Zase kufr zabouchli.

Sebastian viděl, jak odhodlaně se tváří, a pochopil, že něco našli. Něco rozhodujícího.

Konečně byli na správném místě. Sebastian se rychle obrátil k domu. Měl pocit, že koutkem oka spatřil v okně v patře nějaký pohyb. Zadíval se tam. Nic. Všude byl klid.

„Sebastiane…“

Torkel je zavolal k sobě. Sebastian se naposledy podíval do okna v prvním patře a pak se obrátil k Torkelovi.

Muž, který nebyl vrah, viděl, jak přicházejí po příjezdové cestě a zastavují se. U auta. Věděl to. Věděl to celou dobu. Že auto je jeho Achillova pata.

Den po osudném pátku si zahrával s myšlenkou, že ho nechá sešrotovat, ale rozmyslel si to. Jak by to vysvětlil? Že dal plně funkční auto do šrotu? Působilo by to hodně podezřele. Místo toho udělal, co bylo v

jeho silách. Důkladně ho umyl, koupil do kufru novou rohožku a auto na internetu nabídl k prodeji. Byli se na něj podívat dva zájemci, ale ani jeden ho nekoupil. Objednal si nové víko k přihrádkám v kufru a

čekal, až přijde. Měl ho dostat příští týden.

Příliš pozdě. Policie je tu.

U auta. K zadní pneumatice se skláněly dvě ženy. Nechal tam po sobě stopy? Nejspíš ano. Muž, který nebyl vrah, v duchu zaklel. Mohl tomu předejít. Novými gumami. Na tom by nebylo nic divného. Ale co teď?

Je příliš pozdě.

Dala se udělat jen jediná věc. Jít k nim a přiznat se. Přijmout trest. Možná ho pochopí. Pochopí, ale neodpustí.

Nikdy mu neodpustí.

Nikdo mu neodpustí. K odpuštění je třeba nejen přiznání, ale i lítost. A tu stále necítil. Dělal, co musel.

Tak dlouho, jak to jen šlo. Ale teď je konec.

„Víme, že má zbraň, takže buďte mimořádně opatrní.“ Všichni se shromáždili kolem Torkela, který vše tiše, téměř šeptem shrnul. „Držte se u zdí. Vanjo, vezmi si zadní stranu.“

Všichni vážně přikývli. Vanja vytáhla pistoli a v lehkém předklonu zmizela za boční stranou domu.

„Ursulo, ty projdi kolem průčelí, kdyby se pokusil utéct oknem a přes zahradu sousedů. Sebastiane, ty se drž vzadu.“

S tímto příkazem neměl Sebastian nejmenší problém. Tato část policejní práce ho ani trochu nezajímala. Věděl, že všichni ostatní se na to těšili od chvíle, kdy poprvé uslyšeli o zmizelém chlapci jménem Roger Eriksson, ale Sebastianovi vlastní zatčení nic nepřinášelo.

V jeho případě byla cesta skutečně vším. Cíl ničím. Torkel se obrátil na Haraldssona.

„My dva zazvoníme. Chci, abyste měl vytaženou zbraň, ale abyste stál stranou a měl ji sklopenou. Nesmíme ho vyděsit. Rozumíte mi?“

Haraldsson přikývl. Tělem mu proudil adrenalin. Toto bylo vážné. Bylo to skutečné. Zatkne vraha Rogera Erikssona. Sice ne sám, ale stejně.

Je tady. Je u toho. Hučelo mu v uších, když vytáhl zbraň a spolu s Torkelem se blížil ke vstupním dveřím.

Ušli sotva pár kroků a spatřili, jak někdo zevnitř pomalu bere za kliku. Torkel bleskurychle vytáhl zbraň a namířil ji na dveře. Haraldsson se podíval na Torkela, pochopil, že rozkaz držet zbraň sklopenou už neplatí, a zvedl i tu svou. Dveře se pomalu otevřely.

„Jdu ven,“ ozvalo se z domu. Mužským hlasem.

„Pomalu! A držte ruce tak, abych je viděl.“ Torkel se zastavil asi pět metrů od vstupních dveří. Stejně tak Haraldsson. Viděli, že někdo prostrčil nohu škvírou ve dveřích a pootevřel je. Ven vyšel Ulf Strand, s

rukama zvednutýma v úrovni hlavy.

„Předpokládám, že hledáte mě.“

„Zůstaňte stát!“

Ulf poslechl. Klidně se díval na policisty, kteří se k němu blížili se sklopenými zbraněmi. Ursula i Vanja se vrátily před dům. I ony držely pistole.

„Otočte se!“

Ulf se otočil a pokojně se díval na nepořádek v předsíni. Torkel naznačil Haraldssonovi, aby zůstal stát, a sám se k Ulfovi blížil.

„Na kolena!“ Ulf udělal, co mu řekl. Hrubé dlaždice na schodech ho okamžitě začaly tlačit do kolen. Torkel došel až k němu, jednu ruku položil Ulfovi na krk a druhou ho rychle prohledal.

„Byl jsem to já. Já jsem ho zabil.“

Torkel dokončil prohledávání a vytáhl Ulfa Stranda na nohy. Ostatní policisté na něj namířili zbraně.

„Byl jsem to já. Já jsem ho zabil,“ zopakoval Ulf, když se mu podařilo pohlédnout Torkelovi do očí.

„Ano, slyšel jsem.“ Torkel kývl na Haraldssona a ten mu podal pouta.

„Ruce za záda, prosím.“

Ulf se na Torkela podíval téměř prosebně.

„Nemohli byste mě tohohle ušetřit? Chtěl bych odsud odejít normálně. Aby mě Johan neviděl jako… zločince.“

„Je doma? Johan?“

„Ano. Je ve svém pokoji. Nahoře.“

I kdyby chlapec ještě nezaslechl ani nezahlédl, co se děje, časem ze svého pokoje vyjde. Neměl by najít dům prázdný. Bude si potřebovat s někým promluvit. Torkel si zavolal Vanju.

„Zůstaň tady s klukem.“

„Jistě.“

Pak se znovu obrátil na Ulfa.

„Tak půjdeme.“

Ulf otočil hlavu a zavolal do domu:

„Johane, jdu na chvíli s policií pryč. Brzy přijde máma.“

Žádná odpověď. Torkel vzal Ulfa za paži. Haraldsson zastrčil pouta a stoupl si vedle něj z druhé strany. S Ulfem Strandem mezi sebou zamířili k autu. Když procházeli kolem místa, kde stál Sebastian, připojil se k nim i on.

„Jak dlouho jste to věděl?“

Ulf zamžoural do odpoledního sluníčka a upřímně překvapeně se na Sebastiana podíval.

„Jak dlouho jsem věděl co?“

„Že má vaše žena sexuální poměr s Rogerem Erikssonem.“

V tu chvíli Sebastian spatřil, že Ulf vytřeštil oči čirým překvapením. Ve tváři mu probleskl šok a nedůvěra. Hned se mu ale podařilo dostat svůj výraz pod kontrolu a sklopil oči.

„Ehm… chvíli…“

Sebastian se zastavil. Celý ztuhl. Pochopil, co právě viděl. Překvapeného muže. Naprosto. Úplně. Muže, který neměl tušení, co jeho žena dělá se synovým nejlepším kamarádem. Než mu to on sám prozradil. Sebastian se bleskurychle otočil k ostatním.

„Tohle nesedí.“

Torkel se zastavil. Stejně tak Ulf a Haraldsson. Ulf stále hleděl do země.

„Co jsi říkal?“

„On o tom sakra nemá ani tušení!“ Sebastian rozrušeně došel k Torkelovi.

