Popel popelu

Tami Hoag

(2004)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány detektivní

V Minneapolisu řádí sériový vrah mladých žen. Svou oběť před smrtí brutálně týrá a zohavené tělo pak na veřejném místě zapálí. Pátrání po Spalovači se rozbíhá, když je nalezena třetí, neidentifikovatelná oběť. V tu dobu miliardář Peter Bondurant pohřešuje svou dceru Jillian, ale není ochoten odpovídat na žádné otázky. Pátrací skupina vedená seržantem Kovacem má k dispozici mladou svědkyni, která zahlédla vraha v parku u rituálního ohně. Tu dostává na starost Kate Conlanová, k vyšetřování je povolán i slavný agent FBI John Quinn, s nímž Kate před lety prožila milostný vztah s nedobrým koncem. Svědkyně se bojí vypovídat a navíc záhadně zmizí… Láska mezi Kate a Johnem se navzdory vypjaté situaci znovu rozhoří; Kate jako první poznává vrahovu tvář – má se stát jeho poslední obětí..

Přeložila Drahomíra Michnová

ASHES TO ASHES

Copyright © 1999 by Tami Hoag

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k. s., 2004 Translation © Drahomíra Michnová, 2004

ISBN 80-242-1148-3

Kapitola první

Někdo se jako vrah už narodí, někdo se jím stane až v průběhu života. A někdy jsou prvopočátky touhy zabíjet vetkány v nepřehledné spleti kořenů tvořených neradostným dětstvím a dospíváním prožitým na ulici, takže nikdo nemůže s jistotou říci, jedná-li se o dědičnou záležitost, nebo o vliv prostředí.

Zvedne mrtvolu, kterou má vzadu v dodávce, a přehodí si ji přes rameno jako starý srolovaný koberec, jejž chce vyhodit na smetiště. Zvuk podrážek na asfaltu parkoviště za okamžik ztlumí uschlá tráva na mrazem ztvrdlé zemi. Listopadová noc je na Minneapolis nezvykle vlahá a voňavá. Ve spadaném listí se prohání vítr, holé větve na sebe narážejí a chřestí jako pytle kostí.

Ví, že patří do té druhé skupiny zabijáků. Týdny, měsíce a roky se zabýval přemýšlením nad svým nutkáním, pozoroval a rozebíral sám sebe, než se dobral příčiny jeho vzniku. Teď už ví, kým je, a přijal tu pravdu ochotně, dokonce s potěšením. Pocit viny nebo výčitky svědomí nikdy neměl. Je přesvědčen, že svědomí, pořádek a zákony nemají pro jedince žádný praktický význam a jen omezují možnosti člověka.

„Člověk vstupuje do etického světa prostřednictvím strachu, ne lásky.“– Paul Ricoeur, Symbolismus zla.

Jeho Pravé já důsledně zachovává jen jeho vlastní zákony: zákon nadvlády, manipulace a ovládnutí druhého.

Úzký srpek měsíce propouští větvovím stromů chabé světlo. Naaranžuje mrtvé tělo do polohy, která se mu líbí, a ozdobí hrudník kousek pod levým ramenem dvěma zkříženými X. S pocitem, že vykonává důležitý obřad, polévá mrtvolu hořlavinou. Poslední pomazání. Symbolismus zla. Jeho Pravé já přijímá pojetí zla jako moci a síly. Palivo pro vnitřní oheň.

„Popel popelu.“

Ta slova jsou přikázanou formulí, mají svůj specifický význam, který je ještě zesílen jeho vzrušením. Zvuk zápalky při škrtnutí o krabičku a prsknutí, když vyskočí plamínek, zahučení ohně, jenž je najednou živý a stravuje. S pohledem na plameny si v paměti přehrává předchozí zvuky bolesti a strachu. Vybavuje si, jak se jí třásl hlas, když úpěnlivě prosila o život, slyší ty nádherné a jedinečné tóny, vybavuje si barvu a intonaci každého výkřiku, který vydala, když ji mučil. Tu úchvatnou hudbu života a smrti.

Dopřává si krásnou chvíli, kochá se pohledem na živý obraz před sebou. Cítí, jak mu žár plamenů olizuje obličej jako roztoužené jazyky. Zavře oči a naslouchá syčení a praskání, zhluboka vdechuje pach škvařícího se masa.

Povznesená nálada vyvolá narůstající sexuální vzrušení. Rozepne si kalhoty a s vervou je rozvíjí. Je však opatrný a přestane těsně před vyvrcholením. Nechá si to na později, až bude moci oslavovat naplno.

Cíl je na dosah ruky. Má plán, promyšlený s mravenčí pečlivostí do všech podrobností, který musí dokonale provést. Jeho jméno se připojí k seznamu dalších neblaze proslulých – Vrah z přístavu, Vláskař, Bostonský Škrtič, Zabiják od Zelené řeky. I jeho už novináři pokřtili: Spalovač.

Neubrání se úsměvu. Je na to hrdý. Škrtne další zápalkou a podrží ji před sebou. Upřeně sleduje plamínek, miluje to vláčné, smyslné prohýbání a vlnění. Přiblíží si hořící zápalku k obličeji, otevře ústa a spolkne ji.

Pak se otočí a odchází. A už myslí na příště.

VRAŽDA

Ten výjev se jí vpálil do hlubin paměti, vryl se jí do očního pozadí, a vždycky když mrkla, aby zahnala slzy, uviděla tu zář. Tělo, které se v pomalé agónii prohýbá jako luk, vzpíná se proti svému hroznému osudu. Pozadí úděsné podívané tvoří skutečná ohnivě oranžová.

Pálení.

Běží a cítí ho v plicích, cítí je v nohou, pálí ji oči i hrdlo. V nějakém abstraktním koutku mysli je ona tou mrtvolou. Možná je smrt právě taková. Možná to je její tělo, které se tam škvaří, a tohle, co si teď uvědomuje, je její duše, která se snaží uniknout z pekelných plamenů. Tolikrát jí přece říkali, že se dostane do pekla.

Nedaleko uslyšela houkačku a noční tmu narušily magické záblesky modrého a červeného světla. Běžela směrem k ulici, vzlykala, klopýtala. Pravým kolenem tvrdě dopadla na zmrzlou zem, ale donutila nohy, aby neustaly v pohybu.

Běž běž běž běž běž běž běž –

„Ani hnout! Policie!“

Hlídkový vůz se ještě houpal, jak prudce zabrzdil. Dvířka byla otevřená, policista stál na chodníku, odjištěnou zbraní mířil přímo na ni.

„Pomozte mi!“ vykřikla ochraptěle.

„Pomozte mi!“ vydechla sípavě a přes slzy neviděla před sebe.

Nohy se jí podlomily pod tíhou těla, tíhou strachu a tíhou srdce, které jí jako nějaká velká opuchlá věc bilo v hrudi na poplach.

Policista byl skokem u ní, rychle zasunul zbraň do pouzdra a klekl si, aby jí pomohl. Asi nějaký nováček, pomyslela si malátně. Kdejaký čtrnáctiletý puberťák z ulice by ho zvládl. Klidně by mu teď mohla sebrat pistoli. A kdyby měla u sebe nůž, nedalo by jí moc práce klečícího policistu bodnout.

Vzal ji za ramena a pomohl jí do sedu. V dálce bylo slyšet houkačky.

„Co se stalo? Jste v pořádku?“ ptal se naléhavě. Měl andělskou tvář.

„Viděla jsem ho,“ řekla bez dechu. Třásla se a v krku měla hořko. „Byla jsem u toho. Ach – bože. K sakru. Viděla jsem ho!“

„Koho?“

„Spalovače!“

Kapitola druhá

Proč musím být vždycky v nesprávnou dobu na nesprávném místě?“ říkala si nabručeně Kate Conlanová. Právě se vrátila z takzvané dovolené – výčitky svědomí ji donutily, aby se zase jednou zajela podívat na rodiče do pekelného zábavního parku (Las Vegas) – hned první den přišla pozdě do práce, bolela ji hlava, měla sto chutí zaškrtit jistého seržanta, který při vyšetřování sexuálně motivovaného zločinu strašil jednoho z jejích klientů, což byl průšvih, který si u obhájce odskáče ona. A k dovršení všeho se jí začal viklat podpatek na úplně nových semišových lodičkách, za což vděčí schodům u parkovací rampy Čtvrté avenue. A teď tohle. Nějaké podezřelé individuum. Zdálo se, že si kromě ní nikdo nevšiml, jak se nervózně poflakuje na konci prostorného atria budovy městské správy Hennepinského obvodu. Kate ho odhadla na něco přes třicet. Byl jen o kousek vyšší než ona se svou štíhlou sto sedmdesát tři centimetry vysokou postavou. Mohla by ho zvládnout. Nejspíš ho čerstvě něco zkříslo – přišel o práci nebo o partnerku. Tipovala, že je rozvedený nebo odešel od manželky; žije sám, ale není to bezdomovec. Oblečení sice neměl jako ze škatulky, ale ani ho nevyhrabal někde v popelnici. I boty měl na bezdomovce příliš dobré. Potil se jako tlusťoch v sauně, loveckou bundu si však nesvlékl a vytrvale kroužil kolem nové sochy, jejíhož tvůrce inspirovaly roztavené ruční zbraně k vytvoření díla s hlubokou symbolikou a majícího jediné poslání – hyzdit vestibul. Něco si pro sebe mumlal, jednou rukou si neustále sahal do náprsní kapsy bundy. Vnitřní napětí se odráželo v křečovitě stažených svalech obličeje.

Kate nenápadně vyklouzla z lodičky s vyviklaným podpatkem, pak si zula i druhou. Nespouštěla přitom z podivného chlapíka oči. Zalovila v kabelce a vyndala mobil. V té chvíli už podivín upoutal pozornost pracovnice za nedalekou informační přepážkou.

K sakru.

Kate se pomalu narovnala a stiskla tlačítko rychlovytáčení. Nemohla volat bezpečnostní službu z venkovního telefonu. Nejbližší člen ochranky stál až na opačném konci atria. Smál se a byl zabraný do hovoru s pošťákem. Informátorka šla směrem k chlapíkovi, hlavu měla nakloněnou na jednu stranu, jako by ji tížil plavý účes připomínající chumáč cukrové vaty.

Zatraceně.

V kanceláři už zazvonil telefon. Jednou… podruhé. Kate pomalu vykročila kupředu, v jedné ruce telefon, v druhé zutou botu.

„Přejete si něco, pane?“ zeptala se informátorka z uctivé vzdálenosti tří metrů. Případná krev jí zcela zničí krásnou halenku barvy slonové kosti.

Muž sebou škubl.

„Přejete si?“ zeptala se informátorka znovu.… čtvrté zazvonění…

Nějaká žena snědé pleti, která za sebou vlekla batole, zkřížila Kate cestu. Kate viděla, že se ten člověk začíná třást – bojoval s tím, aby zvládl vztek nebo zoufalství či co ho to sžíralo.

… páté zazvonění. „Kancelář státního zástupce –“

„K sakru!“

Ten pohyb byl víc než výmluvný – muž se rozkročil, sáhl do náprsní kapsy, oči měl vyvalené.

„K zemi!“ křikla Kate a pustila mobil na zem. Informátorka ztuhla.

„To si někdo schytá!“ vykřikl muž, vrhl se na informátorku a popadl ji volnou rukou za paži. Strhl ji k sobě a pevně ji držel jako štít. Natáhl ruku s pistolí a vystřelil. Ohlušující rána se rozlehla velkým prostorem mocnou ozvěnou. Ozvaly se výkřiky, vypukla panika. Teď už si ho všimli všichni.

Kate se k němu vrhla zezadu, rozmáchla se a podpatkem lodičky ho vší silou zasáhla do spánku. Zařval leknutím, pak se prudce ohnal pravým loktem a zasáhl Kate do žeber.

Informátorka nepřestávala pronikavě ječet. Pak ztratila rovnováhu nebo vědomí a plnou vahou se zhroutila na útočníka. Ten klesl na koleno, chrlil sprosté nadávky a vystřelil znovu. Střela se odrazila od tvrdé podlahy a zmizela neznámo kam.

Kate šla do kleku s ním a levou rukou mu pevně svírala límec bundy. Nemohla ho za žádnou cenu pustit. Uvězněná bestie, kterou sem někde v sobě přinesl, se osvobodila. Kdyby v té chvíli Kate povolila sevření, mohla by se dočkat něčeho mnohem horšího než zbloudilé střely.

Silonky jí klouzaly po hladké podlaze. Podařilo se jí dostat se do dřepu a zůstala mu viset na krku jako klíště, když se pokoušel vstát. Znovu se rozmáchla a zasadila mu další úder podpatkem, tentokrát na ucho. Prudce se otočil a snažil se ji bekhendem zasáhnout pistolí. Kate ho popadla za ruku a zvedla mu ji nahoru. Když zbraň znovu vystřelila, příliš dobře si uvědomila, že mají nad hlavou přes dvacet pater kanceláří a soudních síní.

V zápase o pistoli mu zahákovala nohu a plnou vahou na něj nalehla. Upadli a kutáleli se v kotrmelcích dolů po ostrých kovových schodech eskalátoru až do přízemí – a tam už byli přivítáni několikahlasými výkřiky: „Ani hnout! Policie!“

Kate vzhlédla clonou bolesti k zachmuřeným obličejům a zamumlala: „To je teda fakt načase.“

„Ale podívejme se!“ zavolal jeden ze zástupců žalobce ze své kanceláře. „Přichází Zorro Mstitel!“

„Moc vtipné, Logane,“ utrousila Kate cestou ke kanceláři státního zástupce. „To jsi někde četl, že?“

„Měla by ses ucházet o roli ve filmu.“

„Každopádně to udělám.“

Cítila ostrou bolest v zádech a v boku. Odmítla jet na pohotovost. Místo toho si na záchodě sčesala vlasy barvy červeného zlata do ohonu, smyla krev a vyhodila zdevastované silonky. Pak se vrátila do kanceláře ke své práci. Nepotřebovala rentgen ani šití, nebyla na tom tak zle. A půlka dopoledne už byla i tak v háji. Vydrží to a zaplatí za svou statečnost až večer, kdy se bude muset spokojit s obyčejným tylenolem, ledovým ginem a horkou koupelí místo opravdových léků proti bolesti. Už teď věděla, že toho bude litovat.

Sice si říkala, že je už stará na to, aby zneškodňovala nějaké šílence a metala s nimi kozelce na eskalátoru, ale tvrdošíjně odmítala pomyšlení, že dvaačtyřicet je věk, kdy je už stará na cokoli. Kromě toho v posledních pěti letech prožívala období, které nazývala „druhou dospělostí“. Měla v pořadí druhé zaměstnání, a podruhé se jí podařilo natrefit práci, která obnášela stálost a rutinu.

Cestou domů z bláznivého Las Vegas si přála jediné: aby se co nejrychleji vrátila do toho příjemného, normálního a poměrně rozumného života, který vedla. Klidného a tichého. K zaběhnutým pracovním povinnostem právní zástupkyně a ochránkyně obětí a svědků trestných činů.

Ale to ne! Právě ona si musela toho cvoka všimnout. Vždycky je to ona, kdo musí narazit na nějakého pošuka.

Na sekretářčino zazvonění jí státní zástupce přišel otevřít sám. Teď Sabin byl vysoký hezký muž, pánovitého vzhledu i chování. Šedivé vlasy s výraznými kouty nosil sčesané dozadu. Brýle s kulatými kovovými obroučkami posazené na orlím nose mu dodávaly vážnosti a zároveň maskovaly fakt, že má modré oči posazené poněkud blízko u sebe.

Ačkoli dřív patřil k těm nejlepším žalobcům, dnes se zabýval jen příležitostnými případy velkého významu. Zastával funkci nejvyššího šéfa úřadu a jeho role byla z velké části administrativní a politická. Dohlížel na práci početné skupiny právníků a snažil se s přehledem zvládat neustále narůstající pracovní povinnosti soudního dvora v Hennepinském obvodu. Obědval a večeřel s nejmocnějšími z Minneapolisu, získával jejich podporu a navazoval důležité styky. Nebylo žádným tajemstvím, že pomýšlí na senátorské křeslo.

„Kate, pojďte dál,“ vybídl ji a v obličeji se mu objevily starostlivé vrásky. Objal ji mohutnou paží kolem ramen a vedl ji k židli. „Jak vám je? Jsem z toho incidentu hrozně rozčilený. Panebože, vždyť vás to mohlo stát život! Projevila jste neuvěřitelnou statečnost!“

„Ale ne,“ bránila se a snažila se vymanit z jeho objetí. Posadila se na židli před psacím stolem, dala si nohu přes nohu a hned ucítila jeho pohled na nahých stehnech. Nenápadně si stáhla sukni co nejníž. Krutě zalitovala, že v psacím stole nenašla náhradní silonky. „Jen jsem zareagovala, to je vše. Jak se má paní Sabinová?“

„Dobře,“ odpověděl bezmyšlenkovitě. Povytáhl si jednu nohavici a posadil se na okraj stolu. Pozorně se na ni zadíval „Jen zareagovala?“ opakoval. „Tak jak vás to naučili v FBI.“

Byl vždycky celý pryč z toho, že v minulosti pracovala jako agentka. Kate raději nechtěla vědět, jaké slizké představy se mu asi honí hlavou. Silní hrdinové, černé kožené obleky, pouta, bití. Fuj.

Raději obrátila pozornost ke svému přímému nadřízenému, řediteli oddělení právních služeb, který se usadil na židli vedle ní. Rob Marshall byl pravým opakem hezkého Sabina – tlustý a neforemný jako překynuté těsto. Na kulaté hlavě připomínající dýni nosil ježka, tak kratičkého, že vypadal spíš jako rezavá skvrna než jako střih. V zarudlém obličeji plném jizev po akné se utápěl krátký tupý nos.

Přistěhoval se sem z wisconsinského Madisonu, kde zastával podobnou funkci, a už jí šéfoval asi osmnáct měsíců. Během té doby se s omezeným úspěchem několikrát pokusili sladit své rozdílné povahy a styl práce. Kate neskrývala, že ho nemá v oblibě. Rob byl bezpáteřní patolízal a navíc měl tendenci Kate neustále poroučet, což se neslučovalo s její samostatností. Není divu, že ji naopak pokládal za panovačnou, tvrdohlavou a drzou. Brala to jako kompliment. Snažila se však jeho nedostatky tolerovat, protože měl na druhé straně velký zájem o práci s oběťmi. Kromě svých administrativních povinností trávil spoustu času navíc při rozhovorech s jejich klientkami a často se potom objevil i na terapeutických sezeních.

Teď se na ni úkosem podíval zpoza brýlí bez obrouček, rty našpulené, jako by se právě kousl do jazyka. „Mohl vás zabít. Proč jste prostě nepřivolala ochranku?“

„Nebyl čas.“

„Instinkt, Robe!“ usmál se Sabin a odhalil velké bílé zuby. „Jsem přesvědčen, že my dva nejsme nikdy schopni pochopit, jak vytříbené instinkty mají lidé s takovou průpravou jako Kate.“

Kate se mu už ani nenamáhala připomenout, že většinu času, kdy pracovala pro FBI, trávila za psacím stolem behaviorálního oddělení v Národním středisku pro analýzu násilných trestných činů. Doby, kdy pracovala v terénu, patřily už tak dávné minulosti, že na to ani nechtěla vzpomínat.

„Starostka tě chce vyznamenat,“ dodal Sabin radostně, protože i jemu tím pádem kynula šance, že se jeho fotka objeví v novinách.

Kate o publicitu nestála ani za mák. Smysl své práce totiž viděla i v tom, že jako anděl strážný provádí oběti a svědky trestných činů soudním procesem, dodává jim pocit klidu a bezpečí. Některé klienty by mohlo postrašit, kdyby ji pronásledovala horda novinářů.

„Raději ne. Myslím, že to není dobrý nápad v případě někoho, kdo dělá takovou práci jako já. Že, Robe?“

„Kate má pravdu, pane Sabině,“ souhlasil a přidal svůj servilní úsměv, který měl vždy po ruce, když byl nervózní, a který Kate označila nálepkou patolízalský škleb. Vždycky mu při něm málem zmizely oči jako rozinky v těstě. „Když to uvážíme kolem a kolem… nechceme, aby její fotka byla v novinách.“

„Asi ne,“ přitakal zklamaně Sabin. „Ale to, co se stalo dnes dopoledne, není důvodem, proč jsme si vás zavolali, Kate. Přidělíme vám svědkyni.“

„A proč ten slavnostní úvod?“

Většina klientů šesti žalobců, se kterými spolupracovala, automaticky spadala do její péče. Výjimku tvořily vraždy. V takových případech jí klienty přiděloval Rob, ale ani tehdy se to nedělo nějakým neobvyklým způsobem. Buď jí jen zatelefonoval, nebo se u ní zastavil v kanceláři. Sabin se do těchto záležitostí vůbec nemíchal.

„Znáte ty dva případy vraždy prostitutky z letošního podzimu? Jak vrah jejich těla potom upálil?“

„Ovšem.“

„Došlo k dalšímu takovému případu. Včera v noci.“

Kate se dívala z jednoho na druhého. Oba se tvářili zachmuřeně. Za Sabinem se jí naskýtal panoramatický pohled na centrum Minneapolisu z výšky dvaadvacátého poschodí.

„Tohle ale nebyla prostitutka.“

„Jak to víte?“

Protože bys tím v životě nemámil svůj čas, kdyby byla.

„Prostě jsem to uhodla.“

„Neslyšela jste to od někoho na ulici?“

„Na ulici?“ Páni, jako ve filmu o gangsterech. „Ne. Nevím, že došlo k vraždě.“

Sabin obešel stůl, najednou byl nějak nervózní. „Vypadá to, že obětí byla Jillian Bondurantová. Dcera Petera Bonduranta.“

„A ták!“ protáhla významně. Ne, ne, tady nejde o nějakou další zavražděnou štětku. Co na tom záleží, že ty první dvě měly taky někde tatínky. Tento tatínek je velké zvíře.

Rob se neklidně zavrtěl na židli, i když nebylo jasné, zdali jeho neklid pramení z vážnosti případu nebo z toho, že ho v pase škrtí kalhoty, protože si vždycky tvrdošíjně kupoval menší číslo, než potřeboval. „U těla se našel její řidičský průkaz.“

„A už je potvrzeno, že je nezvěstná?“

„V pátek večer byla u tatínka na večeři. Od té doby ji nikdo neviděl.“

„To ještě neznamená, že to musí být ona.“

„Ne, ale takhle to vrah udělal s těmi prvními dvěma,“ vysvětlil Sabin. „Každá z nich měla u sebe svůj průkaz.“

Kate se honila hlavou spousta otázek. Jak vypadalo místo činu, jaké informace o prvních dvou zavražděných policie pustila ven a co zamlčela. O těch průkazech slyšela poprvé. Co to má znamenat? Proč nechává u oběti nějaký průkaz totožnosti, zatímco tělo spálí na uhel, takže je k nepoznání?

„Probíhá tedy identifikace podle zubů,“ usoudila. Oba muži si vyměnili pohledy.

„Bohužel to nejde,“ řekl Rob opatrně. „Máme opravdu pouze tělo.“

„Páni,“ vydechla Kate a zamrazilo ji. „Ale ty první dvě přece nedekapitoval. Aspoň jsem o tom nic neslyšela.“

„Ne, to ne,“ přisvědčil Rob. Znovu se na ni úkosem podíval a naklonil hlavu mírně na stranu. „Co o tom soudíte, Kate? Máte s takovými případy zkušenosti.“

„Jeho míra násilí očividně narůstá. Může to znamenat, že se tím připravuje na něco velkého. U těch dvou došlo i k sexuálnímu zohavení, že?“

„Příčinou smrti u těch dvou bylo uškrcení páskou,“ řekl Sabin. „Určitě vám nemusím říkat, Kate, že i když je takový způsob vraždy dostatečně hrozný, až se po městě rozkřiknou zvěsti o uřezané hlavě, vypukne panika. Tím větší, pokud se obětí stala bezúhonná spořádaná žena. Bože, vždyť je to dcera jednoho z nejvýznamnějších mužů ve státě! Musíme toho zabijáka co nejrychleji dostat! A mohlo by se nám to podařit. Máme svědkyni.“

„A tady vstupuju do hry já,“ řekla Kate. „Tak povídejte.“

„Jmenuje se Angie DiMarco,“ promluvil Rob. „Vyběhla z parku, právě když dojel první hlídkový vůz.“

„Kdo ho přivolal?“

„Prý nějaký anonym z mobilu,“ řekl Sabin a špulil ústa, jako by si vysával bolavý zub. „Peter Bondurant se přátelí se starostkou. Já se s ním taky znám. Je neštěstím úplně bez sebe při pomyšlení, že tou obětí je Jillian, a trvá na tom, aby vyšetřování toho případu probíhalo za účasti zvláštního agenta. Zatímco tady mluvíme, sestavují pátrací skupinu. Zavolali i tvým starým známým z FBI. Už nám sem někoho posílají na pomoc. Máme prostě na krku sériového vraha.“

A za zadkem prominentního podnikatele.

„Už se o tom všude mluví,“ zabručel Sabin ponuře. „Mlčenlivost policejního oddělení je děravá jak řešeto. Mohli byste jím vypustit celou Mississippi.“

Telefon na jeho stole svítil jako vánoční stromek, ale nezvonil.

„Mluvil jsem s náčelníkem Greerem a starostkou,“ pokračoval. „Pustíme se do toho ihned.“

„Proto jsme si vás zavolali, Kate,“ řekl Rob a znovu se zavrtěl na židli. „Nemůžeme čekat, až bude té svědkyni někdo přidělen. Je jediným vodítkem k vrahovi, které zatím máme. Chceme, aby s ní někdo pracoval ihned. Někdo, kdo s ní absolvuje všechny policejní výslechy. Kdo jí řekne, aby nemluvila s novináři. Kdo bude udržovat kontakt mezi ní a našimi právníky. A někdo, kdo na ni dá pozor.“

„Vypadá to, že jí hledáte chůvu. Já mám rozdělaných několik případů.“

„Něco vám odebereme, abychom vám odlehčili.“

„Ne Willise,“ řekla a pak se zašklebila. „I když bych se ho zbavila s chutí. A už vůbec ne Melanii Hesslerovou.“

„Tu bych mohl převzít, Kate,“ namítl Rob. „Byl jsem u prvního přelíčení. Znám její případ dobře.“

„Ne.“

„Už jsem pracoval se spoustou obětí znásilnění.“

„Ne,“ odmítla rezolutně, jako by ona byla šéfka a rozhodnutí záleželo na ní.

Sabin se tvářil naštvaně. „O co v jejím případě jde?“

„Melanii Hesslerovou znásilnili dva muži přímo v uličce za obchodem s pornografií, kde prodává. Je to v centru města.“ vysvětlila Kate. „Je to jinak křehká bytost a hrozně se boji procesu. Neodpustila by mi, kdybych ji někomu přenechala a už vůbec ne muži. Potřebuje mě. Nevykašlu se na ni.“

Rob si ztěžka vzdychl.

„Dobrá,“ uťal je Sabin netrpělivě. „Ale tento případ má absolutní přednost. Je mi jedno, co to bude stát. Chci toho Klem e zneškodnit. Hned.“

Takže tato oběť zabere víc než minutu a půl ve večerních zprávách. Kate by ráda věděla, kolik mrtvých prostitutek by bylo potřeba, aby se Teď Sabin dostal do takových obrátek jako teď. Nechala si však tu otázku pro sebe a přikývla. Snažila se ignorovat pocit děsu, který se jí usadil v žaludku a tížil jako kus olova.

Vždyť se jedná jen o dalšího svědka, utěšovala se. Jde jen o další případ. Vrací se přece ke svým obvyklým, dobře známým pracovním úkolům.

To určitě!

Mrtvá miliardářova dcera, případ plný politikaření, sériový vrah a někdo shora, kdo se k tomu dodá. Někdo z FBI.

Doufala, že to alespoň bude člověk, který tam ještě před pěti dny nepracoval, ale věděla, že je to chabá útěcha.

Najednou jí Las Vegas už nepřipadalo tak šílené.

Kapitola třetí

Stalo se to v noci. Byla tma. Kolik toho mohla vidět?“ zeptala se Kate. Všichni tři kráčeli podzemní pasáží pod Pátou ulicí, která spojovala správní budovu s depresivně monstrózní kamennou stavbou v gotickém stylu, v níž pod jednou střechou sídlily kanceláře městského úřadu a policie. V pasáži bylo rušno. Nikomu se dobrovolně nechtělo na ulici. Ponuré ráno nabízelo chodcům olověně šedou oblohu, která visela nízko nad městem a chrlila ledový vytrvalý déšť. Listopad – nádherný měsíc, co se Minnesoty týče.

„Řekla policii, že ho viděla,“ odpověděl Rob, který se vedle ní valil jako rozjetý sentinel. Měl v poměru k tělu příliš krátké nohy, takže když spěchal, začal se podobat rozkolébanému trpaslíkovi, i když nebyl malý. „Musíme doufat, že ho viděla natolik dobře, aby ho mohla popsat.“

„Potřeboval bych předběžný portrét včas kvůli té tiskovce,“ oznámil Sabin.

Kate zaťala zuby. Tohle teda bude případ za všechny prachy! „Udělat dobrý předběžný portrét zabere dost času, Tede. A vyplatí se udělat ho pořádně.“

„No dobře, ale čím dřív získáme popis a portrét, tím líp.“ V duchu si dovedla Sabina živě představit, jak ždímá ze svědkyně informace jako z nějakého hadru, který pak samozřejmě odhodí.

„Uděláme všechno, co bude v našich silách, abychom situaci urychleně vyřešili, pane Sabině,“ ujišťoval ho Rob a stihl ho za to Katin vražedný pohled.

Budova městského úřadu sloužila kdysi jako soudní budova Hennepinského okresu, a proto ji vystavěli se střízlivou velkolepostí, aby na návštěvníky působila mocným dojmem. Vchod ze Čtvrté ulice, který Kate měla málokdy důvod použít, byl stejně monumentální jako samotný palác. Mohutné dvojité schodiště z mramoru, úchvatné vitráže a obrovská socha Otce vod nemohly nikoho nechat chladným. Hlavní část budovy jí vždycky svými dlaždicovými podlahami a mramorem obloženými stěnami připomínala nějakou starou nemocnici. Působila vylidněným dojmem, i když Kate věděla, že ve skutečnosti praská ve švech, protože je nacpaná policisty a gaunery, městskými úředníky, novináři a občany, kteří se domáhají spravedlnosti nebo nějaké služby.

Oddělení pro vyšetřování bylo momentálně vměstnáno do ponurého bludiště místností na konci temné chodby připomínající spíše jeskyni. V původních prostorách totiž probíhala rekonstrukce. Přijímací kancelář byla provizorními přepážkami rozdělena na menší prostory. Všude se vršily krabice se spisy, každé volné místečko bylo něčím zastavěno. V koutech trůnily otlučené kartotéční skříňky ze smutného šedého plechu. Na zdi vedle dveří do komory na smetáky, ve které teď sídlili vyšetřovatelé sexuálně motivovaných zločinů, viselo oznámení:

KROCANI HODY! 27. LISTOPADU U PATRIKA 16.00

Sabin mávnutím ruky odehnal sekretářku a zamířil přímo clo kanceláře pro vyšetřování vražd. Ocitli se v labyrintu ohavných kovových stolů barvy bláta. Bylo jich obsazeno jen pár, většina byla opuštěná. Pěkně uklizených stolů bylo jako šafránu, na ostatních se kupily hromady papírů. Stěny a skříňky byly polepeny papíry s poznámkami, fotografiemi a kreslenými vtipy. Na jedné straně dveří byl nápis: VRAHU – ODLOŽ ZBRANĚ!

Sam Kovac s telefonním sluchátkem u ucha je zahlédl, zamračil se a pokynul jim, aby šli za ním. Veterán Kovac získal za dvaadvacet let služby univerzální policajtský vzhled. Nosil nezbytný knírek a zcela obyčejný levný účes. Obojí mělo barvu písku, obojí bylo protkané stříbrnými nitkami.

„Jo, chápu, že chodíš se sestrou mé druhé ženy, Side.“ Z kartonu na stole vyndal novou krabičku salemek a jednou rukou zápasil s celofánem. Hnědé pomačkané sako měl přehozeno přes opěradlo židle, uzel kravaty povolený. „To ještě neznamená, že máš právo na důvěrné informace ohledně této vraždy. Můžu ti jedině projevit soustrast. Jo? Jo? To že říkala? No a proč si myslíš, že jsem ji nechal? Aha. Aha. Je to tak?“

Vzal celofánovou pásku do zubů a odtrhl ji. „Slyšíš to, Side? Takhle tě roztrhnu, jestli o tom napíšeš jediný slovo. Rozumíš mi? Chceš informace? Tak přijď na tiskovku jako každej druhej. Jo? Ty mně taky.“

Praštil sluchátkem a obrátil zamračený pohled na státního zástupce. Oči měl zelenohnědé jako kůra stromu, protkané červenými žilkami, pohled přísný a prozrazující inteligenci. „Zatracení novináři. Jsou horší než moje teta Šelma, a ta má obličej, že by se z něj i buldok poblil.“

„Mají Bondurantovo jméno?“ zeptal se Sabin.

„Jasně že mají.“ Vyndal z krabičky cigaretu, strčil ji do úst a přehraboval se v nepořádku na stole. „Jsou z toho celí zdivočelí jak mouchy na psím hovně,“ řekl a ohlédl se po nich přes rameno. „Nazdar, Kate – proboha, co se ti stalo?“

„Ale to je na dlouhé povídání. Určitě to dnes večer uslyšíš u Patrika. Kde máš tu svědkyni?“

„Je v jiné kanceláři.“

„To ještě pracuje na tom portrétu?“ podivil se Sabin.

Kovac vyfoukl kouř a znechuceně zabručel. „ Ona ještě ani nepracuje s náma. Naše milá občanka očividně není nadšená, že je tady středem pozornosti.“

Rob Marshall se vyděsil. „Ale nebude s ní problém, že ne?“ Vrhl na Sabina patolízalský úsměv. „Řekl bych, že je zkrátka ještě v šoku. Kate ji z toho dostane.“

„A co jste o ní zjistil vy, detektive?“ zeptal se Sabin. Kovac popadl zapalovač a složku s nedbale založenými papíry a zamířil ke dveřím. Měl statnou svalnatou postavu, i když vypadal unaveně a trochu se hrbil. Patřil k těm, kteří jsou na světě spíš kvůli práci než na ozdobu. Hnědé kalhoty na něm plandaly a byly moc dlouhé, manžety se mu shrnovaly na sešlapaných polobotkách.

„No je moc roztomilá,“ řekl sarkasticky. „Dala nám nějakej ukradenej řidičák. Tvrdí, že bydlí ve čtvrti Phillips, ale nemá klíče od bytu a nemůže nám říct, kdo je má. Vsadím se, že má záznam, a jestli ne, tak si oholím prdel a nabarvím si ji na modro.“

„Takže jsi ji prověřil, a co?“ zeptala se Kate a snažila se s ním udržet krok, aby Sabin a Rob museli zůstat v závěsu. Už dávno se naučila, že je užitečné mít dobré vztahy s policisty, kteří řeší její případy. Bylo výhodné, když byli jejími spojenci, a ne protivníky. Navíc měla ty dobré ráda, a Kovac byl jedním z nich. Odváděli těžkou práci a dostávalo se jim za to nejen málo uznání, ale i peněz, a to z jednoho prostého důvodu: staromódně věřili, že to jinak nejde. Za těch pět let se mezi ní a Kováčem vytvořil pěkný přátelský vztah.

„Zkoušel jsem jméno, který používá, prověřit dnes,“ upřesnil. „Ale ten pitoměj počítač nefunguje. Dneska zase bude den za všechny prachy. Víš, teď sloužím noční. Měl bych bejt doma v posteli, ale můj tým má prostě teď noční směnu. Nakopal bych ten systém týmový práce, stojí za starou belu. Dejte mi parťáka a na shledanou. Chápeš? Mohl bych si ušetřit půlku přemejšlení o sexuálních mordech.“

„A zahodit půlku vší té slávy a lesku, co kolem toho je?“ zavtipkovala Kate a lehce ho šťouchla loktem.

Podíval se na ni a sklonil spiklenecky hlavu. Řekl s jízlivým humorem: „Ale čerta starýho, Zrzečko. Nemám rád, když se věci zbytečně komplikujou.“

„To jsem o tobě slyšela, Same,“ podotkla žertovně. Věděla, že je na tomto oddělení nejlepším vyšetřovatelem, dovede řešit věci přímo a rázně, žije svou prací a nesnáší, když se s něčím dělají zbytečné okolky.

Zasmál se a otevřel dveře do malé kanceláře, z které bylo vidět průhledným zrcadlem do vedlejší místnosti. Tam se opírala o zeď detektivka Nikki Lišková a upřeně se dívala do očí dívce, která seděla na druhém konci stolu, jehož dřevěná deska prozrazovala požehnaný věk tohoto kusu policejního inventáře. Špatné znamení. Ty dvě si očividně nepadly do noty. Na stole se povalovaly plechovky od minerálky, kelímky od kávy a zbytky koblih.

Pocit hrůzy, který neustále seděl Kate v břiše, se jen umocnil, když se pozorněji podívala přes sklo a zjistila, že dívce může být sotva šestnáct let. Byla bledá a hubená, nos měla jako knoflík. Plné rty svou smyslností připomínaly ústa nějaké vysoce ceněné dívky na telefon. Poněkud dlouhá brada dodávala úzkému oválnému obličeji drzý až vyzývavý výraz.

Zvláštní oči slovanského typu ji dělaly starší, někdo by jí mohl hádat i dvacet.

„Vždyť je to holka. Puberťačka,“ zkonstatovala Kate kategoricky a rozhorleně se obrátila k Robovi. „Já nedělám s mladistvýma. To přece víte!“

„Potřebujeme, abyste si tuhle vzala na starost, Kate.“

„Ale proč?“ nedala se. „Vždyť máte k dispozici celé oddělení pro mladistvé delikventy. Ti se přece taky běžně zabývají vraždami.“

„Tohle je něco jiného. Teď nepátráme po nějaké tlupě mladistvých, kteří neváhají někoho odprásknout,“ řekl Rob a zdálo se, že zmíněný typ kriminální činnosti podle něj patří do stejné kategorie jako kapesní krádeže a dopravní přestupky. „Máme co dělat se sériovým vrahem.“

Dokonce i v branži, která se denně zabývá vraždami jako rutinní záležitostí, má výraz sériový vrah velkou váhu. Kate napadlo, jestli si je ten jejich gauner tohoto faktu vědom nebo se jen omezuje na svůj malý svět lovení a zabíjení. Už se setkala s oběma typy. Výsledek jejich počínání však byl stejný – mrtvé oběti.

Odvrátila se od svého šéfa zpět k dívce, která se připletla do cesty nejčerstvějšímu hrdlořezovi. Angie DiMarco civěla do zrcadla a čišel z ní odpor a rozmrzelost. Vzala ze stolu tlustou černou propisku a velice záměrně si jedním koncem pomalu přejížděla po spodním rtu způsobem, který byl zároveň netrpělivý i smyslný.

Sabin se celou dobu tvářil, jako by stál modelem pro rytce vytvářejícího návrh na novou bankovku. Konečně promluvil: „Už jste podobné případy kdysi dělala, Kate. U FBI. Máte to v papírech. Víte, co čekat od vyšetřování i od médií. Možná se budete dobře znát s tím agentem, kterého nám posílají z pomocné jednotky. Mohlo by nám to prospět. Musíme využít každé výhody.“

„Studovala jsem oběti. Zabývala jsem se mrtvolami.“ Nelíbila se jí ta nervozita a spěch, které kolem případu začaly narůstat. Nechtěla s tím mít nic společného, nechtěla pátrat, co je toho pravou příčinou. „Mezi prací s mrtvolou a mladou holkou je velký rozdíl. Dokonce jsem slyšela, že mrtvoly spolupracují ochotněji než puberťačky.“

„Jste právní zástupkyně svědků,“ řekl Rob už trochu zvýšeným hlasem. „A ona je svědek.“

Kovac, který se během té debaty opíral o zeď, se na ni unaveně usmál. „Příbuzný a svědky si člověk nevybírá, Zrzečko. Já osobně bych byl raději, kdyby včera z toho parku vyběhla Matka Tereza.“

„To by ti nijak nepomohlo,“ opáčila pohotově Kate. „Obhajoba by tvrdila, že má šedý zákal a alzheimerovku a že ten, kdo věří, že člověk může do tří dnů vstát z mrtvých, není důvěryhodný svědek.“

Kováčovi zaškubalo v koutcích úst. „Hnusní právníci.“

Rob se zatvářil zmateně. „Matka Tereza je přece mrtvá!“

Kate a Kovac současně obrátili oči v sloup.

Sabin si odkašlal a podíval se významně na hodinky. „Musíme se pustit do práce. Chci slyšet, co ta holka ví.“

Kate povytáhla obočí. „A vy myslíte, že nám to vyklopí, Tede? To jste se za ty roky moc nepoučil.“

„Radil bych jí, aby nám to řekla,“ odpověděl výhružně a vykročil ke dveřím.

Kate se ještě jednou podívala na dívku a setkala se s jejím pohledem, i když si byla vědoma, že ji dívka přes zrcadlo nevidí. Puberťačka. Páni, stejně tak dobře jí mohli přidělit Marťana. Nebude nikomu dělat mámu. Věděla, že to nepotřebuje ani nechce.

Dívala se na její bledý obličej a viděla v něm vepsaný hněv a vzdor a zkušenosti, které by člověk v tak mladém věku ještě vůbec neměl mít. A viděla strach. Schovaný pod vším ostatním, skrývaný hluboko uvnitř jako nějaké tajemství. Kate si raději nepřipustila myšlenku, co je v hloubi její vlastní duše, když ten dívčin strach dokáže rozpoznat.

Angie DiMarco koutkem oka mrkla na Liškovou, která se právě dívala na hodinky. Hned zase upřela oči na zrcadlo a zároveň kradmým pohybem zastrčila pero do záňadří.

„Je to děcko,“ řekla si pro sebe Kate. Sabin a Rob už byli na chodbě. „Já jím ani nedokázala být.“

„To je perfektní,“ řekl Kovac a podržel jí dveře. „Ona taky ne.“

Když vešli do místnosti, Lišková se odlepila od zdi a unaveně se na ně usmála. Byla malá, atletické postavy, s chlapeckou kšticí blond vlasů. Vypadala jako Tinker Bell z reklamy na steroidy. Alespoň to tvrdil Kovac, když jí dal přezdívku Tinks.