„Co? O čem to mluvíš?“

Sebastianovi došel význam vlastních slov ve chvíli, kdy je vyřkl.

„On to neudělal.“

Než kdokoliv stačil zareagovat, ozval se výstřel a výkřik. Sebastian se otočil k Ulfovi a viděl, jak se Haraldsson chytil za prsa a zhroutil se na chodník.

„Zbraň!“

Ursula se vrhla dopředu a jedním pohybem strhla silně krvácejícího Haraldssona za zaparkovaný renault. Do zákrytu. Torkel zareagoval stejně pohotově, rychle strčil do Ulfa Stranda a sám ho v předklonu následoval. Pryč z dostřelu. Během pouhých pár vteřin zmizeli z vjezdu. Sebastian se v tu chvíli rychle ohlédl. Z okna v prvním patře, kam se díval už předtím, vykukovala hlaveň. Za ní byl vidět mladý bledý obličej.

„Sebastiane!“

To vykřikl Torkel. Sebastianovi došlo, že všichni ostatní jednali instinktivně a díky rokům tréninku se okamžitě dokázali krýt. Sám zůstal stát na chodníku. Odevšad na něj bylo vidět. Znovu se podíval do okna v prvním patře a viděl, že se hlaveň posunula trochu doleva.

Přímo proti němu. Rozběhl se.

Běžel k domu a ke vstupním dveřím. Po pár krocích zaslechl, jak na dlažbu za něj dopadla kulka. Zrychlil. Ve dveřích před ním se někdo objevil. Vanja. S vytaženou zbraní.

„Co se děje?“

Sebastian si byl celkem jistý, že už je blízko domu a že ho z tohoto úhlu není možné z okna zasáhnout, ale nehodlal to riskovat tím, že by se zastavil a vykládal Vanje novinky. Skočil do předsíně, do bezpečí. O vteřinu později u něj byla Vanja.

„Sebastiane, co se děje?“

Sebastian divoce dýchal. Srdce mu bilo jako o závod. Tep mu duněl v uších. Ne z námahy, ale z toho, že za posledních patnáct vteřin spotřeboval roční dávku adrenalinu.

„Je nahoře,“ odpověděl Sebastian zadýchaně. „Má zbraň.“

„Kdo?“

„Johan. Postřelil Haraldssona.“

Zaslechli v patře kroky. Vanja se rozhlédla a rychle namířila pistoli na schody. Nikdo nepřicházel. Kroky ustaly.

„Jste si jistý?“

„Viděl jsem ho.“

„Proč by střílel na Haraldssona?“

Sebastian pokrčil rameny a roztřesenýma rukama vytáhl mobil. Vytočil číslo. Obsazeno. Sebastian to položil a hned zase vytočil. Stále obsazeno. Předpokládal, že Torkel volá posily.

Ozbrojené posily.

Sebastian se pokoušel utřídit si myšlenky. Co vlastně ví?

V prvním patře má teenagera, který právě postřelil policistu. Mladíka, který byl podle matky v minulosti psychicky labilní. Mohl jednat impulzivně, když viděl, že se mu chystají odvézt otce. Může být i nějak zapletený do vraždy Rogera Erikssona a teď má pocit, že se mu hroutí celý svět.

Sebastian zamířil ke schodům. Vanja mu přitiskla ruku na prsa a zastavila ho.

„Kam chcete jít?“

„Nahoru. Musím s ním mluvit.“

„Ne, nemusíte. Čekáme na posily.“ Sebastian se zhluboka nadechl.

„Je mu šestnáct. Má strach. Je zavřený ve svém pokoji. Jestli tu uvidí celou zásahovku a pochopí, že není cesty ven, namíří tu zbraň proti sobě.“

Sebastian se na Vanju vážně podíval.

„To si nechci vzít na svědomí. Vy ano?“

Vanja se mu podívala do očí. Chvíli stáli mlčky. Sebastian viděl, jak Vanja zvažuje argumenty pro a proti. Plusy a minusy.

Rozum a cit.

Pozoroval ji. Přemýšlel, jak by ji přesvědčil, pokud nebude chtít, aby po těch schodech vyšel. Bude to těžké, ale něco udělat musí. Byl přesvědčený, že jestli s Johanem někdo rychle nenaváže kontakt, chlapec zemře. To je nejpravděpodobnější scénář. A to se prostě nesmí stát. Když Vanja přikývla a ustoupila na stranu, spadl mu kámen ze srdce. Sebastian kolem ní prošel.

„Zavolejte Torkelovi a vysvětlete mu, co mám v plánu. Řekněte, ať počkají.“

Přikývla. Sebastian se zhluboka nadechl, chytil se zábradlí a stoupl na první schod.

„Hodně štěstí.“ Vanja mu zlehka položila ruku na paži.

„Díky.“

Pomalu se vydal nahoru.

Schody vedly do chodbičky a na konci zatáčely doleva. Byly tu čtvery dveře. Dvoje na pravé straně, jedny na levé a jedny přímo naproti schodům. Na bílých zdech visely bez zjevného uspořádání zarámované obrazy, fotky a dětské výkresy. Podlahu zakrýval červený běhoun, o pár centimetrů užší než chodba. Byl zaprášený. Sebastian se díval na zavřené dveře a uvažoval. Schody se stáčejí o devadesát stupňů doleva. Venkovní dveře jsou na stejné straně jako okno Johanova pokoje. To by znamenalo, že k Johanovi vedou zavřené dveře na konci krátké chodby. Sebastian se k nim připlížil.

„Johane…?“

Ticho. Sebastian se přitiskl ke zdi po pravé straně, nechtěl stát přímo proti dveřím. Neměl tušení, jestli by kulka ze zbraně Unique T66 Match prorazila dveře pokoje, ale neměl chuť to zjišťovat.

„Johane, to jsem já. Sebastian.“ Opatrně zaklepal na dveře. „Pamatuješ si mě?“

„Zmizte odsud,“ ozvalo se slabě z místnosti. Sebastian vydechl. Navázali kontakt. To byl první důležitý krok. Teď musí udělat druhý. Musí se dostat do pokoje.

„Chci s tebou mluvit. Smím?“ Žádná odpověď.

„Myslím, že by bylo fajn si trošku promluvit. Já přece nejsem od policie, pamatuješ? Jsem psycholog.“

V nastalém tichu Sebastian zaslechl v dálce sirény. V duchu zaklel. Co to sakra vyvádějí? Tím toho kluka ještě víc vystresují. Musí se dostat do pokoje.

Teď.

Přehoupl se na druhou stranu a postavil se nalevo od dveří. Opatrně položil ruku na kliku. Zastudila ho. Uvědomil si, že se potí. Druhou rukou si otřel čelo.

„Chci s tebou jen mluvit. Nic jiného. Slibuju.“

Žádná odpověď. Sirény se blížily. Už musejí být tady v ulici. Sebastian zvýšil hlas.

„Slyšíš mě?“

„Proč odsud prostě nezmizíte?“ Johanův hlas zněl spíš odevzdaně než výhružně. Tlumeně. On pláče? Chystá se to vzdát? Sebastian se zhluboka nadechl.

„Teď otevřu dveře.“ Sebastian vzal za kliku. Johan v pokoji nijak viditelně nezareagoval. Dveře povolily a Sebastian je otevřel asi na centimetr.

„Teď je otevřu úplně a potom vejdu dovnitř. Souhlasíš?“ Sebastian se opět dočkal pouze ticha. Strčil do škvíry ukazováček, opatrně otevřel dveře dokořán a sám pořád stál na straně. Chránila ho zeď. Zavřel oči. Soustředil se.

Pak vystoupil zpoza dveří. Tak, aby byly jeho ruce vidět.

Johan seděl na podlaze pod oknem. V ruce držel zbraň. Otočil se na něho a tvářil se naprosto překvapeně, že se tu Sebastian objevil.

Zmateně.

Šokovaně.

Tudíž nebezpečně. Sebastian stál ve dveřích zcela nehybně. Díval se na Johana vlídným pohledem. Zdál se tak malý. Zranitelný. Tváře měl bledé a zpocené. Pod zapadlýma očima s popraskanými žilkami měl tmavé kruhy. Zřejmě z nevyspání. Ať se stalo cokoliv, ať Johan udělal cokoliv, pronásledovalo ho to.

Dohnalo ho to až sem, odkud není cesty zpět. Hrozilo, že tlak bude příliš velký. Že ta tenká povrchová slupka, která ho udržuje v realitě, praskne. Sebastian viděl, jak je chlapec napjatý. Pod bledými tvářemi pracovaly čelisti. Zdálo se, že ho Sebastian najednou vůbec nezajímá a že zaměřil pozornost na okno a na to, co se děje venku.

Ze svého místa Sebastian viděl, že dorazila sanitka a další policejní auta. Plné nasazení. Všiml si, že Torkel mluví s nějakým ozbrojeným mužem, nejspíš z místní zásahové jednotky. Johan zvedl zbraň z kolene a namířil ji na Sebastiana.

„Řekněte jim, ať jedou pryč.“

„To nemůžu.“

„Jen chci, aby mě nechali na pokoji.“

„Nikam nepojedou. Postřelil jsi policistu.“

Johan rychle zamrkal a po tváři mu stekla slza. Sebastian postoupil o krok do pokoje. Johan sebou trhl a zvedl zbraň. Sebastian se hned zastavil. Zvedl ruce, aby se kryl a zároveň Johana uklidnil. Ten nešťastně těkal pohledem.

„Jen se tady chci posadit.“

Sebastian udělal krok stranou, sesunul se na podlahu a zády se opřel o zeď vedle dveří. Johan z něj nespouštěl oči, ale zbraň sklopil.

„Nechceš mi říct, co se stalo?“

Johan zavrtěl hlavou, otočil se a znovu pozorně sledoval, co se děje na ulici.

„Přijdou si pro mě?“

„Dokud jsem tady, tak ne.“ Sebastian opatrně natáhl nohy na podlahu. „A já mám moře času.“

Johan přikývl. Sebastianovi se zdálo, že trochu svěsil ramena. Že by se zklidňoval? Vypadalo to tak. Ale hlavou pořád otáčel, protože se snažil sledovat, co se děje venku, a zároveň mířit zbraní na Sebastiana.

„Pokoušíme se chránit to, co milujeme. To je přirozené. Jak jsem pochopil, máš svého otce opravdu rád.“

Chlapec nijak nezareagoval. Možná se tak soustředil na dění před domem, že ho ani neslyšel. Možná prostě neposlouchal. Sebastian se odmlčel. Oba seděli. Otevřeným oknem Sebastian slyšel, že po asfaltu přejela nosítka a hned potom se zabouchly dveře sanitky. Postarali se o Haraldssona. Slyšel tlumené hlasy. Kroky. Nějaké auto nastartovalo a odjelo. Někde v dálce, kde se život stále dal pochopit a uchopit, se pořád ozývala sekačka na trávu.

„Taky jsem chtěl ochránit ty, které jsem miloval. Ale nepodařilo se mi to.“

Možná ho zaujal tón hlasu. Možná to bylo tím, že se venku už skoro nic nedělo, a tak to nepoutalo jeho pozornost. V každém případě se Johan na Sebastiana otočil.

„Co se stalo?“

„Zemřely. Moje žena a dcera.“

„Jak?“

„Utopily se. Při tsunami, pamatuješ na ni?“ Johan přikývl. Sebastian z něj nespouštěl oči.

„Udělal bych cokoliv, abych je získal zpátky. Aby z nás byla zase rodina.“

Přesně jak Sebastian doufal, jeho slova se dotkla něčeho v Johanově nitru. K tomu si očividně uměl vytvořit vztah. K rodině. Znal ten smutek, když se rodina rozpadne. Beatrice jim řekla, že se Johanova touha změnila v nemoc. Rodina. Obrázek dokonalosti. Sebastian už tušil, jak daleko by byl Johan ochotný zajít, aby ho nic nenarušilo.

Johan seděl mlčky. Sebastianovi se ale sedělo nepohodlně. Opatrně pokrčil kolena a opřel se o ně rukama. Tak to bylo mnohem lepší. Johan na jeho pohyb nijak nezareagoval. Dál seděli takto.

Naproti sobě. Mlčky.

Johan se trochu nepřítomně kousal do spodního rtu. Prázdnýma očima se díval z okna, jako by ho venku už nic nezajímalo.

„Nechtěl jsem Rogera zabít.“

Sebastian jeho slova zachytil jen stěží. Johan mluvil tiše skrz zaťaté zuby. Sebastian na chvilku zavřel oči. Tak to tedy bylo. Tušil to od chvíle, kdy se ukázalo, že Ulf neměl motiv, ale nechtěl tomu věřit. Už tak to byla dost velká tragédie.

„Řekl jsem to Leně, jeho matce, aby to zarazila. Ale nestalo se nic. Prostě to pokračovalo.“

„Roger a tvá matka?“

Johan dál hleděl z okna. Upíral pohled do dálky. Pryč. Někam jinam.

„Máma už jednou měla jiného. Už dřív. Věděl jste to?“

„Ano. Birgera Franzéna.“

„Tehdy táta zmizel.“

Sebastian čekal. Ničeho dalšího se však nedočkal. Jako by Johan počítal s tím, že si Sebastian dá zbytek dohromady sám.

„Měl jsi strach, že zmizí zase.“

„Udělal by to. Tohle bylo horší.“

Johan působil naprosto přesvědčeně a Sebastian mu to nemohl vyvracet, ani kdyby chtěl. Věkový rozdíl.

Vztah učitelky se studentem. Synovým nejlepším kamarádem.

Tentokrát by ta zrada byla ještě větší. Hůře odpustitelná. Zvlášť pro muže jako Ulf. Muže, který ještě neodpustil ani tu předchozí.

„Jak jsi zjistil, že spolu něco mají?“

„Jednou jsem je viděl, jak se líbají. Věděl jsem, že Roger někoho má. Často mluvil o tom… co dělají. Ale

já…“

Johan větu nedokončil. Aspoň ne nahlas. Sebastian viděl, jak chlapec kroutí hlavou, jako by dokončoval úvahu v duchu.

Čekal.

Proces probíhal. Když už chlapec začal takto komunikovat, muselo by se stát něco zásadního, aby se zase uzavřel. Chtěl mluvit. Mít tajemství je těžké. Ve spojení s vinou může člověka zničit. Sebastian si byl jistý, že se Johanovi už ulevilo. Měl pocit, že se chlapec dokonce fyzicky proměňuje. Trochu svěsil ramena. Už tak pevně nesvíral čelisti. Záda, předtím úplně rovná a napjatá, se trochu uvolnila.

A tak čekal.

Skoro to vypadalo, jako kdyby Johan zapomněl, že je v pokoji i Sebastian. Ale najednou znovu promluvil. Jako by si v hlavě přehrával film a vyprávěl, co vidí.

„Zavolal. Sem domů. Zvedla to máma. Táta byl v práci. Pochopil jsem, že se zase sejdou. Máma šla na procházku.“ Poslední slova Johan procedil mezi zuby. „Věděl jsem, kde jsou. Co dělají.“

Rozmluvil se rychleji. Zvýšil hlas. Pohled stále upíral do míst, kam měl přístup jen on. Jako by tam byl, jako by…

Čeká u fotbalového hřiště. Schovaný na kraji lesa. Ví, kde ho většinou vysazuje. To mu Roger řekl. Než se dozvěděl, že to Johan ví. Teď vidí, že školní S60 se blíží k parkovišti. Zastavuje, ale nikdo nevystupuje.