„Vítejte v panoptiku,“ řekla. „Dáte si někdo kávu?“

„Jednu bez kofeinu pro mě a jednu tady pro naši kamarádku u stolu, když budeš tak hodná,“ řekla Kate tiše a nespouštěla z dívky oči. Snažila se ujasnit si strategii.

Kovac se sesul na židli a jednu ruku si opřel o stůl. Tupými konečky prstů shrnul drobečky čokolády, které byly rozsypané po stole jako myší hovínka.

„Kate, toto je Angie DiMarco,“ řekl neformálně. „Angie, toto je Kate Conlanová z oddělení péče o oběti a svědky. Přidělili ji k vašemu případu.“

„Já nejsem žádnej případ,“ vyjela dívka. „A kdo jsou tihle dva?“

„Státní zástupce Teď Sabin a Rob Marshall z oddělení péče o svědky,“ ukázal Kovac na jednoho po druhém, jak se usazovali na židle naproti své vzácné svědkyni.

Sabin nasadil ten nejlepší filmový výraz. „Velice nás zajímá, co nám můžete říct, Angie. Vrah, kterého stíháme, je hodně nebezpečný.“

„Žádnej břídil.“ Dívka se otočila ke Kováčovi a upřela pohled na jeho cigaretu. „Můžu si zakouřit?“

Vyndal cigaretu z úst a zadíval se na ni. „K sakru. Ani já vlastně nemůžu kouřit,“ přiznal se. „V tyhle budově se nekouří. Přišel jsem s ní zvenčí.“

„To teda naštve. Trčím už bůhvíjak dlouho v týdle zatra– V cený cimře, a nemůžu si dát ani cigáro?“

Opřela se a zkřížila paže na prsou. Mastné hnědé vlasy měla uprostřed rozdělené pěšinkou a sahaly jí po ramena. Pod očima měla šmouhy od řasenky, které si zřejmě nanesla přespříliš. Odřená džínová bunda značky Calvin Klein nejspíš kdysi patřila nějakému Rickovi. Alespoň se tak dalo soudit z rozmazaného inkoustového nápisu nad levou náprsní kapsou. Nesundala si ji, i když v místnosti bylo teplo. Buď pro jistotu, nebojí maskuje vpichy, usoudila Kate.

„Propána, Same, dej jí jednu cigaretu,“ řekla Kate a vyhrnula si rukávy svetru. Posadila se na volnou židli vedle děvčete. „A mně dej taky jednu, když už jsme u toho. Jestli nás li počítačoví nacisti vyberou, tak to aspoň schytáme všichni. Co nám můžou udělat? Vyhodit nás z téhle myší díry?“

Poočku pozorovala dívku a Kovac vyklepal z krabičky dvě cigarety. Angie měla světlemodře nalakované nehty okousané až do masa. Když si brala cigaretu, ruka se jí třásla. Měla několik laciných stříbrných prstýnků a dvě malá neumělá tetování inkoustovou tužkou: křížek poblíž palce a přeškrtnuté písmeno A. Zato na zápěstí měla profesionálně vytetovaný trnový náramek.

„Vy jste tu celou noc, Angie?“ zeptala se Kate a potáhla z cigarety. Chutnala jako sušený trus. Nechápala, jak mohla na vysoké kouřit. Tenkrát to bylo součástí osobnosti těch správných lidí. Dnes to dělá proto, aby prolomila ledy.

„Jo.“ Angie vyfoukla oblak kouře ke stropu. „Stejně mi nedají právníka.“

„Nepotřebujete žádného, Angie,“ řekl Kovac příjemným tónem. „Nic jste neprovedla.“

„Tak proč mám trčet v týdle díře?“

„Musíme vyřešit pár zádrhelů. Například záležitost s vaší totožností.“

„Přece jsem vám už dala průkaz!“

Kovac jej vyndal ze své složky a s významně povytaženým obočím jej podal Kate.

„Je vám jednadvacet,“ četla Kate bezvýrazně a oklepala popel do jednoho kelímku s nedopitou studenou kávou.

„Je to tam napsaný.“

„Je tu psáno, že jste z Milwaukee –“

„Byla jsem. Odešla jsem.“

„Máte tam rodiče?“

„Jsou mrtvý.“

„To je mi líto.“

„Dost pochybuju.“

„Tady máte nějaké příbuzné? Tety, strýčky, bratrance, pokrevní bratry? Někoho, komu bychom mohli zavolat, aby si sem pro vás přijel?“

„Ne. Jsem sirotek. Ubohej,“ zasmála se sarkasticky. „Věřte mi! Žádný příbuzný nepotřebuju.“

„Nemáte žádnou stálou adresu, Angie,“ řekl Kovac. „Uvědomte si, o co nám jde. Jste jediná, kdo může identifikovat vraha. Potřebujeme vědět, kde vás najdeme.“

Obrátila oči v sloup takovým způsobem, jak to dovedou jen puberťačky, a dala jim tím najevo, že nevěří svým uším a hlavně jí už dochází trpělivost. „Dala jsem vám svou adresu.“

„Dala jste mi adresu bytu, od kterého nemáte klíče, a nemůžete mi říct jméno osoby, u které bydlíte.“

„Řekla jsem vám ho!“

Prudce vstala a otočila se ke Kováčovi zády. Popel z cigarety spadl na zem. Modrý svetr, který měla pod bundou, byl bud ustřižený, nebo se při praní srazil, každopádně byl dost krátký a odhalil propíchnutý pupík a další tetování – tři kapky krve kanoucí za pásek špinavých džínů.

„Jmenuje se Molly,“ řekla. „Seznámila jsem se s ní na party a ona mi řekla, že můžu bydlet u ní, než si něco seženu.“

Kate si všimla, že se jí třese hlas, a zaznamenala i její obranné gesto, jak se k nim otočila zády. Dveře se otevřely a vešla Lišková s kávou.

„Angie, nikdo vás tu nechce držet pod zámkem,“ řekla Kate. „Naším prvořadým zájmem je, abyste byla v bezpečí.“

Dívka se k ní prudce otočila, oči se jí leskly a potemněly vztekem. „Vaším zájmem je, abych svědčila proti tý ujetý psychopatický zrůdě. Myslíte, že jsem blázen? Najde si mě a oddělá mě taky!“

„Vaše spolupráce je vaší povinností, Angie,“ vložil se do toho autoritativně Sabin. „Jste jediným svědkem. Víme o třech ženách, které ten muž zabil.“

Kate ho div neprobodla pohledem.

„Součástí mé práce je postarat se o to, abyste byla v bezpečí, Angie,“ vysvětlila jí klidným a vyrovnaným tónem. „Jestli nemáte kde bydlet, my to můžeme zařídit. Máte práci?“

„Ne.“ Znovu se odvrátila. „Ale hledám něco,“ dodala rychle, jakoby na svou obranu. Táhlo ji to do jednoho kouta místnosti, kde stál špinavý batoh. Kate by se vsadila, že je v něm všechno, co ta holka má.

„Je těžké přijít do neznámého města,“ řekla Kate tiše. „Nevyznat se v něm. Nemít nikoho, na koho se člověk může obrátit. Není lehké se zabydlet a začít nový život.“

Dívka sklonila hlavu a kousala se do palce, vlasy jí zahalily obličej jako opona.

„Stojí to peníze,“ pokračovala Kate. „Peníze na jídlo. Peníze na oblečení. Peníze na všechno možné.“

„Vystačím.“

Kate si dovedla představit jak. Věděla, jak to chodí s mladými z ulice. Dělají cokoli, aby přežili. Žebrají. Kradou. Prodávají v malém drogy. Dopouštějí se řady podvodů. A po světě chodí víc než dost zkažených lidí bez morálky, kteří velice ochotně takové odrostlé děti bez domova a bez jakýchkoli vyhlídek využijí ke svému prospěchu.

Lišková postavila šálky s kouřící kávou na stůl a naklonila se ke Kováčovi. Pošeptala mu: „Elwood vypátral majitele domu. Ten tvrdí, že byt je prázdný, a pokud tam ta holka bydlí, tak chce pět set dolarů zálohy, nebo ji oznámí za nedovolené vniknutí.“

„To je nějaký lidumil!“

„Elwood mu řekl: ‚Pět set? Za co? Dolar za každého švába?‘“

Kate zachytila šeptanou poznámku a nespouštěla z Angie oči. „Váš život je momentálně dost těžký i bez toho, že jste se stala svědkem vraždy.“

S hlavou stále skloněnou dívka posmrkla a potáhla z cigarety. „Neviděla jsem, že ji zabil.“

„A co jste viděla?“ zeptal se naléhavě Sabin. „Potřebujeme to vědět, slečno. Každá minuta je pro vyšetřování velmi důležitá. Ten muž je sériový vrah!“

„Myslím, že to tady už všichni víme, Tede,“ upozornila ho Kate ledově. „Opravdu nám to nemusíte každé dvě minuty připomínat.“

Rob Marshall se neklidně zavrtěl. Sabin se na ni podíval s netrpělivým výrazem v očích. Potřeboval odhalení vraha dřív, než poběží za starostkou. Přál si, aby mohl předstoupit na tiskovce před kamery, sdělit jméno a popis vraha a říci, že zatčení je otázkou chvilky.

„Zdá se, že Angie má problém s tím, že se nemůže rozhodnout, jestli spolupracovat nebo ne,“ řekl. „Myslím, že je důležité, aby si uvědomila závažnost situace.“

„Viděla, jak někdo zapaluje lidské tělo. Myslím, že vážnost situace chápe dokonale.“

Koutkem oka zaznamenala, že upoutala dívčinu pozornost. Možná by mohly být kamarádky a octnout se na ulici společně, až ji Sabin vyhodí za to, že ho napomíná před celým shromážděním. Ale co si myslí? Vždyť ona se do toho případu nijak nehrnula.

„Co jste dělala tak pozdě v noci v parku, Angie?“ zeptal se Rob a otíral si kapesníkem čelo.

Dívka se na něj zpříma podívala. „To je sakra moje osobní věc.“

„Můžete si sundat tu bundu, jestli chcete,“ řekl jí s opatrným úsměvem. „Nechci.“

Zaťal zuby a úsměv se změnil spíš v grimasu.

„Tak dobře. Jestli si ji chcete nechat na sobě, je to v pořádku. Jen se mi zdá, že je tu dost horko. Řekněte nám tedy podle svého, jak jste se včera večer dostala do toho parku, Angie.“

Podívala se na něj, oči plné nenávisti. „Řekla bych vám, ať mi políbíte prdel, ale jste tak hrozně hnusnej, že byste musel zaplatit předem.“

Obličej mu zrudl, jako by měl nějakou ošklivou vyrážku.

Ozvalo se pípátko a všichni kromě svědkyně sáhli po tom svém. Sabin se zachmuřil, když si přečetl vzkaz. Znovu se podíval na hodinky.

„Prohlédla jste si toho muže dobře, Angie?“ zeptal se Rob upjatě. „Mohla byste nám tolik pomoct! Vím, že jste si prošla něčím hodně hrozným –“

„Víte houby,“ odsekla dívka.

Robovi vystoupila na levém spánku tepající žíla a čelo se mu lesklo potem.

„Proto se vás ptáme, holčičko,“ řekla Kate klidně. Vyfoukla líný obláček kouře. A znovu totéž: „Prohlédla jste si toho muže dobře?“

Angie ji chvilku upřeně pozorovala, v nastalém tichu jen odkapávaly vteřiny. Pak se podívala na Sabina, Liškovou, na Kovace a naposledy na Roba Marshalla. Zvažovala. Odhadovala.

„Viděla jsem ho proti plamenům,“ řekla konečně a dívala se do země. „Zapálil tělo a řekl: ‚Popel popelu.‘“

„Poznala byste ho?“ zeptal se Sabin.

„Určitě,“ zamumlala a naposledy potáhla z cigarety. Špička nedopalku se proti jejímu bledému obličeji rozhořela jako řežavý uhlík z pekla. S kouřem vydechla i zbytek odpovědi. „Je to ďábel.“

„Co to mělo znamenat?“ zaútočila Kate, ihned jakmile vyšli na chodbu.

Sabin se k ní otočil, tvářil se vztekle. „Chtěl jsem se vás právě zeptat na totéž, Kate. Potřebujeme, aby ta holka spolupracovala.“

„A vy si myslíte, že toho dosáhnete, když s ní budete jednat jako s hromadou cihel? Jestli jste si toho nevšimli, tak vůbec nereagovala.“

„Jak mohla reagovat, když jste mě pokaždé ihned uťala, sotva to začalo vypadat, že bude mluvit?“

„Nátlak vyvolává odpor, Tede. A mou prací je, abych to zarazila – jsem advokátka,“ řekla a uvědomila si, že na svou hlavu přivolává hněv velmi mocného muže. Mohl by ji z toho případu klidně odvolat.

To by bylo jen moje štěstí, pomyslela si. Už teď se to vyšetřování jevilo jako světoborný průšvih. Mohla by si jen přát, aby ji do toho dál nezatahovali.

„Vy jste přece chtěli, abych se do toho zapojila,“ řekla. „Vy jste chtěli, abych se stala její přítelkyní, nepamatujete? I tak to bude dost velká dřina, natož když proti ní nastoupíme jako bojová jednotka. Ona nám musí sama chtít říct, co viděla. Musí věřit, že se o ni postaráme. Opravdu si myslíte, že vám věří, že si nevezmete jen to, co od ní potřebujete, a pak ji pošlete pryč? Co myslíte, že by se s takovou holkou velice rychle stalo, kdyby po tom všem zůstala sama?“

„Vy jste ten případ nechtěla kvůli tomu, že je to děcko,“ řekl Sabin podrážděně. „A teď si najednou hrajete na odborníka.“

„Chtěl jste mě k tomu kvůli mému dobrozdání, kvůli mým posudkům,“ připomněla mu. „Pak mi tedy musíte věřit, že dělám svou práci správně. Já vím, jak mám jednat se svědky.“

Sabin si jí přestal všímat a obrátil se ke Kováčovi. „Říkal jste, že to děvče zatkli, když utíkala z místa činu?“

„To ne.“

„Vyběhla z parku, když přijela první hlídka,“ řekl netrpělivě. „Utíkala od hořícího těla. To ji činí podezřelou. Dejte jí to na srozuměnou, ať se bojí. Vystrašte ji. Pohrozte jí. Nažeňte jí strach a dostaňte z ní pravdu. Je mi jedno, jak to uděláte. Za dvě minuty mám schůzku s náčelníkem a starostkou. Tiskovka bude v pět. Chci mít do té doby popis vraha.“

Odkráčel od nich a upravoval si sako. Kroužil rameny jako boxer, který má za sebou pět kol. Kate se podívala na Kovace a ten se kysele ušklíbl.

„Vidíš, v čem se musím babrat?“ řekl.

„Ty?“ odfrkla Kate. „Mohl by mě vyrazit. A je mi jedno, s kterými slavnými má schůzku. To, že má velké pravomoci, ho ještě neopravňuje k tomu, aby strašil svědka – nebo nutil tebe, abys to dělal za něj. Jestli tu holku převálcuješ, tak si to s tebou vyřídím, Same.“

Kovac se znovu zašklebil. „Propána, Kate, velkej šéf poroučí, abych ji vyždímal a hodil do popelnice. Co mám dělat? Mám mu ukázat zvednutej prostředníček? Jo, a on si pak z mejch koulí udělá nedělní oběd.“

„Já si s nima zase zahraju tenis.“

„Promiň, Kate. Přeháníš to. Sabin vykastruje nejen mě, ale i mou penzi. Podívej se na to z té lepší stránky: parní válec bude pro tu holku nejlepší medicína.“

Kate se podívala na svého šéfa, čekala, že ji podpoří. Rob nejistě přešlápl. „Tady jde o mimořádnou situaci. Kate.“

„To je mi jasné. Taky je mi jasné, že kdyby ta holka přihlížela k tomu, jak náš psychouš zapaluje jednu z těch dvou prostitutek, nesvolávala by se kvůli tomu žádná tiskovka a Teď Sabin by ani nevěděl, jak se děvče jmenuje. Ale to nic nemění na tom, co viděla, Robe. Nic to nemění na tom, co je zač a jak je potřeba, aby se s ní zacházelo. Ceká, že se s ní bude zacházet špatně. A tím pádem má důvod nespolupracovat.“

Zatvářil se jízlivě a podezíravě. „Myslel jsem, že o ten případ nestojíte.“

„Nestojím,“ řekla bez obalu. „Nemám žádný osobní zájem hrnout se do jámy lvové, ale když už jsem se do toho namočila, tak to budu dělat pořádně. Nechte mě s ní pracovat podle mého, nebo mě přeřaďte jinam. Nebudu ze sebe dělat kašpárka a nikdo mi nebude svazovat ruce. Nikdo, takže ani Jeho Veličenstvo ne.“

Svým způsobem blafovala. Možná tu práci nechtěla, ale hodila se pro ni nejlíp – nebo si to alespoň Teď Sabin myslel. Sabin se svou utkvělou myšlenkou na to, že byla agentkou FBI. I když ji ta jeho obsese znechucovala, Kate věděla, že na něj jejím prostřednictvím může působit, a tudíž i na Roba..

Otázka spíš zněla: Co ji to bude stát? A proč by se tím měla zabývat natolik, aby za to pak musela nějak platit? Cítila, že ten případ smrdí na hony daleko, tušila možné propletence, které se jí dotýkaly jako chapadla chobotnice. Měla od toho utéct. Kdyby měla zdravý rozum. Kdyby za Angiiným vzdorem nezahlédla strach.

„Co nám Sabin udělá, Robe?“ zeptala se. „Uřízne nám hlavy a zapálí nás?“

„To není ani trochu vtipné.“

„Ani jsem to jako vtip nemyslela. Tak se trochu seberte, Robe, a postavte se mu, proboha!“

Rob vzdychl a nenápadně si zastrčil palec za pásek kalhot, aby trochu povolily sevření. „Promluvím s ním a uvidím, co se dá dělat. Možná se ta holka do pěti s něčím vytasí,“ řekl bez naděje v hlase.

„Musíte mít přece nějaké kontakty ve Wisconsinu,“ řekla Kate. „Možná byste přišel na stopu a zjistil, co je zač.“

„Zavolám někam. Ještě něco?“ zeptal se kousavě.

Kate se tvářila nevinně. Byla si dobře vědoma, že má tendenci Roba vést, a necítila kvůli tomu žádnou vinu. Nikdy ji neinspiroval k tomu, aby jednala podle něho.

Rob odkráčel a vypadal poraženě.

„Muž činu, ten tvůj šéf,“ poznamenal suše Kovac.

„Myslím, že Sabin uchovává jeho koule v lahvičce v lékárničce.“

„A já bych nechtěl, aby k nim přibyly moje. Zkus, jestli z tý holky do pěti dostaneš ještě něco jinýho než lži a sarkasmus.“ Sevřel jí povzbudivě rameno. „Tak do toho, Zrzečko. Je to na tobě.“

Kate se zamračila a dívala se, jak míří na záchod. „A stejně se znovu ptám: Proč vždycky já musím být ta, která je v nesprávný čas na nesprávném místě?“

Kapitola čtvrtá

Zvláštní agent John Quinn vystoupil z letadla na Svatopavelské letiště v Minneapolisu St. Paulu. Vypadalo téměř jako všechna ostatní letiště, která v životě viděl: šedé a neveselé. Jedinou známkou emoce, jež vystupovala nad ponurost a nudu cestování, byla slavnostní uvítací scénka, kterou nějací rodiče připravili pro syna v modré letecké uniformě.

Pocítil chvilkovou závist, pocit, jenž mu připadal tak starý jako on sám – čtyřiačtyřicet. Jeho vlastní rodina pro něj znamenala spíš hádky než oslavy. Neviděl rodiče už několik let. Měl moc práce, bydlel daleko, nerozuměl si s nimi. Styděl se za ně, řekl by jeho otec… a měl by pravdu.

U brány zahlédl svého nastávajícího kolegu, agenta Vince Walshe. Podle informací, které se o něm dočetl v jeho spisech, mu bylo dvaapadesát a měl velmi dobrý posudek. V červnu měl jít do penze. Vypadal nezdravě, hádal by mu o deset let víc. Pleť barvy modelovací hmoty a svaly v obličeji ochablé, plné vrásek a prohlubní. Působil dojmem člověka, jehož život byl až dosud jedním velkým stresem, z něhož není jiného východiska než srdeční infarkt. Navíc se tvářil, že by stokrát raději dělal něco jiného, než vítal svého ostříleného kolegu.

Quinn násilím zvedl hladinu své energie do úrovně koutků úst. Rozhodl se reagovat úměrně situaci: tvářit se omluvně, neagresivně, nezastrašit, přidat trošku přátelského nádechu, ale nepočínat si příliš familiárně. Byl unavený a ramena měl pokleslá, takže se je ani nesnažil narovnat. „Jste pan Walsh?“

„Vy jste Quinn,“ odpověděl Walsh kategoricky a zarazil ho v půli pohybu, když chtěl sáhnout do náprsní kapsy saka pro průkazku. „Máte nějaká zavazadla?“

„Jen to, co vidíte.“ Tašku naditou oblečením, jejíž rozměry přesahovaly limit pro příruční zavazadlo, a kufřík s laptopem a haldou papírů. Walsh se nenabídl, že mu něco z toho pomůže nést.

„Jsem rád, že mě odvezete,“ řekl Quinn, když vykročili halou k východu. „Takhle můžu hned začít. A nemusím hledat a bloudit.“

„Fajn.“

Fajn. Nebyl to ten nejlepší začátek, ale bylo to prostě tak. Další věci se teprve ukážou. Teď se musí ihned pustit do práce. Případ je na prvním místě. Vždycky tomu tak bylo a je. Jeden případ za druhým pochodují pěkně v řadě za sebou, sotva jeden skončí, už čeká za zatáčkou druhý. Zachvěl se únavou, která se mu jako vlna přelila celým tělem a sevřela žaludek.

Beze slova pokračovali k hlavnímu terminálu, vyjeli po eskalátoru o patro výš a vyšli na ulici, kde na parkovacím místě vyhrazeném pro tělesně postižené řidiče nedovoleně parkoval Walshův taurus. Quinn nacpal zavazadla do kufru a usadil se vedle řidiče. Vyrazili směrem k dálnici. Vnitřek vozu byl nasáklý cigaretovým kouřem a bezové čalounění zešedlo do odstínu podobného pleti majitele.

Když najeli na D5, Walsh sáhl po krabičce chesterfieldek. Vytáhl jednu ústy. „Nebude vám to vadit?“

Cvakl zapalovačem dřív, než se dočkal odpovědi.

Quinn trochu stáhl okénko. „Je to vaše auto.“

„Ještě sedm měsíců.“ Zapálil si, nasál z plných plic dehet a nikotin a potlačil zakašlání. „Hergot, nemůžu se zbavit toho zatracenýho nachlazení.“

„To je tím hnusným počasím,“ řekl decentně Quinn. Nebo rakovinou plic.

Zdálo se, že nízké nebe rozdrtí Minneapolis jako kovadlina. Déšť a teplota slabě nad nulou. Všechna vegetace usnula zimním spánkem nebo odumřela a zůstane tak do jara – což, jak předpokládal, bude trvat ještě depresivně dlouho. Alespoň ve srovnání s Virginií, kde se jaro hlásilo už začátkem března.

„Mohlo by to být horší,“ ujistil ho Walsh. „Mohla by naflákat spousta sněhu. Jako před pár lety na Halloween. To byla spoušť! Měli jsme tu asi tři metry sněhu a zůstal ležet až do května. Nesnáším to tady.“

Quinn se nezeptal, proč tu tedy bydlí. Nechtěl slyšet obvyklé nářky na FBI nebo příběh nešťastně ženatého muže, jenž tu zůstává kvůli rodičům své ženy, ani žádný jiný důvod, pro který chlap typu Walshe nesnáší svůj život. Měl taky dost problémů, o nichž by Vince Walsh nechtěl slyšet. „Utopie neexistuje, Vinci.“

„Jo, ale Scottsdale je docela blízko. Po zbytek života už nechci zažít zimu. Hned jak přijde červen, mizím odsud. Pryč z tohoto kraje. Pryč od té nevděčné roboty.“

Podezíravě se na Quinna podíval, jako by si o něm myslel, že je nějaký nasazený donašeč, který bude tuto informaci ihned hlásit svému nadřízenému, sotva ho Walsh nechá o samotě.

„Ta práce člověka unaví,“ přitakal Quinn. „Na mě nejvíc působí to zákulisní pletichaření,“ předl dál s neochvějnou přesností svou nit. „Když pracujete v terénu, schytáváte to ze dvou stran – od místních nadřízených a ještě k tomu od těch nahoře.“

„To je fakt. Udělal bych nejlíp, kdybych to tu dávno zapíchnul. Včera bylo pozdě! Tenhle případ bude zase jen další kopanec do zadku. Jako všechny ty předchozí.“

„Už se začalo?“

„Přece jste právě dorazil, ne?“

Walsh sáhl po složce na sedadle a podal mu ji. „Fotky z místa činu. Potěšte se.“

Quinn vzal složku do ruky, ale nespouštěl svůj tmavý pohled z Walshovy tváře. „Máte s tím nějaký problém, že jsem tady, Vinci?“ zeptal se bez obalu, i když k té otázce přidal přesně namíchaný úsměv, napůl přátelský, napůl zmatený. Byl v podobné situaci už tolikrát, že znal rejstřík možných reakcí na svůj příjezd jako své boty: srdečné přivítání, předstíranou srdečnost, zastíranou nevoli, otevřené nepřátelství. Walsh patřil do třetí skupiny, jejíž příslušníci o sobě prohlašovali, že říkají to, co si myslí.

„Ale vůbec ne,“ řekl konečně. „Kdyby vás sem neposlali, pobíhali bysme tu všichni s terčema na zádech. Nevadí mi, že vy ho máte větší než já.“

„Je to pořád váš případ. Já jsem tu jen jako pomocník.“

„To je legrační. Totéž jsem řekl šéfovi oddělení vražd.“

Quinn na to už neodpověděl a začal v duchu připravovat týmovou strategii. Vypadalo to, že asi bude pracovat s Walshem. Zdálo se mu nepravděpodobné, že by jemu jako dozírajícímu zvláštnímu agentovi přidělili někoho jiného než nejlepšího. Když Peter Bondurant dokáže zamávat těmi nejmocnějšími ve Washingtonu, nebudou si ho snad chtít domácí pohněvat. A podle faxovaných informací má Walsh dobrou pověst, která ho provází už mnoho let. Možná až příliš mnoho let, až příliš mnoho případů a politických her.

Quinn si už zmapoval zdejší politickou situaci. Součet mrtvol dával tři – dolní hranici, kdy bylo možné mluvit o sériovém vrahovi. Za normálních okolností by se s ním v tomto stadiu případu poradili po telefonu – pokud vůbec. Ze zkušenosti věděl, že domácí se obvykle snaží zvládnout takovou věc sami, dokud mrtvol nezačne přibývat. Měl za sebou už osmdesát pět případů a věděl, že k možnosti požádat o pomocného zvláštního agenta se sahá až úplně nakonec. Za svou kariéru málokdy cestoval do míst, kde došlo jen ke třem vraždám. Zdá se, že tady jde o jeho fyzickou přítomnost, a tento fakt jen zhoršoval Quinnovu frustrovanost a únavu. Na dvě vteřiny zavřel oči a snažil se ty pocity zahnat.

„Ten váš pan Bondurant má vysoce postavené přátele,“ řekl. „Co je zač?“

„Je vaším velkým koněm. Má počítačovou firmu, přes kterou jdou kontrakty na obhajobu – jmenuje se Paragon. Straší, že ji přesune někam jinam, mimo tento stát, z čehož jsou naši politici v čele s guvernérem podělaní strachy a nevědí, kdo mu má dřív lézt do zadku. Říká se, že je to miliardář.“

„Setkal jste se s ním?“

„Ne. Neobtěžoval se projednat vaše působení u nás přes naše oddělení. Slyšel jsem, že se obrátil o pomoc rovnou na ty nejvyšší instance.“

A za pár hodin poté už Quinn seděl v letadle do Minneapolisu. Poslali ho sem bez ohledu na to, že takové případy se obvykle řeší jen v rámci regionu. Bez ohledu na to, že měl rozdělanou spoustu další práce. Najednou tu nebyly žádné byrokratické překážky, kvůli kterým by nedostal oprávnění k takové cestě.

Naštvaně uvažoval o tom, jestli si Bondurant vyžádal výslovně jeho. Během roku se o něm psalo v novinách ažaž. Ne že by si to přál. Ale novinářům se zalíbilo, jak vypadá. Splňoval všechny jejich představy o zvláštním agentovi z pomocné jednotky pro vyšetřování: byl atletické postavy, měl výraznou bradu, tmavé vlasy a snědou pleť a výborně a naplno pracoval. Byl fotogenický, vypadal dobře i v televizi, ve filmu by ho dokonale ztělesnil George Clooney. Někdy to bylo užitečné. Někdy mu to připadalo k smíchu. A byla to pořád větší otrava.

„Neztrácí čas,“ pokračoval Walsh. „Ta dívka ještě ani nevystydla. Zatím se ani neví jistě, jestli je to opravdu jeho dcera – jak taky, když má hlavu pryč. Ale však to znáte, lidi, co mají peníze, se nemusejí dlouho rozmýšlet. Tak to ani nedělají.“

„Jak jsme daleko s identifikací oběti?“

„Mají její řidičák. Snaží se pořídit i otisky prstů, ale ruce byly hodně ohořelé, pokud vím. Policejní lékařka si vyžádala její chorobopis a informace o jakýchkoli zvláštních znacích či zlomeninách, aby to mohla prozkoumat. Víme, že výška a stavba těla odpovídá. Víme, že Jillian Bonduranto

vá u svého otce v pátek povečeřela. Odjela kolem půlnoci a od té doby ji nikdo neviděl.“

„A co její auto?“

„Nikdo ho zatím nenašel. Pitva proběhne dnes večer. Možná se jim podaří porovnat obsah žaludku s tím, co měli ti dva k večeři, ale pochybuju. To by ji musel zabít ihned po odjezdu. A to ten magor nedělá. Tiskovka je v pět – novináři se na to už třesou,“ pokračoval. „Byli z té vraždy úplně u stropu. Dokonce už tomu parchantovi vymysleli přezdívku. Říkají mu Spalovač. Dobrý, ne? To se bude líbit!“

„Slyšel jsem, že hledají spojitost s několika vraždami, ke kterým došlo už před pár lety. Je nějaká?“

„Vraždy ve Wirth parku. Žádná spojitost neexistuje, ale pár podobností tam je. Tamty oběti byly černošky a jeden Asiat. Transvestita, který to schytal omylem. Prostitutky, nebo se to o nich alespoň soudilo. A první dvě oběti tohoto chlapa byly taky prostitutky. Ale prostitutku často někdo sejme. To jsou snadné cíle. Tamty oběti byly černé a tyhle jsou bílé. To ukazuje na jiného vraha, že?“

„Sexuální sérioví vrazi obvykle zůstávají u své etnické skupiny, to je fakt.“

„Každopádně tenkrát vraha z Wirth parku usvědčili z jedné vraždy a na další se vykašlali. Měli vraha, ale neměli dostatek důkazů. Pachatele stejně odsoudili na doživotí, a na to stačí jeden rozsudek. Mluvil jsem dnes dopoledne s jedním chlapíkem z oddělení vražd,“ pokračoval Walsh a udusil nedopalek ve špinavém popelníku. „Říká, že není pochyb o tom, že jde o někoho jiného. Ale abych vám řekl pravdu, nevím o tom zatím o moc víc než vy. Do dnešního rána šlo jen o dvě mrtvé prostitutky. Přečetl jsem si to v novinách jako každý jiný. Stoprocentně vím, že těm hlavy neodřezal. Tohle je v jeho stylu nějaká zajímavá inovace.“

I jeho samotného ten nemístný výrok opožděně zarazil, vzdychl a zavrtěl nad svým špatným vtipem hlavou.

Quinn se podíval z okénka na šedý svět zalévaný deštěm, na holé stromy bez listí, černé a ponuré, jako by byly ohorelé, a pocítil soucit s těmi bezejmennými obětmi bez tváře, které si nevysloužily nic víc než nálepku s číslem. Zaživa poznaly radost i smutek. Na cestě ke smrti pravděpodobně prožily hrůzu a bolest. Měly rodiny, přátele a známé. Ti je těžce postrádali a plakali pro ně. Ale tisk a hlavně společnost oklestila jejich život a smrt na to nejubožejší, nejobyčejnější označení: dvě mrtvé prostitutky. Quinn jich viděl tak stovku… a každou si pamatoval.

Vzdychl a mnul si hlavu, kde se mu takřka nastálo usadila tupá bolest. Byl příliš unavený, aby zvládl diplomacii, která je potřebná na začátku případu. Byl to ten druh únavy, který proniká až do morku kostí a tíží jako olovo. Za posledních pár let bylo obětí, které viděl, víc než dost. V noci, když se pokoušel usnout, mu jejich jména vířila hlavou. Říkával tomu počítání mrtvol. Nebylo to nic, po čem by přicházely sladké sny.

„Chcete jet nejdřív do hotelu, nebo na oddělení?“ zeptal se Walsh.

Jako by nějak záleželo na tom, co chce. To, co si v životě přál, už dávno zmizelo někam daleko.

„Musím se podívat na místo činu,“ řekl a zavřená složka s fotografiemi na klíně mu připadala těžká jako železný plát. „Potřebuju se podívat, kde ji nechal.“

Místo v parku vypadalo, jako by tam předešlého dne skauti pořádali mezinárodní setkání. Ohořelý plácek, kde byl oheň, žlutá páska připomínající vlajkoslávu, udupaná mrtvá tráva, listí zašlapané do země jako mokré papírové výstřižky. Z nedalekého odpadkového koše u asfaltové cestičky vítr odnesl pomačkané kelímky od kávy a rozfoukal je všude kolem.

Walsh zaparkoval auto, vystoupili a zastavili se na cestičce. Quinn si pozorně prohlížel místo. Stáli na mírné vyvýšenině a dívali se na místo činu, které se naopak nacházelo v mělkém dolíku poskytujícím dokonalý úkryt. Husté stromoví, listnáče i jehličnany, muselo tvořit v noční tmě z parku malý svět sám o sobě. Nejbližší obydlí – úpravné rodinné domky příslušníků středních vrstev – byla hezky daleko od místa činu a mrakodrapy centra města se tyčily několik kilometrů severněji. Dokonce i výhled z malého parkoviště, kde stáli, byl stíněn stromy a keři, nejspíš šeříky, které na jaře určitě nádherně kvetou. Hradba šeříků měla vkusně zakrýt malou boudu s uskladněným nářadím a stroji na údržbu parku.

Jejich neznámý pachatel pravděpodobně zaparkoval zde a odnesl oběť do dolíku, aby tam provedl svůj obřad. Quinn vzhlédl k sodíkové lampě umístěné na stožáru poblíž boudy. Sklo bylo roztříštěné, ale na zemi se neválel ani jeden střep.

„Víme, jak dlouho je to světlo rozbité?“

Walsh taky zvedl obličej, mrkal a šklebil se, jak mu déšť padal do tváře. „Budete se muset zeptat policajtů.“

Určitě jen pár dní, pomyslel si s jistotou Quinn. Ne tak dlouho, aby to už stihla parková služba opravit. Pokud to udělal jejich neznámý jako součást příprav na svůj půlnoční rej… Pokud sem přišel před vraždou, rozbil světlo a uklidil střepy, aby čin nevypadal na vandaly, a tím zvýšil pravděpodobnost, že k opravě nedojde hned… pokud je tohle všechno pravda, tak mají co činit s vrahem, jenž pečlivě plánuje a promýšlí všechny detaily. Je zkušený. Ví, jak na to. Někde se to naučil. Zločinec poučený ze svých minulých chyb, který ví, co dělat a co ne, když páchá svůj čin. Postupem času a opakováním svoje metody vylepšuje.

Quinn ignoroval déšť, který mu bušil do hlavy a máčel vlasy. Jen se víc schoulil do kabátu a vydal se dolů z kopce. Byl si vědom toho, že vrah tuhle trasu prošel s mrtvolou v náručí. K ohništi to bylo poměrně daleko, takových padesát metrů. Skupina, jež ohledávala místo činu, to bude mít přesně změřené. Přenést mrtvolu takhle daleko vyžadovalo dost síly. Doba smrti rozhodovala o tom, jak ji nesl. Nejjednodušší by bylo přehodit si ji přes rameno – pokud ještě nezačala tuhnout nebo pokud už tuhnutí přestalo. Kdyby ji dokázal nést přes rameno, je těžké určit, jak je vysoký; takový úkol by zvládl muž malé postavy stejně dobře jako dlouhán. Jestliže ji musel nést v náručí, šlo o člověka vyššího. Quinn doufal, že po pitvě budou vědět víc.

„Co všechno skupina prohledala?“ zeptal se a od úst mu šly obláčky páry.

Walsh se štrachal kousek za ním, kašlal. „Všechno. Celou tuhle část parku včetně parkoviště a skladu nářadí. Hoši z vražd si povolali odborníky z FBI a pojízdnou laboratoř z kriminálky v Minnesotě. Byli velice důkladní.“

„Kdy začalo pršet?“

„Dnes ráno.“

„Kruci,“ zabručel Quinn. „A včera večer – byla zem tvrdá, nebo měkká?“

„Jako kámen. Nemají žádné stopy bot. Sesbírali nějaké odpadky – útržky papíru, vajgly a tak. Ale co z toho, vždyť je to veřejný park. Ty odpadky se tu mohly ocitnout všelijak.“

„Nechal něco zvláštního na prvních dvou místech?“

„Řidičský průkaz obětí. Jinak nic, pokud je mi známo.“

„Kdo má na starosti laboratoř?“

„Kriminálka z Minnesoty. Jsou na to perfektně vybaveni.“

„Slyšel jsem.“

„Vědí, že můžou kontaktovat laboratoř FBI, kdyby něco potřebovali doladit.“

Quinn sebral trošku ohořelé zeminy z místa, kde ležela oběť, a pocítil v hrudníku silný svíravý tlak, jako vždy na místě činu. Nikdy se nepokoušel rozlišit, jestli ho vyvolalo něco tak mystického a romantického jako představa, že to spáchané zlo páchá on, nebo něco, co už bylo koneckonců psychologicky dokázáno, a to přenesení pocitu viny na sebe samotného.Ten pocit prostě vždycky míval. Říkal si, že by měl být rád, protože je to projev lidskosti. Docela dobře by už po té řadě mrtvol, které v životě viděl, mohl být úplně otrlý. Na druhé straně by pro něj asi bylo lepší, kdyby to zvládal bez mrknutí oka.

Poprvé od chvíle, kdy mu Walsh podal složku s fotografiemi, sebral sílu ji otevřít. Někdo fotografie pečlivě zasunul do průhledné fólie. Nezasvěcený člověk by se při pohledu na snímky přinejmenším s odporem odvrátil. Přenosné halogenové lampy byly rozmístěny tak, aby osvítily noc i tělo, takže fotografie dostaly podivně uměleckou podobu. Byla vyvolána částečně vzhledem ohořelého masa, částečně roztaveným materiálem ženina oblečení. Barva v kontrastu absence barvy, neskutečný protiklad neporušeného cípku červené sukně a hrůzné skutečnosti násilné smrti její nositelky.

„Měly ty ostatní oblečení na sobě?“

„Nevím.“

„Budu chtít vidět i tamty fotky. Budu chtít vidět všechno, co mají. Máte ten můj seznam?“

„Odfaxoval jsem kopii detektivům z oddělení vražd. Budou mít všechno připraveno do první společné pracovní schůzky. Hroznej pohled, co?“ kývl bradou k fotografii. „Úplně to stačí k tomu, aby člověk až do smrti neměl chuť opékat buřty.“

Quinn nic neřekl a dál obrázek oběti studoval. Žárem ohně se jí svaly a šlachy smrštily a končetiny se zkroutily do pozice, jakou zaujímají boxeři nebo pěstní zápasníci – do pozice, která působila jako živá. Což byla hrůzná představa vzhledem k tomu, že tělu chyběla hlava.

Surrealismus, pomyslel si. Jeho mozek chtěl uvěřit, že se dívá na vyhozenou figurínu z výkladní skříně, již někdo vytáhl, ale pozdě, ze spalovny odpadků. Jenže věděl, že to, na co se dívá, bylo krátce předtím ještě maso a kosti, ne umělá hmota, že ta žena byla před třemi dny živá a chodila po městě. Jedla, poslouchala hudbu, mluvila s přáteli, prožívala i ty méně zábavné minuty každodenního života a ani ve snu ji nenapadlo, že její život je už těsně u konce.

Tělo bylo umístěno tak, aby chodidla směřovala k centru města, a Quinna napadlo, že by to mohlo mít nějaký význam, kdyby se někde poblíž našla i hlava. Jeden neslavně proslulý případ, kterým se zabýval před lety, přinesl dvě oběti s uřezanými hlavami. Vrah Eda Vláskař pohřbil hlavy na zahradě za domem, pod oknem matčiny ložnice. Později se přiznal, že to byl nechutný osobní žert. Jeho matka, která ho od raného dětství citově týrala, prý „vždycky chtěla, aby k ní lidé vzhlíželi“.

Hlava této oběti se však nenašla a zem byla natolik tvrdá, že by ji tady vrah zakopat nemohl.