Ani nechce pomyslet na to, co se tam uvnitř možná děje. Šťouchne nohou do zbraně, kterou si vzal z domova a která teď leží před ním. Po chvíli vidí, že se v autě rozsvítilo světlo a někdo vystupuje. Je to Roger. Johanovi se zdá, že něco zakřičel, ale neví co. Roger jde rychle přes fotbalové hřiště. Přichází k němu. Svižným krokem. Johan vstává a bere do ruky zbraň. Roger je na cestě k pěšině, po které chodí domů, když vtom na něj Johan zavolá. Roger zastaví a zamžourá k lesu. Johan vystoupí zpoza stínu a Roger zavrtí hlavou, když ho spatří. Nemá radost. Není překvapený. Nemá strach. Jako by Johan byl jen problém, který se mu zrovna teď nehodí. Johan vyjde na hřiště. Zdá se mu, že Roger plakal. Vidí zbraň, kterou drží u pravé nohy? Pokud ano, nijak to nekomentuje. Ptá se, co chce. Johan mu přesně vysvětlí, co chce. Chce, aby Roger přestal spát s jeho matkou. Chce, aby k nim už nikdy nepřišel. Chce, aby se držel od Johana a jeho rodiny co nejdál. Zdvihne zbraň, aby dodal svým slovům váhu. Ale Roger vůbec nezareaguje tak, jak si Johan myslel nebo jak doufal. Křičí.

Že všechno je na hovno.

Že všechno, celej jeho zasranej život je v prdeli. Že Johan je zatracenej debil.

Že na něj teď fakt nemá náladu.

Pláče. Jde pryč. Pryč od Johana. Ale to nesmí. Teď ne. Takhle ne. Neslíbil mu, že se něco změní. Neslíbil mu, že s tím skončí. Neslíbil mu nic. Zdá se, že Roger nepochopil, jak je to vážné. Důležité. Johan ho musí donutit, aby to pochopil. Ale nejdřív ho musí donutit, aby poslouchal. Johan zvedne zbraň. Volá na

Rogera, ať se zastaví. Ten jde dál. Johan znovu zakřičí. Roger mu přes rameno ukáže vztyčený prostředník.

Johan stiskne spoušť.

„Jen jsem chtěl, aby mě poslouchal.“ Johan se obrátil na Sebastiana. Tváře měl vlhké. Spotřeboval veškerou energii. Ruce už neměly sílu ani vůli držet zbraň. Ta sklouzla na zem před něj. „Jen jsem chtěl, aby mě poslouchal.“

Tělo se mu začalo otřásat silnými vzlyky. Vypadalo to jako křeče. Johan se téměř úplně ohnul v pase. Přitiskl čelo k nohám. Sebastian se po zemi pomalu přisunul k té politováníhodné roztřesené postavičce. Opatrně vzal zbraň a dal ji stranou.

Pak položil ruku Johanovi kolem ramen a dal mu to jediné, co mu v tu chvíli mohl dát. Čas a svou blízkost.

Vanja byla nervózní. Netrpělivá. Už to brzy bude půl hodiny, co šel Sebastian do patra. Slyšela ho, jak mluví s Johanem přes zavřené dveře, ale když pak vešel do pokoje, slyšela jen tlumené mumlání. Sem tam něco zavrzalo, když se někdo z nich pohnul. Předpokládala, že je to dobře. Žádný křik.

Žádné vzrušené hlasy.

A hlavně už žádné výstřely.

Haraldsson byl na cestě do nemocnice, možná už tam mezitím dorazil. Kulka mu prošla těsně pod lopatkou na pravé straně a hrudníkem ven. Ztratil hodně krve a budou ho operovat, ale podle prvních zpráv, které dostali, není v ohrožení života.

Vanja byla v nepřetržitém telefonním kontaktu s Torkelem, který stál venku. Na místě bylo šest policejních aut. Dům obklíčilo dvanáct po zuby ozbrojených policistů v neprůstřelných vestách. Ale Torkel je udržoval v povzdálí. Jiní policisté v uniformách uzavřeli celou čtvrť. Na rozích ulice se shromáždili

zvědavci spolu s novináři a fotografy, kteří dělali, co mohli, aby se dostali blíž. Vanja se znovu podívala na hodinky. Co se tam nahoře vlastně děje? Z celého srdce doufala, že nebude muset litovat, že se rozhodla tam Sebastiana pustit.

Pak uslyšela kroky. Blížily se ke schodům. Vanja vytáhla zbraň a postavila se vedle paty schodiště. Připravená na všechno.

Šli bok po boku. Sebastian s Johanem. Sebastian držel hocha kolem ramen. Ten ve svých šestnácti vypadal mnohem menší a mladší. Vypadalo to, jako by ho Sebastian ze schodů víceméně nesl. Vanja zastrčila pistoli a promluvila do telefonu na Torkela.

Když se postarali o Johana a zařídili, aby si ho převzala sociálka, obrátil se Sebastian zády ke všemu, co se dělo na ulici, a vešel zpátky do domu. S těžkou myslí vešel do obývacího pokoje, odhrnul z pohovky prádlo a sedl si. Opřel se o hrubou látku, položil si nohy na nízký konferenční stolek a zavřel oči. V dobách, kdy aktivně pracoval, jen zřídkakdy dopustil, aby se mu případ, pachatel či oběť usadili v mysli. Všichni byli jen problémem k vyřešení, nástrojem k použití nebo překážkou k překonání. V konečném důsledku všichni existovali jen proto, aby před něj stavěli výzvy.

Dokazovali jeho talent. Posilovali jeho ego.

Když splnili svou funkci, zapomněl na ně a šel dál. Soudní dohra mu přišla stejně nezajímavá jako zatčení a rozsudek. Tak proč Strandovy nemohl dostat z hlavy? Mladý pachatel. Rodina v troskách. Tragické, samozřejmě, ale nic, s čím by se ještě nesetkal. Nic, co by měl v úmyslu nosit v sobě delší dobu.

Případ pro něj skončil. Väster?s pro něj skončil.

Přesně věděl, co potřebuje, aby se Strandových zbavil. Sex.

Potřebuje sex.

Sex, prodat dům a odjet zpátky do Stockholmu. Takový měl plán.

Má zajít do Storskärsgatan 12? Má se pokusit navázat kontakt se svým synem nebo dcerou? Teď se mu zdálo, že nejspíš ne, ale nechtěl dělat konečná rozhodnutí, dokud mu nebude lépe.

Po sexu. Po prodeji.

Po Väster?su.

Sebastian cítil, jak se sedadlo trochu prohnulo. Někdo se posadil vedle něj. Otevřel oči. Na samém okraji pohovky seděla Vanja. Rovná záda. Ruce sepnuté na kolenou. V pozoru. V přímém protikladu k Sebastianovi, který se na pohovce rozvaloval. Jako by chtěla všemi možnými prostředky zdůraznit jejich vzájemný odstup.

„Co říkal?“

„Johan?“

„Ano.“

„Že zabil Rogera.“

„Řekl proč?“

„Bál se, že ho otec zase opustí. Prostě se to stalo.“ Vanja nevěřícně svraštila čelo.

„Dvaadvacetkrát ho bodl a pak ho hodil do tůně. To nezní zrovna jako nehoda.“

„Otec mu s tím nějak pomáhal. Však si ho vyslechnete. Westina taky nezabil ten kluk.“

Zdálo se, že je Vanja spokojená. Vstala a zamířila do předsíně. Ve dveřích se zastavila a ještě se na Sebastiana obrátila. Tázavě jí pohlédl do očí.