„Existuje spousta teorií, proč je pálí,“ řekl Walsh. Lehce podupával nohama, jak se neúspěšně snažil zahnat lezavý chlad, který mu pronikal až do kostí. „Někdo si myslí, že jen kopíruje vraždy ve Wirth parku. Někteří lidé v tom vidí symbolismus: děvky světa se smaží v pekle – nebo tak něco. Někdo si myslí, že chce ztížit soudu získat důkaz a zároveň chce zatemnit totožnost oběti.“

„Proč nechává na místě činu řidičák, když nechce, aby se oběti podařilo identifikovat?“ řekl Quinn. „Tentokrát si odnesl její hlavu. To hodně ztěžuje identifikaci – nemusel ji pálit. A přesto nechává její řidičák u těla.“

„Takže vy myslíte, že pálením chce zničit svoje stopy?“

„Možná. Jakou hořlavinu užívá?“

„Alkohol. Nějakou vysokoprocentní vodku nebo něco takového.“

„Takže ten oheň je spíš něco jako jeho podpis než součást jeho modu operandi,“ řekl Quinn. „Asi se tím zbavuje možnosti být vypátrán podle stop, ale jestli mu jde jen o to, proč by nepoužil obyčejný benzin? Je levný. Je lehce dostupný, nemusí při jeho získávání s nikým komunikovat. Volí alkohol z emocionálního důvodu, ne z praktického. Alkohol je součástí toho rituálu a představ s rituálem spojených.“

„Možná hodně pije!“

„Ne. Piják neplýtvá dobrým pitím. A tohle je přesně ono: plýtvání dobrým pitím. Možná pije před lovem. Možná pije během mučení a vraždy samotné. Ale není to opilec. Ten by dělal chyby. Tento chlap zatím žádnou neudělal, jak se zdá.“

Každopádně žádnou, které by si někdo všiml. Pomyslel znovu na ty dvě předešlé prostitutky a v duchu se ptal, kdo vyšetřoval jejich případ: dobrý, nebo špatný polda.V každém oddělení je to tak půl na půl. Vídal policisty, kteří během vyšetřování chodili ospale a náměsíčně a tvářili se, že oběť jim nestojí za drahocenný čas. A taky vídal ostřílené veterány, jež sebrala násilná smrt nějakého ubožáka a brečeli nad ním, přestože by si vedle něho slušný člověk v autobuse nesedl.

Zavřel složku. Déšť mu stékal po čele a skapával ze špičky nosu.

„Tohle není to místo, kde nechal ty dvě předešlé, že?“

„Ne. Jednu našli v Minnehaha parku a druhou v Powderhornském. Zkrátka v jiných částech města.“

Potřeboval vidět mapu, aby zjistil, jestli je mezi těmi spáleništi nějaká souvislost, potřeboval vědět, kde došlo k únosu – aby mohl vytyčit prostor, kde vrah oběť pronásledoval, a kde ji zabil, případně i spálil. Pátrací skupina bude mít mapy na ústředí, budou viset na zdi, budou v nich zapíchnuté špendlíky s červenými hlavičkami. Standardní postup. Nebylo potřeba se ptát. Měl hlavu plnou map ježících se špendlíky. Hony na lidi, jež probíhaly vždycky stejně. Stejná týmová práce, stejná velitelství a kanceláře, které vypadaly a páchly všude stejně, policajti, kteří vypadali a mluvili víceméně stejně a stejně byli cítit cigaretami a levnou kolínskou. Města, v nichž se podílel na vyšetřování, mu splývala v jedno, ale oběti si pamatoval jednu vedle druhé.

Vlna vyčerpání ho zalila znovu. Chtělo se mu lehnout si na zem přímo tam, kde stál.

Podíval se na Walshe právě ve chvíli, kdy ten dostal další záchvat hlubokého zahleněného kašle.

„Pojeďme,“ řekl Quinn. „Zatím mi to stačí.“

Stačilo mu to, viděl toho za život už dost. A přesto mu trvalo ještě hodnou chvíli, než se pohnul a vykročil za Vincem Walshem zpátky k vozu.

Kapitola pátá

Napětí v zasedací místnosti u starostky bylo vysoké a elektrické. Neradostné vzrušení, očekávání, nervozita, latentní moc. Byli tam ti, kteří se na vraždu dívali jako na tragédii, i ti, kdo vycítili příležitost vyšvihnout se zase o něco výš ve své kariéře. Nadcházející hodina oddělí jedny od druhých jako zrno od plev a nastolí mocenský řád zainteresovaných osob. Pak si je Quinn bude muset přečíst, zpracovat, rozhodnout, jakou budou hrát roli, a nastrkat je na správná místa ve svém vlastním schématu věcí.

Napřímil záda, narovnal bolavá ramena, zvedl bradu a vstoupil. Představení začíná. Všechny hlavy se otočily ihned, jakmile vkročil do dveří. V letadle se učil jména některých hlavních herců, procházel si faxy, které mu došly do kanceláře, než odjel z Virginie. Chtěl si ta jména vybavit, vyloupnout je ze řady ostatních, která znal ze stovek zasedacích místností po celé zemi.

Když ho starostka města Minneapolisu zahlédla, oddělila se od davu a vyplula směrem k němu s družinou význačných představitelů v závěsu. Grace Nobleová, která se podobala každým coulem Valkýře na operní scéně. Bylo jí něco přes padesát a vysokou rozložitou postavu připomínající kmen stromu korunoval plavý účes tuhý jako přilba. Popravdě řečeno neměla žádný horní ret, tak si ho pečlivě nakreslila a vybarvila červenou rtěnkou, která jí ladila s kostýmkem.

„Zvláštní agent Quinn,“ zvolala a podala mu mohutnou svraštělou ruku zakončenou rudými nehty. „Všechno jsem si o vás přečetla! Jakmile jsme se od ředitele dozvěděli, že přijedete, vyslala jsem Cynthii do knihovny, aby přinesla veškeré články o vás.“

Blýskl úsměvem značky Top Gun – sebejistým, vítězným, okouzlujícím, s nezbytným zábleskem oceli pod povrchem. „Paní starostko, měl bych vám říct, abyste nevěřila všemu, co čtete, ale zjišťuji, že je výhodné nechat lidi žít v přesvědčení, že jim vidím do duše.“

„Jsem si jista, že nemusíte umět číst v našich duších, abyste věděl, jak jsme vám vděčni, že jste přijel.“

„Udělám, co bude v mých silách, abych vám pomohl. Říkáte, že jste mluvila s ředitelem?“

Grace Nobleová ho poplácala po rameni. Mateřsky. „Já ne. Peter s ním mluvil. Peter Bondurant. Jsou dlouholetí přátelé, jak už to chodí.“

„Je pan Bondurant zde?“

„Ne, nechtěl chodit mezi ty novináře. Zatím. Dokud ještě neví…“ Ramena jí pod tíhou toho trápení rychle klesla. „Můj bože, jestli je to Jillie, tak nevím, co to s ním udělá…“

V té chvíli před ni vystoupil malý Afroameričan s postavou vzpěrače v dokonale padnoucím obleku. Očima visel na Quinnovi. „Jsem Dick Greer, policejní ředitel,“ řekl výrazně a vymrštil ruku. „Jsme připraveni toho darebáka lapnout.“

Jako by s tím on měl něco společného. Ředitel metropolitní policie byl organizátor a politik, mluvčí a předkladatel nápadů. Jeho podřízení o něm nejspíš říkali, že ve tmě nenajde ani nos mezi očima, nebo ještě něco horšího.

Quinn poslouchal jména a tituly, probíhalo představování. Zástupce ředitele, místostarosta, náměstek státního zástupce, státní ředitel veřejné bezpečnosti, městský prokurátor a několik tiskových mluvčích – zatraceně mnoho politiků. Byl také přítomen šerif Hennepinského obvodu, detektiv od tamtéž, vrchní zvláštní agent z minnesotského Úřadu pro dopadení zločinců s jedním svým pomocníkem, nadporučík z oddělení vražd – zástupci tří institucí, kteří sestaví vyšetřovací skupinu.

Při seznamování každému pevně stiskl ruku a tvářil se zdrženlivě. Lidé ze Středozápadu jsou rezervovaní a příliš nedůvěřují těm, kdo odtud nejsou. Na Severovýchodě by přitvrdil svou ocel. Na Západě by dal najevo svůj šarm, hrál by pana Žoviálního, pana Spolupracovníka. Čí chleba jíš, toho píseň zpívej, říkával jeho otec. A John Quinn tu svoji už ani neuměl, zapomněl ji.

„…a můj manžel Edwyn Noble,“ zakončila starostka sérii představování.

„A tady ve vší své profesionální slávě agent Quinn,“ řekl Edwyn Noble. „Peter Bondurant je můj klient i přítel.“

Quinn zaostřil pozornost na muže před sebou. Vysoký a urostlý, do dvou metrů mu chybělo jen málo. Mohutná postava samý kloub a sval, usmíval se od ucha k uchu, obličej se zdál malý pro tak široký úsměv. Vypadal o něco mladší než jeho žena, i když měl vlasy na skráních už hodně prošedivělé.

„Pan Bondurant poslal svého právníka?“ zeptal se Quinn.

„Jsem Peterův právní poradce, ano. Zastupuji ho.“

„Proč?“

„Je to pro něj veliký šok.“

„To věřím. Má už policie jeho výpověď?“

Noble se zaklonik ta otázka ho doslova vyvedla z rovnováhy. „Jakou výpověď?“

Quinn ledabyle pokrčil rameny. „Jako obvykle. Kdy naposledy viděl svou dceru. V jakém byla rozpoložení. Jaký mají mezi sebou vztah.“

Právníkovi zrudly tváře s vysedlými lícními kostmi. „Chcete říct, že je pan Bondurant nějak podezřelý ohledně smrti své vlastní dcery?“ pronesl tlumeným hlasem a rychle se rozhlédl, jestli někdo neposlouchá jejich rozhovor.

„Vůbec ne,“ odpověděl Quinn nevinně. „Je mi líto, jestli jste si mou otázku vyložil nějak špatně. Potřebujeme každý kousíček té skládanky, každou informaci, která nám může posloužit ke složení celého obrazu událostí, to je vše. Však chápete.“

Noble vypadal nešťastně.

Quinn už ze zkušenosti věděl, že rodiče obětí obléhají sídlo policie, mají tisíce otázek, jsou neustále v patách detektivům. Podle toho, jak mu Walsh popsal Bonduranta, čekal, že se Bondurant vřítí do zasedací místnosti jako rozzuřený býk. Ale Peter Bondurant se místo toho spojil s ředitelem FBI, zavolal si svého právníka – a zůstal doma.

„Peter Bondurant je jeden z nejlepších lidí, co znám,“ prohlásil Noble.

„Jsem si jista, že agent Quinn o tom nechtěl pochybovat,“ řekla starostka a vzala manžela za paži ve snaze ukončit tuto debatu.

Ale právníkova pozornost ještě zůstala u Quinna. „Peterovi o vás říkali, že jste ten nejlepší, komu tuto práci svěřit.“

„Jsem velice dobrý v tom, co dělám, pane Noble,“ odpověděl Quinn. „Jedním z důvodů, proč jsem v ní tak dobrý, je ten, že se nebojím dělat to, co mám. To pan Bondurant určitě rád uslyší.“

Tím skončil. Nechtěl si znepřátelit Bondurantovy lidi. Kdyby urazil člověka, jako je Bondurant, okamžitě by si ho v FBI zavolali na kobereček kvůli profesní odpovědnosti. Na druhé straně, pokud by s ním Peter Bondurant mínil zacházet jako s cvičeným pejskem, chtěl mu dát najevo, že se nenechá zmanipulovat.

„Už je čas začít. Pojďme se posadit a pustíme se do toho,“ rozhodla starostka a sháněla svoje muže do houfu a pak je odváděla k jednacímu stolu jako učitelka svoje prvňáčky.

Postavila se do čela a počkala, až se všichni usadí. Nadechla se k první větě, ale vtom se otevřely dveře a vešli další čtyři lidé.

„Tede, už jsme málem začali bez vás,“ řekla a těstovitý obličej se jí stáhl do výrazu vyjadřující nevoli nad jeho nedochvilností.

„Měli jsme nějaké potíže,“ odpověděl a kráčel přímo ke Quinnovi. „Zvláštní agente Quinne, jsem Teď Sabin, státní zástupce Hennepinského obvodu. Těší mě, že vás poznávám.“

Quinn se nejistě postavil. Rychlým pohledem se podíval přes Tedovo rameno na ženu, která mu šla jaksi zdráhavě v patách. Zamumlal nějakou adekvátní odpověď a potřásl Sabinovi rukou. Pak předstoupil policista s knírkem a také se představil. Kovac. To jméno zaregistroval jen mlhavě. Následoval obtloustlý muž a řekl něco v tom smyslu, že jednou někde slyšel Quinna mluvit.

„… A toto je Kate Conlanová z našeho oddělení pro pomoc obětem a svědkům,“ zakončil představování Sabin. „Možná –“

„My se známe,“ řekli oba zároveň.

Kate se podívala Quinnovi do očí, jen na okamžik, protože jí připadalo důležité, aby to udělala, aby ho poznala, aby si potvrdila, že je to opravdu on. Jinak nedala najevo nic. Pak odvrátila pohled a potlačila chuť vzdychnout nebo zaklít či odejít z místnosti.

Nemohla říci, že ji to setkání překvapilo. V Jednotce pro pomoc při vyšetřování únosů dětí a sériových vražd bylo jen osmnáct agentů. Quinn byl v současné době nejdůležitějším z nich, navíc se specializací na sexuální vraždy. Dnes tedy nebyla ve výhodě a štěstí jí vůbec nepřálo. K sakru, vždyť mohla čekat, že ho tady uvidí, že to bude právě on! Ale nečekala.

„Vy jste spolu už někdy pracovali?“ zeptal se Sabin a nebyl si jistý, jestli ho to má těšit nebo naopak.

Nastalo trapné ticho. Kate se sesula na židli.

„No – ano,“ řekla. „Už je to dávno.“

Quinn na ni upřeně hleděl. Vždycky se ovládal, nikdy nedával najevo, že ho něco překvapilo. Nikdy. Tenhle stupeň sebeovládání budoval celé roky. To, že Kate Conlanová vejde do místnosti a ještě i po tak dlouhé době mu rozhoupe půdu pod nohama, se s tím nějak neshodovalo. Sklonil hlavu a řekl: „Ano. Chybíš tam, Kate.“

Komupak chybím? chtělo se jí říct, ale místo toho vyhrkla: „To pochybuju. Úřad je jako čínská armáda: může rok pochodovat do moře a mizet pod hladinou a pořád tam zbývá dost dalších.“

Starostka si té debaty nevšímala a zahájila schůzi. Do začátku tiskové konference zbývala necelá hodina. Politici chtěli mít ve všem úhledný pořádek. Kdo první promluví. Kdo bude mít takovou či onakou pozici. Kdo řekne to či ono. Policisté si netrpělivě potahovali knírky a bubnovali prsty do stolu. Neměli takové formality rádi.

„Musíme učinit jasné prohlášení,“ horlil policejní šéf Greer. „Dát tomu lotrovi na srozuměnou, že neustaneme, dokud ho nechytíme. Dát mu na vědomí hned na začátku, že tu máme nejlepšího agenta FBI, že jsme sestavili tým ze čtyř různých složek a ten bude na případu dnem i nocí pracovat.“

Edwyn Nóbl přikývl. „Pan Bondurant je odhodlán udělit odměnu ve výši sto padesáti tisíc dolarů za informaci, která

povede k zatčení.“

Quinn odpoutal svou pozornost od Kate a vstal. „Upřímně řečeno, pane řediteli, neradím dělat nic z toho, co tu teď padlo.“

Greerovi ztuhl obličej. Edwyn Noble na něj upřel rozzlobený pohled. Ta část jednacího stolu, kde seděli politici, se mračila jako jeden muž.

„Ještě jsem neměl možnost důkladně si ten případ projít,“ začal Quinn, „což je dostatečným důvodem pro to, abychom se neukvapovali. Musíme získat napřed nějaké vodítko, o jaký typ vraha jde, jak uvažuje. Když budeme v této chvíli jen slepě hrozit silou, bude to krok nesprávným směrem.“

„A na čem tedy chcete stavět?“ zeptal se Greer a jeho mohutné svaly se napjaly pod tíhou bramborového lupínku, který nesl k ústům. „Sám jste řekl, že jste si případ ještě neprošel.“

„Máme vraha, který rozjíždí velkou podívanou. Viděl jsem fotky z místa činu poslední vraždy. Přinesl mrtvolu na veřejné místo, měl v úmyslu své okolí šokovat. Přivábil pozornost k místu činu tím, že tělo zapálil. Nejspíš to znamená, že potřebuje diváky, a pokud tomu tak je, musíme být opatrní už v tom, jakým způsobem se mu uvedeme. Radím, abychom se dnes drželi zpátky. Zkraťte tu tiskovku na minimum. Ujistěte veřejnost, že děláte všechno, co je ve vašich silách, abyste vypátrali a uvěznili vraha, ale nezabíhejte do podrobností. Lidé, kteří ve vyšetřování nebudou hrát hlavní role, nenechejte vůbec mluvit – je to pan Greer, paní starostka a pan Sabin. Nemluvte o žádných podrobnostech týkajících se pátrací skupiny. Nemluvte o panu Bondurantovi. Nezmiňujte se o FBI. A o mně už vůbec ne. A neodpovídejte na žádné otázky.“

Jak očekával, všichni kolem stolu povytáhli obočí. Ze zkušenosti věděl, že někteří z nich byli přesvědčeni, že se naopak bude snažit upoutat pozornost hlavně na sebe: velký agent FBI chce uchvátit titulní stránky deníků pro sebe. A někteří se s ním nepochybně chtěli na tiskovce pochlubit jako trofejí – Podívejte, koho jsme získali na naši stranu: velkého superagenta! Nikoho ani ve snu nenapadlo, že on bude naopak chtít svou roli co nejvíce skrýt.

„V této fázi hry nechceme nastolit nějaké soupeření mezi ním a mnou, ale on by si to tak mohl vyložit,“ řekl a založil si ruce v bok, protože čekal palbu protiargumentů. „Já se budu snažit být co nejvíc v pozadí. Budu se s novináři bavit co nejmíň a budu tento stav udržovat tak dlouho, dokud to půjde nebo dokud podle mě nenastane situace, kdy bude lepší udělat něco jiného.“

Politici se tvářili jako zpráskaní psi. Nic na světě nemilovali tak jako vystupování na veřejnosti a veškerou pozornost médií, a tudíž i širokých mas upřenou na sebe. Greer si očividně nechtěl nechat svou slávu vzít. Svaly v obličeji mu poškubávaly. Ozval se:

„Občané našeho města jsou na pokraji paniky. Máme tu tři zabité ženy, jedna z nich je bez hlavy. V mé kanceláři neustále drnčí telefony. Je potřeba učinit nějaké prohlášení] Lidé chtějí slyšet, že po tom zvířeti usilovně jdeme!“

Starostka přikývla. „Přikláním se k Dickovu názoru. Ve městě se konají obchodní konference, spousta lidí sem přijíždí do divadel, na koncerty, na velké nákupy –“

„Nemluvě o strachu z rostoucí kriminality, který mezi občany den ze dne sílí,“ řekl místostarosta.

„Stačilo, jaký rozruch způsobily ty dvě vraždy prostitutek,“ přidal se tiskový mluvčí. „A teď tu máme mrtvou dceru jednoho z nejvýznamnějších občanů města. Lidé si začínají myslet, že když se něco takového může stát i jí, může se to stát každému. Taková událost dává vzniknout atmosféře strachu.“

„Pokud tomu chlapovi dáte pocítit, jak je důležitý a mocný, pak teprve nejspíš nastane důvod k panice,“ řekl Quinn bez obalu.

„Není stejně tak pravděpodobné, že když se o tom bude ve sdělovacích prostředcích mluvit co nejméně, že ho to ještě víc rozzuří? Že ho to bude pohánět k dalším zločinům, jen aby na sebe upoutal větší pozornost?“ zeptal se Greer. „Jak víte, že ho silný veřejný útok nezastraší a nepřinutí ho k tomu, aby se zhrozil toho, co provedl?“

„Já to nevím. Já nevím, čeho je ten člověk schopen –a nevíte to ani vy. Proto bychom si měli dopřát trochu času, abychom to mohli zjistit. Zavraždil, pokud víme, tři ženy, je čím dál drzejší a chce se předvádět. Nelekne se jen tak něčeho, za to vám ručím. Možná ho nakonec budeme moct zasvětit do pátrání – stejně to sleduje už teď – ale zatím musíme mít věc pevně ve svých rukou a nechat si otevřenou cestu k tomu, abychom měli možnost volby.“ Obrátil se k Edwynu Nobleovi. „A ta odměna je přehnaně vysoká. Radím vám, abyste ji pro začátek srazili na maximálně padesát tisíc.“

„Respektuji váš názor, pane Quinne,“ řekl právník upjatě, „ale toto je věc pana Bonduranta.“

„Jistě. Je mi jasné, že se na to dívá tak, že za informace ohledně smrti své dcery zaplatí cokoliv. Ale já svůj názor zdůvodňuji takto, pane Noble: lidé rádi poskytnou informace za daleko menší cenu. Tato přehnaně vysoká částka naopak vyburcuje různé podvodníky a vychytralce, aby prodali svou vlastní mámu. Začněte na padesáti. Později můžeme využít navýšení odměny jako strategický tah.“

Noble pečlivě vyměřil svůj povzdech a vstal od stolu. „Potřebuji si o tom promluvit s Peterem.“ Narovnal dlouhé tělo a odkráčel přes místnost ke stolečku s telefonem.

„Před radnicí jsou snad všichni novináři z města,“ připomněla starostka. „Čekají něco víc než jen obyčejné prohlášení.“

„To je jejich problém,“ řekl Quinn. „Měli byste je považovat za pracovní pomůcky, ne za vaše hosty. Nemají právo na podrobnosti o vyšetřování, které teprve začíná. Vy jste jen svolali tiskovou konferenci, nic jste jim neslíbili.“

Starostčin výraz svědčil o jiném názoru. Quinn přitáhl otěže své trpělivosti. Jednej diplomaticky. Uklidni se. Neztrácej nervy. Bože, jak ho to nebavilo!

„Je to tak?“

Grace Nobleová se tázavě podívala na Sabina. „Doufali jsme, že už budeme mít předběžný portrét…“

Sabin hodil zamračený pohled na Kate. „Naše svědkyně zatím nehodlá spolupracovat.“

„Naše svědkyně je vyděšená holka, která viděla psychopata zapalovat bezhlavou mrtvolu,“ řekla Kate ostře. „Je pochopitelné, že poslední věcí, na kterou myslí, je zapadnout do vašeho harmonogramu… pane.“

„Viděla toho chlápka dobře?“ zeptal se Quinn.

Kate rozhodila rukama. „Říká, že ho viděla. Je vyčerpaná, bojí se, je rozzlobená – a právem – kvůli tomu, jak s ní zacházejí. Všechny tyto faktory, jak se zdá, nevytvářejí dobrou atmosféru pro spolupráci.“

Sabin se užuž chystal něco namítnout. Quinn zarazil hrozící hádku. „Závěr tedy zní: nemáme portrét.“

„Nemáme,“ přitakala Kate.

„Tak o tom ani nezačínejte,“ řekl Quinn a obrátil se znovu ke starostce. „Odveďte jejich pozornost k něčemu jinému. Dejte jim fotografii Jillian Bondurantové a jejího auta a vyzvěte lidi, aby zavolali na horkou linku, pokud ji nebo vůz od pátečního večera někde viděli. Nemluvte o svědkyni. Naším hlavním zájmem musí být to, jak se k našim činům a reakcím na ně bude stavět vrah, a ne to, co na ně řeknou sdělovací prostředky.“

Grace Nobleová se zhluboka nadechla. „Pane Quinne –“

„Obvykle nejsem volán k případu v tak časném stadiu vyšetřování,“ přerušil ji a cítil, jak se přestává dokonale ovládat. „Ale když už jsem tady, chci udělat všechno, co lze, abych pomohl situaci řešit a co nejrychleji dovedl případ k uspokojivému rozuzlení. Proto vám chci poradit, jak správně strategicky postupovat při vyšetřování a jak tuto situaci zvládat tváří v tvář novinářům. Nemusíte mě poslechnout, ale mluví ze mě bohatá a letitá zkušenost. Ředitel FBI mě osobně vybral. Možná by neškodilo, abyste se nejdřív zamysleli, proč to asi udělal, než zamítnete moje návrhy.“

Kate se na něj dívala, jak poodstoupil o dva kroky od stolu a od hádky a obrátil se k ní profilem. Předstíral, že se dívá z okna. Jemná pohrůžka. Ukázal jim, jak je důležitý, a teď je vyzval, aby k tomu zaujali stanovisko. Oháněl se ředitelem FBI a nepřímo je vyzval, aby se případně vzepřeli jemu.

Je to ten starý známý Quinn. Znala ho dobře, líp než kdokoli jiný. Byl mistrovský manipulátor. Viděl lidem až do žaludku a dokázal měnit barvy jako chameleón. Zvládal protivníky i kolegy s podobnou dokonalostí, jako Mozart hrál na klavír. Dostával je na svou stranu šarmem, zastrašováním nebo lstí či ohromnou silou své inteligence. Byl chytrý, mazaný, a když bylo potřeba, tak i nemilosrdný. A kým byl skutečně, kdo se skrýval za těmi důvtipnými maskami a dokonalou strategií – Kate si říkala, jestli to ví vůbec on sám. Ona si myslela, že to kdysi věděla.

Za těch pět let se fyzicky trochu změnil. Husté tmavé vlasy tu a tam prokvetly stříbrnou nitkou, měl je hodně nakrátko ostříhané. Byl pohublý, práce mu nedovolila tloustnout. Vždycky se uměl oblékat. Italský oblek, který měl na sobě, musel být drahý. Ale sako mu na širokých ramenou viselo volně jako na věšáku a kalhoty trochu plandaly. Výsledný efekt byl ale dobrý; pořád převládala elegance nad nedostatkem tělesné hmoty. Měl ostře řezané rysy a pod hnědýma očima unavené kruhy. Všude kolem něho vibrovala netrpělivost a Kate si kladla otázku, je-li skutečná nebo předstíraná a slouží jako rekvizita pro danou chvíli.

Sabin se k ní znenadání obrátil. „Tak, Kate, co si o tom myslíte?“

„Já?“

„Pracovala jste pro stejnou jednotku jako zvláštní agent Quinn. Co si myslíte?“

Cítila na sobě Quinnovy oči i upřené pohledy všech ostatních v místnosti. „Ne, já jsem jen advokátka. Ani nevím, co tady na této schůzi vlastně dělám. John je odborník –“

„Ne, on má pravdu, Kate,“ přerušil ji Quinn. Opřel se dlaněmi o stůl a naklonil se k ní. Jeho tmavé oči žhnuly jako uhlíky – měla pocit, že cítí jejich žár na tváři. „Byla jsi v behaviorálním oddělení. Máš daleko větší zkušenosti v tomto případě než kdokoli jiný tady u stolu kromě mě. Co na to říkáš?“

Kate na něj zírala a věděla, že jí musí číst v očích, jak je znechucená. Už tak je dost špatné, že ji do této pozice dostal Sabin, ale že ji i Quinn tlačí ke zdi, to už jí připadalo jako zrada. Ale proč mě to vlastně tak překvapuje? řekla si.

„Co se tohoto případu týče, nemám žádné podklady, na kterých bych si mohla utvořit zasvěcený názor,“ začala prkenně. „Ale velice dobře znám odborné schopnosti a znalosti zvláštního agenta Quinna. Osobně si myslím, že uděláte velkou chybu, když jeho rad neuposlechnete.“

Quinn se podíval na starostku a na policejního ředitele.

„Vyřčené slovo nemůžete vzít zpátky ani párem volů,“ řekl tiše. „Když teď vypustíte příliš mnoho informací, nelze je odvolat. Zítra můžete svolat další tiskovku, pokud budete chtít. Ale dejte teď pátrací skupině šanci dát dohromady dosavadní fakta a úspěšně začít práci.“

Edwyn Noble se vrátil od telefonu, tvářil se klidně. „Pan Bondurant říká, že udělá všechno, co agent Quinn navrhne. Snížíme odměnu na padesát tisíc.“

Schůze skončila dvanáct minut před pátou. Představitelé města se přesunuli do starostčiny kanceláře, aby se rychle připravili na setkání s novináři. Policisté se shlukli v opačném rohu jednací místnosti a hovořili o sestavení pátrací skupiny.

„Sabin z vás nemá radost, Kate,“ řekl Rob spikleneckým tónem, jako by to někoho dalšího v místnosti zajímalo.

„Řekla bych, že mi Teď Sabin může políbit šos, ale byl by to on, kdo by mě okamžitě na kolenou prosil.“

Rob zrudl a zamračil se. „Kate –“

„Zatáhl mě do toho, tak musí nést následky,“ řekla a měla se k odchodu. „Jdu za Angie. Podívám se, jestli z ní už něco vypadne. Ty jdeš na tiskovku?“

„Ano.“

Výborně. Musí z té holky něco dostat, dokud se do toho ostatní nebudou plést. Kam s ní, to byl další problém. Patří do zařízení pro mladistvé, ale dosud jí nebyli schopni dokázat, že je mladistvá.

„Tak vy jste pracovala s Quinnem?“ zeptal se Rob ještě pořád tajnůstkářsky a šel s ní ke dveřím. „Slyšel jsem ho jednou mluvit na konferenci. Dokáže opravdu zapůsobit. Myslím, že jeho zájem o problematiku obětí už pominul.“

„To je celý John. Působivý, to je jeho druhé jméno.“

Na opačném konci místnosti se Quinn, zabraný do rozhovoru s nadporučíkem z oddělení vražd, ohlédl a vydal se k nim. Pohled měl upřený na Kate, jako by její poznámku slyšel. V temže okamžiku se ozvalo Robovo pípátko. Omluvil se, že musí k telefonu, a vypadal zklamaně, že přišel o příležitost znovu si s Quinnem promluvit.

Kate naopak o takovou příležitost nestála. Obrátila se a znovu zamířila ke dveřím, ale Quinn ji dohonil.

„Kate!“

Zamračila se na něj a odmítavým gestem mu zabránila, aby ji vzal za paži.

„Díky za pomoc,“ řekl tiše a sklonil hlavu, což mu dodalo chlapecky kajícný výraz, i když nebyl ani jedním z toho.

„Jo, není zač. Zítra to můžu schytat, až sem nakráčíš a řekneš jim, aby toho hajzla vyprovokovali, abyste ho mohli lapnout.“

Zatvářil se nevinně. „Nevím, co tím myslíš, Kate. Víš stejně dobře jako já, jak je důležité být aktivní v takovéto situaci – když nastane ta pravá chvíle.“

Chtěla se ho zeptat, jestli mluví o vrahovi nebo o politicích, ale ovládla se. Quinnovy proaktivní teorie zasáhly všechny stránky jeho života.

„Nehraj to na mě, Johne,“ zašeptala trpce. „Nechtěla jsem ti pomoct. Nic jsem ti nenabídla. Ty sis to vzal, a já to nijak neoceňuju. Myslíš si, že můžeš s lidma manipulovat jako s figurkama na šachovnici.“

„Účel světí prostředky.“

„Vždy a všude, že?“

„Víš, že jsem měl pravdu.“

„To je sice zajímavé, ale nijak to nemění můj názor, že jsi pěknej parchant.“ Pokročila ke dveřím. „A teď mě omluv. Mám práci. Jestli si chceš zahrávat s mocí, tak mě z toho vynech. Děkuju pěkně.“

„Jsem rád, že jsem tě viděl, Kate,“ zamumlal, když odcházela a vlasy barvy červeného zlata se jí pohupovaly po zádech.

Až se zpožděním si uvědomil, že má na tváři ošklivou modřinu a rozražený ret. Viděl ji takovou, jakou si ji pamatoval: jako manželku svého bývalého přítele… jako jedinou ženu, kterou kdy opravdu miloval.

Kapitola šestá

Všude je plno lidí. Dvojměstí Minneapolis – St. Paul je zahlceno novináři. Dva největší deníky, šest televizních stanic, o rádiu ani nemluvě. A přijíždějí další a další.

Upoutal jejich pozornost. Vychutnává si pocit moci, který takový rozruch přináší. Hlavně ho vzrušují zvuky – naléhavé hlasy, rozzlobené hlasy, zvuky kroků, vrčení kamer.

Zalitoval, že tak dlouho otálel, než pronikl na veřejnost. Jeho první vraždy byly soukromou záležitostí, tajil je, skrýval, odehrály se někde daleko, v časoprostoru, těla jsou pohřbená v mělkých hrobech. Tohle je mnohem lepší.

Reportéři soupeří o pozice. Fotografové a kameramani vytvářejí živý plot tomu lidskému mumraji. Oslnivá světla dodávají scenerii mrtvolně bílou zář. Stojí kousek od skupinky novinářů, mezi ostatními diváky, kteří zareagovali na novinový titulek.

Starostka vystupuje na pódium. Žena, která zastupuje občany, vyjadřuje kolektivní morální rozhořčení nad nesmyslnými násilnými činy. Okrskový prokurátor papouškuje její výroky a slibuje trest. Šéf policie se nechává slyšet, že je potřeba urychleně zakročit.

Neodpovídají na žádné otázky, i když se reportéři dožadují potvrzení totožnosti oběti a chtějí znát ohavné podrobnosti vraždy jako mrchožrouti, kteří se už třesou na to, až budou moci urvat kus mršiny, na které ještě hoduje dravec. Otázky prší jedna za druhou, hlasitě se ozve i slovo dekapitace. Letí fámy o svědkyni.

Pomyšlení na to, že jej někdo při tak intimních úkonech pozoroval, ho naplňuje rozechvěním. Věří, že každý svědek by musel být tím, co viděl, stejně vzrušený jako on sám. Vzrušený až za hranice chápání, jako on, když coby malý kluk poslouchal zamčený na záchodě, jak se jeho matka miluje s neznámými muži. Vzrušení instinktivně známé jako zapovězené a nepotlačitelné zároveň.

Padají další a další otázky reportérů.

Žádné odpovědi. Žádné vysvětlení.

Vidí Johna Quinna, jak stojí u skupinky policistů, a pocítí nával pýchy. Zná Quinnovu pověst i jeho teorie. Viděl ho v televizi, četl o něm v novinách. FBI vyslala kvůli Spalovačovi toho nejlepšího.

Přeje si, aby agent vystoupil na pódium, chce slyšet jeho hlas a názory, ale Quinn se nehýbá. Vypadá to, že si ho reportéři nevšimli, protože stojí mimo dosah reflektorů. Pak hlavní činitelé odcházejí z pódia obklopeni uniformovanými policisty. Tisková konference skončila.

Zalije ho pocit zklamání. Očekával víc, přál si víc. Potřebuje víc. Předpokládal, že oni budou potřebovat víc.

S trhnutím si uvědomuje, že čekal, co se bude dít, aby podle toho zareagoval, že na chvilku dovolil svým pocitům, aby závisely na rozhodnutí druhých. Nepřípustné jednání. On je proaktivní, ne reaktivní.

Novináři to vzdávají a spěchají ke dveřím. Psát své články, vypumpovat zdroje. Malý hlouček, uvnitř kterého stojí, se začíná rozcházet. Pohne se s ním, je jen jednou z tváří.

„Tak pojď, holka. Vypadneme odsud.“

Angie vzhlédla od prázdných kelímků na stole, celá ve střehu, mastné vlasy jí zakrývaly půlku obličeje. Když vstávala, přeskočila pohledem z Kate na Liškovou, jako by čekala, že detektivka vytáhne pistoli a zabrání jí v útěku. Ale Lišková se soustředila na Kate.

„Máš k tomu souhlas? Kde je Kovac?“

Kate se na ni zpříma podívala. „Ale… Kovac je na tiskovce zabraný do debaty s nadporučíkem. Dávají dohromady pátrací skupinu.“

„Chci do té skupiny,“ řekla Lišková rozhodným tónem.

„To bys měla. Takové případy dělají kariéru.“ A taky ji bortí, pomyslela si Kate a uvažovala, co si natropí tím, když odvede Angie DiMarco – a kolik nepříjemností tím způsobí Liškové.

Účel světí prostředky. Pomyslela na Quinna. Ale její cíl je přinejmenším šlechetný na rozdíl od pouhé manipulace pro své vlastní účely.

Racionalizace: klíč k jasnému vědomí.

„Kamery jedou?“ zeptala se Lišková.

„Dokonce i teď, když my tady mluvíme.“ Kate koutkem oka pozorovala, jak její klientka nenápadně přikrývá dlaní zapalovač značky Bic, který někdo zapomněl na stole, a pak šup s ním do kapsy bundy. Páni! Je to děcko a ještě k tomu kleptomanka. „Vypadá to, že nastala vhodná chvíle k rozloučení.“

„Dej se do toho, dokud můžeš,“ radila Lišková. „Dnes jsi dvojnásob slavná. Slyšela jsem, žes dopoledne prokázala obrovskou odvahu při zneškodnění nějakého šílence na městském úřadě. Pokud tě novináři neuloví kvůli jedné věci, najdou si tě kvůli něčemu jinému.“

„Můj život je až moc rušný.“

„Kam mě vedete?“ ptala se Angie, když došla ke dveřím a přehodila si batoh přes rameno.

„Na večeři. Umírám hlady a ty vypadáš, jako bys už taky hezky dlouho nejedla.“

„Ale váš šéf říkal –“

„Kašli na něj. Chtěla bych vidět, co by dělal Teď Sabin, kdyby jeho někdo strčil na pár dní pod zámek. Možná by pak dokázal vcítit se do trápení druhých. Pojďme.“

Angie ještě rychle pohlédla na Liškovou a vyrazila ze dveří. Pověsila se Kate na paty a zároveň si nasazovala batoh na záda.

„Budete z toho mít průšvih?“

„Záleží ti na tom?“

„Nebude to můj problém, jestli vás vyrazí.“

„No vidíš. Poslyš, musíme jít nahoru do mé kanceláře. Pokud mě cestou někdo zastaví, prokaž sobě i mně laskavost a dělej, že k sobě nepatříme. Nechci, aby si nějací novináři lehce spočítali, že dvě a dvě jsou čtyři, a ty zase nechceš, aby tě znali. Tak mi aspoň v tomhle důvěřuj.“

Angie se na ni lišácky podívala. „Mohla bych se dostat do novin? Slyšela jsem, že dobře platěj.“

„Jestli to nějak Sabinovi zvoráš, tak si piš, že tě dá na seznam nejhledanějších osob z celé Ameriky. Tedy v případě, že ho nepředběhne náš milý sériový vrah a neocitneš se nakonec na stránkách Nevyřešených záhad. A jestli mě nechceš poslechnout v ničem jiném, tak ti, holčičko, radím, abys mě poslechla aspoň v tomhle: ty nechceš být v televizi, ty nechceš, aby se tvoje fotka objevila v novinách.“

„Snažíte se mě postrašit?“

„Jen ti říkám, jak se věci mají,“ odpověděla a vstoupily do podzemní pasáže.

Kate nasadila kamenný výraz, který měl odpudit všechny případné dotěry, a kráčela co nejrychleji směrem ke správní budově. Zároveň si začala uvědomovat všechny rány a pohmožděniny, které utržila v dopoledním zápase, protože bolest se zavrtávala hlouběji do těla. Čas byl proti ní. Pokud politikové přijmou Johnovy rady a vydrží zůstat nepříliš sdílní, tiskovka každou chvíli skončí. Někteří reportéři se pověsí na paty Greerovi, ale většina z nich se rozdělí na dva tábory a bude je zajímat starostka nebo Teď Sabin, protože je výhodnější zaměřit svou pozornost na volené představitele města než na policistu. Takže každou minutou se jich tu může vyrojit celé hejno.

Pokud budou Sabina pronásledovat až do podzemí a zahlédnou ji, pokud je na ni někdo nějak upozorní a způsobí, že se na ni ten vyhladovělý dav sesype, bude muset hledat záchranu u ochranky u vchodu do budovy. Koneckonců někdo se na tiskovce může podřeknout a spojit její jméno s fámou o svědkyni poslední vraždy, což by znamenalo to nejhorší a ona by mohla dnešní den zapsat na listinu těch nejčernějších, někam na konec první třetiny, soudila, aby zbylo místo na řadu těch ještě horších, které potom přijdou. Ale štěstí jí konečně toho dne přálo. Jen tři lidé se ji pokusili zastavit na cestě do dvaadvacátého poschodí. Všichni jí chtěli složit poklonu za dopolední hrdinství. Odrazila je ironickým pohledem a vtipnou poznámkou a ani nezpomalila tempo.

„O co jde?“ zeptala se Angie, když sestoupily z pohyblivých schodů, a v Angie zvítězila zvědavost nad předstíranou lhostejností.

„O nic.“

„Říkají vám Terminátore. Co jste udělala? Někoho jste zabila?“ zeptala se a v pohledu se jí mísila pochybnost s ostražitostí a potlačovanou špetkou obdivu.

„Nic tak hrozného. I když jsem dnes měla sto chutí.“ Kate vyťukala vstupní kód na bezpečnostní panel u dveří právnického oddělení. Odemkla svou kancelář a vyzvala Angii, aby šla dál.

„Víte, že mě nesmíte nikam zavřít,“ řekla dívka a sesula se na volnou židli. „Dokážu se o sebe postarat. Tohle je svobodná země a já nejsem žádnej zločinec… ani malý dítě,“ dodala se zpožděním.

„Vůbec tohle téma teď neotvírejme,“ řekla Kate a zběžně prohlédla neotevřenou poštu. „Víš, jaká je teď situace, Angie. Potřebuješ být někde v bezpečí.“

„Můžu být u svý kamarádky Michele –“

„Měla jsem dojem, že se jmenuje Molly.“

Angie stiskla rty a přimhouřila oči.

„Nepokoušej se mi něco nabulíkovat,“ řekla Kate varovně, ale myslela to dobře. „Žádná kamarádka neexistuje a ty žádné bydlení ve čtvrti Phillips nemáš. Ale byla to dobrá trefa, vybrat si takovou zavšivenou část města. Málokdo by tvrdil, že tam bydlí, když tam nebydlí.“

„Chcete říct, že lžu?“

„Myslím, že máš svůj vlastní program,“ řekla Kate klidně a její pozornost upoutal lísteček, na kterém stálo: Mluvil jsem se Sabinem. Svědkyně do Phoenixu – R. M. Povolení. Divné, že se o tom Rob nezmínil, když byli u starostky. Lístek byl psán sekretářciným rukopisem. Nebyl na něm uveden žádný čas. Rozhodnutí patrně padlo těsně před tiskovkou. Takže všechny její finty byly zbytečné. No nevadí.

„Program, který se zřejmě soustředí na to, abys nešla do vězení ani do pasťáku,“ pokračovala.

„Nejsem ž –“

„Nech toho.“

Stiskla tlačítko záznamníku a vyslechla hlasy netrpělivců a zoufalců, kteří jí během odpoledne marně volali. Reportéři dychtiví vyzpovídat hrdinku z dopolední přestřelky ve státním úřadě. Zrychlila poslech. Byli tam hlavně novináři. Pak David Willis, její otravný klient. Koordinátor skupiny pro práva obětí. Manžel nějaké ženy, kterou údajně někdo znásilnil, i když Kate měla ihned po vyposlechnutí dojem, že je to podvod, že oběma manželům jde jen o finanční odškodnění. Manžel měl totiž v trestním rejstříku řadu záznamů ohledně drog.

„Kate,“ ozval se ze záznamníku drsný mužský hlas a Kate sebou trhla. „Tady Quinn – ehm – John. Já – eh – bydlím v Radissonu.“

Jako kdyby čekal, že mu zavolá. Úplně to tak vypadalo.

„Kdo to je?“ zeptala se Angie. „S ním chodíte?“

„Ne, ne,“ řekla Kate a snažila se nedat najevo, že je vyvedena z konceptu. „Pojďme odtud. Umírám hlady.“

Zhluboka si vzdychla, když vstala, připadala si přistižena ve slabé chvilce, čemuž se vždycky snažila pečlivě vyhýbat. Další urážka, kterou může připsat na seznam Quinnových prohřešků vůči ní. Nesmí si ho pustit k tělu. On tu stejně dlouho nezůstane, tak pár dní, říkala si. Úřad ho vyslal proto, že Peter Bondurant má přátele na vysokých místech. Je to projev dobré vůle nebo patolízalství; záleží, jak se na to člověk dívá. Nemusí tu být a nebude tu dlouho. Ona s ním během jeho pobytu vůbec nepřijde do styku. Vždyť už pro FBI dávno nepracuje. Není členkou jeho pátrací skupiny. Nemá nad ní vůbec žádnou pravomoc.

Páni, Kate, to vypadá, jako by ses ho bála, pomyslela si znechuceně, když vyjela se svou Toyotou 4Runner z parkovací rampy na Čtvrtou avenue. Quinn patřil do minulosti a ona je dospělá, ne nějaká puberťačka, která se rozešla s třídním hezounem a nemůže snést, že se s ním má denně vidět ve škole.

„Kam jedeme?“ zeptala se Angie a vyladila rádio na alternativní rockovou stanici. Alanis Morisettová fňukala nad ztrátou svého milého za doprovodu bong.

„Nahoru do města. Co chceš k jídlu? Vypadáš na to, že by sis mohla dovolit trochu tuku a cholesterolu. Žebírka? Pizzu? Hamburgery? Těstoviny?“

Dívka lhostejně pokrčila rameny způsobem, který už od dob Adamových nutí rodiče dospívajících ratolestí zvažovat všechna pro a proti v případě vlastnoručního zabití svého dítka. „Je mi to fuk. Hlavně ať je tam bar. Potřebuju si dát panáka.“

„Na to zapomeň, děvče.“

„Cože?! Vždyť mám platnej řidičák!“ Opřela se do sedadla a chodidla si položila na palubní desku. „Nedala byste mi cigaretu?“

„Žádnou nemám. Už nekouřím.“

„Odkdy?“

„Od jedenaosmdesátého. Občas to poruším. Dej ty nohy dolů.“

Vzdychla a přesunula se na vedlejší sedadlo. „Proč mě berete na večeři? Nemáte mě ráda. Proč raději nejedete domů za manželem?“

„Jsem rozvedená.“

„S tím chlápkem ze záznamníku? S Quinnem?“

„Ne. A myslím, že ti do toho nic není.“

„Máte děti?“

Neodpověděla hned. V duchu si říkala, jestli někdy zvládne vynechat ten okamžik zaváhání a pocit viny, který ji vždy při této otázce přepadl. „Mám kočku.“

„Takže bydlíte v Horním městě?“

Kate na ni vrhla rychlý pohled, protože musela sledovat provoz v dopravní špičce. „Mluvme o tobě. Kdo je Rick?“

„Kdo?“

„Rick. Máš to napsané na bundě.“

„Ale to nic.“

Rozuměj: jméno kluka, kterému bundu ukradla. „Jak dlouho už jsi tady, v Minneapolisu?“

„Chvilku.“

„Kolik ti bylo, když ti rodiče umřeli?“

„Třináct.“

„Tak jak dlouho jsi sama?“

Dívka se na ni zamračeně podívala. „Osm let. Chcete mě nachytat.“

Kate pokrčila rameny. „Jen jsem to tak zkusila. A co se jim stalo? Nehoda?“

„Jo,“ řekla Angie tiše a upřeně se dívala před sebe. „Nehoda.“

Něco za tím bude, pomyslela si Kate a přejela z 94. na Hennepinskou avenue. Možná by mohla hádat: alkohol, týrání, série neblahých okolností a nakonec dysfunkce. Každé dítě ulice si prožilo některou z variací na toto téma. Stejně tak všichni, kteří prošli vězením. Rodina byla úrodnou půdou pro ten druh duševních bakterií, které pokřivily myšlení, napadly naději a postupně ji strávily. Na druhé straně znala hodně lidí mezi právníky a sociálními pracovníky, kteří také kdysi stáli na rozcestí a zvolili tu správnou cestu.

Znovu pomyslela na Quinna, i když nechtěla.

Déšť zhoustl a změnil se v nepříjemně vyhlížející mlhu. Chodníky byly opuštěné. Horní město se – v rozporu se svým názvem – rozkládalo kus jižně od centra Minneapolisu. Lákavá oblast obchodů, restaurací, kaváren a moderních kin se nacházela na křižovatce Jezerní a Hennepinské ulice. Jen co by kamenem dohodil začínala drsná čtvrť Whittier, která se v posledních letech stala územím černošských tlup, přestřelek a drogové kriminality. Západní hranici Horního města tvořil břeh dvou jezer. V současné době tu bydleli jupíci a vůbec nadšení vyznavači hiphopu. Dům, kde Kate vyrůstala a který teď patřil jí, byl jen dva bloky od Calhounova jezera. Byl postaven v solidním prérijním stylu a její rodiče ho koupili o několik desítek let dřív, než se bydlení v této části města stalo módou.

Kate zamířila do La Loon, hospůdky nedaleko rušného Calhounova náměstí. Zastavila na prázdném parkovišti. Neměla náladu na hluk a lidi a věděla, že by to pro její společnici mohla být velká překážka. Stačí, když musí bojovat s pubertou.

Uvnitř bylo útulné šero a teplo, zařízení hospůdky bylo vyvedeno ve dřevě a mosazi. Za dlouhým starodávným barovým pultem se pohybovalo několik číšníků. Kate zamířila do rohového boxu a vybrala si židli v rohu, takže měla výhled na celý lokál. Místo pro paranoika. Angie DiMarco jednala podle ní. Nesedla si proti Kate, a tudíž zády do lokálu, ale usadila se Kate po boku, zády ke zdi, aby viděla, kdo přichází ke stolu.

Servírka přinesla jídelní lístky a zeptala se, co si dají k pití. Kate měla sto chutí požádat o dvojitý gin, ale nakonec se umírnila a objednala si chardonnay. Angie žádala rum a kolu.

Servírka se tázavě podívala na Kate a ta pokrčila rameny. „Průkaz má.“

Když servírka odkráčela, Angie se zatvářila mazaně a vítězoslavně. „Myslela jsem, že nechcete, abych pila.“

„Ale dej pokoj,“ řekla Kate a vyndala z kabelky krabičku s tylenolem. „Nemysli si, že tě chci uplácet.“

Dívka očividně očekávala, že dojde k nějakému střetu. Teď se opřela, byla trochu zmatená a zklamaná. „Nepřipomínáte mi žádnou sociální pracovnici z těch, co jsem znala.“

„Kolik jsi jich znala?“

„Jen pár. Byly to buďto děsný krávy, nebo se zase dělaly tak hodnejma, až se mi z nich chtělo blejt.“

„Spousta lidí by ti o mně mohla říct totéž.“

„Ale vy jste jiná. Nevím,“ řekla a hledala vhodná slova. „Připadá mi, že v tom umíte daleko líp chodit.“

„Řekněme, že jsem se k této práci nedostala obvyklou cestou.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že se nezabývám prkotinama a pitomostma.“

„Když se nezabýváte pitomostma, tak kdo vás tak zmlátil?“

„To bylo něco nad rámec mých povinností.“ Kate si hodila prášek do úst a zapila ho vodou. „Měla bys vidět jeho, jak vypadal. Tak co, nepoznala jsi někoho na těch fotkách?“

Angie změnila výraz, stáhla koutky našpulených rtů a zabodla pohled do stolu. „Ne. To bych přece řekla.“

„Jo?“ houkla nevrle Kate a vysloužila si vzdorný pohled. „Zítra budou s tvou pomocí chtít udělat portrét vraha. Jak myslíš, že to půjde? Viděla jsi ho natolik dobře, abys ho mohla popsat?“

„Viděla jsem ho přes plameny.“

„Jak daleko jsi od něho byla?“

Angie okousaným nehtem škrábala do rýhy na stole. „Nevím. Moc daleko ne. Krátila jsem si cestu přes park a musela jsem čurat, tak jsem zalezla za křoví. A on najednou scházel z kopce… a nesl tu –“

Obličej se jí napjal a skousla ret. Sklonila hlavu a doufala, že za oponou z vlasů skryje emoce, které vyplouvaly na povrch. Kate trpělivě vyčkávala. Moc dobře si uvědomovala, jak v Angii narůstá napětí. I pro děvče z ulice jako ona musel ten výjev znamenat hrozný otřes. Stres z toho zážitku a stres, kterým si prošla na policejním oddělení, spolu s únavou a vyčerpáním si nakonec musí vybrat svůj dluh.

A já jí chci být nablízku, až se chudák sesype, říkala si Kate a tato stránka její práce ji vůbec netěšila. Od pomocného programu se očekávalo, že se obětem dostane zastání, ale často se z nich naopak během vyšetřování oběti staly.

A uprostřed toho všeho byl povolán advokát – zaměstnanec systému, který měl ochránit občana vtaženého do soukolí spravedlnosti.

Servírka se vrátila s pitím. Kate oběma objednala hamburgery se sýrem a vrátila jídelníčky.

„Já – já jsem nevěděla, co to nese,“ hlesla Angie, když servírka odešla. „Jen jsem věděla, že někdo jde a že se mám schovat.“

Jako nějaké zvířátko, které moc dobře ví, že noc je plná dravců a nebezpečí.

„Myslím, že park je v noci dost strašidelné místo,“ řekla Kate tiše a otáčela skleničkou vína. „Všichni tam rádi chodí ve dne. Myslíme si, jak je to hezké, zmizet z města do parku. Pak přijde noc a najednou je z parku strašidelný les jako v Čarodějovi ze země Oz. Nikdo se tam nechce ocitnout uprostřed noci. Takže cos tam dělala ty, Angie?“

„Vždyť to říkám. Chtěla jsem si zkrátit cestu.“

„Odkud kam? Odkud a kam jsi šla tak pozdě v noci?“ zeptala se Kate a snažila se o ledabylý tón.

Angie si nalila rum do koly a sklonila se k brčku. Dlouze se napila. Napjatě. Snažila se překonat strach a nahradit ho nasupeností.

„Angie, já už viděla a slyšela spoustu věcí. Takových, že bys mi ani nevěřila,“ řekla Kate. „Už mě nic nemůže šokovat, ať mi řekneš cokoli.“

Dívka se nevesele uchichtla a podívala se na televizi, která visela v rohu nad barem. Pohlednému moderátorovi místního zpravodajství Paulu Magersovi to moc slušelo, když s vážným výrazem ve tváři líčil dopolední záchvat amoku šílence v budově okresního úřadu. Ukázali policejní foto a informovali diváky o tom, že se tomu muži zhroutilo manželství a jeho žena od něho před týdnem odešla i s dětmi a uchýlila se do azylového domu.

Zkratové jednání, pomyslela si Kate a nijak ji to nepřekvapilo.

„Nikoho nezajímá, jestli jsi nějak porušila zákony, Angie. Vražda překonává všechno – vloupání, prostituci, kapesní krádeže – což osobně pokládám za službu obci,“ řekla. „Před měsícem jsem chytila na půdě veverku, která mi odtamtud odnášela věci. Jsou to potvůrky, nadělají dost škody. Ale zároveň jsou to jen velké myši s huňatým ocasem.“

Žádná reakce. Žádný úsměv. Ani přehnaný výbuch hněvu nad zmařeným životem malého zvířátka, o kterém tak lhostejně mluví.

„Nechci na tebe tlačit, Angie. Mluvím s tebou jako tvoje advokátka: čím dřív vypovíš všechno, co se včera v noci stalo, tím líp pro všechny zúčastněné – včetně tebe. Státní zástupce je z tohoto případu celý podělaný. Snažil se přesvědčit Kovace, aby s tebou jednal jako s podezřelou.“

Dívka leknutím vytřeštila oči. „Ať jde do hajzlu! Nic jsem neprovedla!“

„Kovac ti věří, a proto taky teď nesedíš v cele. Jednak proto a taky kvůli tomu, že bych to já nedovolila. Ale věc je vážná, Angie. Tento vrah je nepřítel veřejnosti číslo jedna a ty jsi jediná, kdo ho viděl a od koho se očekává, že bude mluvit. Moc na tobě záleží.“

Dívka se opřela lokty o stůl a zabořila obličej do dlaní. „Páni, to je průser!“

„To máš pravdu, holka,“ řekla Kate tiše. „Ale tahle věc je jasná a jednoduchá jako facka: tenhle magor bude pokračovat v zabíjení, dokud ho někdo nezastaví. Možná v tom můžeš pomoct.“

Čekala se zatajeným dechem. Moc si přála převést tu ubohou holku přes propast. Viděla škvírami mezi Angiinými prsty, že dívce zrudl obličej potlačovanými emocemi. Viděla, jak má hubená ramena křečovitě napjatá, cítila, jak ve vzduchu kolem houstne očekávání.

Ale nic nemělo být jasné a jednoduché jako facka, řekla si Kate, když se jí ozvalo z kabelky pípání. Ten okamžik, ta příležitost byla pryč. Tiše zaklela a sáhla do kabelky. Proklínala technické vymoženosti moderního světa.

Kapitola sedmá

Co jsi k sakru udělala s mou svědkyní, Zrzečko?“ Kováč se opřel o zeď pitevny, telefonní sluchátko si přidržoval u ucha ramenem. Zašátral rukou pod chirurgickým pláštěm, který měl oblečený přes uniformu, a z náprsní kapsy vyndal malou skleničku s mentolovou mastí. Rozetřel si ji kolem nosních dírek.

„Říkala jsem si, že by bylo hezké, kdyby s ní někdo zacházel jako s lidskou bytostí a nakrmil ji něčím zcela jiným než tím sajrajtem, co se prodává u vás v bufetu,“ řekla Kate. „Ty nemáš ráda koblihy? To jsi Američanka?“

„Taková, která má aspoň špetku ponětí o tom, co je obsahem pojmu občanská svoboda.“

„No dobrá, beru to.“ Zakryl si volné ucho dlaní, protože se za ním ozval zvuk broušení pilky na kosti. „Sabin se ptá; tak mu řeknu, žes ji stihla sbalit dřív, než bych ji strčil do basy – což je pravda. Ať si strčí do skleničky ve svý sbírce radši tvoje krásný ňadro než mýho frantíka.“

„Se Sabinem si nelámej hlavu. Mám na stole jeho vzkaz, že mi to dovoluje.“

„Máš to s fotkou, jak ho podepisuje? Je to notářsky ověřený?“

„Teda ty jsi ale paranoik!“

„Jak jinak bych vydržel v tyhle práci tak dlouho?“

„Vždycky jsem si myslela, že kvůli lezení do zadku nadřízeným a poslouchání rozkazů, ale teď vidím, že je všechno jinak.“

Musel se smát. Kate nazývala věci pravými jmény, nebrala si žádné servítky. A měla pravdu. Kovac se snažil své případy řešit podle svého nejlepšího svědomí, ale publicita nebo povýšení ho nezajímaly. „A tak kam toho andílka vezmeš po hostině?“

„Do Phoenixu, jak mi bylo řečeno. Patří sice do nějakého zařízení pro mladistvé, ale čert to vem. Musím ji někam umístit a její průkaz tvrdí, že je dospělá. Vyfotil jsi ji?“

„Jo. Ukážu ji na oddělení pro mladistvé. Třeba ji někdo zná. A zajdu i na mravnostní.“

„Já udělám totéž zase u sebe, když mi dáš fotku.“

„Dám. A informuj mě. Chci ji mít na očích.“ Zesílil hlas, protože doktorka napouštěla vodu do nerezového umyvadla. „Musím jít. Doktorka Smrťáková se už chystá rozkrojit tu naši pečínku.“

„Bože, Same, ty jsi tak citlivý člověk!“

„Hele, musím to vydržet. Však víš, že to tak nemyslím.“

„Jo, já vím. Ale ať tě neslyší nějaké nepovolané uši. Už je pátrací skupina sestavená?“

„Jo. Hned jakmile dostaneme měď z tvých vlasů, můžeme vyrazit.“ Podíval se na opačný konec pitevny, kde stál Quinn zabraný do rozhovoru se soudním lékařem a Hamillem, agentem z Úřadu pro kriminální vyšetřování. Všichni na sobě měli chirurgické pláště a gumové holínky. „A tak jak to je mezi tebou a tím superagentem?“

Kate zaváhala jen na vteřinu. „Jak to myslíš?“

„Jak to myslíš, jak to myslím? O co jde? Co mezi várna bylo?“

Další kratičká pauza. „Znala jsem ho, to je všechno. Pracovala jsem ve výzkumném oddělení behaviorálního. Lidi od nás byli v častém kontaktu s lidma z Pomocné jednotky pro vyšetřování. A on se přátelil se Stevenem, mým bývalým.“

To dodala až nakonec, jako by jí mohl věřit, že je to jen tak, na vysvětlenou. Kovac si to zařadil do své kartotéky k pozdějšímu prozkoumání. Přátelil se se Stevenem. V tom určitě bude ještě něco víc, pomyslel si. Z hloučku kolem mrtvoly se oddělila Lišková a přistoupila k němu. Tvářila se netrpělivě a očividně jí bylo nevolno. Ještě dal Kate své číslo a instrukce, kdy mu má zavolat, a zavěsil.

„Jsou připraveni kuchat,“ řekla Lišková a vyndala z kapsy saka obrovskou sklenici vonné soli. Strčila do ní nos a zhluboka se nadechla.

„Páni, to je puch!“ zašeptala a srovnala s ním krok cestou k pitevnímu stolu. „Už jsem zažila utopence. Opilce ze smetišť. Jednou i chlápka, který byl čtyři dny nacpaný v kufru chrysleru. Ale takovýhle smraď nepamatuju.“

Zápach byl entitou, přítomností. Byl jako neviditelná pěst, která se drala do úst všem přítomným, dostala se až ke kořeni jazyka a tam se zablokovala. V pitevně bylo chladno a ventilátory dovnitř nepřetržitě vháněly čistý mrazivý vzduch. Ale ten ani v kombinaci s parfémem a osvěžovačem vzduchu nemohl zdolat zápach pečeného lidského masa a orgánů.

„Není nad pěkně křupavou topinku,“ řekl Kovac. Lišková na něj namířila prst a zamračila se. „Jestli budeš dělat nějaké nechutné vtipy, tak ti nabliju do bot.“

„Bábovko.“

„A za to, že mi takhle nadáváš, ti nakopu později.“

V pitevně byly tři stoly, oba krajní byly obsazené. Přešli kolem jednoho právě ve chvíli, kdy asistent vkládal igelitový sáček plný vnitřních orgánů zpátky do otevřené břišní dutiny nějakého muže se silnými zažloutlými nehty na nohou. Nad každým stolem visely váhy, takové, na jakých se v supermarketech váží hrozny nebo papriky. Na těchto se vážily mozky a srdce.

„Chcete, abych tu parádu začala bez vás?“ zeptala se lékařka a povytáhla obočí.

Maggie Stoneovou její podřízení obecně podezírali z toho, že se jí v jejím mentálním přístroji uvolnilo několik matiček. Podezírala každého ze všeho, když bylo hezky, jezdila na harleyi a vědělo se o ní, že u sebe nosí zbraně. Ale pokud šlo o práci, byla nejlepší.

Lidé, kteří ji pamatovali ještě jako normální, tvrdili, že původní barva jejích vlasů je myší hněď. Sam nevynikal dobrou pamětí v těchto záležitostech, což byl jeden z mnoha důvodů, proč byl už dvakrát rozvedený. Přesto si všiml, že doktorka Stoneová, která hodně překročila čtyřicítku, čerstvě přešla z ohnivě rudého odstínu vlasů na platinovou. Vlasy měla nakrátko ostříhané a upravené tak, že to vypadalo, jako by se právě vykulila z postele a někdo ji hrozně vylekal.

Když si připnula do výstřihu sterilního pláště malý mikrofon, zadívala se upřeně na Kovace. Oči měla strašidelně průzračné a zelené.

„Chytněte toho parchanta,“ nařídila a namířila na něj skalpel. Z tónu jejího hlasu vyrozuměl, že pokud to neudělá on, pustí se do toho sama. Pak cele obrátila svou pozornost k zuhelnatělému tělu, které leželo na nerezovém stole, zkroucené do pozice kudlanky nábožné, a s bohorovným klidem zahájila pitvu.

„Tak, Larsi, podíváme se, jestli ji nemůžeme trochu narovnat.“

Přešla k hornímu konci stolu a pevně, ale opatrně mrtvolu uchopila. Mohutný Švéd ji z druhé strany vzal za kotníky a oba pomalu táhli. Výsledkem byl křupavý zvuk, který připomínal odstříhávání křidýlek z pečeného kuřete.

Lišková se odvrátila a dlaní si přikryla ústa. Proti ní stál Quinn s kamenným výrazem ve tváři a s očima upřenýma na tělo, které teď muselo vydat svá tajemství. Hamill, jeden z agentů Úřadu pro kriminální vyšetřování, kterého přiřadili k pátrací skupině, upřel zrak na strop. Byl to malý upravený muž se šlachovitou postavou běžce a rapidně ustupujícími vlasy nad vysokým čelem.

Stoneová odstoupila od stolu a vzala do ruky kartu.

„Doktorka Maggie Stoneová,“ řekla tiše do mikrofonu a vypadalo to, jako by mluvila k mrtvé. „Případ číslo 11 –7820, Jane Doeová. Bílá žena. Hlava byla oddělena od těla a momentálně chybí. Tělo měří 138 centimetrů a váží 61 kilogramů.“

Tělo měřili a vážili už dřív. Zároveň pořídili důkladný soubor rentgenových snímků a fotografií a Stoneová už provedla pečlivou prohlídku laserem a našla stopy násilí. Teď všechna svoje zjištění podrobně opakovala a ukazovala jim kousek po kousku každý detail, každé zranění.

Spálené oblečení zůstalo na mrtvole. Materiál se žárem roztavil a přilepil na kůži. Varování před nošením oděvu z umělého vlákna.

Stoneová upozornila na „silné trauma“ na krku oběti a soudila, že k poškození došlo nějakým nástrojem se zubatým ostřím.

„Posmrtně?“ zeptal se Quinn.

Stoneová se upřeně zadívala do zející rány, jako by chtěla mrtvé nahlédnout až do srdce. „Ano,“ řekla nakonec.

Níž na krku bylo několik usvědčujících stop po škrticí pásce – nebyla to jen jedna zarudlá rýha, ale naopak několik nad sebou, což vypovídalo o tom, že vrah škrtidlo několikrát povolil a zase utáhl, aby mohl svou oběť déle trýznit. Toto bylo pravděpodobně příčinou smrti – zadušení v důsledku škrcení páskou – i když bude těžké věc dokázat vzhledem k dekapitaci. Nejpřesvědčivějším ukazatelem na smrt uškrcením byla rozdrcená jazylka u kořene jazyka v horní části průdušnice – nad místem dekapitace. Nebylo možno prohlédnout oči a zjistit, zda došlo k petechiálnímu krvácení, což by byl další jasný příznak škrcení.

„Takhle si hrál i s dalšími obětmi?“ zeptal se Quinn a ukázal na četné rýhy na krku.

Stoneová přikývla a přistoupila blíž k tělu.

„Je rozsah popálenin zhruba stejný jako u ostatních?“

„Ano.“

„A ty ostatní byly oblečené.“

„Ano. Myslíme si, že je oblékl až potom, co je zabil. Na tělech byla zranění, která nekorespondují s poškozením oděvu – alespoň podle těch částí, které neshořely.“

„A neměly na sobě svoje původní oblečení,“ doplnil Kovac. „Vrah jim oblečení dodal. Všechno to byly věci z umělého vlákna. Oheň ten materiál roztaví. Tak se dají zamaskovat stopy zranění po těle.“

Takové počínání mělo nepochybně zapůsobit na psychologa, pomyslel si s netrpělivostí. Kovac dobře věděl, jací vrazi mohou být, a osobně zastával názor, že psychologové někdy přičítají zbytečný význam podobným projevům zdánlivě promyšleného jednání. Někteří vrazi to dělali jen pro pouhé ďábelské potěšení, jiní zase proto, že to bylo něco zvláštního, nebo jen čistě z úmyslu zmást vyšetřovatele.

„Budeme mít nějaké otisky prstů?“ zeptal se.

„Ne,“ řekla stroze Stoneová po prozkoumání hřbetu levé ruky. Horní vrstva kůže měla barvu špinavé slonoviny a odchlipovala se. Spodní vrstva byla rudá. V místech, kde cáry kůže zcela odpadly, bylo vidět bílé klouby.

„Každopádně ne tak dobré, aby k něčemu byly,“ dodala. „Podle mého odhadu jí zkřížil ruce na prsou nebo v místě žaludku. Oheň okamžitě roztavil halenku a ta se zároveň přiškvařila na konečky prstů dřív, než se šlachy žárem smrštily a odtrhly paže od těla.“

„Je nějaká šance, že by šly zbytky tkaniny oddělit od prstů?“ zajímal se Quinn. „I na té roztavené látce by mohly být dobře vidět otisky prstů.“

„Nemáme tu zařízení, které by to umožnilo,“ řekla. „Ale vaši ve Washingtonu by to mohli zkusit. Můžeme oddělit ruce a poslat je tam.“

„Walsh tam bude muset nejdřív zavolat.“

Walsh kašlal jako tuberák, takže se z atrakce v podobě pitvy vyvlékl. Beztak nebylo nutné, aby se jí zúčastnila celá pátrací skupina. Ráno se mají všichni sejít na krátké poradě, kde budou seznámeni se zprávou z pitvy a prohlédnou si fotografie.

Stoneová se systematicky propracovávala k nohám oběti. Ty byly nahé, kůže byla spálená a puchýře tvořily nepravidelný vzorec v místě, kde hořlavina vzplála nejrychleji.

„Na pravém a levém kotníku jsou stopy po poutech,“ řekla a její drobná ruka v gumové rukavici něžně, téměř láskyplně pohladila nárty oběti – byl to největší projev emoce, jaký mohla v té situaci dát najevo.

Kovac obhlédl zraněné kotníky a usilovně se snažil zahnat představu ženy připoutané k posteli v mučírně toho maniaka a zmítající se v zoufalé snaze uprchnout z jeho spárů, až jí pouta vytlačila do masa hluboké žlábky.

„Vlákna toho provazu jsme už poslali do laboratoře,“ řekla Stoneová. „Zdá se, že jsou totožná s těmi ostatními –bílý polypropylenový motouz,“ upřesnila pro Quinna a Hamilla. „Pevný jako hrom. Dá se koupit v kterémkoli papírnictví. Jen v našem obvodu ho mají v obchodech tolik, že byste jím omotali Měsíc. Takže se nedá zjistit, odkud pochází. Dále hluboké řezné rány ve tvaru dvou zkřížených X na obou chodidlech.“ Pokračovala v prohlídce. Změřila a zapsala každý řez a pak upozornila na něco, co se ukázalo být popáleninami od cigarety. Oběť je měla na spodní straně každého prstu u nohou.

„Mučení, nebo opět snaha skrýt její totožnost?“ zeptal se Hamill.

„Asi obojí,“ řekla Lišková.

„Vypadá to, že jí tohle udělal ještě zaživa,“ řekla Stoneová.

„Prase hnusný,“ zabručel Kovac.

„Kdyby se dostala z pout, nemohla by s tímhle utéct,“ řekl Quinn. „V Kanadě se před několika lety stal podobný případ. Vrah oběti ze stejného důvodu přeřezal achillovky. Měly ty ostatní dvě podobná zranění?“

„Každou z nich mučil více způsoby,“ odpověděla Stoneová. „Ale každou jinak. Můžu vám dát kopie zpráv.“

„Už se na tom pracuje, děkuji.“

Nebylo možné zbavit oběť oblečení, aniž by s látkou šla dolů i kůže. Stoneová i její asistent stříhali a loupali, jemně odstraňovali lékařskými kleštičkami roztavené vlákno a doktorka každých pět minut tiše zaklela.

Kovac byl napjatý, žaludek se mu dvojnásob svíral. Čekal, co se objeví, až se podaří odkrýt levou část hrudníku. Konečně byla zničená halenka i s vrstvičkou připečeného masa dole.

Stoneová vzhlédla od práce. „Tady to je.“

„Co?“ zeptal se Quinn a přistoupil k hornímu konci stolu.

Kovac se sklonil a pozorně si prohlížel vrahův podpis. „Detail, který se nám podařilo uchránit před zvědavými reportéry. Tahle série bodnutí nožem – vidíte?“

Hvězdička z osmi značek těsně vedle sebe, centimetr až dva dlouhých, osm stop po bodnutí v místě srdce oběti.

„Ty první dvě tohle měly,“ řekl Kovac a podíval se na Quinna. „Každou z nich nejdřív uškrtil a pak ji teprve pobodal.“

„Je ten tvar úplně stejný?“

„Ano. Připomíná hvězdu. Vidíte?“ Natáhl ruku a nad tělem obkreslil ukazováčkem ve vzduchu zmíněnou značku. „Ty delší čáry tvoří jedno X, ty dvě kratší druhé. Ohnivěj Joe se znovu ozývá.“

„Jsou tu ještě další shodné prvky,“ řekla Stoneová. „Podívejte se: amputace bradavek a areoly.“

„Posmrtně?“ zeptal se Quinn.

„Ne.“

Stoneová se podívala na asistenta. „Larsi, otočíme ji. Podíváme se, co najdeme na druhé straně.“

Tělo leželo před zapálením na zádech, takže je oheň sežehl jenom zepředu. Stoneová odstranila nepoškozené části oděvu a dala je do sáčku, který poputuje do laboratoře. Šlo o kousek červené sukně a cár světle zelené halenky. Oběť neměla žádné prádlo.

„Aha,“ zamumlala si Stoneová pro sebe a pak se podívala na Kovace. „Chybí kus pravé hýždě.“

„Udělal to těm dvěma taky?“ zeptal se zase Quinn.

„Ano. První oběti uřezal kousek pravého ňadra. U druhé šlo také o pravou hýždi.“

„Že by odřezal mateřská znaménka?“ uvažoval Hamill nahlas.

„Je to možné,“ přitakal Quinn. „Tenhle typ vraha obvykle kouše. Nenašly se nějaké stopy po vykousnuté tkáni? Koušou s vervou, není to žádné milostné oždibování.“

Stoneová vzala své malé pravítko a přesně přeměřila rány. „Pokud ji pokousal, tak potom ta místa vyřízl. Tady chybí jeden konkrétní sval.“

„Páni,“ zamumlal s odporem Kovac a díval se na zkrvavený čtverec na těle oběti, kde vrah ostrým nožíkem precizně vyřízl maso. „Na koho si ten magor hraje? Na nějakýho zatracenýho Hannibala Lectera?“

Quinn se na něj podíval od bezhlavého konce mrtvoly: „Každý má nějakého svého hrdinu.“

Případ číslo 11-7820, Jane Doeová, bílá žena, neměla žádný důvod zemřít. Byla po všech stránkách zdravá. Dobře živená, měla nějakých pět šest kilo navíc jako většina lidí. Ale co měla naposledy k jídlu, to se doktorce Stoneové určit nepodařilo. Pokud to byla Jillian, strávila večeři, kterou měla u otce, ještě před smrtí. Tělo měla zdravé, netrpěla žádnou nemocí nebo vrozeným defektem. Stoneová soudila, že jí mohlo být dvacet až pětadvacet let. Mladá žena, která měla většinu svého života před sebou – dokud nezkřížila cestu tomu nesprávnému muži.

Takový typ vraha si málokdy vybírá oběť připravenou zemřít.

Quinn si tento fakt připomněl, když se ocitl na mokrém asfaltu pod rampou pitevny. Vlhký noční chlad mu pronikal oblečením do svalů. Mlha visela nad městem jako jemný bílý rubáš.

Znal příliš mnoho obětí z řad mladých žen: krásné mladé ženy, obyčejné mladé ženy, ženy, které měly všechno, i ty, které neměly v životě nic jiného než špetku naděje, že bude líp. A všechny bez rozdílu skončily jako rozbité panenky, zneužité a odhozené, jako by jejich životy neměly vůbec žádnou cenu.

„Doufám, že jste si přivezl rezervní oblek,“ řekl Kovac, když vyšel ven a lovil z krabičky mentolovou salemku.

Quinn se na sebe podíval, věděl, že pach násilné smrti pronikl do každé nitě jeho oblečení. „Riziko povolání. Neměl jsem čas se převléknout.“

„Já taky ne. Moje manželky se z toho mohly vždycky zbláznit.“

„Manželky – bylo jich víc?“

„Ale za sebou, ne zároveň. Byly dvě. Však víte, jak to chodí – práce a všechno kolem… Moje druhá žena takovému oblečení říkávala ‚oblečení pro mrtvolu‘. Tedy tomu, co jsem měl na sobě, když jsem šel na nějaké už hodně zapáchající místo činu nebo k pitvě a tak. Musel jsem se pak svléknout už v garáži a dlouho jsem si myslel, že to oblečení pak nejspíš spálila nebo hodila do popelnice; každopádně mě ho víckrát nenechala vzít na sebe. Ale nebylo to tak. Nacpala ho do krabice a odnesla do SOS. Že je ho ještě škoda vyhodit.“ Zavrtěl nevěřícně hlavou. „Takže ti hůře situovaní chodili po Minneapolisu a smrděli jako mrtvoly. Díky ní. Jste ženatej?“

Quinn zavrtěl hlavou.

„Rozvedenej?“

„Jednou. Už je to dávno.“

Je to tak dávno, že mu ten krátký pokus o manželství připadá spíš jako napůl zapomenutý zlý sen než vzpomínka. Nevybavil si z toho už téměř nic, jako by kopl do hromádky popela, prohrábl oharky vyhaslých citů – pocit zoufalství a nezdaru a lítosti, které už dávno nepálily. Pocity, které zesílily, když pomyslel na Kate.

„Každýho to aspoň jednou potká. To je tím zaměstnáním.“

Nabídl mu cigaretu. Quinn odmítl.

„Bože, musím se zbavit toho smradu, co mi nalezl až do krku.“ Kovac z plných plic nasál co největší dávku dehtu a nikotinu a podržel ji v sobě. Chvilku ji poválel po jazyku a pak teprve vydechl kouř. Splynul s mlhou. „Tak vy si myslíte, že to je Jillian Bondurantová?“

„Bylo by to možné, ale myslím si, že je tu i opačná možnost. Ten mizera si dal sakramentsky záležet, aby měl jistotu, že nezískáme otisky prstů.“

„Ale nechal tam její řidičák. Možná čapl Bondurantovou, pak zjistil, o koho jde, a rozhodl se, že si ji podrží kvůli výkupnýmu,“ uvažoval Kovac. „A pak si našel nějakou jinou oběť, zabil ji a nechal u těla řidičák Bondurantové, aby názorně ukázal, co se stane, když se tatík bude cukat s placením.“

Kovac přimhouřil oči, jako by si tu teorii ještě jednou v duchu přehrával. „O žádným požadavku na výkupný nevíme a ona je od pátku nezvěstná. Ale i tak možná… Ale vy si myslíte něco jinýho.“

„Já jen, že jsem ještě nezažil, aby se to stalo takhle,“ vysvětlil Quinn. „U takového druhu vraždy jde zpravidla o zabijáka, který myslí jen na jediné: dát průchod své fantazii. Nemá to nic společného s penězi – obvykle.“

Quinn se pootočil ke Kováčovi. Věděl, že by mu právě tento člen pátrací skupiny byl nejužitečnější, že si ho tedy musí získat. Kovac je nejzkušenější. Zná různé případy, zná město i kriminálníky, kteří se v něm pohybují. To bude obrovský přínos. Potíž tkvěla v tom, že Quinn cítil, že mu nezbývá energie na obvyklou lest typu „vždyť já jsem taky jenom policajt jako ty“. Místo toho se rozhodl nalít čistého vína.

„U profilování jde o to, že je to proaktivní nástroj založený na reaktivním využití vědomostí získaných z minulých událostí. Není to dokonalá věda. Každý případ v sobě může mít něco, s čím jsme se ještě nikdy nesetkali.“

„Ale i tak jsem slyšel, že jste v tom hodně dobrej,“ připustil detektiv. „Toho vraha dětí v Coloradu jste vychytal dokonale.“

Quinn pokrčil rameny. „Někdy do sebe všechno pěkně zapadá. Za jak dlouho jste schopen sehnat lékařské záznamy Bondurantové, abychom je mohli porovnat s tělem?“

Kovac obrátil oči v sloup. „Měl bych se jmenovat Murphy. Jeden z Murphyho zákonů zní: Nic není jednoduchý. Ukázalo se, že většina její dokumentace je ve Francii.“ Řekl to s tak tragickým výrazem, jako by Francie byla planetou v nějaké jiné galaxii. „Její matka se před jedenácti lety s Peterem Bondurantem rozvedla a provdala se za někoho, kdo měl mezinárodní stavební firmu. Žili ve Francii. Matka už zemřela, nevlastní otec ještě žije. Jillian se vrátila před pár lety zase do Ameriky. Zapsala se na Minnesotskou univerzitu.“

„FBI nám může pomoct získat její záznamy přes našeho velvyslance v Paříži.“

„Já vím. Walsh se už do toho pustil. My se zatím pokusíme najít někoho, kdo Jillian důvěrně znal. Zjistíme, jestli měla nějaký znamínka, jizvy, tetování. Seženeme její fotky. Ještě jsme žádnýho z jejích přátel nekontaktovali. Nikdo neví o tom, že by s někým chodila. Řek bych, že nebyla moc společenská.“

„A co její otec?“

„Je z toho úplně šílenej. Tak hrozně, že s náma ani nemůže mluvit.“ Kovac se jízlivě zašklebil. „Tak to aspoň tvrdí jeho právník. Kdybych si myslel, že někdo zamordoval mý děcko, tak bych taky byl šílenej, to je fakt. Tak šílenej, že bych nedal policajtům ani na minutu pokoj, pověsil bych se na ně a nehnul se od nich do tý doby, než by toho parchanta dostali.“ Podíval se na Quinna. „Vy ne?“

„Já bych obrátil všechno vzhůru nohama, hledal bych jako blázen.“

„No vidíte. A když já přišel k Bondurantovi a sdělil mu, že je možný, že to byla jeho Jillian, tvářil se, jako bych ho praštil baseballovou pálkou po hlavě. ‚Ach můj bože, ach bože,‘ opakoval pořád a vypadalo to, že se snad pozvrací. Takže mi pak přišlo hodně divný, když se omluvil a zavolal svýho právníka. Sám zalezl do pracovny a už ne vy strčil nos. A já se pak hodinu bavil s Bondurantem v podobě Edwyna Noblea.“

„A co vám řekl?“

„Že Jillian byla u otce v pátek na večeři a od té doby ji neviděl. Odjela kolem půlnoci. Soused to potvrdil. Manželé, kteří bydlí naproti, se právě vraceli z nějakýho večírku a viděli její saab vyjíždět na ulici. Bylo za deset minut půlnoc. Hnusnej zazobanec Peter Bondurant,“ zanadával. „To jsem to chytnul. Až tohle skončí, budu prodávat parkovací lístky.“

Dokouřil, odhodil nedopalek na asfalt a zadusil jej špičkou boty.

„Je blbý, že testy na DNA trvají tak dlouho,“ vrátil se zase k tématu identifikace. „Šest, osm týdnů. To je zatraceně dlouho.“

„Prověřujete hlášení o nezvěstných osobách?“

„Minnesota, Wisconsin, Iowa, obě Dakoty. Dokonce jsme volali do Kanady. Nic se zatím nehodí. Snad až se najde ta hlava,“ řekl optimisticky, jako by šlo o ztracené brýle nebo peněženku.

„Možná.“

„Ale už pro dnešek dost. Mám hroznej hlad,“ řekl zhurta a zapnul si sako, jako by si spletl hlad se zimou. „Znám jednu mexickou restauraci, kde hrozně dobře vařej a můžete si to koupit s sebou. Dělají tak pálivý jídla, že to určitě přerazí tu pachuť mrtvoly na jazyku. Stavíme se tam cestou do hotelu.“

Odcházeli od rampy právě ve chvíli, kdy přijela sanitka. Bez majáčku, bez houkačky. Další zákazník. Kovac zalovil v kapse pro klíčky a poočku se na Quinna podíval. „Takže vy jste se s tou naší Kate znal?“

„Jo.“ Quinn zíral do mlhy a říkal si, kdepak asi dnes večer Kate je. Jestli na něj myslí. „V jiném životě.“

Kapitola osmá

Kate naložila bolavé tělo do starodávné vany s mosaznými nožkami ve tvaru pracek s drápy a snažila se uvolnit celodenní napětí. Odcházelo z jejího nitra ve formě svalové bolesti. Úplně je viděla, jak v podobě levandulové páry stoupá nad hladinu horké vody. Na podnosu z mosazného drátu opřeného o okraje vany před ní stála velká sklenice ginu s tonikem. Černé pondělí. Míchaný nápoj i příhodné označení pro uplynulý den. Notně si přihnula, lehla si zase do vody a zavřela oči.

Psychologové, kteří léčí lidi trpící stresem, neradi vidí, když se někdo uklidňuje právě alkoholem. Předpovídají, že se takhle z člověka rychle stane alkoholik a šikmá plocha jej přivede až do záhuby. Kate se občas na té šikmé ploše ocitla. Říkala si, že pokud jí někdy hrozilo, že se stane alkoholickou, bylo to už dávno. Tak před pěti lety. A protože se jí přece jenom nestala, dopřávala si dnes večer s chutí gin a čekala, až se jí zmocní ta příjemná otupělost, kterou lihovina přináší.