„Vy jste s ní spal, co?“

„Co?“

„S jeho matkou. Beatrice. Spal jste s ní.“

Tentokrát to nebyla otázka, takže Sebastian neodpověděl. Ani nemusel, jak to tak bývá, nejlépe to potvrdil mlčením.

Spatřil snad u své už téměř bývalé kolegyně náznak zklamání?

„Když jste šel nahoru za tím klukem, protože jste si myslel, že by si mohl ublížit, myslela jsem si, že možná nejste až takový parchant.“

Sebastian pochopil, kam rozhovor směřuje. Už to zažil dřív. S jinými ženami. V jiné situaci. Jinými slovy. Se stejným závěrem.

„Podle všeho jsem se mýlila.“

Vanja od něj odešla. Díval se za ní. Zůstal sedět. Mlčky. Co by říkal? Vždyť měla pravdu.

Ulf Strand seděl na židli, na které byla před pár hodinami jeho žena, a působil velmi klidným dojmem. Slušným, téměř ohleduplným. Když Vanja s Torkelem přišli do vyslýchací místnosti, ze všeho nejdříve chtěl vědět, jak to vypadá s Johanem. Když ho uklidnili, že je o syna postaráno a je s ním Beatrice, zeptal

se, jak se daří Haraldssonovi. Odpověděli mu, že je po operaci a mimo nebezpečí, pak zapnuli diktafon a požádali Ulfa, aby jim řekl všechno od začátku. Od chvíle, kdy poprvé uslyšel o Rogerově smrti.

„Johan mi ten večer volal do práce. Byl úplně bez sebe, plakal a říkal, že se na fotbalovém hřišti stalo něco hrozného.“

„Takže jste tam jel?“

„Ano.“

„Co se stalo, když jste tam přijel?“ Ulf se narovnal.

„Roger byl mrtvý. Johan byl hrozně rozrušený, tak jsem se ho pokusil uklidnit, jak to jen šlo, a pak jsem ho posadil do auta.“ Vanja si uvědomila, že v Ulfově hlasu není známka žádného pohnutí. Jako by odříkával prezentaci pro kolegy a klienty. Dával si záležet, aby vystupoval korektně a vyrovnaně.

„Pak jsem se postaral o Rogera.“

„Jak postaral?“ zeptal se Torkel.

„Odtáhl jsem ho z dohledu. Do lesa. Došlo mi, že kulka by se dala vystopovat, a tak jsem ji musel vyndat.“

„Jak jste to udělal?“

„Šel jsem zpátky do auta a přinesl nůž.“

Ulf se zarazil a těžce polkl. Není divu, pomyslel si ve vedlejší místnosti Sebastian. Až dosud se Ulf na ničem aktivně nepodílel, jen odtáhl tělo. Ale nijak ho nepoškodil. Teď však šlo do tuhého.

Ulf ve vyslýchací místnosti poprosil o sklenici vody. Torkel mu ji přinesl. Ulf vypil dva tři doušky, postavil ji na stůl a hřbetem ruky si utřel ústa.

„Přinesl jste z auta nůž. A pak?“ vybídla ho Vanja, aby pokračoval. Ulf odpověděl o poznání slabším hlasem.

„Šel jsem zpátky a použil jsem ho na vyndání kulky.“

Vanja otevřela složku, kterou měla před sebou na stole. Listovala velkými fotografiemi formátu A4, které zachycovaly chlapcovo pořezané tělo. Jako by něco hledala. Hra pro publikum, pomyslel si Sebastian. Ví všechno, co potřebuje, nemusí se při výslechu dívat do podkladů nebo do protokolu.

Jen chtěla, aby Ulf zahlédl střípky svých činů. Ne že by zapomněl.

Ne že by kdy mohl zapomenout. Vanja předstírala, že našla, co hledala.

„Roger měl na těle dvacet dva bodných ran, když jsme ho našli.“

Ulf se snažil odtrhnout oči od těch příšerných obrázků rozložených na stole kolem složky. Klasické dilema dopravní nehody. Nechtěl to vidět, a zároveň se na to nedokázal nedívat.

„Já… chtěl jsem, aby to vypadalo, že byl ubodaný k smrti. Že třeba šlo o nějaký rituál. Vražda v afektu, já nevím.“ Ulfovi se podařilo zvednout oči od fotek a podívat se přímo na Vanju. „Vlastně jsem chtěl jenom zakrýt, že byl zastřelen.“

„Fajn, a když jste do něj dvaadvacetkrát bodl a vyňal mu srdce, co jste udělal pak?“

„Odvezl jsem Johana domů.“

„Kde byla tou dobou Beatrice?“

„Nevím, ale doma ne. Johan musel být v šoku nebo tak něco. Po cestě domů v autě usnul. Odvedl jsem ho nahoru a uložil ho.“ Ulf se odmlčel. Jako by se v tomto okamžiku zarazil. Došlo mu, že to bylo nejspíš to poslední, co se jakžtakž podobalo normálnímu životu. Otec, který ukládá spícího syna. Vše poté byl jeden dlouhý boj. Aby to zatajil. Aby to ustál.

„Pokračujte.“

„Vrátil jsem se na paseku pro tělo. Chtěl jsem ho odvézt někam, kam by ho šestnáctiletý kluk nedostal. Abych si mohl být jistý, že nikdo nebude podezírat Johana.“

Sebastian se na židli narovnal. Zmáčkl tlačítko na sluchátkách. Skrz čtvercové zrcadlové okno viděl, jak Vanja zbystřila, když zaslechla šumění v uchu.

„Nevěděl, že Beatrice a Roger spolu šukají. Proč podle něj Johan zastřelil kamaráda?“ Vanja krátce přikývla. Dobrá otázka. Opět se zcela zaměřila na Ulfa.

„Jednu věc nechápu. Pokud jste nevěděl o vztahu mezi vaší ženou a Rogerem, proč ho podle vás Johan zastřelil?“

„Neměl žádný důvod. Bylo to nedopatření. Hra, která se vymkla z ruky. Byli venku, trénovali střelbu a on si nedal pozor. Tak mi to řekl.“

Ulf se náhle pohledem odtrhl od Vanji a velmi naléhavě se podíval na Torkela, jako by si až dosud myslel, že se syn provinil maximálně lží, a náhle pochopil, že Johan není nevinný. Že to nebyla nehoda.

Přinejmenším ne stoprocentně.

„Co bude s Johanem?“ V jeho hlase byly slyšet upřímné obavy a starost.

„Je mu víc než patnáct, takže je trestně odpovědný,“ řekl Torkel věcně.

„Co to znamená?“

„Že půjde k soudu.“

„Mluvte o Peteru Westinovi.“ Vanja změnila téma. Toužila se dostat k závěru.

„Je to psycholog.“

„To víme. Chceme vědět, proč je mrtvý. Co mu podle vás řekl Roger tak nebezpečného, že Westin musel zemřít?“

Ulf se zatvářil naprosto nechápavě.

„Roger?“

„Ano. Peter Westin byl Rogerův psycholog. Vy jste to nevěděl?“

„Ne. Je to Johanův psycholog. Už několik let. Od rozvodu. Johan byl po tom… no, po tom všem hrozně zničený. Po tom s Rogerem. Z pochopitelných důvodů. Tak šel za Peterem. Později. Nevěděl jsem, co mu řekl. Ptal jsem se ho, ale pořádně si to nepamatoval. Došlo mi, že se nepřiznal, protože to už by přišla policie, ale možná řekl věci, které by si Peter později mohl dát dohromady a pochopil by, co se stalo.