Před očima jí proběhlo kratičké pásmo tváří z onoho ponurého životního období: Stevenova měnící se tvář, jak ten hrozný rok uplýval: vzdálená, chladná, rozzlobená, zatrpklá; doktorův projev lítosti, unavený a korektní po tolika tragédiích, jichž byl svědkem; roztomilá tvářička její dcerky, která zmizela v jediné bolestné vteřině. Quinnův obličej –plný prudkého citu, soucítící, vášnivý… rozzlobený, střízlivý, lhostejný, vzpomínka.

Nepřestávala žasnout nad tím, jak prudkou bolest pocítila. Pronikla jako dýka ochranným vatováním času. Část jejího já si úporně přála, aby se dýka už konečně otupila, ale ten zbytek naopak doufal, že se tak nikdy nestane. Začarovaný kruh viny: potřebovala jí uniknout a zároveň na ní úzkostlivě lpěla.

Otevřela oči a zadívala se na okénko v protější zdi. Obdélník se záclonkou, zpod které se do koupelny tlačila noční tma, ale zamlžené sklo ji nepustilo dovnitř.

Dá se říct, že se staré rány alespoň na povrchu zacelily a ona žije dál, jak jen to nejlíp jde. Ale jak snadno se ty rány znovu otevřely! Jak ponižující, když si musí přiznat, že se ještě zdaleka nevypořádala s bolestí, která je spojena se vzpomínkou na Johna Quinna! Připadala si dětinská a hloupá a raději to sváděla na moment překvapení.

Zítra to zvládne líp. Bude muset mít jasnou hlavu a soustředit se. Nedovolí si žádná překvapení. Nemá smysl vrtat se v minulosti, jestliže přítomnost vyžaduje její maximální pozornost. A Kate Conlanová byla vždycky přinejmenším rozumná… kromě několika krátkých měsíců během nejhoršího roku svého života.

Toho roku se se Stevenem rozvedli. Situace, která by se dala zvládnout, kdyby nepřišly ještě další události. Emily pak dostala nějakou velmi silnou formu chřipky a během několika dní bylo to jejich nádherné milované sluníčko po smrti. Steven obvinil Kate – měl za to, že mohla vážnost onemocnění rozpoznat dřív. Kate si také dávala vinu, i když ji lékaři ujišťovali, že to nebyla její chyba, že to nemohla poznat. Tenkrát tolik potřebovala, aby ji někdo utěšil, pomohl, už nikdy neopustil…

Podala si z věšáku za sebou ručník, otřela si oči a nos a znovu se napila. Minulost zkrátka neměla pod kontrolou. Mohla si jen namlouvat, že alespoň zvládá přítomnost.

Přešla v myšlenkách ke své klientce. Idiotské slovo – klientka. Vyvolávalo představu, že si ji ta osoba vybrala, najala. Angie DiMarco neudělala ani jedno. A jaká s ní bude úmorná dřina! Kate už byla natolik zkušená a znalá života, aby si nedělala iluze, že se pod tou drsnou slupkou skrývá nějaké sladké jádro. Spíš tam bylo něco pokrouceného, zmutovaného životem drsnějším než život toulavé kočky. Jak mohli lidé přivést na svět dítě a nechat je takhle dopadnout… To pomyšlení ji rozhořčilo a vyvolalo nevítanou vlnu žárlivosti.

Nepatřilo k jejím pracovním povinnostem zjišťovat, kdo je Angie DiMarco nebo proč je tak smutným způsobem vyšinutá. Ale čím víc o klientovi věděla, tím víc mu byla schopna porozumět, a tudíž i jednat a reagovat podle potřeby. Manipulovat. Dosáhnout toho, co chtěl Sabin ze svědkyně „vytřískat!“

Vypustila vanu a osušila se. Zabalila se do teplého froté županu a odnesla si zbytek pití k malému starožitnému psacímu stolku v ložnici. Její ženská svatyně. Byla útulná, proteplovaly ji odstíny broskvové a zelené. Z reproduktorů na poličce šveholil příjemný hlas Nanci Griffithové a Thor, norský kocour, který pokládal celý dům za své dominium, se uvelebil na Kateině posteli. Považoval ji za svůj trůn a v celé své královské nádheře rozložil chlupaté tělo na prošívanou pokrývku. Teď se na Kate podíval dlouhým povýšeným pohledem znuděného korunního prince.

Kate se posadila ke stolku, jednu nohu zkřížila pod sebe, z přihrádky na papíry vyndala čistý list a začala psát.

Angie DiMarco

Jméno? Pravděpodobně falešné. Nejspíš patří nějaké zené z Wisconsinu. Pověřit někoho, aby to zjistil v databázi Wisconsinu.

Rodiče mrtvi – obrazně, nebo doslova? Týrání? Pravděpodobně. Sexuální zneužívání? Silná pravděpodobnost.

Tetování: četné – profesionální i amatérské. Význam?

Význam jednotlivých tetování?

Piercing: módní záležitost, nebo něco víc?

Projevy nutkavého chování: kousání nehtů, kouření. Pití: kolik? Jak často?

Drogy? Možná. Hubená, bledá, zanedbaná. Ale zdá se dost soustředěná v chování.

Mohla si jen zhruba načrtnout Angiinu osobnost. Strávily spolu tak málo času a Angiino chování bylo silně ovlivněno stresem z momentální situace. Kate ani nechtěla pomyslet, jak by;7 hodnotil někdo cizí, kdyby se ocitla v podobné situaci. Stres je u každého spouštěcím mechanismem pro staré obranné instinkty. Ale ta holka nezměkne ani tehdy, když jí dá člověk najevo jakési porozumění.

Naštěstí je ta žena, která vede azylový dům Phoenix, zvyklá na velkou škálu projevů nevstřícnosti. Obyvatelky jejího útulku jsou ženy, které si kdysi vybraly nebo si byly nuceny vybrat některou z trnitých cest životem, a teď už po ní nechtějí dál kráčet.

Angie však neprojevila žádnou vděčnost, že má střechu nad hlavou. Zareagovala vůči Kate způsobem, který jí připadal neúměrný.

„A co když tady nechci zůstat?“

„Angie, nemáš přece kam jinam jít.“

„To nevíte.“

„Nechtěj, abych ti to zase znovu vysvětlovala,“ řekla Kate a netrpělivě vzdychla.

Toni Urskineová, ředitelka Phoenixu, postávala během debaty u dveří a zamračeně přihlížela. Pak jim nabídla, aby si to vyříkaly v soukromí, a zavedla je do prázdného pokojíku s laciným obložením a opotřebovaným nábytkem. Nesourodá směsice barevných reprodukcí na stěnách dodávala celému prostředí punc levného hotelu.

„Nemáš trvalé bydliště,“ začala Kate. „Říkáš, že rodiče jsou mrtví. Nedokážeš jmenovat jedinou skutečnou osobu, která by tě u sebe ubytovala. Potřebuješ někde bydlet. Tohle je místo k bydlení. Tři čtvereční metry, postel, koupelna. Tak v čem je problém?“

Angie vztekle uhodila dlaní do polštářku pokrytého rezavými skvrnami. „Je to tu hnusně ošuntělý, to je ten problém!“

„Ale prosím tě, ty jsi snad bydlela v Hiltonu? Nebyla tvoje falešná adresa ještě daleko horší místo?“

„Když se vám tu tak líbí, zůstaňte si tady sama!“

„Já tu nemusím zůstat. Já nejsem svědek vraždy, který nemá kde spát.“

„Ale já jím taky k sakru nechci být!“ vykřikla dívka, oči se jí zaleskly jako křišťál a po tvářích se najednou skutálely slzy. Odvrátila se od Kate a přitiskla si dlaně k očím. Hubené tělo se jí zkroutilo jako v komatu.

„Ne, ne, ne,“ fňukala tiše pro sebe. „Teď ne…“

Ta náhlá změna nálady Kate zaskočila. Tohle přece chtěla, ne? Aby ta tvrdá skořápka pukla. A teď, když se tak stalo, najednou pořádně nevěděla, co dělat. Nečekala, že to přijde právě v této chvíli, tady.

Váhavě k dívce přistoupila, cítila se trapně a provinile. „Angie…“

„Ne,“ šeptala dívka spíš pro sebe, jako by tam Kate ani nebyla. „Ne teď. Prosím, prosím…“

„Nemusíš se stydět, Angie,“ konejšila ji Kate tiše. Stála blízko, ale nepokusila se děvčete dotknout. „Máš za sebou hrozný den. Taky bych brečela. Budu brečet později. Nejsem v tom moc dobrá – teče mi z nosu a není na mě zrovna pěkný pohled.“

„P-p-proč ne-nemůžu zůstat u vás?“

Byla to rána pod pás, i když Kate měla pocit, že ji udeřila do spánku a ochromila od hlavy až k patě. Jako kdyby to děvče nikdy nebylo bez domova. Jako by nikdy nežila mezi neznámými lidmi. Nejspíš žila bůhvíjak dlouho na ulici, dělala bůhvíco, aby přežila, a najednou taková závislost. To nemělo logiku.

Než však mohla zareagovat, Angie potřásla hlavou, utřela si slzy rukávem bundy a přerývaně se nadechla. Okénko se skulinou příležitosti se přibouchlo a Angie zase rychle nasadila ocelovou masku.

„Nevadí. Jako byste se hergot zajímala o to, co se mnou bude.“

„Angie, zajímám se o to. Jinak bych nedělala tuhle práci.“

„Jo, aha. Je to vaše práce.“

„Podívej se,“ řekla Kate, odzbrojená tímto argumentem, „je to lepší než spát někde v papírové krabici. Zkus to pár dní. Když se ti tu nebude líbit, podívám se po něčem jiném. Máš moje číslo na mobil. Zavolej mi, kdybys něco potřebovala nebo si chtěla jen tak popovídat. I v noci. Myslela jsem vážně, co jsem řekla – jsem s tebou. Ráno si tě vyzvednu.“

Angie nic neříkala, jen tam stála a vypadala smutná a ztracená v té velké džínové bundě, která patřila někomu jinému.

„Zkus se trochu vyspat,“ poradila jí Kate tiše.

Odešla a nechala ji tam stát a dívat se oknem na rozsvícená okna protějšího domu. Byl na ni dojemný pohled a Kate zalila vlna soucitu. Obraz dítěte, které se oknem dívá na život nějaké rodiny za dalším oknem. Dítě, které nikoho nemá.

„A proto nepracuju s dětma,“ řekla teď kocourovi. „Úplně by zničily mou pověst tvrďáka.“

Thor zavrněl a překulil se na záda. Dovolil jí, aby ho podrbala na huňatém břiše, a ona byla ráda, že má nějakou další živou bytost, která ji potřebuje a miluje svým vlastním způsobem. Myslela na Angii DiMarco, jak leží v domě plném cizích lidí, otevřenýma očima zírá do tmy a jediným pojítkem v jejím životě, který pro nikoho nic neznamená, je neviditelná nit, jež ji spojuje s vrahem.

Když Quinn vešel do svého pokoje v hotelu Radisson Plaza, přivítalo jej mrkající světýlko záznamníku. Hodil sáček s mexickými lahůdkami do koše pod psacím stolem, zvedl telefon a objednal si na pokoj polévku z divoké rýže a krocaní sendvič, který asi ani nebude jíst. Mexické jídlo už ale jeho žaludek nesnesl.

Svlékl se a nacpal všechno oblečení kromě bot do igelitového sáčku na špinavé prádlo, pevně jej zavázal a postavil ke dveřím. Někoho dole v prádelně čeká nepříjemné překvapení.

Voda prudce stříkala ze sprchové růžice jako sprška žhavých střel. Schválně si pustil tak horkou, jak jen mohl snést. Drhl si vlasy a tělo, nechal si masírovat ramena, pak se obrátil a voda mu bušila do obličeje a do hrudi. Hlavou se mu honily zpřeházené obrazy uplynulého dne: schůze, Bondurantův právník, spěch na letiště, místo činu na pozadí mohutných kmenů javorů, Kate.

Kate. Pět let byla dlouhá doba. Za pět let si vybudovala novou kariéru, měla nový život – který si po všem tom zlém, co prožila ve Virginii, jen zasloužila.

A co on za těch pět let dokázal zbudovat kromě své reputace a spousty dnů nevybrané dovolené?

Nic. Má dům a porsche a plnou skříň drahých obleků. Zbytek peněz uložil na důchod, který zřejmě po dvou měsících zakončí mohutným infarktem, protože až odejde z FBI, až přestane pracovat, zjistí, že kromě práce nemá v životě nic. Pokud ho práce nezabije dřív, než se dočká důchodového věku.

Zastavil vodu, vystoupil ze sprchy a otřel se ručníkem. Měl atletickou postavu, pevnou a s provazy svalů, byl hubenější než před lety – pravý opak většiny svých vrstevníků, kterým je kolem pětačtyřiceti. Nepamatoval si, kdy přestal mít potěšení z dobrého jídla. Kdysi se považoval za výborného kuchaře a labužníka. Teď jedl z nutnosti. Cvičení, jímž zaháněl nervozitu a napětí, stejně tak dobře spalovalo všechny kalorie.

Vyhozená mexická pochoutka naplňovala pokoj vůní omastku a koření. Byl to sice příjemnější odér než puch spálené mrtvoly, ale ze zkušenosti věděl, že i ten bude nepříjemný, až se ve tři ráno probudí a jídlo už zatím oschne a okorá.

Ta myšlenka v něm vyvolala spoustu nepříjemných vzpomínek na jiné hotelové pokoje v jiných městech, kde si také kupoval večeře, aby zahnal nepříjemnou pachuť a zápach smrti. Na to, jak ležel s otevřenýma očima uprostřed noci v cizí posteli zpocený jako kůň z nočních můr a srdce mu prudce bušilo.

Zmocnila se ho panika, jako těžké kladivo dopadla na jeho útroby, a on se posadil na kraj postele, na sobě propocené spodky a šedé tričko FBI. Na okamžik si položil hlavu do dlaní, hrozil se útoku – útoku prázdnoty, závratě; chvěl se až někde v morku kostí a to chvění se dralo na povrch, do paží a do nohou; pocit, že z něho samotného už nic nezbývá, strach, že nepozná ten rozdíl.

Vynadal sám sobě a zmobilizoval všechny síly, aby neblahé pocity zahnal. Vyžadovalo to značné úsilí, které opakovaně vynakládal už celý rok. Nebo dva? Měřil čas počtem případů, případy měřil počtem mrtvol. Míval opakovaný sen, že je zamčený v bílém pokoji, trhá si po jednom vlasy, každému dává jméno některé z obětí a lepí je na zeď vlastními slinami.

Zapnul televizi, aby přehlušil hlas strachu v hlavě, a pak přešel k telefonnímu záznamníku. Měl sedm hovorů, které se týkaly rozdělaných případů, jež s sebou vláčel až sem: série loupeží a surové vraždy gayů v Miami, smrt pěti starších žen, které někdo otrávil v Charlottě v Severní Karolíně, případ únosu dítěte z virginského Blackburgu, z něhož se v 8.19 východního času už stala vražda, protože objevili tělo děvčátka v zalesněné rokli.

K sakru, měl tam být. Nebo měl možná být na venkově v Georgii, kde vrah ubil kladivem matku čtyř dětí způsobem, který připomínal tři podobné vraždy uplynulých pěti let. Nebo měl být v Anglii, ve Scotland Yardu, a konzultovat případ devíti zohavených mrtvol na dvoře opuštěných jatek. Oběti měly vyloupané oči a ústa sešitá voskovanou nití.

„Zvláštní agente Quinne, tady Edwyn Noble –“

„A odkud máš moje číslo?“ zeptal se nahlas Quinn.

Neměl strach z toho, že Noble zasahuje do vyšetřování. Jako manžel starostky měl právo plést se do všeho, což žádný jiný právník ve městě nemohl. A jelikož byl právním zástupcem Petera Bonduranta, toto právo se ještě zdvojnásobilo.

„Volám jménem pana Bonduranta. Peter by se s vámi velmi rád zítra dopoledne setkal, pokud je to možné. Prosím, zavolejte mi ještě dnes večer.“

Noble zanechal číslo a potom už se ozval svůdný nahraný hlas, který Quinnovi oznámil, že nemá žádné další vzkazy.

Odložil sluchátko a vůbec neměl v úmyslu Nobleovi volat. Jen ať si počká a dusí se ve vlastní šťávě. Kdyby to bylo něco naléhavého k případu, mohl by zavolat Kováčovi nebo Fowlerovi, nadporučíkovi z oddělení vražd. Quinn nikdy nikomu nevolal dřív, než alespoň snědl večeři.

Zprávy o desáté se z velké části točily kolem včerejší vraždy. Záběry z místa činu, kriminalisté pročesávající skládku odpadků v parku, tiskovka. Foto Jillian Bondurantové a jejího červeného saabu. Tohle všechno zabralo dobré tři a půl minuty z celkového vysílacího času. Průměrná zpráva netrvala ani z poloviny tak dlouho.

Quinn vydoloval z aktovky složky s materiály k prvním dvěma vraždám a položil je na psací stůl. Byly v nich kopie hlášení a fotky z místa činu. Pitevní zprávy, laboratorní zprávy, počáteční a následné zprávy o vyšetřování. Výstřižky z obou minneapoliských deníků. Popisy a fotky míst činu.

Řekl velmi jasně, že nechce žádné informace o možných podezřelých, pokud nějaké mají, takže nic takového ve složkách nebylo. Nemohl dopustit, aby něčí spekulace o případném podezřelém ovlivnily jeho úsudek nebo posunuly jeho analýzu tím či oním směrem. Existoval ještě jeden důvod, proč by dal přednost vypracování profilu vraha ve své kanceláři v Quantiku. Tady byl do případu příliš vtažený, případ byl všude kolem něho. Zainteresované osoby mohly podnítit reakce, kterých by si nevšímal, kdyby byl odkázán jen na fakta a přídavná jména. Bylo tu tolik bezcenných podnětů, tolik zbytečných poznámek, jež ho jen rozptylovaly.

Tolik věcí ho rozptylovalo – například Kate. Která ani nezavolala, i když vlastně neměla důvod. Kromě toho, že kdysi mezi nimi bylo něco mimořádného… a oni od toho odešli… a nechali to odumřít…

Nic Quinna tak nerozptylovalo a nerozčilovalo jako věci minulé, které už nešlo napravit. Jediný lék, jejž si na to našel, byla snaha mít pod kontrolou alespoň přítomnost, což pro něj znamenalo ponořit se až po uši do rozpracovaného případu. Intenzivně se soustředit na udržení přítomnosti pod kontrolou. A zachovat si zdravý rozum. Z těch nocí, které se tak vlekly – a taková pro něj byla každá – a kdy mu myslí probíhaly různé podrobnosti stovky vražd, cítil, že se mu obojí vymyká z rukou.

Angie seděla na malé tvrdé manželské posteli a zády se tiskla do rohu, takže cítila drsnou omítku, která ji tlačila přes volnou flanelovou košili, v níž mínila spát. Kolena přitáhla k bradě a pevně je objímala rukama. Dveře byly zavřené, byla sama. Do pokoje dopadalo jen mdlé světlo vzdálené pouliční lampy.

Phoenix byl domem pro ženy, které „začínaly znova“. Tak to hlásala tabule na trávníku před domem. Dům byl velký, prostorný a starý, i když bez jakýchkoli ozdůbek, s vrzajícími podlahami. Kate ji sem přivedla a odložila mezi bývalé prostitutky, narkomanky a ženy, jež utekly od svých partnerů, kteří se z nich snažili vymlátit duši.

Angie si pár z nich prohlédla, seděly ve velkém obýváku plném ošuntělého nábytku a dívaly se na televizi. Říkala si, jak jsou hloupé a naivní. Ona už za svůj život zjistila, že sice můžete uniknout některým okolnostem, ale neutečete sami před sebou, před tím, čím jste. Vaše osobní pravda jde s vámi jako stín: nelze ji popřít, nelze ji změnit ani se jí zbavit.

Cítila onen stín, opět na ni padl, studený a černý. Zachvěla se a do očí jí vstoupily slzy. Bojovala s tím celý den a celou noc. Myslela si, že ji to pohltí přímo před Kateinýma očima – to pomyšlení jen zvyšovalo její paniku. Nesměla dát před kýmkoli najevo, že se neovládá. Poznali by, že je šílená, že je vadná. A šoupli by ji rovnou do cvokárny. Tam by teprve byla opravdu sama. Vždyť je přece sama.

Strach, který se jí někde v nitru zrodil, rostl a sílil. Měnil se v podivnou prázdnotu. Zároveň cítila, jak se jí vědomí smršťuje a smršťuje, až se její tělo stalo jen jakousi skořápkou a ona malou bytůstkou uvězněnou uvnitř, které hrozilo, že spadne z nějaké římsy do temné propasti a nebude schopna vyšplhat zpátky nahoru.

Říkala tomu pocitu Zóna. Zóna byla její starý a známý nepřítel. Ale i když ho tak dobře znala, vždycky v ní dokázal vyvolat hrůzu. Věděla, že když jej nezazené, může se přestat ovládat – a sebeovládání je všechno. Pokud ho nezazené, může ztratit celé spousty času. Může ztratit sebe samu a co se bude dít pak?

To pomyšlení jí otřáslo, začala plakat. Tiše. Vždycky plakala tiše. Nikdo ji nesmí slyšet, nikdo se nesmí dozvědět, jak se bojí. Ústa měla pootevřená, ale vzlyky dusila v krku, až ji začal bolet. Tiskla tvář ke kolenům, pevně zavírala oči. Slzy ji pálily, klouzaly po tváři a kapaly na nahé nohy.

V duchu viděla hořící mrtvolu. Utíkala od ní pryč. Utíkala pryč, ale nikam se nedostala. V duchu se tou mrtvolou stala ona, ale necítila plameny. Uvítala by tu bolest, ale nedokázala ji vyvolat jen svou představou. A po celou tu dobu jí připadalo, že se uvnitř skořápky svého těla neustále zmenšuje.

Přestaň! Přestaň! Přestaň! Silně se štípla do stehna, zaryla prsty s okousanými nehty do kůže. A přesto cítila, že ji Zóna stále víc vtahuje.

Ty víš, co musíš udělat. Ten hlas se jí rozvinul v mysli jako černá stuha. V odpověď se roztřásla. Rozlézala se v ní jakási divná hmota tvořená strachem a nenaplněnými potřebami, černá stuha ovíjela všechny její životně důležité orgány.

Ty víš, co musíš udělat.

Jako v horečce vyskočila z postele a šla ke svému batohu, zápolila se zipem a vyndala z vnitřní kapsičky věc, kterou potřebovala. Sevřela prsty malou plastovou krabičku ve tvaru klíče.

Třásla se a polykala vzlyky. Doplížila se zpátky k posteli, na kterou dopadalo světlo z ulice, a vyhrnula levý rukáv flanelové košile. Hubená bílá paže byla poseta tenkými jizvami, jedna vedle druhé jako tyčky v plotě. Z pootevřené krabičky se jako zmijí jazyk vysunul holicí strojek. Přejela žiletkou po tenké kůži v ohbí lokte.

Ucítila ostrou krásnou bolest, která způsobila zkrat elektřiny ovládající mozek. Z rány vytryskla krůpěj krve, černý korálek se zaleskl v měsíčním světle. Zírala na něj jako hypnotizovaná a po těle se jí rozléval klid.

Sebeovládání. Život je jen samé sebeovládání. Bolest a sebeovládání. Tohle jí došlo už dávno.

„Uvažuju o tom, že si změním jméno,“ říká. „Jak se ti líbí Elvis? Elvis Nagel.“

Jeho společnice neříká nic. Bere tedy z hromádky v krabici dámské kalhotky a tiskne si je k obličeji. Zaboří nos do rozkroku a zhluboka vdechuje jeho vůni. Nádhera. Vůně sice není tak dobrý stimulator jako zvuk, ale přece…

„Chápeš?“ říká. „Je to anagram. Elvis Nagel – Evil’s Angel neboli Ďáblův anděl.“

V pozadí se ozývá zvuk tří současně zapnutých televizí, v každé z nich jsou na různých kanálech puštěné zprávy. Je šest hodin. Tři různé hlasy se mísí a vytvářejí kakofonii, která jej příjemně dráždí. Tón, jenž jimi prolíná, je naléhavost. Naléhavost vyvolává strach. Strach ho vzrušuje. Velice se mu líbí ten zvuk. Ono chvějivé napětí kdesi pod povrchem hlasu, který se ovládá. Nepravidelné výchylky v intonaci a tónu hlasu někoho, kdo se nepokrytě bojí.

Na dvou obrazovkách je teď starostka. Ta kráva šeredná. Pozoruje ji, jak mluví, a napadne ho, jaké by to bylo, kdyby jí zaživa odřezal rty. A třeba ji donutil, aby je snědla. Ta představa ho vzrušuje jako ostatně všechny, jež mívá.

Zesílí televize, pak přejde k hifi věži instalované v knihovničce a vybere kazetu. Zasune ji do přístroje. Stojí uprostřed suterénní místnosti, upřeně zírá na všechny tři televize, na starostlivě svraštělá obočí moderátorů a obličeje účastníků tiskovky, vidí záběry ze tří různých úhlů a nechává se omývat zvuky – hlasy reportérů, ozvěnou, která se nese klenutou zasedací místností, naléhavostí. Do toho se z magnetofonu ozývá křik opravdového nelíčeného strachu. Prosby. Volání boha. Škemrání o smrt. Jeho vítězství.

Stojí uprostřed toho všeho. Je dirigentem oné hrůzné opery. Začíná cítit vzrušení, mohutné, žhavé, zduřelé, sexuální vzrušení, jež nabírá na síle a žádá si úlevy. Hledí na svou společnici, se kterou tráví večer, zvažuje, ale nakonec potřebu ovládne.

Sebeovládání je nade vše. Sebeovládání je mocná síla. On je akce. Oni jsou reakce. Chce vidět strach v každém tom obličeji, slyšet ho v jejich hlasech – v hlasech policistů, pátrací skupiny, Johna Quinna. Hlavně Quinna, který se ani neobtěžoval na tiskovce promluvit, jako by chtěl, aby si Spalovač myslel, že mu nestojí za pozornost.

On však jeho pozornost upoutá. Získá si jejich respekt. Bude mít, co si zamane, protože se umí ovládat.

Ztlumí zvuk televizí do nesrozumitelného mumlání, ale nechaje zapnuté, aby se nevrátil do ticha. Ticho je něco, co smrtelně nenávidí. Vypne i věž, ale dá si do kapsy diktafon s kazetou.

„Jdu ven,“ říká. „Mám tě tak akorát. Nudíš mě.“

Přejde k manekýně, se kterou si až dosud hrál a zkoušel jí různé kombinace oblečení svých obětí.

„Ne že bych tě neoceňoval,“ říká tiše.

Nakloní se a políbí ji, vsune jí jazyk mezi rozevřené rty. Pak hlavu své poslední oběti sundá z ramen manekýny, vloží ji zpět do igelitového sáčku a odnáší do ledničky v prádelně. Pečlivě ji tam uloží do přihrádky.

Noc je hustá mlhou a drobným mžením, ulice jsou černé a mokře se lesknou ve světle lamp. Noc připomíná Londýn z dob Jacka Rozparovače. Noc stvořená k lovu.

Usměje se při té myšlence a ujíždí k jezeru. Usmívá se ještě víc, když stiskne tlačítko diktafonu a přitiskne si jej k uchu. Slyší výkřiky, které jsou zvrácenou verzí milenčina šepotu. Vášeň a touha přeměněná v nenávist a strach. Dvě podoby téže emoce. Rozdílem je ovládání.

Kapitola devátá

Jestli nás tu novináři najdou, s ním svý boty,“ prohlásil Kovac a otočil se na patě dokola. Jedna stěna byla polepena obrázky nahých žen v různých erotických pozicích, zbývající tři pokrývala levná sametová tapeta, která spíš připomínala samet prožraný od molů.

„Něco mi říká, že jste si to tady měli zařídit pro sebe,“ podotkl ironicky Quinn. Začichal kolem. Byly tu cítit myši, levný parfém a vlhké prádlo. „Za pakatel.“

„Jestli nás tu novináři načapají, máme po kariéře,“ řekl Elwood Knutson. Mohutný seržant z oddělení vražd vyndal ze zásuvky stolu obří keramický penis a zvedl ho do výšky, aby si ho ostatní mohli prohlédnout.

Lišková se zašklebila. „Páni, Same, ty se teda vyznáš!“

„Já s tím nemám nic společnýho! Myslíte, že se flákám po masážních salonech?“

„Jo.“

„Moc vtipný. Tyhle nádherný pokoje nám s laskavým svolením propůjčil detektiv Adler z úřadu šerifa Hennepinského obvodu. Svalouši, udělej pukrle!“

Adler, mohutný svalnatý muž s ebenovou kůží a krátce ostříhanými ocelově šedými kudrnami, které připomínaly přiléhavou čapku, se rozpačitě usmál a pokynul zbytku pátrací skupiny. „Moje sestra pracuje pro Norwest banku. Vyvlastnili tuhle budovu, když ji nechala kriminálka loni v létě zavřít. Místo je to skvělý a cena taky – myslím tím zadarmo – a novináři se tady o to přestali zajímat, když se prostitutky vystěhovaly. Nikoho ani ve snu nenapadne, že se scházíme tady.“

O což hlavně šlo, pomyslel si Quinn a kráčel za Kováčem úzkou chodbou. Detektiv otočil vypínačem a ve světle spatřili čtyři malé místnosti – dvě na každé straně. Bylo nutné, aby měla pátrací skupina na svou práci klid, aby je nikdo nevyrušoval a nerozptyloval, aby nemuseli odhánět hordy novinářů. Místo, kde bude možné udržovat vyšetřování v tajnosti a na veřejnost neprosákne téměř nic.

A pokud se ještě něco dostane ven, pak má Elwood pravdu. Novináři je roznesou na kopytech.

„Je to nádhera!“ prohlásil Kovac a vrátil se chodbou do přední místnosti. „Dejme se do práce.“

Lišková nakrčila nos. „Neměli bychom to tu nejdřív vydrhnout lyzolem?“

„Jistě, Tinks. Můžeš i vymalovat. My zatím vyřešíme ty vraždy.“

„Jdi do háje, Kojaku. Doufám, že budeš první, kdo chytne filcky ze záchodového sedátka.“

„Ne, to bude Medvědí zadek, až si tam bude číst Reader’s Digest. Filcky uviděj tu jeho chlupatou prdel a vrhnou se na ni. Už tam stejně musí mít celou kolonii.“

Elwood, který stavbou těla opravdu připomínal malého grizzlyho, zvedl důstojně hlavu. „Jménem všech chlupatých lidí celého světa se cítím dotčen.“

„Jo?“ řekl Kovac. „Tak si to dotčení běž vyvětrat ven a přines nějaký věci. Marníme čas.“

Na ulici parkovaly dvě neoznačené dodávky z policejního oddělení naložené nábytkem a potřebným nádobíčkem. Nastěhovali všechno do bývalého masážního salonu Dotek lásky. Kromě nábytku putovaly dovnitř krabice s kancelářskými potřebami, kávovar, a hlavně všechny spisy týkající se těch tří vražd připisovaných zabijákovi, kterému detektivové mezi sebou říkali Pepek Čoudil.

Quinn se zapojil do práce s ostatními. Jako jeden z nich. Snažil se splynout s dalším novým týmem jako neporazitelný pálkař, jehož nějaký agent v důležitém okamžiku hry převedl z jednoho stanoviště na baseballovém hřišti na druhé, aby zasadil soupeři rozhodující úder. Cítil, jak vtipy působí násilně, pokusy o kamarádství jsou falešné. Někteří z těchto lidí si po ukončení jeho spolupráce budou myslet, že ho znají. Ve skutečnosti ho nebudou znát vůbec.

Přesto postupoval stejně jako vždy, i když věděl, že lidé, s nimiž pracuje, jsou stejní jako ti předchozí – aniž si to oni během spolupráce na případu sériového vraha uvědomí nebo je vůbec něco takového napadne. Lidé obecně mají svůj krátkozraký pohled zaměřený na své vlastní malé světy. Soustředí se na to, co je důležité pro ně. Zahnívající duše chlapíka v sousedním odděleném prostůrku je nezajímá – dokud se jeho nemoc nějak nedotkne jejich životů.

Zakrátko byl Dotek lásky přeměněn z bordelu na taktické válečné stanoviště. V devět už byla celá pátrací skupina pohromadě: šest detektivů z minneapoliského policejního oddělení, tři z úřadu šerifa, dva ze státního Úřadu pro vyšetřování zločinů, Quinn a Walsh.

Walsh vypadal, jako by měl malárii. Kovac je stručně seznámil s fakty všech tří vražd, zakončil svůj proslov výsledky z pitvy Jane Doeové a předložil fotografie, které už laboratoř rychle dodala zvětšené a rozmnožené.

„Dnes už budeme mít k dispozici nějaké předběžné laboratorní výsledky,“ dodal, když nechával kolovat hrůzné snímky kolem stolu. „Známe už krevní skupinu, nula plus, což je zrovna krevní skupina Jillian Bondurantové a trilionu dalších lidí. Chtěl bych, abyste si pozorně prohlédli hlavně ty snímky, kde má oběť vyřezané kusy masa z těla. U prvních dvou máme podobná zranění. Spekulovali jsme o tom, že vrah možná vyřezal místa, kde oběť pokousal. Ale u poslední oběti patrně vyřízl některá místa, která by mohla být důležitá pro identifikaci oběti: jizvy, mateřská znamínka a podobně.“

„Tetování,“ řekl někdo.

„Otec Jillian si není vědom, že by nějaké měla. Podle jeho právníka prý nedokázal uvést vůbec žádná poznávací znamení. Jillian polovinu svého života strávila jinde než s ním, takže na tom není nic divného. Snažíme se získat nějaké její fotografie, kde je v plavkách, ale zatím bezúspěšně. Pokračujeme v předpokladu, že obětí je opravdu Jillian Bondurantová, ale zároveň zůstáváme otevřeni dalším možnostem. Na horkou linku už volalo pár lidí, že ji viděli i po tom osudném pátku, ale nikdo ještě žádné peníze nedostal.“

„Hodláte tu částku zveřejnit?“ zeptala se Mary Mossová z Úřadu pro vyšetřování zločinů. Vypadala v roláku a tvídovém saku jako fotbalová máma odněkud z předměstí. Oválnému obličeji vévodily obrovské brýle a pážecí účes z mimořádně hustých platinově blond vlasů volal po prostříhání.

„Zatím nikdo o výkupný nežádal, pokud víme,“ řekl Kovac, „ale může se to stát.“

„Papá Bondurant se ještě ani nezmínil, že by mohlo jít o únos,“ poznamenal Adler. „Nezdá se vám to divný?“

„Ví o tom řidičáku, který se našel u mrtvoly, a přijal možnost, že to tělo patří jí,“ soudil Hamill.

Adler rozhodil rukama velikosti baseballových rukavic. „Znovu se ptám: nikomu z vás to nepřipadá divný? Že se někomu chce uvěřit, že bezhlavá oběť maniakálního vraha je právě jeho dítě? Člověk tak prachatej, jako je Bondurant, by snad měl nejdřív uvažovat o únosu, ne?“

„A už s někým mluvil?“ zeptal se Elwood, žvýkal celozrnnou housku a zkoumal přitom fotografie.

„Se mnou ne,“ odpověděl Kovac.

„Stejně mi to nějak smrdí.“

„Jeho právník mi včera večer volal a nechal mi na záznamníku vzkaz,“ řekl Quinn. „Že se Bondurant se mnou chce dnes dopoledne sejít.“

Kovac úplně zkoprněl. „Fakt, jo? Co jste mu na to řekl?“

„Nic. Nechal jsem ho přes noc vydusit. Nemám nějaký zvláštní zájem setkat se s ním v této fázi hry, ale pokud to pomůže posunout věci dopředu…“

‚ Kovac se žraločím způsobem zakřenil: „Potřebujete, aby vás tam někdo hodil, že, Johne?“

Quinn naklonil hlavu a spiklenecky mrkl: „Mám čas, abych si zavolal kvůli zvýšení své životní pojistky?“

Všichni se rozesmáli a Kovac se zašklebil.

„Svezl mě včera z márnice,“ vysvětlil Quinn. „Myslel jsem, že se budu vracet v černém pytli.“

„No tak hele,“ vztekal se naoko Kovac. „Dovezl jsem vás celýho!“

„Vlastně mám dojem, že můj splín zůstal někde na Marquette. Mohli bychom ho po cestě nabrat.“

„Je tu teprve den, a už tě zná jak svoje boty, Same,“ zavtipkovala Lišková.

„Zrovna ty máš tak co mluvit, Tinks,“ rýpl si někdo.

„Jako Kovac jezdím, jenom když mám PMS.“

Kovac zvedl ruku. „No tak, no tak! Zpátky k věci. Zpátky k těm kousancům. Hledali jsme tenhle jev v databázi po první vraždě, šli jsme po nějakých známých firmách z metra – vrazích nebo sexuálních úchylácích –, kteří pokousali nebo kanibalizovali oběti, a udělali jsme jejich seznam. Taky jsme prošli VICAP a vyjeli si další seznam.“ Zvedl sjetinu z počítače.

„Za jak dlouho budeme moct potvrdit nebo popřít, že to tělo patří Bondurantové?“

Gary „Hezoun“ Yurek z policejního byl jmenován tiskovým mluvčím pátrací skupiny a denně podával novinářům obvyklé oficiální informace. Vypadal jako filmová hvězda. Lidé byli obvykle u vytržení z jeho dokonalého úsměvu, aniž by jim došlo, že jim vlastně nic neřekl.

Kovac se teď podíval na Walshe. „Vinci, máme něco ze zdravotní dokumentace té dívky?“

Walsh se rozkašlal a zavrtěl hlavou. „V Paříži to hledají. Snažili se kontaktovat nevlastního otce, ale ten je zrovna někde na služební cestě mezi Maďarskem a Slovenskem.“

„Ta dívka byla očividně ztělesněné zdraví od té doby, co se vrátila do Států,“ řekla Lišková. „Neměla žádná zranění ani vážnější nemoc, nic, co by vyžadovalo rentgen – kromě zubů.“

„Takže nás ten magor pěkně vypek, když si odnesl hlavu,“ posteskl si Elwood.

„Co si myslíš o tomhle, Johne?“ zeptal se Kovac.

„Mohlo by to být proto, že chce zmást vyšetřování. Mohlo by to ale být i tak, že to tělo nepatří Jillian Bondurantové a on takhle posílá nějaký vzkaz nebo hraje nějakou hru,“ soudil Quinn. „Možná oběť znal – ať už byla kdokoli – a dekapitoval ji proto, že ji chtěl odosobnit. Nebo je ta dekapitace novým stupněm na žebříčku jeho surových fantazií a takhle ji projevuje. Možná si tu hlavu schovává jako trofej. Možná ji používá k dalšímu uskutečňování svých zvrácených choutek.“

„Jidáš,“ zamumlal Svalouš.

Tippen, druhý z šerifových detektivů, se zamračil. „Nedá se říct, že byste jeho profil upřesňoval.“

„Zatím toho o něm vím málo,“ odpověděl Quinn nevzrušeně.

‚A co o něm víte?“

„Základní věci.“

„Jako například?“

Quinn se podíval na Kovace a ten mu pokynul, aby přešel do čela stolu.

„Toto v žádném případě není kompletní analýza. To chci zdůraznit. Včera večer jsem si rychle pročetl ta hlášení, ale vypracovat spolehlivý a přesný profil vraha zabere víc než několik hodin.“

„Dobrá, tak jste si to omluvil,“ řekl Tippen netrpělivě. „Koho teda podle vašeho názoru hledáme?“

Quinn se dokonale ovládal. Nebylo nic nového na tom, že je ve skupině jeden skeptik. Už dávno se naučil, jak je zvládat, jak jimi trochu pomocí logiky a praktičnosti zatřást. Upřel na Tippena dlouhý pohled. Tippen byl hubený, obyčejně vyhlížející muž s tváří irského vlčáka – velký nos, knír a huňaté obočí nad pronikavýma tmavýma očima.

„Váš NEZNÁMÝ je běloch, pravděpodobně ve věku mezi třiceti a pětatřiceti. Sadističtí sexuální sérioví vrazi zpravi

dla loví mezi svou etnickou skupinou.“ Ukázal na podrobné snímky zranění oběti a řekl: „Máte velmi specifickou šablonu zranění. Vrah ten vzor pečlivě opakuje na každé oběti. Strávil hodně času na tom, aby svou představu dovedl k dokonalosti. Až ho dopadnete, najdete u něho sbírku sadomasochistické pornografie. Už nějakou dobu se jí zabývá. Promyšlenost zločinů, pečlivost, s jakou nezanechává žádný použitelný fyzický důkaz, napovídají, že nejde o nějakého nezkušeného začátečníka. Možná má nějaký starý záznam v rejstříku za sexuální delikt. Ale i kdyby ne, tak už s tím každopádně začal před svým dvacátým rokem nebo těsně po něm. Nejspíš začal voyeurstvím nebo krádežemi fetišů – kradl dámské prádlo a tak. To je možná další součást jeho představ. Nevíme, co dělá s oblečením obětí. Oblečení, které jim až po vraždě navléká, je z jeho vlastních zdrojů.“

„Předpokládáte, že si jako dítě hrál s barbínami?“ zeptal se Tippen Adlera.

„Pokud ano, můžete se vsadit, že skončily s utrhanýma nohama a rukama,“ řekl Quinn.

„Ale já si jen dělal legraci.“

„To není až taková legrace, detektive. Úchylné představy mohou začínat už ve věku pěti šesti let. Obzvlášť v domácnosti, kde jsou děti sexuálně zneužívány nebo kde dochází k otevřené sexuální promiskuitě, což je v tomto případě téměř jisté. Pravděpodobně zavraždil už dávno před vaší první obětí a prošlo mu to. To ho povzbudilo, začal si připadat neohrožený, nezranitelný. To, že nechává své oběti na veřejném prostranství, kde ho může někdo uvidět a kde je jisté, že oběť někdo najde, je riskantní a svědčí o aroganci. Zároveň to vypovídá o vrahovi, kterého přitahuje následné pátrání. Dělá mu dobře, že je středem pozornosti, sleduje zprávy a vystřihuje si o sobě články z novin.“

„Takže náčelník Greer měl včera pravdu, když říkal, že bychom měli učinit prohlášení a promluvit k němu,“ řekl Kovac.

„Stejně tak bude mít pravdu dnes nebo zítra, kdy už my budeme připraveni podniknout první kroky.“

„A to vypadá jako váš nápad,“ zabručel Tippen.

„Bude mi jen potěšením, když to navrhnete nadřízeným vy, detektive,“ řekl Quinn. „Mně je úplně fuk, kdo za to dostane pochvalu. Já nechci, aby se moje jméno objevilo v novinách. Nechci se vidět v televizi. K sakru, já bych měl být co nejdřív zase zpátky ve své podzemní kanceláři v Quantiku a dělat svou práci. Já tu mám jeden jediný úkol: pomoct vám lapnout toho parchanta a vyloučit ho jednou provždy ze společnosti, amen. To je jediná věc, která se mě tady týká.“

Tippen sklopil zrak ke svému bloku, pořád ještě nevěřil.

Kovac vzdychl. „Víte, nemáme čas čurat u plotu. Jsem si jistej, že nikoho z veřejnosti nezajímá, kdo z nás má největšího ptáka.“

„Já,“ zahihňala se Lišková a sebrala Elwoodovi obří keramický penis, který ležel na stole jako ozdoba. Zvedla ho na důkaz do výšky.

Smích prolomil napětí.

„Každopádně,“ pokračoval Quinn, dal si ruce do kapes kalhot, pohodlně se opřel a přehodil si nohu přes nohu a nenápadně tak dal Tippenovi najevo, že se hodlá držet svého tématu a nebude se vzrušovat jeho poznámkami, „musíme vraha zatáhnout do hry velice opatrně. Navrhuju, abychom začali svoláním veřejné schůze občanů, která se bude konat na nějakém místě uprostřed mezi těmi dvěma skládkami odpadků. Budete občany žádat o pomoc, budete chtít, aby se zapojili do pátrání. Jde o nenásilnou akci, která nenahání strach. On může přijít na scénu a bude se tam cítit anonymní a v bezpečí. Nebude snadné dostat se mu na kobylku, pokud se mu jeho arogance ne vymkne z rukou. Dává si pozor, ví, co má dělat. Má nadprůměrnou inteligenci. Chodí do zaměstnání, možná úplně podřadného, má na víc. Zná dobře systém městských parků, takže jestli jste to ještě neudělali, budete chtít soupis zaměstnanců správy parků a zjistíte si, jestli některý z nich nemá záznam.“

„Už se na tom pracuje,“ řekl Kovac.

„Jak víte, že je vůbec zaměstnaný?“ nedal pokoj Tippen. „Jak víte, že to není nějaký flákač, který parky zná proto, že se v nich pořád povaluje?“

„Není to flákač,“ řekl Quinn s jistotou. „Má svůj dům. Místa, kde se našly oběti, nejsou totožná s místem, kde došlo k vraždě. On ty ženy nejdřív někam unesl a držel je tam. Potřebuje soukromí, místo, kde může své oběti mučit a nemusí se bát, že někdo uslyší křik. Taky má možná víc než jen jeden vůz. Má zřejmě k dispozici nějaký obyčejný, třeba venkovský typ dodávky nebo nakladačku. Nenápadný, starší, tmavé barvy, dobře udržovaný. Něco, v čem může převážet těla, a zároveň to vozidlo nepůsobí nijak nápadně, když parkuje někde u popelnic nebo boudy s nářadím. Ale tenhle vůz zároveň nemusí být tím, do kterého oběti naláká, protože velké auto by působilo podezřele a případní svědci by si ho lehce zapamatovali.“

„Jak víte, že má nějakou podřadnou práci?“ zeptal se Frank Hamill.

„Protože je to pro vraha jeho typu taková norma. Má práci, protože je to nutnost. Ale svou energii, svůj talent cele věnuje svému koníčku. Tráví spousty času fantazírováním. Žije jen pro další vraždu. Člověk zaměstnaný v nějaké firmě by tolik volného času neměl.“

„I když většina z nich jsou taky psychopati,“ zavtipkoval někdo.

Quinn nasadil žraloci úsměv. „Buďme rádi, že někteří z nich jsou se svou prací spokojeni a nehledají nic dalšího.“

„Co dál?“ zeptala se Lišková. „Máte nějakou představu, jak vypadá?“

„Tady mám smíšené pocity právě kvůli výběru jeho obětí.“

„Prostitutky jdou za peníze, ne kvůli sympatiím,“ poznamenal Elwood.

„A pokud byly všechny tři prostitutkami, řekl bych, že hledáme člověka, který není nijak přitažlivý, možná má i nějaký problém, třeba koktá nebo je v obličeji nějak zohavený, a proto těžko navazuje známosti se ženami. Ale jestliže je naše třetí oběť dcera miliardáře?“ zeptal se Quinn a povytáhl obočí. „Kdoví, do čeho může být zapletená. Je nějaký důvod domnívat se, že byla prostitutka?“ zeptal se Quinn. „Na první pohled se nezdá, že by měla s těmi dvěma něco společného.“

„Nemá žádný záznam,“ řekla Lišková. „Ale nezapomeňte, že její otec je Peter Bondurant.“

„Potřebuju důkladněji prozkoumat všechny ty ženy,“ řekl Quinn. „Jestli je mezi nimi nějaké pojítko, tak bude odrazovým můstkem pro vytváření obrazu podezřelého.“

„Dvě prostitutky a miliardářova dcera – co by jen mohly mít společného?“ zeptal se Yurek.

„Drogy,“ řekla Lišková.

„Nějakého muže,“ domnívala se Mary Mossová. Kovac souhlasně přikývl. „Chcete se na to podívat z téhle stránky?“ Obě přikývly.

„Možná je ale ten chlap napadl zezadu,“ řekl Tippen. „Třeba je nemusel lákat nebo používat nějaké lsti. Čapnul je proto, že byly v nesprávnou chvíli na nesprávném místě.“

„Je to možné. Jenom se mi to nějak nezdá,“ řekl Quinn. „Je příliš úlisný. Tyto ženy prostě zmizely. Nikdo neviděl žádný zápas. Nikdo neslyšel křik. Logika mi říká, že s ním šly dobrovolně.“

„A tak kde je auto Bondurantové?“ zeptal se Adler. Jillianin červený saab se ještě nenašel.

„Možná svezla ona jeho,“ řekla Lišková. „Máme devadesátá léta, je to normální. Možná má její auto on.“

„Takže hledáme vraha, který má garáž na tři auta?“ podivil se Adler. „Ksakru, já si asi špatně vybral zaměstnání.“

„Pokud chceš začít likvidovat bývalé manželky kvůli živobytí, mohl by sis tu zatracenou garáž naplnit porschema,“ zavtipkoval Kovac.

Lišková ho plácla přes ruku. „Nech toho, jo? Já jsem taky rozvedená.“

„Zdejší přítomné nepočítám.“

Quinn se pořádně napil kávy, aby se ostatní mohli dosyta vysmát. Humor byl pro poldy bezpečnostním ventilem. Díky své práci byli vystaveni neustálému tlaku, který bylo třeba čas od času uvolnit. Členové týmu stáli na počátku něčeho, co nepochybně připomínalo pověstnou vojenskou „uličku“. Budou potřebovat humor jako sůl, protože půjde o dlouhou a nepříjemnou záležitost. Čím stmelenější jednotka s dobrými vztahy, tím lépe pro průběh pátrání. I on sám tu a tam utrousil nějaký vtípek, aby jim nepřipadal jako nějaký upjatý suchar.

„Co se týče mého odhadu výšky,“ pokračoval, „domnívám se, že bude střední postavy, žádné tintítko, dostatečně silný, aby dokázal přenést tělo, ale zase ne tak mohutný, aby z něho šel strach, když se blíží ke své oběti. To je zatím vše, co vám k tomu můžu říct.“

„Cože? Copak nestačí, abyste jen zavřel oči a vykouzlil v mysli nějakou fotografii nebo tak něco?“ řekl Adler napůl žertem.

„Je mi líto, detektive,“ řekl Quinn a s úsměvem pokrčil rameny. „Kdybych byl takový jasnovidec, vydělával bych si někde na závodech. Ale pro tohle vůbec nemám buňky.“

„Měl byste, kdybyste byl v televizním seriálu.“

„Kdybychom byli v televizi, vyřešili bychom tyhle případy za hodinu,“ řekl Elwood. „Právě kvůli televizním seriálům je veřejnost tak netrpělivá, pokud pátrání trvá déle než dva dny. Celá zpropadená země žije v televizním čase.“

„Když už je řeč o televizi,“ ozval se Hamill, „mám videozáznam tiskovky.“

Televize s videorekordérem stála na kovovém stolečku na kolečkách hned vedle stolu. Hamill vsunul kazetu do videa a všichni si pohodlně sedli a začali ji sledovat. Na Quinnovu žádost umístili svého kameramana ze zvláštní jednotky nenápadně do houfu kameramanů místních televizních stanic a dali mu za úkol, aby nefilmoval průběh tiskovky, ale lidi, kteří tam přijdou.

Řeč starostky a policejního šéfa Greera i okresního prokurátora tvořila jen tlumený šum v pozadí záznamu. Kamera zběžně zabrala obličeje novinářů, policistů a fotografů a přešla na ostatní příchozí. Quinn visel očima na obrazovce a byl připraven všimnout si i té nejnepatrnější změny výrazu, vědoucího záblesku v očích, škubnutí v koutcích úst. Soustředil svou pozornost na lidi na okraji davu, na ty, kteří se tam pravděpodobně dostali jen nedopatřením nebo náhodou.

Hledal něco nedefinovatelného, nepostižitelného, něco, co odhalí pouze instinkt detektiva. Vědomí, že ten jejich zabiják možná stojí mezi nepodezřelými, že se možná právě dívá na tvář vraha a neví to, ho naplňovalo zklamáním a pocitem marnosti. Tento vrah se jen tak neprozradí. Nedá najevo nervozitu. Nebude mít v očích onen divoký lesk, který by na něj upozornil, jak tomu často bývá u útočníků, kteří se neovládají. Zabil už nejméně tři ženy a prošlo mu to. Policie nemá žádné vodítko. Vrah se nemusí znepokojovat. A moc dobře to ví.

„No, nevidím tam nikoho, kdo by nesl nějakou plonkovou hlavu,“ poznamenal Rippen jízlivě.

„Možná se teď díváme přímo na něj, a nevíme o tom,“ řekl Kovac a vypnul ovladačem video. „Ale jestli budeme mít alespoň přibližný portrét podezřelého, podíváme se na video znovu.“

„Dostaneme ten portrét od svědkyně dnes, Same?“ zeptal se Adler.

Kovac semkl rty. „Doufám v to! Už mi kvůli tomu volal náčelník i Sabin.“ A budou se snažit, aby to tu bylo co nejdřív. On je tu šéfem. On vede pátrání a na něm všechno leží. „Než to dostaneme, rozdělme si úkoly a dejme se do práce, než se Ohnivěj Joe rozhodne pokračovat.“

Peter Bondurant bydlel v rozlehlém tudorovském sídle s nádherným výhledem na Ostrůvkové jezero, které se rozprostíralo za vysokým plotem z železných tyčí. Na trávníku stály vzrostlé stromy, jejich větve byly teď holé. Jedna široká zeď se štukovou omítkou byla hustě porostlá divokým vínem, v této roční době hnědým a suchým. Sídlo vzdálené jen několik mil od srdce Minneapolisu diskrétně odkrývalo příznaky stihomamu, jehož důkazem byl právě onen bytelný plot a modrobílé značky bezpečnostního systému na zamčených vratech u příjezdové cesty.

Quinn se snažil vrýt si každou podrobnost do paměti a zároveň věnovat pozornost telefonátu na mobilu. Volali mu z Blacksburgu ve Virginii, že podezřelý z únosu dítěte byl vzat do vazby. Tamější agent pro vyšetřování únosů dětí si chtěl u Quinna potvrdit svou strategii výslechu. Quinn byl na slovo vzatý odborník a guru. Poslouchal, souhlasil, navrhl několik věcí a co nejrychleji hovor ukončil, protože se chtěl soustředit na záležitost, kterou měl před sebou.

„Žádaný muž,“ poznamenal Kovac, když se prudce rozjel po příjezdové cestě a hned musel dupnout na brzdu, protože na panelu domácího telefonu se objevila značka stop. Podíval se za Quinna na novinářské dodávky zaparkované po obou stranách ulice. Novináři zase zírali na něj. „Supi zatracený!“

Z mluvítka se ozval šum a nějaký hlas se zeptal: „Prosím?“

„John Quinn, FBI,“ řekl teatrálně Kovac a vesele se na Quinna zašklebil.

Brána se otevřela a hned za nimi zase zapadla. Novináři se ani nepokusili vběhnout dovnitř. Středozápadní způsoby, pomyslel si Quinn, který moc dobře věděl, že v této zemi jsou místa, kde by novináři vtrhli do domu smutku a chtěli odpovědi na své otázky s takovou samozřejmostí, jako by měli právo ještě zhoršovat bolest rodiny oběti. Už toho byl několikrát svědkem. Viděl reportéry lačné úspěchu a pracovního postupu, jak se přehrabují lidem v odpadcích a hledají aspoň útržek něčeho, co pak mohli změnit ve spekulativní palcové titulky. Zažil je už i přímo na pohřbech, kde si nebrali nejmenší servítky.

U domu stál černý lincoln continental, nablýskaný do co největšího možného lesku. Kovac zaparkoval svůj špinavě hnědý caprice hned vedle luxusního vozu a otočil klíčkem. Motor ještě asi půl minuty pateticky bublal.

„Levnej krám,“ zabručel. „Dvaadvacet let ve službě, a mám ten nejhorší křáp z celýho vozovýho parku. A víte proč?“

„Protože nelezete do toho správného zadku?“ zeptal se Quinn.

Kovac se rozesmál. „Nelezu do žádnýho, a už vůbec ne do takovýho, kterej má vpředu pinďoura!“ Smál se a přehraboval se v rozházených věcech na sedadle a pak vyndal diktafon. Podal ho Quinnovi.

„Pro případ, že i nadále se mnou nebude chtít mluvit… Podle zákonů Minnesoty stačí, když jedna strana udělí povolení k nahrávání rozhovoru.“

„To je teda sakramentský zákon ve státě plném demokratů.“

„Jsme praktičtí. Máme chytit vraha. Bondurant možná ví něco, co si ani neuvědomuje. Nebo možná vypustí něco, co vám nic neřekne, protože nejste místní.“

Quinn si zastrčil diktafon do náprsní kapsy saka. „Účel světí prostředky.“

„To znáte, jo?“

„Lip než cokoli jiného.“

„Nejste z toho někdy vyřízenej?“ zeptal se Kovac, když vystoupili. „Nedělat dennodenně nic jinýho, než honit sériový vrahy a únosce dětí? Mě by to teda položilo. Někdy mám chuť ty grázly, kterejma se zabývám, zabít. Jak to zvládáte?“

Nezvládám. Byla to automatická odpověď – stejně tak automaticky nevyřčená. Nezvládá to. Nikdy to nezvládal. Jen to všechno odhazoval do velké černé jámy, kterou měl kdesi v sobě, a pevně doufal, že je dost hluboká, aby nepřetekla.

„Dívám se na to z té lepší stránky,“ odpověděl.

Od jezera zafoukal vítr a zčeřil hladinu do vlnek připomínajících rtuť. Suché listí zavířilo po uschlém trávníku. Vítr si pohrával s cípy jejich trenčkotů. Olověně šedé nebe viselo nízko nad městem.

„Já piju,“ přiznal se Kovac přátelsky. „Kouřím a piju.“

Quinn se pousmál. „A honíte se za ženskýma?“

„Ale, toho už jsem nechal. Je to zlozvyk.“

Otevřel jim Edwyn Noble. Když uviděl Kovace, zarazil se a jeho výraz ztuhl.

„Zvláštní agente Quinne,“ začal, zatímco kolem něho procházeli do vstupní haly obložené vyřezávaným mahagonem. Ze stropu v druhém poschodí visel až dolů masivní tepaný lustr. „Nepamatuju se, že byste se zmiňoval o seržantu Kováčovi, když jste volal.“

Quinn se nevinně usmál. „Ne? Sam se nabídl, že mě sem odveze, protože já se ve městě moc nevyznám, tak…“

„Já jsem stejně měl v plánu také si s panem Bondurantem promluvit,“ pronesl Kovac nenuceně a obhlížel obrazy v hale. Ruce měl vražené v kapsách kabátu, jako by se bál, aby něco nerozbil.

Právníkovi zrudly okraje uší. „Seržante, Peter právě přišel o své jediné dítě. Rád by se dal nejdřív trochu dohromady, než bude vystaven nějakému tlaku výslechu.“

„Výslech?“ zvedl Kovac obočí a odvrátil se od sošky závodního koně. „Jako podezřelý? Pan Bondurant si myslí, že ho z něčeho podezíráme? Protože jinak nevím, jak ho něco takového mohlo napadnout. Vy ano, pane Noble?“

Nobleovi se na tváři vystřídalo několik barev. „Rozhovor. Prohlášení. Nebo jak tomu chcete říkat.“

„Já bych tomu rád říkal rozhovor, no ale záleží na tom, co chcete vy.“

„Já chci,“ ozval se tichý hlas ode dveří tvarovaných do oblouku, „aby se mi moje dcera vrátila.“

Muž, který se vynořil z tlumeně osvětlené chodby, byl necelých sto sedmdesát centimetrů vysoký, štíhlý a působil dokonale upraveně, i když měl na sobě jen pohodlné volné kalhoty a svetr. Tmavé vlasy byly ostříhané tak nakrátko, že jeho hlava vypadala jako z jemně tepaného kovu. Upřeně na

Quinna hleděl vážnýma očima za malými kovovými obroučkami brýlí.

„To chceme všichni, pane Bondurante,“ řekl Quinn. „Možná stále existuje šance, že se tak stane, ale budeme potřebovat co největší pomoc.“

Úzké tmavé obočí se mu svraštilo, zatvářil se zmateně. „Vy si myslíte, že by Jillian ještě mohla být naživu?“

„Zatím jsme nedokázali spolehlivě potvrdit opak,“ odtušil Kovac. „Dokud se nám nepodaří s určitostí identifikovat oběť, je tu pořád šance, že nejde o vaši dceru. Máme několik neopodstatněných domněnek –“

Bondurant zavrtěl hlavou. „Myslím si, že to tak není,“ řekl tiše. „Jillie je mrtvá.“

„Jak to můžete vědět?“ zeptal se Quinn. Bondurant se tvářil zasmušile, zmučeně, poraženě. Jeho pohled sklouzl kamsi za Quinna.

„Protože byla moje dítě,“ řekl nakonec. „Nedokážu to líp vysvětlit. Mám v sobě takový pocit. Tíží mě jako kámen. Jako by nějaká část mého těla zemřela s ní. Je mrtvá. Máte děti, agente Quinne?“

„Ne. Ale poznal jsem už příliš mnoho rodičů, kteří ztratili dítě. Je to hrozný stav. Na vašem místě bych do něj nijak nespěchal.“

Bondurant se podíval na špičky Quinnových bot a ztěžka vzdychl. „Pojďte do mé pracovny, agente Quinne,“ vyzval jej a otočil se ke Kováčovi. Lehce stiskl rty. „Edwyne, počkejte na nás se seržantem Kováčem v obývacím pokoji.“

Kovac vydal zvuk svědčící o nespokojenosti a rozčarování.

Právník se zatvářil starostlivě. „Možná bych měl být u toho, Petere. Já –“

„Ne. Ať vám Helen uvaří kávu.“

Noble byl očividně nešťastný a směšně se nakláněl ke svému klientovi, který stál na opačném konci haly; připomínal marionetu bránící se povelům provázků. Bondurant se otočil a odcházel.

Quinn šel za ním. Jejich kroky tlumil vysoký orientální běhoun z jemné vlny. Quinn přemítal o Bondurantově strategii. Nechce mluvit s policií, ale nedovolí svému právníkovi, aby byl přítomen rozhovoru s agentem FBI. Pokud se chce nějak chránit, pak tohle počínání postrádá logiku. A zároveň veškeré inkriminující informace vyřčené bez přítomnosti právníka jsou u soudu bezcenné, ať už budou nahrány na pásce nebo ne.

„Slyšel jsem, že máte svědkyni. Může identifikovat muže, který to udělal?“

„Nejsem oprávněn o tom mluvit,“ řekl Quinn. „Chtěl bych mluvit o vás a o vaší dceři, o vašem vztahu. Odpusťte mi, že to řeknu tak bez obalu, ale vaše nechuť spolupracovat s policií působí přinejmenším podivně.“

„Chcete říct, že nereaguji způsobem typickým pro rodiče zavražděného dítěte? A existuje nějaká typická reakce?“

„Typická, to není to pravé slovo. Některé reakce jsou běžnější než ostatní.“

„Nevím nic, co by souviselo s případem. Proto nemám nic dalšího, co bych policii řekl. Neznámý člověk unesl a zavraždil mou dceru. Jak by mohla policie očekávat, že mám nějaké informace relevantní k takovému nesmyslnému činu?“

Bondurant ho uvedl do prostorné pracovny a zavřel za sebou dveře. Pracovně vévodil masivní mahagonový stůl ve tvaru U. Jedno jeho křídlo zabíral počítač s příslušenstvím, na druhém ležely různé papíry. Střední část byla vzorně uklizená, pijáková podložka bez poskvrnky, každé pero a blok na svém místě.

„Odložte si kabát, agente Quinne. Posaďte se.“ Pokynul hubenou rukou ke dvěma křeslům potaženým kůží napuštěnou volskou krví a sám usedl za psací stůl na svůj trůn s vysokým opěradlem.

Dává mi najevo odstup a autoritu, pomyslel si Quinn a svlékl si svrchník. Ukazuje mi, kde je moje místo. Usadil se do křesla, ihned si uvědomil, že sedadlo je příliš nízko – dost na to, aby si ten, kdo na něm sedí, připadal poněkud malý.

„Nějaký maniak zabil moji dceru,“ řekl opět klidně Bondurant. „Tváří v tvář této skutečnosti je mi opravdu srdečně jedno, co si kdo myslí o mém chování. A kromě toho pomáhám při pátrání: vždyť to já jsem vás sem nechal zavolat.“

Další připomínka rovnováhy sil, i když nenápadná.

„A jste ochoten se mnou mluvit?“

„Bob Brewster říká, že jste nejlepší.“

„Poděkujte za mě řediteli, až s ním zase budete mluvit. Naše cesty se tak často nekříží,“ vrátil mu to Quinn a schválně se tvářil, že na něj Bondurantova narážka na to, jak dobře se zná s ředitelem FBI, neudělala žádný dojem.

„Říká, že se specializujete na tento typ vraždy.“

„Ano, ale nejsem nájemný lovec vrahů, pane Bondurante. Chtěl bych, aby v tomto bylo mezi námi naprosto jasno. Dělám, co umím ve věci sestavení profilu vraha, a radím, jak postupovat při pátrání. Když máme podezřelého, navrhuji strategii rozhovoru. Při soudním přelíčení funguju jako odborný svědek a radím obžalobě, jak vyslýchat svědky. Budu dělat svou práci a budu ji dělat dobře, ale nepracuji pro vás, pane Bondurante.“

Bondurant informace vyslechl, aniž by hnul brvou. Měl kostnatý obličej a upjatý výraz, podobně jako jeho právník, ale chyběl v něm onen úsměv od ucha k uchu, jaký dokázal Noble tu a tam vyloudit. Neproniknutelná maska, za kterou nebylo možno nahlédnout.

„Chci, abyste Jillianina vraha chytili. Budu jednat s vámi, protože jste nejlepší a protože mi řekli, že vám můžu věřit, že to neprodáte.“

„Neprodám? Jak to myslíte?“

„Tisku. Jsem člověk, který má velice veřejné postavení a zároveň si velmi hlídá svoje soukromí. Pomyšlení, že by miliony cizích lidí znaly intimní detaily dceřiny smrti, se mi hnusí. Podle mě by to měla být ryze soukromá, osobní záležitost – ukončení života.“

„Měla by být. Ale to, jak člověk žije, se nedá utajit, to musíte uznat.“

„Myslím, že se doopravdy hrozím ani ne tak toho, co budou lidi vědět o její smrti, ale spíš té jejich sžíravé touhy rozsápat její život na cáry. A s ním i můj – to nezastírám.“

Quinn poposedl, dal si nohu přes nohu a nepatrně a s účastí se usmál. Oťukávání, vzájemné poznávání. Nasadit masku budící zdání, že bychom mohli být kamarádi. „To je pochopitelné. Pronásledují vás novináři? Vypadá to, že se utábořili před vaším domem.“

„Odmítám s nimi jednat. Už jsem pověřil svého koordinátora pro mediální vztahy, aby si to vzal na starost. Nejvíc mi na celé věci s novináři vadí, že mají pocit, že jsou oprávněni takhle postupovat. Protože jsem bohatý, protože jsem významná osoba, myslí si, že mají nějaké právo rušit můj žal. Myslíte, že takhle tábořili před domy rodičů těch dvou prostitutek, které ten maniak zabil? Můžu vás ujistit, že ne.“

„Žijeme ve společnosti, která se neobejde bez toho, aby ze všeho dělala senzaci,“ podotkl Quinn. „Někteří lidé jsou pokládáni za mediálně velice zajímavé, jiní slouží pro jedno použití. Nevím, která strana této mince je horší. Můžu vám téměř zaručit, že rodiče těch prvních dvou obětí sedí doma a vrtá jim hlavou, proč auta s novináři neparkují před jejich domem.“

„Vy si myslíte, že by chtěli, aby lidi věděli, jak coby rodiče pohořeli?“ zeptal se Bondurant s lehkým nádechem hněvu v hlase. „Myslíte si, že by ti rodiče chtěli, aby lidi věděli, proč se jejich dcery staly prostitutkami a narkomankami?“

Vina a obvinění. Kolik z toho projektuje ze své vlastní bolesti, říkal si Quinn.

„Pokud jde o tu svědkyni,“ pokračoval Bondurant a zdál se trochu zaskočen tím, jak se téměř odhalil. Posunul o milimetr blok, který měl před sebou na stole. „Myslíte si, že dokáže identifikovat vraha? Nezdá se, že je na ni spolehnutí.“

„Nevím,“ odpověděl Quinn a hned se dovtípil, odkud Bondurant tuto informaci získalvKovac bude muset napnout všechny síly, aby tuhle štěrbinu zalepil, což bude znamenat klepnout někoho přes velice citlivé, vlivné prsty. Rodina oběti má právo na určitou ohleduplnost, ale toto pátrání vyžaduje co nejtvrdší postup. Peter Bondurant nesmí mít úplný přístup ke všemu. Vlastně ani nebyl vyloučen ze seznamu podezřelých.

„No… můžeme jen doufat…,“ zamumlal Bondurant.

Jeho pohled utkvěl na stěně plné zarámovaných fotografií. Na mnohých byl on s dalšími muži, které Quinn odhadoval na jeho obchodní partnery nebo konkurenty či nadřízené. Viděl tam i Boba Brewstera, ale pak si všiml, na co se Bondurant ve skutečnosti dívá: na malou skupinku fotografií v levém dolním rohu.

Quinn vstal ze židle a přistoupil blíž ke zdi, aby si je mohl lépe prohlédnout. Poznal ji podle fotografie, kterou měl ve spisech. Jeden obrázek mu padl do oka na první pohled: mladá žena v tmavých strohých šatech s bílým límečkem a manžetami, jež se k ní vůbec nehodily. Vlasy měla ostříhané do chlapecky krátkého účesu a zesvětlené téměř doběla. Nápadně kontrastovaly s tmavým obočím a snědou pletí. Jedno ucho zdobilo tak šest náušnic. V nosní dírce měla vetknutý malý rubínový kamínek. Nepodobala se svému otci absolutně v ničem. Tělo i obličej měla oblejší, kulatější. Oči velké a smutné; fotoaparát zachytil bezbrannost, která se v nich odrážela, pocit, že není tím poslušným ztělesněním ženskosti – podle něčího očekávání.

„Krásná dívka,“ zamumlal Quinn automaticky. Nezáleželo na tom, že to nebyla tak úplně pravda. Ten výrok utrousil z jiného důvodu než proto, aby zalichotil. „Musela k vám mít velmi blízký vztah, když se sem vrátila z Evropy na studia.“

„Náš vztah byl složitý.“ Bondurant vstal ze židle a postavil se vedle ní, nervózní a nejistý, jako by ho něco pohánělo k fotografiím, a něco jiného ho drželo na místě. „Rozuměli jsme si dobře, když byla malá. Pak jsme se s její matkou rozvedli, právě v době kdy byla Jillian v tak citlivém věku. Bylo to pro ni těžké – ten antagonismus mezi

Sophií a mnou. Pak se objevil Serge, Sophiin nový manžel. A Sophiina nemoc – věčně byla v nemocnici kvůli depresím.“

Na chvilku se odmlčel a Quinn úplně cítil tíhu věcí, které Bondurant ze svého příběhu vypustil. Proč se rozvedli? Co způsobilo Sophiinu duševní nemoc? Bylo znechucení v Bondurantově hlase, když mluvil o svém nástupci, hořkostí z porážky utrpěné od soka nebo něčím víc?

„Co studovala na univerzitě?“ zeptal se chytře, než přejde k otázkám, které ho opravdu zajímaly. Peter Bondurant nevydá svá tajemství tak snadno, pokud je vydá vůbec.

„Psychologii,“ řekl s náznakem ironie a hleděl na fotku s černými šaty a zesvětlenými vlasy, s náušnicemi a propíchnutým nosem a nešťastnýma očima.

„Vídal jste ji často?“

„Každý pátek. Chodila ke mně na večeři.“

„Kolik lidí o tom vědělo?“

„Nevím. Moje hospodyně, můj osobní asistent, pár blízkých přátel. Myslím, že i několik jejích přátel.“

„Máte tu ještě nějaké zaměstnance v domě, nebo jen tu hospodyni?“

„Helen je tady na plný úvazek. Jednou týdně jí chodí děvče pomáhat s úklidem. Taky jsou tu tři lidi na údržbu okolí domu. Ti přicházejí každý týden. To je všechno. Dávám přednost soukromí, nestojím o velký personál. Moje potřeby nejsou tak přehnané.“

„V pátek většina studentů vyráží někam do města za zábavou. Chodila Jillian do klubů?“

„Ne. Nezajímalo ji to.“

„Měla hodně blízkých přátel?“

„Nemluvila se mnou o žádných. Taky si chránila své soukromí. Občas se zmínila jen o nějaké servírce z kavárny. Michele, nevím jak dál. Nikdy jsem ji neviděl.“

„Chodila s někým?“

„Ne,“ řekl a otočil se. Francouzské okno za jeho psacím stolem vedlo na vydlážděnou terasu s lavičkami a prázdnými truhlíky na květiny. Dlouze se zadíval přes sklo, jako by se díval nějakou bránou do jiného času. „Chlapci ji nezajímali. Nestála o nějaké přechodné známosti. Užila si svoje…“

Úzké rty se mu mírně zachvěly a v očích se mu zračila hluboká bolest. Nejsilnější projev vnitřní emoce, který dal zatím najevo. „Měla před sebou tolik let života,“ zamumlal. „Kéž by se to nestalo.“

Quinn tiše přešel k němu. Mluvil hlubokým, tichým hlasem, hlasem plným smutných zkušeností a porozumění. „Když mladý člověk zemře, to je ta nejtěžší věc k překonání – obzvlášť pokud se jedná o vraždu. Nesplněné sny, neuskutečněné plány. Jejich blízcí – rodina, přátelé – si mysleli, že je ještě tolik času napravit chyby, že je spousta času říct tomu člověku, že ho mají rádi. A najednou je ten čas nenávratně pryč.“

Viděl, jak se svaly v Bondurantově obličeji napínají, jak bojuje s bolestí. Viděl utrpení v jeho očích, náznak zoufalství při pomyšlení, že přichází příliv emocí, a strach, že nebude mít dost síly jej zvládnout.

„Alespoň jste strávili ten poslední večer společně,“ pronesl tiše Quinn. „To by pro vás mělo být určitou útěchou.“

Nebo naopak bolestí, trvalou připomínkou každého nedořešeného problému, který mezi otcem a dcerou byl. Otevřená rána ztracené příležitosti. Quinn hmatatelně cítil onu lítost ve vzduchu.

„Jak se ten večer chovala?“ zeptal se tiše. „Připadala vám v dobré náladě? Nebo skleslá?“

„Byla –“ Bondurant namáhavě polkl a hledal vhodné slovo „ – taková, jaká je. Jillie byla vždycky chvilku veselá, a hned zase smutná. Jako aprílové počasí.“

Dcera ženy, která se často léčila na psychiatrii.

„Nebylo na ní vidět, že by ji něco trápilo, že si s něčím dělá starosti?“

„Ne.“

„Mluvili jste o něčem konkrétním, nebo jste se třeba o něco přeli –“

Bondurantův výbuch přišel náhle, mocně, překvapivě. „Můj bože, kdybych měl pocit, že se něco děje, kdybych si myslel, že jí něco hrozí, nemyslíte, že bych jí zabránil, aby odjela? Nemyslíte, že bych ji tu zadržel?“

„Jsem přesvědčen, že ano,“ potvrdil Quinn účastně a co nejklidnějším hlasem. Tyhle pocity už dávno přestal plnými hrstmi rozdávat, protože ho stály tolik sil a neměl kolem sebe nikoho, kdo by znovu naplnil jeho emociální studnu. Snažil se soustředit na svůj motiv, a tím bylo získání informací. Manipulovat, loudit, vemluvit se a zároveň získávat pravdu drobeček po drobečku, kousek po kousku. Získat informace a dostat vraha. Mít neustále na paměti, že jeho největší loajálnost musí patřit oběti.

„O čem jste toho večera mluvili?“ zeptal se jemně, protože Bondurant se očividně snažil nabýt rovnováhy.

„O běžných věcech,“ odtušil netrpělivě a opět se podíval z okna. „O škole. O mé práci. Nic zvláštního.“

„O její terapii?“

„Ne, ona –“ Ztuhl a pak se rozzlobeně na Quinna podíval.

„Potřebujeme tyhle věci vědět, pane Bondurante,“ řekl Quinn a neznělo to nijak omluvně. „U každé oběti musíme zvažovat, jestli nějaká část jejího života není nějak spojena s její smrtí. Může to být úplně tenká nitka, která vede od jedné věci k druhé. Může to být něco, co byste vůbec nepokládal za důležité. Ale někdy je to rozhodující a někdy je to všechno, co máme v rukou. Chápete, co se vám celou dobu snažím říct? Uděláme všechno, co můžeme, aby tyhle podrobnosti zůstaly důvěrné, ale pokud chcete, abychom vraha zatkli, musíte s námi spolupracovat.“

Tohle vysvětlení nijak nezmírnilo Bondurantův hněv. Prudce se obrátil ke stolu a vytáhl nějakou vizitku. „Doktor Lucas Brandt. Jestli vám to nějak pomůže. Doufám, že vám nemusím říkat, že všechno, co Jillian doktorovi řekla jako pacientka, je důvěrné.“

„A co ty věci, které svěřila vám jako otci?“

Opět se rozčilil, nedokázal ovládnout svůj výbuch, i když se tolik snažil. „Kdybych cokoli věděl, cokoli, co by vás mohlo přivést k vrahovi mé dcery, nemyslíte, že bych vám to řekl?“

Quinn mlčel, upřeně a bez mrknutí oka hleděl Bondurantovi do tváře, na žílu, která mu kolmo naběhla na vysokém čele jako nějaký blesk. Vzal mu z ruky vizitku.

„To doufám, pane Bondurante,“ řekl nakonec. „Možná na tom závisejí životy dalších mladých žen.“

„Tak co jste se dozvěděl?“ zeptal se Kovac, když vyšli z domu. Zapálil si cigaretu a začal lačně potahovat, aby z ní měl co nejvíc, než dojdou k autu.

Quinn upíral zrak na příjezdovou cestu a za bránou spatřil dva kameramany s očima přitisknutýma k hledáčkům kamer. Nebylo vidět žádné zařízení umožňující zachytit zvuk na větší vzdálenost, ale objektivy kamer byly mohutné a dlouhé. Období jeho anonymity hrozilo skončit.

„Ale,“ zabručel, „nemám z toho dobrý pocit.“

„Páni, to já už mám od samýho začátku. Víte, jak vám může takovej chlap jako Bondurant zmrvit kariéru?“

„Říkám si: proč by to dělal?“

„Protože je bohatej a trpí. Je jako ten chlápek, co řádil včera na městským úřadě. Chce, aby trpěl i někdo jiný. Chce, aby si to někdo odskákal. Myslí si, že když dokáže, aby někomu jinýmu bylo mizerně, nebude tak moc cítit vlastní bolest. Víte,“ řekl tím svým ledabylým způsobem, „lidi jsou cvoci. Tak co říkal? Proč se nebude bavit s náma místníma?“

„Nedůvěřuje vám.“

Kovace ta urážka zasáhla, odhodil cigaretu na cestu. „Ať jde do háje!“

„Má hrozný strach, aby se nějaké detaily nedostaly do rukou novinářů.“

„Jaký detaily? Co schovává?“

Quinn pokrčil rameny. „To už je vaše práce, Sherlocku. Ale já vám řeknu, kde začít.“

Nastoupili do caprice. Quinn vyndal z náprsní kapsy diktafon a položil ho na sedadlo mezi ně i s vizitkou, kterou mu Bondurant dal.

Kovac ji vzal do ruky a zamračil se. „Uhýbá. Co jsem vám říkal? Lidi jsou cvoci. Hlavně ty bohatý – a jsou jediný, který si můžou dovolit dělat si s tím, cokoli se jim zlíbí. Oni to mají jako koníčka.“

Quinn upřeně zíral na dům, napůl čekal, že za některým oknem uvidí obličej, ale neukázal se nikdo. Všechna okna byla prázdná a tmavá v tom ponurém dopoledni.

„Nebyla u těch prvních dvou obětí nějaká zmínka v novinách o tom, že braly drogy?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Kovac. „Ta jedna bývala narkomanka, ale nepustili jsme to ven. Lila Whiteová. ‚Lilie‘. První oběť. Chvilku to s ní bylo špatný, ale pak se vzpamatovala. Prošla naším léčebným programem, nějakou dobu bydlela i v nějakým domě pro nápravu padlých dívek, ale to, myslím, moc nepomohlo. Každopádně v drogách nepokračovala. Proč?“

„Bondurant udělal takovou narážku. Možná to byla z jeho strany jen jistá domněnka, ale nemyslím si to. Myslím si, že bud něco věděl o těch ostatních obětech, anebo něco věděl o Jillian.“

„Jestli něco brala v době své smrti, ukáže se nám to v testu. Prohlídl jsem si její byt. Nenašel jsem nic silnějšího než tylenol.“

„Pokud něco brala, budete možná mít spojnici na ostatní oběti. A pak třeba spojení na dealera nebo dalšího uživatele, z kterých se mohou vyklubat podezřelí.“

Kováčovi zacukal knír lačným úsměvem lovce na čerstvé stopě. „Budování sítě. To miluju. Celá Amerika si myslí, jaký je to objev. Ale darebáci tohle dělali od doby, kdy Jidáš prodal Krista. Zavolám Liškové a řeknu jí, aby to s Mossovou prozkoumaly. My se podívejme, co na to všechno říká Sigmund Freud.“ Přilepil vizitku k volantu. „Má ordinaci na druhé straně jezera.“

Kapitola desátá

Tak co říkáš na Quinna?“ zeptala se Lišková. Mary Mossová si prohrábla hřívu a podívala se okénkem na Mississippi. Provoz na řece v této roční době ustal a řeka se změnila ve ztichlý hnědý pás lemovaný nevzhlednými, zpola opuštěnými skladišti a továrnami. „Prý je to jednička. Legenda mezi svými.“

„Ty jsi s ním nikdy nepracovala?“

„Ne. Tohle území mimo Quantico má obvykle na starosti Roger Emerson. A navíc se nestává tak často, aby obětí byla dcera miliardáře, jehož prsty sahají až do Washingtonu. Líbilo se mi, jak usadil Tippena,“ pokračovala. „Jak mu dal najevo, že ví, o čem mluví, a Tippen je jen urýpaný šťoura. Nejspíš je inteligentní až hrůza. Co si myslíš ty?“ Lišková se na ni lascivně usmála. „Má pěkný kalhoty.“

„Bože! Já jsem se snažila zaměřit na jeho profesionální kvality, a tys mu koukala na zadek!“

„To jo, ale ne když mluvil. Nech toho, Mary, ten chlap je k pomilování. Copak by sis nedala říct, kdyby se naskytla příležitost?“

Mossová se div nerozčilila. „Neptej se mě na takové věci. Já jsem stará vdaná ženská! Jsem stará vdaná katolička]“

„Dokud k této charakteristice nepatří ještě slovo mrtvá, tak se můžeš podívat.“

„Pěkný kalhoty,“ bručela Mossová a přemáhala smích. „Ty velký hnědý oči, pevná brada, sexy ústa! Myslím, že bych mohla dosáhnout orgasmu už jen tím, že budu poslouchat, jak mluví o proaktivních strategiích.“

„Nikki!“

„No tak dobře, ty jsi vdaná,“ škádlila ji Lišková. „Ty nemáš nárok na orgasmus.“

„Takhle mluvíš, když jezdíš s Kováčem?“

„Jen když ho chci vytočit. Pak se svíjí jako napůl přejetá žába. A říká mi, že nechce nic slyšet o mých orgasmech, že bod G by měl zůstat tajemstvím. Já na to, že proto se už dvakrát rozvedl. Máš vidět, jak vždycky zrudne. Miluju Kovace – je tak sladkej!“

Mossová ukázala dopředu. „Tady to je – Edgewater.“

Městské domy ve čtvrti Edgewater byly úpravné stylové stavby, které měly připomínat čisťounkou rybářskou vesničku v Nové Anglii – dřevěné obložení natřené nabilo, cedrové střechy, okna členěná do malých tabulek. Jednotlivé domky byly roztroušené jako houby po dešti a propojené labyrintem přirozených cestiček. Všechny byly otočené k řece.

„Mám sice klíče od domku Bondurantové,“ řekla Lišková, když odbočila k domkům, „ale i tak jsem zavolala správci a řekla mu o tom. Prý viděl Jillian v pátek odpoledne odjíždět. Myslím, že mu nebude vadit, když s ním o tom budeme mluvit.“

Zaparkovala u prvního domku a obě ukázaly odznaky muži, který na ně čekal na schůdcích. Lišková odhadla Gila Vanleese na něco přes třicet. Byl plavovlasý, měl malý řídký knírek, měřil tak metr osmdesát a působil dojmem zamlklého člověka. Pod rozepnutou bundou byla vidět modrá uniforma člena bezpečnostní služby. Vypadalo to, že se ve škole nikdy moc nepředřel, a ani se nepokusil ve vzdělání pokračovat. Nejspíš trávil většinu času u televize, koukal na sport, v jedné ruce plechovku piva a vedle sebe sáček s brambůrky.