Neodvažoval jsem se to riskovat.“

Vanja posbírala rozložené fotografie a zavřela složku. Věděli všechno, co potřebovali. Teď to bylo na

soudu. Johan z toho nejspíš vyvázne s poměrně mírným trestem. Zato Ulf… potrvá pěknou chvíli, než budou Strandovi zase pohromadě.

Vanja se natáhla po diktafonu, aby ho vypnula, ale Torkel ji zadržel. Ještě zbývala jedna otázka. Otázka, nad kterou uvažoval od chvíle, kdy pochopil, jak spolu všechno souvisí.

„Proč jste nezavolal policii? Zavolá vám syn a řekne, že omylem zastřelil kamaráda. Proč jste prostě nezavolal policii?“

Ulf se klidně podíval Torkelovi do očí. To je jednoduché. Jestli je Torkel také otec, pochopí to.

„Johan to nechtěl. Byl k smrti vyděšený. Zradil bych ho. Už jsem to jednou udělal, když jsem zmizel. Tentokrát jsem mu musel pomoct.“

„Čtyři lidé zemřeli, vy půjdete do vězení a on bude mít trauma, možná doživotní. Jak jste mu tím pomohl?“

„Selhal jsem. Přiznávám, že jsem selhal. Ale udělal jsem všechno, co bylo v mých silách. Jen jsem chtěl být opravdu dobrým otcem.“

„Dobrým otcem?“ Odpovědí na Torkelova pochybovačná slova byl pohled, ze kterého čišelo stoprocentní přesvědčení.

„Byl jsem pryč několik důležitých let. Ale myslím si, že nikdy není pozdě být dobrým otcem.“

Ulfa Stranda odvezli pryč. Noc stráví v cele. Byli hotoví. Sebastian zůstal sedět ve vedlejší místnosti a oknem sledoval, jak si Vanja s Torkelem sbírají věci. Celí šťastní si povídali o tom, že pojedou domů. Vanja doufala, že ještě stihne večerní vlak, pokud Billy nebude chtít jet do Stockholmu autem. Torkel tu ještě den dva zůstane. Ursula také. Torkel ještě dořeší zbývající nejasnosti a Ursula projde dům Strandových, aby po technické stránce v důkazních materiálech všechno sedělo. Než se za nimi zabouchly dveře na chodbu, zaslechl ještě Sebastian Torkela říkat, že doufá, že s nimi Vanja stihne zajít na večeři, než odjede.

Byla na nich znát úleva. V hlasech, v pohybech. Uvolnění. Dobro zvítězilo. Mission completed. Čas odcválat s písní na rtech k zapadajícímu slunci.

Sebastian neměl chuť zpívat. Neměl chuť slavit. Dokonce už ani neměl chuť na sex. Dokázal myslet jen na dvě věci:

Na Storskärsgatan a na to, co řekl Ulf:

Myslím si, že nikdy není pozdě být dobrým otcem.

Zvláštní bylo, že Sebastian věděl, že už se víceméně rozhodl. Nevyřkl to nahlas, ani nad tím vědomě nepřemýšlel, ale v nitru si byl docela jistý, že po návratu do Stockholmu Annu Erikssonovou a své dítě nevyhledá. Byl si naprosto jistý a byl také spokojený s rozhodnutím, které za něj učinilo jeho podvědomí.

Neviděl žádné klady. Co by mu to přineslo. K čemu by to vedlo.

Z Anny by nikdy nebyla nová Lily. Z dítěte nová Sabine. A doopravdy mu chyběly ty dvě. Ty chtěl zpátky. Jen o ty se chtěl starat. O Lily a Sabine.

Ale Ulfova slova proti Sebastianově vůli zahrála na nějakou strunu v jeho nitru. Ne to, co řekl, ale jak to řekl.

Ta jistota.

Ta samozřejmost. Jako by to byl nezvratný fakt. Univerzální pravda. Nikdy není pozdě být dobrým otcem.

Sebastian má syna nebo dceru. Má dítě, které s největší pravděpodobností někde žije. Někde chodí někdo, kdo je z půlky on.

Kdo je jeho.

Nikdy není pozdě být dobrým otcem.

Opravdu má dopustit, aby mu z rukou vyklouzlo další dítě? Byl by schopen to dopustit?

Chtěl by?

Sebastian se stále víc přikláněl k tomu, že odpověď na všechny otázky zní ne.

Vlak, který měl odvézt Sebastiana zpátky do Stockholmu, jel za půl hodiny. Byly to už skoro tři dny, co odešel z policejní stanice, v uších mu stále zněla ozvěna Ulfových slov, a zamířil ke svému rodnému domu. Už se nespojil ani s Torkelem ani s Ursulou, i když věděl, že ve městě ještě pár dní zůstanou.

Nevěděl, jestli tu pořád ještě jsou. Vyšetřování skončilo. Zdálo se, že nikdo nemá potřebu udržovat kontakt nad rámec práce. S tím Sebastian neměl problém. Dostal, pro co si přišel.

Předevčírem znovu přišel makléř, aby zařídili, co bylo k prodeji domu potřeba. Večer Sebastian vyhrabal lísteček se jménem a telefonním číslem, který dostal od ženy s knihou ve vlaku do Väster?su. Jako by k tomu setkání došlo před celou věčností. Nevěděla, co si má myslet, když jí tak najednou zavolal. Omluvil se jí. Vysvětlil, že byl zavalený prací. Šlo o to vyšetřování vraždy, o kterém možná slyšela. Ten mrtvý mladík z Palmlövského gymnázia. Přesně jak si myslel, byla zvědavá a souhlasila, že se s ním další den sejde. To bylo včera. Večer zakončili u něj doma. Nezbavil se jí až do dnešního dopoledne. Chtěla se znovu sejít. Nic jí neslíbil. Pokud se neozve on, udělá to sama, pousmála se. Neunikne jí, když teď ví, kde bydlí. O tři hodiny později si Sebastian z domu vzal, co si vzít chtěl, zavřel ho a navždy z něj odešel.

Teď stál na místě, o kterém si myslel, že ho nikdy nenavštíví. Po pravdě řečeno se zapřisáhl, že sem nikdy nevkročí. Že za ním nikdy nepřijde. A teď tu leželi oba dva. Na hřbitově. Stál u hrobu svých rodičů.

Květiny z pohřbu zvadly. Hrob vypadal uboze. Sebastian se podivil, že nikdo neposbíral zvadlé květy a květinové ozdoby, převrácené a okousané od srnek. Musí snad něco podepsat, aby se správa hřbitova o hrob postarala? Sám se o něj starat nehodlal. Nedělal by to, ani kdyby ve Väster?su bydlel. A teď už to nebude možné vůbec.

Na náhrobním kameni z červené žuly bylo znázorněno vycházející či zapadající slunce nad dvěma vzrostlými borovicemi. Nápis zněl „Hrob rodiny Bergmanovy“ a pod ním stálo jméno jeho otce: Ture Bergman. Ještě sem nestihli vytesat jméno Esther. Chtěli, aby si hrob dobře sedl, než odvezou kámen a vytesají do něj nové jméno. Sebastian někde slyšel, že to trvá šest měsíců.

Ture zemřel v roce 1988. Dvacet dva let byla sama. Jeho matka. Sebastian si v duchu kladl otázku, jestli někdy uvažovala, že ho vyhledá. Podá mu ruku. Jestli by to udělala. Přijal by ji?

Nejspíš ne.

Sebastian stál pár metrů od zanedbaného hrobu. Nerozhodný. Kolem byl naprostý klid. Jarní slunce ho hřálo přes kabát do zad. Na jedné z bříz, které tu byly mezi hroby vysázeny, zpíval osamělý pták. Po chodníku podél hřbitova projeli na kole muž a žena. Žena se něčemu zasmála. Bublavým, perlivým smíchem, který působil nemístně, jak stoupal k jasně modré jarní obloze. Co tu vlastně dělá? Opravdu

neměl chuť přiblížit se k hrobu ještě víc. Zároveň bylo něco dvojnásob smutného v tom, že to na místě posledního odpočinku jeho matky, velice pořádkumilovné ženy, vypadalo jako na kompostu.

Sebastian došel až k hrobu a dřepl si. Neohrabaně začal sbírat zvadlé květiny.

„Tomu bys nevěřila, mami. Že sem přijdu.“

Zvuk jeho vlastního hlasu ho překvapil. Zmátl ho. Nikdy by si nemyslel, že bude jednou sedět na bobku, uklízet hrob a mluvit se svou mrtvou matkou. Co se to s ním vlastně stalo?

Mohla za to ta dvě čísla. 1988.

Dvacet dva let.

Byla sama. Na narozeniny, ve všední dny, o Vánocích, o prázdninách. I když kolem sebe měla přátele, většinu času trávila v tichu toho velkého domu. Měla spoustu času přemýšlet.

O tom, co bylo. Jak to dopadlo.

Hrdost převyšovala touhu.

Strach z odmítnutí byl silnější než potřeba lásky.

Matka syna, který se jí nikdy neozval. Několik málo let babička dítěte, které nikdy nespatřila. Sebastian se přestal nešikovně hrabat v rostlinách a vstal. Z kapsy vyndal peněženku a vytáhl fotku Sabine a Lily, jak stojí doma u klavíru.

„Nikdy jsi ji neviděla. Postaral jsem se o to.“ V pravé ruce pevně stiskl peněženku. Cítil, že nemá daleko k slzám. K žalu. Rozhodně ne pro otce. Ani pro matku, i když ho trochu rmoutilo, jak mu teď jejich konflikt připadal bezvýznamný v porovnání s tím, jaké měl následky. Neplakal ani pro Lily a Sabine. Plakal kvůli sobě. Pro to poznání.

„Pamatuješ si, co jsi mi řekla, když jsme se viděli naposledy? Řekla jsi, že mě opustil Bůh. Že ze mě sňal svou ruku.“

Sebastian se podíval na obrázek své mrtvé ženy a svého mrtvého dítěte, na nedodělaný náhrobní kámen, na hřbitov ve městě, kde vyrostl a kde ho nikdo nezná, nikdo se po něm neptá, nikomu nechybí. Což platilo pro všechna města. Sebastian si hřbetem levé ruky utřel tváře.

„Měla jsi pravdu.“

Storskärsgatan 12.

Nakonec sem přišel. Před velký funkcionalistický dům. Sebastian nevěděl nic o architektuře a ani neměl chuť se o ní něco učit, ale věděl, že domy na západ od čtvrti Gärdet jsou funkcionalistické.

A věděl, že v domě, před nímž stojí, bydlí Anna Erikssonová. Matka jeho dítěte. Jak doufal.

Nebo že by ne?

Vrátil se do Stockholmu před necelým týdnem. Chodil kolem činžovního domu číslo dvanáct ve Storskärsgatan každý den. Někdy vícekrát. Zatím nikdy nevešel dovnitř. Nejvíc se přiblížil, když nakoukl

prosklenými dveřmi a letmo zahlédl tabuli se seznamem lidí, kteří v domě bydlí. Anna Erikssonová bydlela ve třetím patře.

Má? Nemá?

Sebastian se s tou otázkou vážně potýkal od chvíle, co se vrátil domů. Ve Väster?su to bylo jakési abstraktnější. Tam to byla jen myšlenková hra. Mohl zvažovat pro a proti. Rozhodnout se. Změnit názor. Znovu změnit názor. Zcela bez následků.

Teď byl tu a jeho rozhodnutí mohlo být neodvolatelné. Otočit se a jít pryč? Nebo ne.

Nechat se poznat? Nebo ne.

Chodil kolem. Někdy i několikrát denně. Na argumentech, které vymyslel ve Väster?su, se nic nezměnilo. Žádné nové nápady. Žádné nové názory. Proklínal svou nerozhodnost.

Na některých procházkách do Gärdet byl pevně přesvědčený, že rovnou projde dveřmi, vyjde nahoru a zazvoní. Pak se stávalo, že ani nezabočil do Storskärsgatan.

Jindy, kdy původně neměl ani pomyšlení na to, že by se nechal poznat, stával před tmavými dřevěnými dveřmi celé hodiny. Jako by ho řídil někdo jiný. Jako by do té záležitosti vlastně neměl co mluvit. Ale na schodech uvnitř ještě nebyl. Zatím ne.

Ale dnes na to dojde. Cítil to na sobě. Dařilo se mu celou dobu držet kurz. Odešel ze svého bytu v Grev Magnigatan a šel po Storgatan. Zahnul doprava po Narvavägen směrem k náměstí Karlaplan, prošel kolem nákupního centra Fältöversten, přešel přes Valhallavägen a byl tam. Procházka netrvala ani čtvrt hodiny. Jestli tu Anna Erikssonová bydlí, jestli tu bydlela, když dítě bylo menší, možná se ve Fältöversten potkávali. Jeho dítě se svou matkou možná stálo před ním ve frontě v lahůdkářství Sabis. Takové myšlenky Sebastiana zaměstnávaly, když stál na ulici a díval se na dům číslo dvanáct ve Storskärsgatan.

Začínalo se stmívat. Ve Stockholmu byl dnes krásný jarní den. Teplý skoro jako na začátku léta. Dnes se nechá poznat.

Dnes s ní promluví. Konečně se rozhodl.

Přešel ulici a blížil se ke dveřím. Přesně ve chvíli, kdy začal uvažovat, jak se dostane dovnitř, vyšla z výtahu pod schodištěm asi pětatřicetiletá žena a zamířila ke dveřím. Vyložil si to jako znamení, že se dnes opravdu má setkat s Annou Erikssonovou.

Přišel ke dveřím právě ve chvíli, kdy žena vyšla na chodník. Chytil dveře, které se za ní začaly zavírat.

„Dobrý den, díky, to mám štěstí.“

Žena se na něj sotva podívala. Sebastian vešel do domu a dveře se za ním lehce zabouchly. Znovu se podíval na ceduli se jmény, i když věděl, co na ní stojí. Třetí patro.

Chvíli přemýšlel, že pojede výtahem, jehož černá čtvercová šachta z ocelového pletiva probíhala středem domu, ale rozmyslel si to. Potřeboval co nejvíce času. Srdce mu bušilo rychleji a zpotily se mu ruce. Byl nervózní. To se nestávalo moc často.

Pomalu se vydal po schodech.

Ve třetím patře byly dvoje dveře. Na jedněch bylo napsáno Erikssonová a ještě jedno jméno. Během krátké chvilky si všechno srovnal v hlavě. Zamrkal. Dvakrát se zhluboka nadechl. Pak došel ke dveřím a

zazvonil. Nic se ale nestalo. Sebastianovi se téměř ulevilo. Není doma. Zkusil to, ale nikdo neotevřel. Mýlil se. Neměl se s Annou Erikssonovou setkat. Aspoň ne dnes. Už se chtěl otočit a sejít dolů, když tu uvnitř zaslechl kroky a vteřinu nato se dveře otevřely.

Tázavě na něj hleděla žena o pár let mladší než on. Měla tmavé vlasy po ramena a modré oči. Vysoké lícní kosti. Úzké rty. Sebastian ji nepoznal, ani když ji spatřil. Vůbec si nepamatoval, že by s touto ženou, která si utírala ruce do červené kostkované utěrky a sledovala ho, někdy spal.