„Takže vy jste detektiv?“ zeptal se Liškové a oči mu zasvítily téměř sexuálním vzrušením. Jedno oko měl modré a druhé mělo zvláštní barvu kouřového topazu.

Lišková se na něj usmála. „To jsem.“

„To je skvělý, vidět ženskou dělat takovouhle práci. Já pracuju u bezpečnostní služby v Target centru, víte,“ oznámil důležitě. Měl to ostatně napsané na bundě. „Děláme různý věci, hlídáme na koncertech, pomáháme to chystat a uklízet a tak různě. Máme tam i pár holek. Je to prostě fajn. Jen ať jdou ženský do toho!“

Vsadila by se, že když někde popíjí s kamarády a mluví o takových ženách, užívá těch nejhorších výrazů. Znala tyhle Vanleese jako svoje boty. „Takže vy pracujete u bezpečnostní služby a zároveň hlídáte celý ten komplex?“

„Jo, víte, moje žena – nežijeme spolu – pracuje pro manažerskou firmu, a tak jsme dostali tohle, protože řeknu vám, to, co chtějí za tyhle baráky… to je neskutečný. Dál tady dělám něco jako správce nebo domovníka, i když tu už nebydlím. Lidi mě tady poťřebujou, tak tady bývám, než se žena rozhodne, co dál. Když někdo něco potřebuje – instalatéra, elektrikáře a podobný věci, tak to zařídím a dohlídnu na to. Dnes odpoledne přijde zámečník vyměnit u slečny Bondurantový zámek. A já na to dohlídnu. Jsem takovej neoficiální hlídač. Lidi to tady oceňujou. Vědí, že je to moje profese, že se v tom vyznám.“

„Dům slečny Bondurantové je tímto směrem?“ zeptala se Mossová a ukázala k řece.

Vanlees se na ni zamračil, malá očka se mu ještě zúžila. „Mluvil jsem s nějakýma detektivama už včera.“ Jako by si myslel, že by mohla být se svým mateřským vzezřením nějaká podvodnice, a ne opravdový detektiv jako Lišková.

„No to víte, pokračujeme v pátrání,“ řekla Lišková ledabyle. „Však víte, jak to probíhá.“ I když očividně neznal nic než to, co pochytil z televizních seriálů a četby levných detektivek, někteří lidé spolupracují lépe, mají-li pocit, že se vyznají. Jiní zase potřebují všelijak uklidnit, že ani zločin, ani vyšetřování nijak nepokazí jejich život.

Vanlees vylovil z kapsy bundy svazek klíčů a vedl je po cestičce. „Kdysi jsem se chtěl přihlásit k policii,“ svěřil se jim. „Ale zrovna v té době nikoho nebrali. Víte, kvůli omezenýmu rozpočtu a tak.“

„Holt je to těžký,“ řekla Lišková a zatvářila se jako Frances McDormandová ve filmu Fargo. „My bychom pořád potřebovali nabírat schopné lidi, ale ten napjatý rozpočet, to je brzda…“

Vanlees přikývl, vždyť se vyznal. „Politický šachy – ale vám to nemusím povídat, že?“

„To máte pravdu. Kdoví, kolik potenciálně skvělých policajtů, jako jste mohl být vy, dělá jiné práce. Je to škoda.“

„No, mohl jsem to dělat.“ Letitá hořkost zbarvila tón jeho hlasu jako stará rez, která nejde úplně smýt.

„Takže jste to Bondurantovo děvče znal, Gile?“

„No jistě. Vídal jsem ji tady. Nikdy toho moc nenamluvila. Nebyla zrovna hrr do nějakejch přátelství. Je mrtvá, co? Sice to ještě ve zprávách neřekli najisto, ale je to ona, že?“

„Ještě máme nějaké nevyjasněné otázky.“

„Slyšel jsem, že u toho byla nějaká svědkyně. Svědkyně čeho – to by mě zajímalo. Copak ho viděli, jak ji zavraždil, nebo co? To muselo být něco, ne? Hrůza!“

„Nemůžu zatím s jistotou nic říct, víte?“ řekla Lišková omluvně. „Ráda bych – vy jste přece od řemesla a tak – ale víte, jak to je.“

Vanlees přikývl s předstíraným pochopením věci.

„Vy jste ji v pátek viděl?“ zeptala se Mossová. „Jillian Bondurantovou?“

„Jo. Kolem třetí. Opravoval jsem u nás odpadní trubky. Manželka se jima snažila prohnat celer. Byla to spoušť. No vysokoškolačka. Řekli byste, že by mohla mít víc rozumu než tohle.“

„Jillian Bondurantová…,“ popíchla ho Mossová. Znovu přimhouřil své nestejné oči. „Díval jsem se z okna v kuchyni. Viděl jsem, jak někam odjíždí.“

„Sama?“

„Jo.“

„A to bylo naposledy, co jste ji viděl?“

„Jo.“ Obrátil se zase k Liškové. „Ten magor ji spálil, že? Spalovač. Páni, to je hnus,“ řekl, i když mu obličej ožil tou morbidní představou, která ho zřejmě fascinovala. „Kam tohle město spěje?“

„Máte na to stejný názor jako já.“

„Myslím, že to je tím miléniem. Aspoň si to tak myslím,“ mudroval. „Svět bude čím dál šílenější. Končí tisíciletí a tak.“

‚Milénium, to víš,“ zabručela si pro sebe Mossová a podívala se na kameninový květináč s uschlými chryzantémami, který stál na malé verandičce před dveřmi Jillianina domku.

„Je to možné,“ přitakala Lišková. „Bůh nám všem pomáhej, že?“

„Bůh nám pomoz,“ opakovala Mossová sarkasticky.

„To už je pro slečnu Bondurantovou pozdě, že?“ komentoval to Vanlees střízlivě a otočil klíčem v mosazném zámku. „Budete potřebovat s něčím pomoci?“

„Ne, děkuji, Gile. Předpisy, víte…“ Lišková se k němu otočila čelem a zablokovala mu tak vstup do domu. „Viděl jste někdy slečnu Bondurantovou s někým? S přáteli? S chlapcem?“

„Viděl jsem tu každou chvilku jejího tátu. Dům vlastně patří jemu. Přítel žádný. Tu a tam přítelkyně. Myslím tím opravdu jenom kamarádku. Ne přítelkyni jako tak – aspoň si to nemyslím.“

„Pořád jedna a ta samá? Nevíte, jak se jmenuje?“

„Nevím. Taky nebyla moc na řeči. Vypadala divně, jako nějaká motorkářka, ale nebyla. Každopádně jsem s ní nikdy neměl nic do činění. Ona – slečna Bondurantová – byla většinou sama a nikdy toho moc neřekla. Popravdě se sem vůbec nehodila. Tady nebydlí moc studentů; a taky se divně oblékala. Nosila vojenský boty a černý věci a tak.“

„Připadala vám někdy nějak mimo?“

„Jako na drogách myslíte? Ne. Byla?“

„Já jen postupuju podle těch základních bodů, víte, jinak mě můj nadporučík…“

Nedopověděla a Vanlees měl zase možnost porozumět a vcítit se, vždyť byl něco jako pokrevní bratr. Poděkovala mu za pomoc a dala mu navštívenku s instrukcí, aby jí zavolal, kdyby přišel na něco, co by mohlo být pro vyšetřování užitečné.

Neochotně se odlepil ode dveří, otálel a natahoval krk, aby viděl, co Mossová uvnitř dělá. Lišková se s ním rozloučila a zavřela dveře.

„Ježíš, nechej mě, ať se jdu osprchovat,“ zašeptala a otřásla se, sotva vešla do obýváku.

„Ale jdi, copak tobě se nelíbil, Margie?“ řekla Mossová a přehnaně napodobila seveřanský přízvuk.

Lišková se na ni zašklebila a nakrčila nos nad podivnou kombinací vůní, které nehybně visely ve vzduchu – sladký osvěžovač vzduchu a zatuchlý pach cigaretového kouře. „Že jsem ho ale rozpovídala, co?“

„Ty nemáš kouska studu.“

„Je to moje pracovní povinnost.“

„Jsem ráda, že jsem v přechodu.“

Lišková vystřízlivěla, zadívala se na dveře. „Ale vážně, ti adepti na policajty mi jdou šíleně na nervy. Jsou vždycky autoritativní. Chtějí mít navrch a ovládat, myslí si, že sežrali všechnu moudrost. A dost často mají něco proti ženám. Hele!“ Najednou se rozzářila. „Budu muset tuhle teorii předložit zvláštnímu agentovi Hezounovi.“

„Koketko!“

„Víc by se mi líbilo oportunistkol“

Z Jillianina obývacího pokoje byl výhled na řeku. Nábytek vypadal nově. Hodně vypolstrovaný gauč a křesla barvy ovsa. Ratanový stoleček se skleněnou deskou a postranní stolky nesly stopy po prášku na snímání otisků prstů, které tam zůstaly po vyšetřovací skupině z Úřadu pro vyšetřování. Byla tu velká televize a kvalitní hi-fi věž. V jednom rohu pokoje stál psací stůl, jenž ladil s regály ze stejného materiálu. Na nich byly v dokonalém pořádku srovnány učebnice, poznámkové bloky a další studijní potřeby. U další zdi se leskl ve své černé kráse nejmodernější typ elektronického klavíru. Z obývacího pokoje bylo vidět do kuchyně, která se taky skvěla čistotou.

„Musíme zjistit, jestli měla někoho na úklid.“

„To teda není kvartýr běžného vysokoškoláka,“ řekla Lišková. „Ale na druhé straně si o ní nemyslím, že patřila k průměru. Měla dost netypické dětství, když tak cestovala po Evropě.“

„A přesto se na univerzitu vrátila sem. Co v tom vězí? Mohla jít kamkoli – na Sorbonnu, do Oxfordu, na Harvard, na Kalifornskou. Mohla studovat někde, kde je teplo a slunce. Mohla jít na nějaké exotické místo. Proč šla zrovna sem?“

„Aby byla blízko tatínkovi.“

Mossová přešla pokoj a pátrala zrakem po něčem, co by jí mohlo prozradit něco víc o oběti. „Vidím v tom jakousi logiku. Ale na druhé straně… mám se svou dcerou Beth moc pěkný vztah, ovšem v okamžiku, kdy ta holka dokončila střední školu, chtěla pryč z rodného hnízda.“

„A kam šla?“

„Na Wisconsinskou do Madisonu. Můj manžel holt není Peter Bondurant, tak si musela vybrat ústav, kde není tak vysoké školné,“ řekla Mossová a podívala se na časopisy. Psychologie dnes a Rolling Stone.

„Kdyby měl můj fotřík miliardu a dal by se z něj vytáhnout takovýhle kvartýr, taky bych mu chtěla být nablízku. Možná na Bonduranta zatlačím, aby mě adoptoval.“

„Kdo tu byl včera?“

„Poslali sem dva poldy, když se našlo to tělo a její řidičák – chtěli se přesvědčit, jestli tu náhodou není, živá a zdravá, a řidičák někde ztratila. Pak to přišel obhlídnout Sam s Elwoodem. Poptávali se sousedů. Nikdo nic nevěděl. Vzal její adresář, kreditní kartu a nějaké výpisy z účtu a telefonní účty, zkrátka pár takových věcí, ale asi nic zvláštního nezjistili. Musíme si myslet, že kdyby měla návyk na drogy, tak by to snad hoši z Úřadu pro vyšetřování zjistili hned, když tu byli.“

„Možná nosí všechno u sebe, v kabelce.“

„A riskuje, že o všechno přijde, když jí někdo kabelku ukradne. Myslím, že nebyla na drogách. Tenhle byt je kromě toho moc čistý na narkomanku.“

Nahoře byla ložnice a ještě jeden pokoj, obojí s dokonale vybavenými koupelnami včetně záchodu. Lišková měla to potěšení dělit se ve svém malém domě v St. Paulu o těsnou koupelnu se svými dvěma syny, jedním devítiletým a druhým jedenáctiletým. Jako vyšetřovatelka si vydělala slušné peníze, ale kluci chodili na hokej a musela jim pořídit rovnátka – a platby za hokejovou ligu a zubaře nebyly malé. Naopak výživné, které stanovil soud jejímu bývalému manželovi, bylo směšné. Často se tloukla do hlavy, proč si nenechala zkazit život aspoň někým skutečně bohatým.

Jillianina ložnice byla stejně vzorně uklizená jako zbytek domu. Z královské postele stáhli kriminalisté povlečení a poslali je do laboratoře na testy, jestli se na něm neukážou nějaké stopy po krvi nebo spermatu. Nikde se nepovalovalo žádné zmuchlané oblečení přehozené přes židli nebo odhozené rovnou na zem, žádné pootevřené zásuvky s vyhřezlým prádlem nebo boty ve spěchu odkopnuté někam do kouta. Takhle to totiž běžně vypadalo u Liškové, protože nikdy neměla čas ani touhu uklízet. Proč taky, když k ní nikdo nechodil a nepořádek viděla jen ona a kluci? Kdo však chodil k Jillian Bondurantové? Kdo by mohl vidět případný nepořádek až v její ložnici?

Žádné fotky nějakého přítele nikde nenašly. Nebyly zastrčené za zrcadlem nad javorovým toaletním stolkem. Nikde neviděly ani fotografie rodičů nebo příbuzných. Lišková otevřela zásuvky nočních stolků po obou stranách postele. Neuviděla tam ani kondomy, ani žádnou jinou antikoncepci. Jen čistý popelník a balíček zápalek z kavárny D’Cup.

V ložnici nebylo nic, co by podalo jakoukoli osobní informaci o její obyvatelce. Lišková si to vysvětlovala dvojím způsobem: Jillian Bondurantová byla mistryní represe nebo někdo po jejím zmizení přišel do bytu a celý ho dokonale uklidil.

Zápalky a pach cigaretového kouře tu sice byly, ale každý popelník byl vzorně čistý.

Vanlees má klíče. Koho ještě přidat na seznam? Petera Bonduranta. Jillianinu divnou kamarádku? Vraha. Ten má teď Jillianiny klíče, její adresu, auto, kreditní karty. Kovac dal karty hned sledovat pro případ, že by s nimi po dívčině zmizení někdo manipuloval. Ale dosud se nic nedělo. Každý policajt v metru měl popis a číslo Jillianina červeného saaba. Také nic.

Koupelna náležející k ložnici byla čistá, laděná do odstínů lila a nefritové, s ozdobnými mýdly, o kterých se nepředpokládalo, že je někdo bude používat. Šampon na vaně měl značku Paul Mitchell a nálepka prozrazovala, že byl zakoupen v kadeřnickém salonu nákupního střediska v Dinkydale. Salon by mohl posloužit jako zdroj informací, pokud měla Jillian ve zvyku svěřovat se své kadeřnici. V lékárničce ani pod umyvadlem nebylo nic zajímavého.

Vedlejší pokoj byl menší, povlečení také zmizelo. Ve skříni viselo letní oblečení vystěhované z ložnice po rychlém nástupu kruté minnesotské zimy. V zásuvkách prádelníku se povalovalo nějaké prádlo nevalné kvality: několikerý kalhotky, černé hedvábné velikosti pět, černá krajková podprsenka od Fredericka z Hollywoodu. Byla obnošená a sepraná, velikosti 34B. Dále ještě laciné černé legíny, velikost S. Tyhle věci nebyly pěkně složené a Lišková měla dojem, že Bondurantové nepatřily.

Kamarádka? Věcí bylo málo na to, aby se dalo soudit, že tam někdo trvale bydlí. A fakt, že je tento pokoj užívaný, vylučoval existenci milence. Vrátila se do ložnice a znovu se podívala do zásuvek prádelníku.

„Máš něco?“ zeptala se Mossová. Vešla do dveří a dávala si pozor, aby se neotřela o zaprášená futra.

„Jde mi z toho mráz po zádech. Ta holka byla buď neuvěřitelně čistotná, nebo se sem nějaký tajemný domácí skřítek dostal dřív než všichni ostatní. Zmizela v pátek. To dalo vrahovi dobré dva dny, kdy měl její klíče.“

„Ale nikdo nehlásil, že by se tu pohyboval někdo neznámý nebo podezřelý.“

„Tak možná vrah nebyl ani neznámý, ani podezřelý. Měli bychom to tu nechat pár dní sledovat,“ uvažovala Lišková. „Třeba se ten chlap objeví.“

„Pravděpodobnější je, že už tu byl a zmizel. Hrozně by riskoval, kdyby sem přišel hned po tom, co se našlo tělo.“

„Už dost riskoval tím, že to tělo zapálil v parku.“ Lišková vyndala z kapsy mobil a vyťukala Kováčovo číslo. Netrpělivě naslouchala, jak na druhém konci telefon marně vyzvání. Nakonec to vzdala a zastrčila telefon zpátky do kapsy. „Sam zase určitě nechal kabát v autě. Měl by ho nosit na řetízku jako kamioňáci nosí peněženky. Ale asi máš stejně pravdu. Pokud se sem Ohnivěj Joe chtěl vrátit, udělal to po tom, co ji zabil, ale předtím, než se našlo tělo. A jestli tu už byl, tak možná právě teď mají jeho otisky prstů.“

„Kéž bychom měli takové štěstí.“

Lišková vzdychla. „Našla jsem nahoře oblečení, které pravděpodobně patří nějaké její kamarádce, zjistila jsem jméno kadeřnictví, kam Jillian chodila, a mám sirky z nějaké kavárny.“

„D’Cup?“ zeptala se Mossová. „Taky jsem jedny našla. Ten název má asi znamenat velikost podprsenky, ne? Nevyzkoušíme to?“

Lišková se uculila. „Déčka? To byl sen mýho bývalýho. Víš, co jsem jednou našla v jeho šuplíku s fuseklema?“ zeptala se. Scházely dolů do obýváku. „Takovej ten hambatej časopis s ženskýma. Všechny měly velký, obrovský, obludný gigantický prsa. Měchy, co by ti visely až ke kolenům. Jedna stránka vedle druhý jen tady toho. Kozy, kozy, kozy velikosti zeměkoule. A chlapi si myslí, že my jsme zvrhlý, když chceme, aby šestipalcovej byl opravdu šestipalcovej.“

Mossová se smíchem zaúpěla. „Nikki, jsem s tebou jen jeden den a už budu muset jít ke zpovědi.“

„To běž, a až tam budeš, tak se zeptej panáčka, jak to mají chlapi s kozama.“

Vyšly z domu a zamkly za sebou. Vítr foukal směrem k řece, nesl vůni bahna a suchého listí a kovový nádech velkoměsta a strojů, které je obývaly. Mossová si přitáhla bundu těsněji k tělu. Lišková vrazila ruce ještě hlouběji do kapes a nahrbila ramena. Kráčely zpátky k autu a postěžovaly si, jak dlouhá zase bude zima. Zima byla v Minnesotě vždycky příliš dlouhá.

Když couvaly z parkoviště, Gil Vanlees stál ve dveřích domu, kde už nebydlel, a díval se za nimi s netečným výrazem ve tváři, až Lišková zvedla ruku a zamávala mu.

„Co kdybychom to zkusili ještě jednou?“ zeptal se jemně soudní portrétista.

Jmenoval se Oscar a hlas měl jako teplý karamel. Kate věděla, že je schopen tím hlasem ukolébat lidi až téměř ke spánku: Angie DiMarco se však nehodlala nechat ukolébat.

Kate stála notný kus za jejími zády, až u dveří. Nechtěla svou netrpělivostí ještě zvyšovat Angiinu nervozitu. Dívka seděla na židli a vrtěla sebou jako batole v čekárně dětského lékaře, nešťastná, nesvá, neochotná spolupracovat. Vypadalo to, že se příliš nevyspala, ale aspoň využila koupelnu ve Phoenixu a osprchovala se. Hnědé vlasy zůstaly i nadále rovné a zplihlé, ale měla je čisté. Na sobě měla tutéž bundu a špinavé džíny, ale svetr si vyměnila.

„Zavřete oči,“ vyzval ji portrétista. „Pomalu a zhluboka se nadechněte a vydechněte –“

Angie netrpělivě vzdychla.

„– póooomalu…“

Kate musela ocenit portrétistovu toleranci. Ona sama se nacházela v rozpoložení, kdy měla chuť někomu nafackovat, komukoli. Ale Oscar zase neměl to potěšení vyzvednout Angii z Phoenixu, kde se Toni Urskineová opět neovládla a vychrlila na Kate své znechucení ze Spalovačových činů.

„Dvě ženy brutálně zavražděné, a nic se neděje, protože to byly prostitutky. Policie dokonce zašla tak daleko, že tvrdila občanům, že jim nic nehrozí, že nemají panikařit – jako by tyhle ženský snad nepatřily taky mezi občanky našeho města! To je nehoráznost!“

Kate upustila od pokusu vysvětlit té ženě koncepci rizikových a méně rizikových cílových skupin obětí. Moc dobře věděla, jaká by byla reakce – emocionální,viscerální, postrádající logiku.

„Policie snad nemohla věnovat ještě menší zájem ženám, které zoufalá životní situace přivede k prostituci a drogám. Co je pro ni další mrtvá prostitutka! O jeden problém míň. Pak zabije milionářovu dceru a najednou máme krizi! Můj bože, konečně se stal obětí opravdový člověk!“ dodala sarkasticky.

Kate ještě teď zatínala zuby, když si na ty řeči vzpomněla. Toni Urskineovou neměla nikdy ráda. Urskineová byla neustále připravena k útokům podobného typu, nikdy úplně nevypnula motor. Kdyby ona nebo její ideály či „její oběti“, jak říkala ženám z Phoenixu, nebyly předem zavrženy, ona by si už našla cestu, jak vylézt na tu pomyslnou bednu a vřískat na všechny, kdo jsou v doslechu. Spalovačovy vraždy jí zase doplní palivo pro její vlastní oheň na dlouhou dobu dopředu.

Rozhořčení Urskineové se dalo částečně ospravedlnit, připustila Kate. Vždyť podobně cynické myšlenky týkající se těch dvou vražd proběhly hlavou i jí. Ale věděla, že policisté dělají, co můžou, přestože mají pro případy běžné násilné smrti shora omezený rozpočet i počet nasazených lidí.

Přesto měla toho rána chuť říct Toni Urskineové jedno: „Život je pes. Už se s tím konečně smiřte.“ Kousala se však raději do jazyka, až ji ještě teď bolel. Řekla jen: „Já nejsem policistka. Jsem obhájkyně. Jsem na vaší straně.“

Spoustě lidí však ani tohle nestačilo. Spolupracovala s policií, a byla tudíž stejně vinna. Častokrát se na ni i policisté dívali jako na nepřítele, protože spolupracovala se spoustou liberálů, kterým krvácelo srdce a trávili spoustu času osočováním policie. Kate uvízla někde uprostřed.

Je dobře, že tu práci tak miluju, jinak bych ji nenáviděla.

„Jste v parku, ale jste v bezpečí,“ řekl Oscar tiše. „Nebezpečí je pryč, Angie. On vám teď nemůže ublížit. Otevřete své vnitřní oko a podívejte se mu do tváře. Pořádně a dlouho se na něj zadívejte.“

Kate se pomalu přiblížila k volné židli kousek od Angie a posadila se. Angie zachytila Katein upřený pohled, a když se podívala jinam, byl tam Oscar, který se na ni taky díval. Jeho laskavé oči zářily jako vyleštěný onyx z obličeje zarostlého hustými vousy a knírem a lví hřívou vlasů, jež mu spadaly až na ramena.

„Neuvidíte, když se nebudete dívat, Angie,“ prohlásil moudře.

„Možná nechci vidět,“ odpověděla vzdorně.

Oscar z ní zesmutněl. „On vám tady nemůže ublížit, Angie. A jediné, co máte udělat, je dívat se mu na obličej. Vy se mu nemusíte dívat do mysli nebo do srdce. Vaším úkolem je vidět jen jeho obličej.“

Oscarovýma rukama prošlo už hodně svědků a všichni se báli stejných dvou věcí: odvety ze strany zločince někdy v blíže neurčené budoucnosti a toho, že si budou muset zločin neustále znovu a znovu vybavovat a tím ho jaksi oživovat. Kate věděla, že vzpomínka nebo noční můra může způsobit stejný psychický stres jako událost, která se stane v reálném čase. Lidé chtěli věřit, že lidská rasa je velice dokonalá, ale mozek má pořád potíž rozlišit skutečnou realitu a vnímanou realitu.

Ticho se prodlužovalo. Oscar pohlédl na Kate.

„Angie, říkalas mi, že to uděláš,“ řekla Kate.

Dívka se ještě víc zamračila. „No tak jsem možná změnila názor. Co z toho kruci budu mít?“

„Že budeš v bezpečí a vrah zmizí z ulic.“

„Ne, já myslím doopravdy,“ řekla a najednou byla plná obchodního zájmu. „Co z toho budu mít já? Slyšela jsem, že je vypsaná odměna. Vůbec jste mi o tom neřekla.“

„Neměla jsem zatím čas o tom s kýmkoli mluvit.“

„Tak byste si ho měla najít. Protože jestli mám tohle udělat, tak za to budu něco chtít. To je snad jasný. Zasloužím si to.“

„To se teprve uvidí,“ namítla Kate. „Zatím jsi nám neřekla nic. Na odměnu se přeptám. Ale do té doby jsi svědkyně. Můžeš nám pomoct a my můžeme pomoct tobě. Možná se na to necítíš. Třeba si myslíš, že nemáš tak dobrou paměť. Pokud je to tak, nic se neděje. Policie má rozsáhlou kartotéku s fotografiemi zločinců. Možná ho najdeš tam.“

„A možná odsud jednoduše vypadnu.“ Prudce odstrčila židli, až zaskřípala po podlaze, a vstala.

Kate měla chuť tu holku uškrtit. Proto nechtěla pracovat s mladistvými: její tolerance pro hraní divadýlka a vodění za nos byla příliš nízká.

Pozorně se na Angie dívala, snažila se zformulovat strategii. Pokud ta holka opravdu chce odejít, odejde. Nikdo nezamkl dveře na sedm západů. Angie ale jde spíš o to, udělat scénku a vyvolat kolem sebe rozruch, nechat se prosit, aby se vrátila. Škemrání pro Kate nepřicházelo v úvahu. Nebude hrát hru, když nemá situaci pod kontrolou.

Pokud si bude myslet, že holka jen tak blafuje, a Angie přece jen odejde, Kate může jít rovnou taky. Sabin by s ní zatočil, kdyby ztratila jeho hvězdnou a jedinou svědkyni. A ona, Kate, už není nejmladší. Kolikrát ještě bude moct někde začínat?

Pomalu vstala, došla ke dveřím a opřela se o veřeje. Ruce zkřížila na prsou.

„Víš, Angie, já si myslím, že máš nějaký důvod, proč jsi nám sama od sebe řekla, žes toho chlapa viděla. Vždyť jsi to nemusela říkat. Nevěděla jsi nic o odměně. Mohla jsi nám lhát a říct, že tam nikdo nebyl, když jsi došla k tělu. Jak bychom se dozvěděli, že to tak nebylo? My ti musíme věřit, co jsi viděla nebo neviděla. Takže nechrne už toho divadýlka, jo? Moc mě to od tebe netěší, protože jsem na tvé straně. Jsem jediná, kdo stojí mezi tebou a státním zástupcem, který tě chce šoupnout do basy a označit tě za podezřelou.“

Angie se zatvářila umíněně. „Nestrašte mě.“

„Já tě nestraším. Jednám s tebou na rovinu, protože si myslím, že to tak chceš. Že nechceš, aby ti někdo lhal a vodil tě za nos, stejně jako to nechci já. Já to respektuji. Co kdybys mi tu laskavost oplatila?“

Dívka sklopila hlavu a kousala si už tak dost okousaný nehet na palci. Vlasy jí zakryly obličej a Kate vytušila, že se jí hrnou slzy do očí. Pocítila nad ní nával lítosti. Ta holka ji nutila k takovým diametrálním změnám nálady, že z toho brzy bude na práškách.

„Musíte si myslet, že jsem děsná kráva,“ řekla konečně Angie a koutky jejích plných rtů se stáhly do výrazu, který vypadal málem jako žalostný.

„Jo, ale nepokládám to za fatální nebo nenapravitelnou vadu. Vím, že máš pro svoje chování své důvody. Ale budeš se muset bát spousty dalších věcí, když se ho nepokusíš identifikovat,“ řekla Kate. „Zatím jsi jediná, kdo ví, jak vrah vypadá. Bylo by lepší, kdyby to vědělo ještě několik set policistů.“

„Co se stane, když to neudělám?“

„Žádná odměna nebude. A co dál, nevím. Momentálně jsi potenciální svědek. Pokud se rozhodneš, že nebudeš, pak už ani nejsi v mých rukou. Státní zástupce se k tobě může zachovat nějak tvrdě, nebo tě propustí. Ale já už do toho nebudu mít co mluvit.“

„To byste asi byla ráda.“

„Já jsem tuhle práci nevzala s vědomím, že bude jednoduchá a příjemná. Nechci, abys v tom všem byla sama, Angie. A myslím si, že ani ty to nechceš.“

Sama. Po tomhle slově Angii naskočila husí kůže po celém těle. To slovo až někde v jejím nejhlubším nitru představovalo nekonečnou prázdnotu. Vzpomněla si, jak v ní ten pocit předchozího večera rostl a rozpínal se, až zatlačil její vědomí do nejmenšího koutku jejího já. Bylo to něco, čeho se bála nejvíc. Nejvíc na světě a ještě i mimo něj. Víc než fyzické bolesti. Víc než vraha.

„Necháme tě tu samotnou. Co ty na to, ty spratku? Můžeš být už napořád sama. Tak tu hezky seď a přemýšlej o tom. Možná se už nikdy nevrátíme.“

Trhla sebou při vzpomínce na zvuk zavíraných dveří šatny, na tmu, která ji tam obklopila, na ten pocit, že ji samota začíná pozvolna polykat. I teď se jí onen pocit zmocnil, rostl v ní jako nějaký černý duch. Kolem krku se jí ovinula neviditelná ruka a sevřela jí hrdlo. Chtěla plakat, ale věděla, že nemůže. Nesmí. Tady ne. Ne teď. Srdce jí začalo bít prudčeji a hlasitěji.

„Tak se do toho pusť, holka,“ řekla Kate jemně a kývla směrem k Oscarovi. „Udělejte ten portrét. A neber to, jako že ti nic jiného nezbývá. Já zatelefonuju kvůli té odměně.“

Takhle to mám celý život, pomyslela si Angie. Udělej, co chci, nebo se na tebe vykašlu. Udělej, co chci, nebo ti ublížím. Vyber si, i když není z čeho.

„Tak jo,“ zamumlala a znovu se posadila na židli, aby vedla ruku portrétisty při zpodobování zla.

Kapitola jedenáctá

Budova, ve které sídlila ordinace doktora Lucase Brandta, dalších dvou psychoterapeutů a dvou psychiatrů, byla postavena v georgiánském stylu. Červené cihly a graciézní proporce. Pacienti, kteří sem docházeli, si určitě připadali, že jdou spíš na starosvětskou odpolední svačinu s bohatě prostřenou tabulí než přepírat špinavé prádlo svých nejniternějších tajemství.

Ordinace Lucase Brandta se nacházela ve druhém poschodí. Quinn a Kovac museli asi deset minut čekat v předpokoji, než lékař dokončí své sezení s pacientem. Místností tichounce zněl Bachův Braniborský koncert jako konejšivý šepot. Quinn hleděl benátským oknem na Ostrovní jezero, bylo vidět i kousek většího Calhounova, obě vodní hladiny měly šedou barvu starých domů, protože i den byl šedý a ponurý.

Kovac se procházel po místnosti a prohlížel si nábytek. „Opravdový starožitnosti. První třída. Proč jsou ti bohatí cvoci tak nóbl a ti, který musím honit do vězení, mi tak akorát chtějí načurat na boty?“

„Represe.“

„Cože?“

„Společenské chování je založeno a funguje na základě represe. Bohatí cvoci vám taky chtějí načurat na boty,“ usmál se Quinn, „ale jejich vychování jim v tom brání.“

Kovac vyprskl smíchy. „Líbíte se mi, Quinne. Budu vám muset dát přezdívku.“ Podíval se na Quinna pronikavým pohledem, chvilku přemýšlel a pak pokýval hlavou. „GQ. Jo, to se mi líbí. GQ jako ten časopis. G jako gentleman, Q jako Quinn.“ Vypadal velice spokojen se svým nápadem a sám se sebou. „Jo, to se mi líbí.“

Nezeptal se Quinna, jestli se mu to líbí taky.

Dveře do ordinace se otevřely a sekretářka, drobná žena s rezavými vlasy, které chyběla brada, je pozvala dál. Učinila tak pološeptem, jako by byli někde v knihovně nebo v kostele.

Pokud tam předtím byl nějaký pacient, pak musel odejít druhými dveřmi přímo z ordinace. Lucas Brandt vstal od stolu, když vešli, a Kovac si s nepříjemným pocitem vzpomněl, o koho vlastně jde. Brandt. Už od začátku mu to příjmení bylo nějaké povědomé, ale dosud je nespojoval s knihou jistého Brandta nazvanou Neurózy bohatých a slavných.

Nastalo představování a Kovac čekal, že Brandt dá nějak najevo, že si na Kovace taky vzpomíná, ale nestalo se tak – což jen ještě víc znepříjemnilo Kováčovy momentální pocity. Brandt se tvářil náležitě vážně. Byl to hezký muž, germánský typ; plavovlasý, s rovným nosem a modrýma očima. I když byl středně vysoký, jeho postava a držení těla působily dojmem, že je vyšší. Udělanej, napadlo každého, kdo ho uviděl poprvé. Měl módní hedvábnou kravatu a elegantní modrou košili, pečlivě vyžehlenou. Na stojanu v rohu viselo ocelově šedé sako jeho obleku.

Kovac sebevědomě přejel rukou po své kravatě značky J. C. Penney. „Doktore Brandte. Už jsem vás viděl u soudu.“

„Ano, pravděpodobně je to tak. Soudní psychologie –vedlejší obor, kterým jsem se zabýval, když jsem začínal,“ vysvětlil kvůli Quinnovi. „Potřeboval jsem v té době peníze,“ přiznal se spikleneckým úsměvem, který jim měl naznačit, že teď už je nepotřebuje. „Zjistil jsem, že mě ta práce baví, takže to občas dělám. Je to příjemné odbočení od toho, čím se denně zabývám.“

Kovac zdvihl obočí. „Dát si oddech od bohatých slečinek s anorexií a bulimií a jít svědčit pro nějakého darebáka. Jo, to je koníček!“

„Pracuji pro toho, kdo mě potřebuje, detektive. Pro obhajobu i pro obžalobu.“

Pracuješ pro toho, kdo líp zaplatí, pomyslel si Kovac, ale věděl, že nemá smysl říkat to nahlas.

„Zrovna dnes odpoledne mám být u soudu,“ řekl Brandt. „A předtím mám pracovní schůzku s obědem. Takže nechci být nezdvořilý, pánové, ale pojďme se pustit rovnou do práce.“

„Máme jen pár stručných otázek,“ řekl Kovac a vzal do ruky malé hrabky, které ležely u zenové zahrádky na komodě u okna. Nahlédl i do bedničky, jako by čekal, že hrabky slouží k zahrabávání kočičích výkalů.

„Víte, že vám při vyšetřování nemůžu být příliš nápomocen. Jillian byla mou pacientkou. Jsem vázán lékařským tajemstvím.“

„Vaše pacientka je mrtvá,“ řekl Kovac bez obalu. Vzal z písku černý kamínek, otočil se a opřel se o komodu zády. Točil kamínkem v prstech. Tvářil se spokojeně, dělal si pohodlí. „Myslím, že její očekávání ve věci vaší mlčenlivosti se poněkud mění.“

Brandt se zatvářil pobaveně. „Zdá se, že jste se ještě nerozhodl, detektive. Je Jillian mrtvá, nebo ne? Naznačoval jste Petera Bondurantovi, že možná ještě žije. Pokud je Jillian naživu, pak stále počítá s mou mlčenlivostí.“

„Je velmi pravděpodobné, že nalezené tělo patří Jillian Bondurantové, ale úplně jisté to zatím není,“ vložil se do rozhovoru Quinn a diplomaticky převzal otěže od Kovace. „Každopádně čas pracuje proti nám, doktore Brandte. Tento vrah bude vraždit znovu. To je nad slunce jasné. Dřív nebo později to udělá. Čím víc toho dokážeme zjistit o jeho obětech, tím rychleji se nám ho podaří zastavit.“

„Znám vaše teorie, agente Quinne. Četl jsem některé vaše články. Myslím, že tu někde mám i knihu, na které jste se podílel jako spoluautor. Je to zajímavý vhled do problematiky. Poznej oběti, poznáš jejich vraha.“

„To platí jen částečně. První dvě oběti onoho vraha představovaly vysoké riziko. Nezdá se, že by Jillian do tohoto modelu zapadala.“

Brandt se posadil na kraj psacího stolu a brnkal si ukazováčkem o rty. Pomalu přikývl. „Odchylka od šablony. Chápu. To ji činí logickým ústředním kouskem skládanky. Myslíte si, že o sobě vrah vypovídá víc tím, že zabil Jillian Bondurantovou, než vraždami zbývajících dvou. Ale co když šlo jen o to, že se Jillian ocitla v nesprávnou dobu na nesprávném místě? Co když si první dvě nevybral proto, že to byly prostitutky? Možná šlo ve všech třech případech o výběr podle situace.“

„Ne,“ namítl Quinn a pozorně hleděl Brandtovi do očí rozjasněných nad tím nápadem. „V chování tohoto vraha není nic náhodné. Každou z těch tří si vybral z nějakého jasného důvodu. A ten důvod by mohl být zjevnější v případě Jillian. Jak dlouho k vám chodila?“

„Dva roky.“

„Jak se k vám dostala? Někdo jí vás doporučil?“

„Přes golf. Hrajeme s Peterem v Minikahdě. Je to výborné místo pro navazování různých důležitých styků,“ přiznal se s úsměvem vyjadřujícím potěšení nad tím, jakého má obchodního ducha.

„Na Floridě byste takhle vydělal víc,“ zažertoval Quinn. To jsme kamarádi, to nám to pálí! A jak jsme důvtipní! „Zdejší sezona tady trvá jak dlouho? Celé dva měsíce?“

„Tři, když máme jaro,“ oplatil vtip vtipem Brandt, který už se přizpůsobil rytmu výměny žertovných replik. „Spoustu času trávíme v klubovně. Máme tam nádhernou jídelnu. Hrajete golf?“

„Když mám možnost.“ Nikdy ze záliby. Vždycky jen jako příležitost dostat se s někým do kontaktu, mít prostor probrat svoje nápady s kolegy nebo šéfem či s dalšími spolupracovníky, podle toho, v které části země právě pracuje na nějakém případu. Vlastně téměř ze stejných důvodů jako Lucas Brandt.

„Škoda že už je po sezoně,“ posteskl si Brandt.

„Jo,“ přidal se jízlivě Kovac, „je to od toho vraha dost bezohledné, že pracuje v listopadu, když to vezmeme takhle.“

Brandt po něm šlehl pohledem. „Tohle jsem neměl na mysli, detektive. Ale když jste to už nakousl, je škoda, že jste ho nechytili už v létě. Nemuseli bychom tenhle rozhovor vést. Chtěl jsem tedy říct, že Petera znám roky.“

„Nepřipadá mi jako člověk, který rád vyhledává společnost.“

„Ne. Pro Petera je golf vážnou záležitostí. Všechno bere vážně. Všechno dělá zodpovědně a svědomitě.“

„Jak se tyto jeho vlastnosti odrazily na vztahu s Jillian?“

„Ale no tak!“ zvedl varovně prst a zavrtěl hlavou, i když s úsměvem. „Už jste za čárou, agente Quinne.“

Quinn se ťukl do čela, že si to uvědomuje.

„Kdy jste s Jillian mluvil naposled?“ zeptal se Kovac.

„Měli jsme sezení v pátek. Chodívala sem každý pátek ve čtyři.“

„A potom odjela k tatínkovi na večeři?“

„Ano. Peter a Jillian se velice snažili budovat svůj vztah. Byli dlouhou dobu od sebe. To znamená, že se museli probrat spoustou starých citů a pocitů.“

„Jako například?“

Brandt rychle zamžikal.

„Tak dobrá. Co kdybyste udělal nějaké celkové zhodnocení, řekněme kořenů Jillianiných problémů? Ať máme nějakou představu.“

„Promiňte. To nepůjde.“

Kovac krátce vzdychl. „Podívejte se, mohl byste zodpovědět několik jednoduchých otázek, aniž byste zradil něčí důvěru. Například byste nám mohl říct, jestli brala nějaké léky. Potřebujeme to vědět kvůli testům na drogy.“

„Ordinoval jsem jí prozac. Snažil jsem se vyrovnat její výkyvy nálady.“

„Maniodepresivní stavy?“ zeptal se Quinn.

Doktor se na něj přísně podíval.

„Měla nějaké problémy s drogami, o kterých jste věděl?“ zkoušel to Kovac.

„Nebudu komentovat.“

„Měla problémy s nějakým chlapcem?“

Nic.

„Mluvila někdy o tom, že by ji někdo zneužíval nebo týral?“ Ticho.