„Dobrý den, vy jste…“ Sebastian byl úplně zmatený. Nevěděl, kde má začít. V hlavě měl úplně prázdno. A přitom mu v ní vířilo tisíc myšlenek. Žena se na něj jen mlčky dívala.

„Anna Erikssonová?“ vypravil ze sebe Sebastian nakonec. Žena přikývla.

„Jmenuju se Sebasti…“

„Já vím, kdo jste,“ přerušila ho žena. Do Sebastiana jako by uhodil blesk.

„Víte?“

„Ano. Co tu děláte?“

Sebastian zmlkl. Od chvíle, kdy si přečetl ty dopisy, viděl v duchu to setkání už mnohokrát. Ale teď se odvíjelo úplně jinak, než jak si ho představoval. Nikdy si nemyslel, že jejich první setkání proběhne takto. Myslel si, že Anna Erikssonová bude úplně v šoku, možná se i trochu zapotácí. Mělo to být naprosté překvapení. Před jejími dveřmi se náhle objeví duch z doby před třiceti lety. Bude jí muset všemožně dokazovat, že je to on, aby mu vůbec uvěřila. Nemělo to být takové jako s touto ženou, která si zastrčila cíp utěrky za okraj kalhot a vyzývavě se na něj dívala.

„Já…“ Sebastian větu nedokončil. Toto si také promýšlel. Toho se mohl pořád držet. Začít od začátku.

„Moje matka zemřela, a když jsem vyklízel její dům, našel jsem nějaké dopisy.“ Žena mlčela, ale přikývla. Očividně pochopila, o jakých dopisech mluví.

„Stálo v nich, že čekáte dítě. Se mnou. Jen jsem přišel zjistit, jestli je to pravda, a pokud ano, co se stalo.“

„Pojďte dál.“

Žena ustoupila stranou a Sebastian vešel do malé předsíně. Anna za ním zavřela dveře a Sebastian se ohnul, aby si rozvázal boty.

„To nemusíte. Dlouho tu nepobudete.“ Sebastian se narovnal a zatvářil se tázavě.

„Nechtěla jsem, abyste stál na chodbě. Všechno je tam slyšet.“ Anna stála ve stísněné předsíni naproti němu, ruce zkřížila na prsou.

„Je to pravda. Čekala jsem dítě a hledala jsem vás, ale nenašla. A upřímně řečeno, už jsem vás velmi dávno přestala hledat.“

„Chápu, že se zlobíte, ale…“

„Já se nezlobím.“

„Nikdy jsem ty dopisy nedostal. Nic jsem nevěděl.“

Oba mlčeli. Stáli naproti sobě. Sebastian chviličku přemýšlel, co by se stalo, kdyby se to byl dozvěděl. Tehdy. Jestli by za Annou Erikssonovou jel a stal se otcem. Jak by vypadal jeho život s touto ženou? Samozřejmě bylo strašně hloupé o tom vůbec přemýšlet. Samozřejmě nemělo cenu spekulovat o jiné

budoucnosti, o alternativní současnosti. Kromě toho by se za ní nevrátil, i kdyby dopisy dostal. Tehdy. Ten starý Sebastian by to neudělal.

„Viděla jsem vás, kdy to mohlo být… tak před patnácti lety,“ promluvila Anna klidným hlasem, „když jste odhalil toho sériového vraha.“

„Hindeho. V devadesátém šestém.“

„Tehdy jsem vás viděla. V televizi. Kdybych vás pořád sháněla, mohla jsem vás najít v té době.“ Sebastian to chvíli zpracovával.

„Ale mám teda dítě?“

„Ne. Já mám dceru. Můj muž má dceru. Vy nemáte nic. Aspoň ne tady a ne se mnou.“

„Takže ona neví, že…“

„…že on není její otec?“ doplnila Anna. „Ne. On to samozřejmě ví. Ale ona ne, a jestli jí to řeknete, všechno zničíte.“

Sebastian přikývl a zadíval se do země. Vlastně ho to nepřekvapilo. Byl to jeden ze scénářů, které si v myšlenkách přehrával. Že dítě nic neví. Že má jiného otce. Že by rozbil fungující rodinu. Už to udělal dřív, když spal s vdanými ženami a nebyl tak docela diskrétní, ale to bylo něco jiného.

„Sebastiane…“

Vzhlédl. Anna svěsila ruce a dívala se na něj pohledem, který měl upoutat veškerou jeho pozornost.

„Opravdu byste všechno zničil. Všem. Ona nás miluje. Miluje svého otce. Kdyby se teď dozvěděla, že jsme jí celé ty roky lhali… Myslím si, že bychom to nezvládli.“

„Ale jestli je moje, tak…“ Byl to poslední chabý pokus. Od začátku odsouzený k neúspěchu.

„Není. Možná byla. Chvíli. Kdysi mohla být, kdybyste se vrátil. Ale teď už není.“

Sebastian přikývl. Pochopil, že to, co ta žena říká, je logické. K čemu by to bylo? Co by z toho měl? Skoro mu připadalo, jako by mu Anna četla myšlenky.

„Co jí můžete dát? Úplně cizí člověk, který se objeví po třiceti letech a řekne, že je její otec. Čeho tím dosáhnete kromě toho, že všechno zničíte?“

Sebastian přikývl a došel ke dveřím.

„Už půjdu.“

Když vzal za kliku, položila mu Anna ruku na paži. Otočil se k ní.

„Znám svou dceru dobře. Dosáhl byste jen toho, že byste zničil naši rodinu a ona by vás nenáviděla.“ Sebastian přikývl.

Chápal to.

Opustil byt i jiný život, který mohl kdysi být jeho životem, nebo se mohl jeho životem stát alespoň nyní. Anna za ním zavřela dveře a on zůstal stát u schodů.

Tak to by bylo. Je to vyřízené.

Má dceru. Kterou nikdy nebude smět spatřit. Nikdy ji nepozná. Všechno napětí, které se v něm tak dlouho hromadilo, z něj spadlo a pocítil fyzickou únavu. Nohy ho sotva nesly. Došel ke schodům do vyššího

patra a posadil se.

Seděl a zíral před sebe. Prázdný.

Úplně prázdný.

Zdálky zaslechl tupý úder, jak se o tři patra níž zavřely venkovní dveře. Přemýšlel, jak se dostane domů. Nebylo to daleko, ale právě teď mu ta vzdálenost připadala nekonečná.

Po pár vteřinách si všiml, že se napravo od něj rozjel výtah. Vstal. Jestli výtah zastaví tady, sjede s ním dolů. Bude to první krok na dlouhé cestě do jeho prázdného bytu.

Měl štěstí. Výtah se zastavil ve třetím patře. Sebastian se ale opravdu nechtěl s nikým setkat. Ani se nechtěl na nikoho pousmát ve dveřích výtahu. Vyšel o pár schodů výš a osoba ve výtahu mezitím otevřela bezpečnostní dveře. Vystoupila a Sebastian ji přes pletivo šachty letmo zahlédl.

Byl to někdo…

…známý. Hodně známý.

„Ahoj, mami, to jsem já,“ uslyšel Vanju.

Nechala dveře otevřené, zouvala si boty, a než za sebou zavřela, Sebastian koutkem oka spatřil Annu.

V tu chvíli si vzpomněl. Ta jména na dveřích. Tolik se soustředil na Erikssonovou, že si toho druhého nevšiml.

Lithner.

Vanja Lithnerová. Vanja je jeho dcera.

Na tuto informaci by ho nic nedokázalo připravit. Nic.

Sebastianovi se podlomila kolena a musel si sednout. Trvalo dlouho, než zase vstal.