Kovac si přejel rukou přes ústa a rozcuchal si knírek. Cítil, jak se jeho klid začíná drolit jako starý korek. „Znáte to děvče dva roky. Znáte jejího otce. On vás považuje za přítele. Vy byste nám možná mohl dát nějaké vodítko k vraždě té dívky. A místo toho marníte náš čas a hrajete s námi tuhle hloupou hru na kočku s myší.“

Quinn si diskrétně odkašlal. „Same, víte, jaká jsou pravidla.“

„Jo, ale kašlu na ně!“ vyjel Kovac a shodil přitom ze stolečku album s nějakými fotografiemi. „Kdybych byl obhájce a zamával paklíkem bankovek, vsaďte se, že by našel nějakou skulinku pro únik informací.“

„To odmítám poslouchat, detektive.“

„Ano, jistě, omlouvám se, pokud jsem ranil vaše city. Někdo tu dívku umučil, doktore.“ Odlepil se od komody, výraz měl tvrdý jako ten kamínek, který až dosud držel v ruce. Mrštil jím do koše. Ozval se zvuk podobný výstřelu z dvaadvacítky. „Někdo jí uřízl hlavu a nechal si ji na památku. Kdybych to děvče znal, myslím, že by mě zajímalo, kdo jí to udělal. A kdybych mohl pomoct toho úchyla dopadnout, taky bych to udělal. Ale vám jde víc o své společenské postavení než o Jillian Bondurantovou. Zajímalo by mě, jestli si to její otec uvědomuje.“

Pak se hlučně a drsně zasmál. V kapse se mu ozvalo pípátko. „Ale co to k sakru říkám? Peter Bondurant dokonce ani nechce věřit, že jeho dcera možná ještě žije. Vy jste asi oba stejní.“

Pípátko zacvrlikalo znovu. Podíval se na číslo, tiše zaklel, vyšel z ordinace a následky svého výlevu přenechal Quinnovi.

Brandtovi se podařilo obrátit celou situaci v žert. „No to bylo rychlé! Průměrnému policajtovi trvá trochu déle, než mu ze mě rupnou nervy.“

„Seržant Kovac je ve velkém stresu z těch tří vražd,“ řekl Quinn a přešel ke komodě se zenovou zahrádkou. „Omlouvám se za něj.“

Kameny v bedničce byly sestaveny do tvaru X a okolní písek učesaný do vlnovek malými hrabkami. Hned mu blesklo hlavou dvojité X vyřezané do chodidel oběti a dvě protínající se X vybodané nožem do její hrudi.

„Znamená to něco?“ zeptal se jakoby mimochodem.

„Pro mě ne,“ odpověděl Brandt. „Moji pacienti si s tím hrají víc než já. Některé lidi to totiž uklidňuje a povzbuzuje to tok jejich myšlenek a řeči.“

Quinn znal několik agentů z Národního střediska pro analýzu násilných trestných činů, kteří měli zenovou zahrádku. Jejich kanceláře byly osmnáct metrů pod zemí – desetkrát hlouběji než mrtví, žertovali. Žádná okna, žádný čerstvý vzduch a vědomí, že ze všech stran se na stěny tlačí země, to vše bylo dostatečně symbolické, aby z toho měl Freud erekci. Člověk potřebuje něco, jak si může ulevit. On osobně dával přednost do něčeho tlouct – a pořádně. Trávil hodiny v tělocvičně a mlátil boxovací pytel za všechny hříchy světa.

„Za Kovace se nemusíte omlouvat,“ řekl Brandt a shýbl se pro Mapplethorpeovo album. „Já znám policii jako svoje boty. Jim všechno připadá hrozně jednoduché. Jste buďto dobrý člověk, nebo zlý. Nezdá se, že by chápali, že i pro mě jsou hranice mé profesní etiky někdy také přítěží, ale jsou, jaké jsou. To snad chápete.“

Odložil album a posadil se na kraj stolu. Bokem nepatrně posunul malou hromádku nějakých složek. Bylo na nich nadepsáno BONDURANTOVÁ, JILLIAN. Na hromádce ležel diktafon, jako by snad před jejich příchodem pracoval na svých poznámkách nebo ještě hodlal pokračovat ve zpracování materiálu z posledního sezení.

„Já vaši pozici chápu. Doufám, že i vy chápete moji,“ pronesl Quinn opatrně. „Já tu nejsem jako policista. I když náš konečný cíl je stejný, seržant Kovac a já máme odlišnou náplň práce. Mým úkolem není získávat důkazy, které pak předložím u soudu. Mě zajímají dojmy, pocity, instinktivní postřehy, detaily, které někdo může pokládat za bezvýznamné. Sam hledá zakrvácený nůž s otisky prstů. Chápete, co tím chci říct?“

Brandt přikývl, nespustil z Quinna zrak. „Ano, myslím, že chápu. Budu se nad tím muset trochu zamyslet. A zároveň byste i vy měl zvážit, že problémy, se kterými se mi Jil-lian svěřila, možná s její smrtí nemají vůbec nic společného. Její vrah o ní nejspíš nevěděl vůbec nic.“

„A možná zase naopak: mohl vědět tu jednu jedinou věc, která ho podnítila k vraždě,“ oponoval Quinn. Vyndal z náprsní kapsy tenkou náprsní tašku a z ní navštívenku. Podal ji Brandtovi. „Tady je číslo do mé kanceláře ve městě. Dovoláte se přímo ke mně. Doufám, že se mi ozvete.“

Brandt položil navštívenku na stůl a zavrtěl hlavou. „Odhlédnu-li od okolností, za kterých se setkáváme, velmi mě těší, že jsem vás poznal. Musím se přiznat, že právě já jsem navrhl Peteru Bondurantovi, aby si u vašeho ředitele vyžádal právě vás.“

Quinn stiskl rty a vykročil ke dveřím. „Nejsem si tak úplně jistý, jestli vám za to mám být vděčný, doktore Brandte.“

Opustil ordinaci, a když šel přes předpokoj, zběžně se podíval na ženu, která čekala na velbloudí pohovce. Seděla způsobně s koleny přitisknutými k sobě, na nich měla položenou drahou kabelku a tvářila se úplně bezvýrazně, jak se snažila zakrýt rozpaky a nepříjemný pocit, že ji právě tady někdo vidí.

Přemýšlel, jak se asi cítila Jillian, když sem chodila a svěřovala se se vším jednomu z otcových patolízalů. Vybrala si to, nebo musela takhle oplácet Peterovu pomoc? Chodila sem pátek co pátek celé dva roky a jen bůh a Lucas Brandt vědí proč. A s velkou pravděpodobností i Bondurant. Ať se před nimi Brandt naparoval se svou etikou, jak chtěl, ať natřásal svou neprůstřelnou mlčenlivost jako pyšný páv svůj barevný ocas, Quinn měl přesto podezření, že Kovac měl pravdu: když jde do tuhého, Brandt určitě myslí v první řadě na sebe. Nejdřív se stará o svoje štěstí a teprve odtud vede dlouhá cesta ke štěstí Petera Bonduranta.

Kovac čekal ve vestibulu v přízemí a užasle si prohlížel abstraktní obraz ženy, která měla tři oči a po obou stranách hlavy jí vyrůstalo ňadro.

„Páni, to je hnusnější než matka mé druhé ženy – a ta byla tak šeredná, že každé zrcadlo před ní puklo, sotva se přiblížila na patnáct metrů daleko. Myslíte, že to sem pověsili kvůli tomu, aby ty cvoky ještě trochu vyděsili, když přicházejí a odcházejí?“

„To je takzvaný Rorschachův test,“ řekl Quinn. „Pomocí něj se dají vytřídit lidi, kteří si myslí, že to je žena se třema očima a prsy po stranách hlavy.“

Kovac se zamračil a ještě ve dveřích se na obraz ohlédl.

„Stačí jeden telefonát od Brandta a můžu si pakovat svých pět švestek,“ zabručel, když scházeli ze schodů. „Úplně slyším svýho nadporučíka: ‚Co si to k sakru myslíte, Kovaci?‘ Páni, vždyť on proti mně poštve samotnýho ředitele! Určitě jsou ve stejným vrhcábovým klubu. Možná spolu choděj i na manikúru. Greer si vyleze na žebřík, utrhne mi hlavu a do tý díry v krku zařve: ‚Co si to k sakru myslíte, Kovaci? Třicet dní bez výplaty!‘“

Zavrtěl hlavou. „Co jsem si to k sakru myslel?“

„Nevím. Co jste si to k sakru myslel?“

„Že toho chlapa nemůžu ani cejtit, to jsem si myslel.“

„Opravdu? Myslel jsem si, že hrajeme hru hodnej polda, zlej polda.“

Kovac se na něj podíval přes střechu caprice. „Nejsem tak dobrej herec. Nebo snad vypadám jako Harrison Ford?“

Quinn se na něj poočku podíval. „Možná kdybyste si oholil ten knírek…“

Nastoupili do auta každý ze své strany a Kovac se přestal smát a zavrtěl hlavou. „Nevím, čemu se směju. Mám přece dost rozumu, abych se nenechal takhle vytočit. Brandt mě prostě provokuje, ví, že má větší moc. A já se vztekám, protože jsem si ho nedokázal zařadit, dokud jsem ho neuviděl. Já to jenom nečekal…“

Žádná omluva nebyla dost dobrá. Hlasitě si odfoukl a upřeně se zadíval přes holé větve keřů na jezero v dáli.

„Vy ho znáte z nějakého případu?“ zeptal se Quinn.

„Jo. Před osmi nebo devíti lety pracoval pro obhajobu v případě vraždy, kterou jsem vyšetřoval. Carl Borchard, devatenáctiletý, zabil svou přítelkyni, když se s ním chtěla rozejít. Uškrtil ji. Brandt se vytasil s uslzenou historkou, jak se Borcharda jeho matka už v dětství zřekla a teď ho stres z rozchodu dohnal až k vraždě. Tvrdil porotě, že bychom všichni měli litovat Carla, protože on to tak nemyslel a tolik svého činu litoval. Jako by ani nevraždil. Byl to zločin z vášně. Není společnosti nebezpečný. Blablabla. Bé, bé, bé.“

„A vy jste si myslel něco jiného?“

„Carl Borchard byl ufňukaný sociopatický fracek s řadou deliktů jako mladistvý, což obhájci nemohli přijmout. Většina toho byly útoky na ženy. Brandt to věděl stejně dobře jako my, ale nebyl na naší výplatní listině.“

„Borchard z toho vybruslil.“

„Bylo to nakonec zabití. První prohřešek v dospělém věku, snížená sazba, dejme mu šanci atakdále atakdále. Ten hajzlík se ve vězení ani neohřál a už ho pakovali do ústavu jako duševně nemocného. Během svého pobytu znásilnil ženu z té čtvrti a roztřískal jí hlavu kladivem. Děkujeme, doktore Brandte. A víte, co k tomu řekl?“ Tvářil se nevěřícně. „Byl pak v novinách a nechal se slyšet, že si myslel, že Carl svou první vraždou vyčerpal svůj potenciál, ale bohužel se stávají i takovéto případy. A dále řekl, že ho nemůžou za tu chybičku volat k zodpovědnosti, protože neměl možnost s Borchardem strávit potřebné množství času. Fakt úžasný.“

Quinn ty informace vyslechl tiše. Pocit, že si ten případ zase příliš pouští k tělu, ho začal tížit jako balvan. Cítil, jak se kolem něho shlukují lidé, kteří mají s vraždou něco společného, cítil, že ti lidé stojí moc blízko, takže je pořádně nevidí. Chtěl, aby poodstoupili, aby se vzdálili. Nechtěl nic vědět o Lucasovi Brandtovi, nechtěl si na něj dělat svůj osobní názor. Chtěl to, co mu Brandt mohl dát ze vzdálenosti natažené paže. Chtěl jít a zamknout se ve své čisté a útulné kanceláři s dřevěným obložením, kterou mu SAC zajistila v centru na Washingtonské avenue. Ale něco takového tady nepůjde.

„Já o tom vašem doktoru Brandtovi vím něco jiného,“ řekl, když Kovac nastartoval vůz a zařadil rychlost. „A co?“

„Že se na včerejší tiskovce schovával vzadu.“

„Tady je.“

Kovac zastavil obraz dálkovým ovládačem. Obraz se chvěl a vlnil, jak se jej videorekordér snažil podržet. Vedle skupinky novinářů postával Brandt. Kováčovi se napjaly všechny svaly. Nechal obraz rozběhnout a sledoval, jak psycholog naklání hlavu a říká něco muži, který stál vedle něho. Znovu zastavil obraz.

„S kým to mluví?“

„A… počkej,“ Yurek naklonil hlavu na stranu, aby lépe viděl. „To je Kellerman, veřejný obhájce.“

„Aha. Svíjivý červ. Zavolej mu. Zjisti, jestli tam Brandt a on byli spolu,“ nařídil Kovac. „Zjisti, jestli Brandt měl nějaký legitimní důvod, aby tam byl.“

Adler zvedl obočí. „Myslíš, že je podezřelý?“

„Myslím, že je to parchant.“

„Pokud by tohle bylo protizákonné, věznice by byly plné právníků.“

„Vodil mě dneska dopoledne za nos,“ posteskl si Kovac.

„On a Bondurant jsou příliš opatrní a Bondurant nás vodí za nos taky.“

„Je to otec oběti,“ zdůraznil Adler.

„Je to bohatý otec oběti,“ dodal Tippen.

„Je to bohatý a mocný otec oběti,“ připomněl všem Yurek, odborník pro vztahy s veřejností.

Kovac se na něj přísně podíval. „Je součástí vyšetřování vraždy. Hodlám tohle vyšetřování vést stejně tvrdě jako každé jiné. To znamená, že prověříme každého. Rodinní příslušníci vždycky patří pod mikroskop. Chci si na Brandta trochu došlápnout, aby věděl, že nejsme jen houf cvičených pejsků, které si pan Bondurant může objednat. Pokud nám může poskytnout jakékoli informace o Jillian Bondurantové, chci je. A chci ho zmáčknout i proto, že je to zatracená štěnice.“

„To smrdí průserem, Kojaku,“ řekl Yurek.

„Jde o vyšetřování vraždy, Hezoune. Chceš to napřed zkonzultovat s nějakým poradcem pro etiketu?“

„Chci z tohoto případu vylézt s nepošramocenou kariérou.“

„Tvoje kariéra je vyšetřování,“ odpálil Kovac. „Brandt měl vazby na Jillian Bondurantovou.“

„Máte ještě nějaký další důvod kromě toho, že ho nemáte rád, abyste si myslel, že tenhle vyčuranec oddělal dvě prostitutky a ufikl hlavu své pacientce?“ zeptal se Tippen.

„Já neříkám, že je podezřelý,“ vyštěkl Kovac. „Viděl Jillian Bondurantovou v pátek. Setkával se s ní každý pátek. Ví všechno, co o této oběti potřebujeme vědět. Pokud ty informace před námi schovává, máme právo ho trochu zmáčknout.“

„A dopřát mu privilegium, že si na nás půjde stěžovat.“

„Však on už zazpívá. Choďte kolem toho. Snažte se. Když z něho dostaneme aspoň jméno Jillianiny přítelkyně, jsme zase o kousek dál. A jakmile se potvrdí, že to dekapitované tělo je Jillian Bondurantová, není pak žádný důvod, aby neporušil mlčenlivost, a můžeme na něj zatlačit a dozvědět se další detaily. A ještě něco se mi na tom darebákovi nelíbí,“ dodal a přecházel kolem stolu. Mozek mu pracoval na plné obrátky. „Nelíbí se mi, že je spojen s bůhvíjak dlouhou řadou zločinců. Chci seznam všech násilníků, pro které nebo proti kterým svědčil.“

„Já to udělám,“ nabídl se Tippen. „Moje bývalá pracuje v kartotéce hrdelních zločinů. Nenávidí mě k smrti, ale toho vraha bude nenávidět víc. Ještě na tom budu dobře ve srovnání s ním.“

„Páni, to je smutný, Tipe,“ zavrtěl hlavou Adler. „Ty sotva trumfneš ty grázly.“

„Dej pokoj, přece jen to bude krok vpřed od té doby, co požádala o rozvod.“

„A Bondurant,“ řekl Kovac a vyvolal tím další sborové zaúpění, „Bondurant se s námi nechce bavit, a to se mi nelíbí. Řekl Quinnovi, že má strach o své soukromí. Nechápu proč,“ dodal s jízlivým úsměvem a vyndal z kapsy kabátu diktafon.

Všech pět přítomných členů pátrací skupiny se shluklo kolem něho a poslouchali. Lišková a Mossová se ještě nevrátily. Federálové už odjeli do svých kanceláří. Walsh se prokousával seznamem podobných zločinů spáchaných v jiných částech země, který si nechal vyjet z databáze VICAPu. Pak obvolá agenty z dalších pracovišť FBI a zkontaktuje se s různými policejními odděleními, kde pracují agenti v rámci programu Národní akademie pro výcvik profesionálů mimo FBI. Quinn se vytratil s tím, že bude pracovat na profilu.

Ostatní si pustili kazetu s nahrávkou rozhovoru Bonduranta a Quinna. Detektivové poslouchali se zatajeným dechem. Kovac se snažil představit si Bonduranta při hovoru, potřeboval vidět jeho obličej, výrazy tváře, které doprovázely téměř bezvýrazný hlas. Prošel ten rozhovor s Quinnem a on mu sdělil své dojmy. Ale mluvit s někým přes třetí osobu se hodně podobá milovánís někým, kdo je ve vedlejší místnosti – spousta frustrace a málo uspokojení.

Kazeta dohrála. Diktafon se vypnul zvučným cvaknutím. Kovac se podíval z jednoho na druhého. Obličeje policistů byly vážné a odrážel se v nich dlouholetou praxí zakořeněný obezřelý skepticismus.

„Ten hubenej bílej kluk něco tají,“ promluvil konečně Adler a opřel se zády o židli.

„Nevím, jestli to nějak souvisí s vraždou,“ řekl Kovac. „Ale řekl bych, že před námi zcela určitě něco skrývá, něco, co se týká pátečního večera. Chci znovu promluvit se sousedy a pohovořit s hospodyní.“

„Toho večera nebyla doma,“ řekl Elwood.

„To je mi jedno. Znala to děvče. Zná svého šéfa.“

Yurek zaúpěl a skryl hlavu v dlaních.

„Co se děje, Hezoune?“ zeptal se Tippen. „Jediné, co máš udělat, je říct novinářům, že momentálně nemáme žádná sdělení.“

„Jo, do celonárodní televize,“ řekl. „Ti psi něco začuchají a seběhnou se. Telefon mi drnčí v jednom kuse, jak volají lidi z networku. Bondurant je velká novina už sám o sobě. Bondurant a dekapitovaná spálená mrtvola, která možná je, možná není jeho dcera, to je přesně ten materiál, který předčí Torna Brokawa, a když se tomu dá ještě nějaký řízný titulek, prodají se kamiony výtisků. Pokud budeme intenzivně čmuchat kolem Petera Bonduranta, pokud se mu i novináři pověsí na paty, začne běsnit, to vám povídám. A my budeme až po uši v soudních procesech a vyhazov nás nemine.“

„Já si vezmu Bonduranta a Brandta na starost,“ řekl Kovac a věděl, že bude muset postupovat mnohem líp, než předvedl dopoledne. „Vezmu na sebe ty nejožehavější problémy, ale potřebuju lidi, kteří by je zpracovávali periferně, mluvili s jejich přáteli, známými a tak. Svalouši, ty a Hamill zkontrolujete Paragon? Promluvíte s tou nespokojenou částí zaměstnanců?“

„Máme tam domluvenou schůzku.“

„Možná bychom mohli promluvit s někým, kdo to děvče znal ještě ve Francii,“ navrhl Tippen. „Federálové by tam někoho vyšťourali. Zjistit, jak tam žila. To děvče nechodilo k psychologovi jen tak bezdůvodně. Možná by nějaká kamarádka ve Francii znala příčinu jejích problémů.“

„Zavolej Walshovi a zjisti, co může udělat. Zeptej se ho, jestli už máme tu její zdravotní dokumentaci. Elwoode, víš něco z Wisconsinu ohledně řidičáku, s kterým tady pobíhá naše svědkyně?“

„Nikdo po ní nepátrá, nikdo ji nehledá. Volal jsem na informace kvůli telefonnímu číslu – žádné nemá. Volal jsem na poštu – řekli mi, že se odstěhovala a nenechala žádnou novou adresu. Nemám nic.“

„Už máme ten portrét?“ zeptal se Yurek.

„Kate Conlanová ji dnes ráno přivezla k Oscarovi,“ řekl Kovac a vstal. „Půjdu se podívat, jak to vypadá. Měli bychom se modlit, aby ta holka měla polaroidovou paměť. Kdyby se to pohnulo z téhle strany, mohlo by nás to zachránit.“

„Budu potřebovat kopie pro novináře,“ řekl Yurek.

„Dodám ti je. V kolik hodin se vysílá pátrací relace?“

‚V pět.“ ‚ ‚

Kovac se podíval na hodinky. Den ubíhal dvojnásob rychle a zatím toho moc neměli. Pátrání na tak velkém území bylo vždycky za trest. Nejdůležitější roli hrál čas. Každý policista věděl, že po prvních osmačtyřiceti hodinách pátrání naděje na dopadení vraha rapidně klesají. Ale množství informací, které bylo potřeba dát dohromady, utřídit, vyhodnotit a zpracovat na začátku vyšetřování několikanásobné vraždy, bylo ohromující. A právě ta jedna chybějící informace mohla být ta rozhodující.

Ozvalo se jeho pípátko. Bylo na něm nadporučíkovo číslo.

„Všichni, kdo budete moct, sem přijďte ve čtyři,“ řekl a vzal si kabát z opěradla židle. „Když budete venku, zavolejte mi na mobil. Odcházím.“

„Zdálo se, že si není sama sebou moc jistá, Same,“ řekl Oscar a vedl ho ke kreslicímu stolu s šikmou pracovní deskou. Jeho malá kancelář byla ještě menší kvůli nepořádku, který panoval všude, kam oko pohlédlo. Noviny, knihy, časopisy zabíraly každé volné místo a vytvářely nebezpečně a vratce vyhlížející stohy a hromady. „Zacházel jsem s ní co nejopatrněji, ale ona pořád v jádru vzdorovala.“

„Myslíš to tak, že lhala, nebo se nemohla uvolnit, protože je vyděšená?“

„Bojí se. A jak dobře víš, strach může rychle vést ke kličkování.“

„Ty sis zase četl v encyklopedickém slovníku, že?“

Houštinou vousů zasvítil blažený úsměv. „Vzdělávání je léčivý pramen duše.“

„Ty se v něm jednou utopíš, Oscare,“ podotkl Kovac netrpělivě a nahmatal v kapse kalhot zaprášenou tabletku. „Tak se na to dílo podívejme.“

„Řekl bych, že je to ještě nedokončené.“

Sundal lesklý ochranný obal a odhalil tužkou provedenou skicu, kterou obyvatelům dvojměstí Minneapolis – St. Paul slíbili jejich volení a jmenovaní radní. Podezřelý měl na sobě tmavou, hodně nacpanou bundu, která úplně zakryla jeho postavu, pod ní mikinu s kapuci, kterou si nasadil na hlavu, takže nebyly vidět vlasy. Letecké sluneční brýle znemožňovaly vidět oči. Nos byl nevýrazný, nijaký, obličej středně široký. Ústa částečně zakrýval knírek.

Kováčovi se začalo dělat nevolno. „To je nějakej pitoměj Unabomber!“ zařval na Oscara. „Co s tím mám k sakru dělat?“

„Ale, Same, vždyť jsem ti říkal, že je to ještě nedokončené dílo,“ řekl Oscar hlubokým pomalým hlasem.

„On má sluneční brýlel Vždyť byla krucinál půlnoc a ona ho viděla ve slunečních brýlích!“ běsnil Sam. „Pane na nebi! Vždyť tohle může být kdokoli! Tohle nemusí být nikdo! Tohle bych mohl být já, pro pána!“

„Doufám, že ještě budeme trochu pokračovat,“ řekl kreslíř nevyveden z míry Kováčovým řevem. „Myslí si, že si nepamatuje podrobnosti, ale já jsem přesvědčen, že ano. Ona se jen potřebuje zbavit toho svého strachu a pak se jí rozjasní. Nakonec.“

„Já nepotřebuju žádný nakonec, Oscare! Já mám v pět hodin tu zatracenou tiskovku!“

Došel mu dech, tak kroužil po obvodu malého, stísněného, přecpaného prostůrku kreslířovy pracovny a rozhlížel se, jako by hledal něco, čím může hodit. Bože, už se chová jako Sabin, chce důkaz na rozkaz. Celý den si říkal, aby nespoléhal na tu prolhanou malou zlodějku, které musel říkat svědkyně, ale i přes svůj cynismus se modlil za to, aby měl portrét v ruce, když ne okamžitě, tak co nejdřív, nejlépe hned. Dvaadvacet let dělá tuhle práci a ještě pořád v něm dříme optimista! To je neuvěřitelné.

„Pracuju na verzi bez knírku,“ řekl Oscar. „Není si jistá, jestli měl knírek nebo ne.“

„Jak si nemůže být jistá knírkeml Buďto ho měl, nebo ne! Do prdele se vším! Dneska to prostě mít nebudu, co se dá dělat,“ řekl už spíš pro sebe. „Budeme pokračovat, přivezeme sem holku zítra znovu a pokusíme se z ní dostat přesnější popis.“

Koutkem oka viděl, že Oscarovi poklesla hlava. Jako by hledal útočiště ve svém plnovousu. Kovac se zastavil a zpříma se na něj podíval.

„To zvládneme, Oscare, ne?“

„Budu jen rád, když budu moct s Angie zase zítra pracovat. Nic mě tak nebaví, jako když jí pomáhám odblokovat paměť. Konfrontace paměti je prvním krokem k neutralizaci její negativní síly. Taky to budete muset probrat s náčelníkem Greerem. Byl tu asi před hodinou a chtěl kopii portrétu.“

„Viděla jeho obličej dvě minuty ve světle hořící mrtvoly, Same,“ řekla Kate a zvala ho do své kanceláře s obavami, jestli mu ten malý prostor bude stačit. Když se Kovac rozčilil, stával se z něho stěží ovládnutelný oblak energie, který potřeboval neustálý pohyb.

„Dívala se vrahovi přímo do tváře za plného osvětlení.

Nech toho, Zrzečko. Nemyslíš, že by se jí ty detaily měly doslova vpálit do paměti?“

Kate se opřela zády o stůl a zkřížila nohy. Dávala si pozor, aby jí Kovac nešlápl na prsty. „Myslím, že by se jí výrazně zlepšila paměť, kdyby se jí nabídly nějaký prachy,“ dodala suše.

„Cože?!“

„Nějak se jí donesly zvěsti o té Bondurantově odměně a chce z ní něco. Můžeš jí to mít za zlé, Same? Ta holka nemá nic! Nemá nikoho. Až dosud žila na ulici a bůhvíco dělala, aby přežila.“

„Vysvětlila jsi jí, že ta odměna se vyplácí za usvědčení! Nemůžeme usvědčit někoho, koho nemůžeme chytit. A nemůžeme chytit někoho, o kom nevíme ani zbla, jak vypadá!“

„Já vím. Hele, nemusíš mi tu kázat. A – jen takové varování – nedělej kázání ani Angii,“ řekla Kate. „Má toho plné zuby, Same. Mohli bychom ji ztratit. Obrazně i doslova. Myslíš si, že teď máš psí život, ale zkus si představit, co se bude dít, když naše jediná svědkyně zdrhne.“

„Co mi to povídáš? Chceš tím říct, že na ni máme někoho pověsit?“

„Někoho v civilu, nenápadného, bude se držet v povzdálí. Postavte k chodníku před Phoenixem policajta v uniformě, a všechno tím jen zhoršíte. Ona si už tak myslí, že s ní zacházíme jako se zločincem.“

„To je nádhera,“ pitvořil se Kovac. „A co by si Její Veličenstvo přálo ještě?“

„Na mě si pusu neotvírej,“ řekla přísně. „Jsem na tvé straně. A přestaň tady kroužit, bude se ti točit hlava. Už i mně se z toho točí.“

Kovac se zhluboka nadechl a opřel se o zeď přímo naproti Kate.

„Tys přece věděl, co od té holky můžeš čekat, Same. Tak proč tě to tak překvapuje? Nebo jsi jenom chtěl, aby ten portrét byl umíráčkem pro některou z tvých bývalých?“

Koutky úst mu poklesly zklamáním. Přejel si dlaní obličej a požádal ji o cigaretu. „Je mi z toho nanic, Kate,“ přiznal se. „Asi jsem doufal, že se nějaká svědkova víla dotkne té naší květinky kouzelným proutkem. Nebo ji tím proutkem přetáhne. Nebo ho na ni namíří jako pušku. Asi jsem doufal, že ta holka bude mít takovej strach, že bude mluvit pravdu. Oscar mi řekl, že strach vede k vytáčkám.“

„Zase čte ty populárně vědecké knihy o psychologii, že?“

„Něco takovýho.“ Ztěžka vzdychl. „Závěrem: potřebuju něco, čím rozjedu tohle pátrání, nebo to budu muset jít vyšťourat z nějakýho kanálu. Myslím, že jsem doufal, že to bude ten portrét.“

„Vydrž ještě do zítřka. Zítra ji přivezu zas. Uvidíš, jestli na ni Oscar uplatní svou tajemnou moc a něco z ní vytáhne – neber to teď jako vtip.“

„Myslím, že se mi to nepovede. Velký šéf Greer se už po tom portrétu sháněl. Bude se s ním chtít vytasit první. Bude ho chtít na té tiskovce ukázat sám. Zatracený šarže,“ bručel. „Jsou horší než malý děti v takovejchhle případech. Každýmu jde o slávu. Každej chce být v novinách. Všichni chtějí být důležití, ale s vyšetřováním mají společnýho jen to, že se skutečnejm poldům pletou pod nohy.“

„A to tě nejvíc štve, Same,“ zdůraznila Kate. „Ne ten portrét, ale tvůj vrozený odpor pracovat pod dohledem.“

Zamračil se na ni. „Ty taky čteš Oscarovy knihy?“

„Mám univerzitní titul z psychologie,“ připomněla mu. „Co nejhoršího se může stát, když budeme mít portrét, ale nebude úplně přesný?“

„Nevím, Kate. Ten magor griluje ženský a uřezává jim hlavy. Co horšího se může stát?“

„Nebude portrétem uražený,“ řekla Kate. „Je daleko pravděpodobnější, že ho to pobaví. Bude si myslet, jak vás zase převezl.“

„A bude si připadat ještě nepřemožitelnější a povzbudí ho to k tomu, aby zase někam vyrazil a oddělal další ženskou! Fuj!“

„Nebuď takový fatalista. Můžeš toho využít ve svůj prospěch. Zeptej se Quinna. A kromě toho, i když je portrét jen částečně přesný, mohl bys z toho něco získat. Možná si někdo vzpomene, že viděl podobné individuum s dodávkou. Třeba si někdo zapamatoval i poznávací značku, šrám na kapotě, chlápka, který kulhal. Víš stejně dobře jako já, že při takovém pátrání hraje velkou roli štěstí.“

„Jo, to je pravda,“ řekl Kovac a neochotně se odlepil od zdi. „Potřebovali bysme ho plnej kamion. Co nejdřív. Tak kde je to naše sluníčko teď?“

„Nechala jsem ji odvézt do Phoenixu. Nemá z toho velkou radost.“

„Chudák.“

„Pořád stejná písnička,“ pokračovala Kate. „Chce pokoj v hotelu, byt nebo něco takového. Já chci, aby byla mezi lidmi. Izolace jí nepomůže, aby se otevřela. Dál bych chtěla, aby na ni někdo dohlížel. Prohlídli jste ten batoh, co pořád nosí s sebou?“

„Lišková se do něj dívala. Angie byla hrozně naštvaná, ale co chce? Přiběhla od bezhlavé mrtvoly. Nemohli jsme riskovat, že jí rupne v bedně a vytáhne na nás nůž. Ten pochůzkář, co ji sebral, to měl udělat hned, ale byl celej podělanej při pomyšlení na Ohnivýho Joea. Bažant blbej. Kdyby kápl na někoho jinýho, mohl už být po smrti.“

„Našla Nikki něco?“

Našpulil rty a zavrtěl hlavou. „Co máš na mysli? Drogy?“

„Nevím. Třeba. Ta holka se chová nevypočitatelně. Chvilku je v dobré náladě, pak zas na dně, chvilku trucuje, pak zas brečí. Nejdřív jsem si o ní myslela, že je mimo, ale potom jsem si řekla: Můj bože, vždyť se zamysli nad tím, čím prošla. Možná je obdivuhodně vyrovnaná a normální, když vezmeme v potaz ten zážitek.“

„Nebo možná potřebuje sehnat zboží,“ řekl a zamířil ke dveřím. „Možná proto byla v parku tak pozdě v noci. Znám pár kluků z oddělení narkotik. Zeptám se jich, jestli ji neznají. Zatím na ni nic nemáme. Wisconsin nic nenašel.“

„Mluvila jsem se Susan Fryeovou z našeho oddělení pro mladistvé,“ řekla Kate. „Zabývá se touhle problematikou už dlouho. Má celou síť kontaktů. Rob je ve styku se svými známými ve Wisconsinu. Já bych zatím chtěla Angii strčit nějaké peníze, Same. Jako projev díků. Nemůžeš pro ni někde něco vydyndat jako odměnu pro informátora?“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Další povinnost na jeho dlouhý seznam. Chudák chlap, pomyslela si Kate. Dnes se mu vrásky v obličeji prohloubily. Na svých bedrech nesl tíhu celého města. Zmuchlané sako na něm schlíple viselo, jako by si z něj vzal všechen škrob na doplnění své ubývající energie.

„Poslyš, netrap se tím,“ řekla, když mu otvírala dveře. „Já to nějak s tím tvým nadporučíkem zaonačím sama. Ty máš spoustu důležitějších úkolů.“

Už byl napůl ze dveří, ale otočil se a s neveselým úsměvem se jí zeptal: „Kdo ti vnukl ten nápad?“

„Asi vítr.“

„Díky. Víš určitě, že nemáš co jiného na práci než se vrhat na ozbrojené střelce?“

„Už ti to donesli, jo?“ Kate se ušklíbla, neměla velkou radost z toho, jakou pozornost její včerejší incident vzbudil. Odmítla několik žádostí o rozhovor a pořád běhala na záchod a nanášela si na podlitiny make-up.

„Zase jsem byla v nesprávnou dobu na nesprávném místě, to je všechno. Takhle se to se mnou táhne celý život,“ komentovala stručně.

Kovac vypadal zamyšleně, jako by se chystal říct něco hlubokomyslného, ale pak jen lehce zavrtěl hlavou. „Ty jsi zázrak, Zrzečko.“

„To sotva. Jen mám nad sebou anděla strážného s nějakým podivným smyslem pro humor. Tak běž do boje, seržante. Já se postarám o svědkyni.“

Kapitola dvanáctá

Provoz v ulicích mu jde na nervy. Vyjíždí z centra po Západní 35, aby se vyhnul semaforům a únavným zatáčkám a odbočkám, které by ho čekaly na té druhé možné trase. Tady ale auta neustále zastavují a popojíždějí a jeho to tak rozčiluje, že se mu chce vyskočit z vozu, vytáhnout namátkou několik okolních řidičů z aut a mlátit je po hlavě heverem. Pobaveně si říká, že ostatní motoristé se pravděpodobně obírají stejnou představou. Vůbec ale netuší, že ten muž, který jede v tmavém sedanu za nimi, vedle nich, před nimi, by tu představu mohl realizovat bez mrknutí oka.

Dívá se na ženu, která jede vedle něho v červeném Saturnu. Je hezká, nordický typ s velice světlými vlasy upravenými do bohatého a vzdušného účesu, který vypadá zdánlivě rozevlátě, ale přitom je každý vlas díky laku přesně na svém místě. Zachytí jeho pohled, on se usměje a zamává jí. Usměje se taky a udělá grimasu nad dopravní zácpou před nimi. On pokrčí rameny a zasměje se. Pohybuje rty a beze slov jí říká: „Co se dá dělat?“

Představuje si ten obličej zkřivený a bledý hrůzou, když na ni nalehne s nožem v ruce. Vidí, jak se jí nahá hruď prudce zvedá a klesá spolu s rychlým dechem. Slyší, jak se jí chvěje hlas, když škemrá, aby ji nechal žít. Slyší její křik, když jí uřezává prsa.

V rozkroku ucítí záchvěv touhy.

„Fantazie je pravděpodobně nejdůležitějším faktorem ve vývoji sériového znásilňovače nebo vraha.“ – John Douglas, Mindhunter

Jeho představy ho nikdy nešokovaly. Ani v dětství, když si představoval, jaké to asi je, dívat se na živé stvoření, jak umírá, jaké to asi je, chytit kočku nebo nějaké dítě z ulice za krk, sevřít je a mít tu moc rozhodnout, jestli zemře nebo bude žít. Mít jejich život doslova v hrsti. Ani v dospívání mu nevadilo představovat si, jak matce uřezává prsní bradavky nebo jí vyřízne hrtan a roztluče ho kladivem či jí vyřízne dělohu a hodí ji do pece.

Ví, že pro vraha jako on jsou tyto myšlenky živnou půdou vnitřního zpracovávání a poznávacích operací. Jsou pro něj ve svém důsledku přirozené. Přirozené, a tím pádem nikoli deviantní.

Odbočuje na šestatřicítce a jede západním směrem ulicemi lemovanými stromy ke Calhounovu jezeru. Blondýnka je pryč a jeho představy taky. Znovu myslí na odpolední tiskovku, je pobavený i zklamaný. Policie měla portrét – to ho pobavilo. Stál v davu lidí, když náčelník Greer předložil kresbu, která měla být natolik přesným ztvárněním jeho tváře, aby ho lidi na ulici na první pohled poznali. A když tiskovka skončila, přešel přímo kolem něho celý průvod novinářů.

Zdrojem zklamání a rozmrzelosti byl John Quinn. Ten se na tiskovce vůbec neobjevil ani neučinil žádné oficiální prohlášení, což on pokládal za úmyslné ignorování své osoby. Quinn je příliš zabraný do svých dedukcí a spekulací. Asi veškerou svou pozornost soustředí na oběti. Kým byly a čím byly, proč si vybral právě je.

„Oběť svým způsobem formuje a utváří zločince… Abychom ho poznali, musíme znát toho doplňkového partnera.“ – Hans von Henting

Quinn tomu taky věří. I jeho knihu o sexuálních vraždách má ve své knihovničce. Mezi jinými. Pokušení zločinu od Katze, Cesta do zločincovy mysli od Samenowa, Nevědomky od Harea a Sexuální vražda: modely a motivy od Resslera, Burgesse a Douglase. Tyhle všechny prostudoval a mnohé další. Považoval to za cestu sebepoznání.

Odbočuje do své čtvrti. Jezero se tady zalévá až do města, a sousedící ulice jsou proto často nepravidelné. Tahle se stáčí, takže kolem domů je víc prostoru, než je obvyklé. Víc soukromí. Zaparkuje vůz na betonovém vjezdu do garáže a vystoupí.

Noc zbarvila inkoustem všechno, co bylo ve dne kalně šedé. Vítr fouká od západu a přináší pach čerstvého psího výkalu. Zápach k němu doletí o zlomek vteřiny dřív, než se ozve rychlý a pištivý psí štěkot připomínající hračku na baterky.

Ze tmy na sousedním dvoře se rozštěkal bišonek, který vypadá jako spousta bílých bambulek sešitých pevně k sobě. Pes přiběhne na necelé dva metry k němu, tam se zastaví, štěká a vrčí jako rozdurděná veverka.

Ten hluk ho ihned rozčilí. Nesnáší toho psa. Nesnáší ho obzvlášť v téhle chvíli, protože jeho štěkot stiskl spoušť pro návrat jeho špatné nálady z dopravní špičky. Chce se mu toho psa co největší silou nakopnout. Dovede si představit to kviknutí a bezvládné tělo zvířete, když mu stiskne krk a rozdrtí průdušnici.

„Bitsy!“ volá paní Vetterová ze schodů. „Bitsy, pojď sem!“

Yvonně Vetterová je ovdovělá šedesátnice a protivná ženská s kulatým, naštvaným obličejem a ječivým hlasem. Nesnáší ji, nenávidí ji přímo fyzickou, lepkavou nenávistí a myslí na to, že ji zabije, kdykoli ji vidí, ale něco zcela niterného a fundamentálního ho vždycky zadrží. Odmítá ten pocit zkoumat a je pořád rozzlobenější, když si pomyslí, jak by to asi zhodnotil John Quinn.

„Bitsy! Pojď sem!“

Psík na něj ještě jednou zavrčí, pak se otočí a běží kolem garáže, u každého rohu se zastaví a udělá značku. „Bitsy!“

V hlavě mu začíná tepat, mozek mu zalévá teplo a rozlévá se po celém těle. Jestli Yvonně Vetterová teď přejde trávnik, zabije ji. Popadne ji za krk a zacpe jí uječenou hubu novinama, které drží v ruce. Rychle ji zatáhne do garáže, praští jí hlavou o zeď, aby ztratila vědomí, pak zabije psa, aby ustal ten jeho pekelný štěkot. Potom se zklidní a zabije Yvonně Vetterovou způsobem, který zasytí ten děsivý hlad, jaký v něm kdesi hluboko dřímá. Sousedka schází ze schodů.

Svaly na zádech a ramenou se mu napnou. Tep se zrychluje.

„Bitsy!! Okamžitě sem!!“

Plíce se mu dmou. Zatím prsty do okraje novin.

Psík na něj ještě jednou, naposledy, štěkne a vyrazí za paničkou. Vetterová je o pět metrů dál, skloní se a vezme psa do náručí, jako by to bylo děcko.

Příležitost umírá jako nezazpívaná píseň.

„Dnes je nějak rozzlobený,“ řekne on a usměje se.

„Vždycky se takhle chová, když je dlouho zavřený doma. A taky se mu nelíbíte,“ řekne paní Vetterová na svou obranu a odnáší psa do domu.

„Kráva zatracená,“ šeptá si. Hněv v něm bude vibrovat ještě dlouho, jako zní struna ještě dlouho poté, co se o ni zavadilo. Bude se ještě dlouho obírat představou, jak zabíjí Yvonně Vetterovou, bude si ten výjev přehrávat znovu a znovu.

Jde do garáže, kde stojí blazer a červený saab, a vstupuje do domu bočními dveřmi. Už se nemůže dočkat, až si ve dvojích novinách přečte o Spalovací. Bude si vystřihovat všechny články o vyšetřování a udělá si fotokopie, protože novinový papír je nekvalitní a nevydrží dlouho. Na videu má natočené obojí večerní zprávy, místní i celostátní, tak se hned podívá, co tam říkají o Spalovací.

Spalovač. To jméno ho baví. Zní trochu jako z nějakého komiksu. Navozuje představy nacistických válečných zločinců nebo příšer z hororů. Nebo noční můru.

On je tou noční můrou.

A jako ty noční přízraky z jeho dětství schází po schodech do suterénu. Suterén, to je jeho osobní prostor, jeho vysněná svatyně. Hlavní místnost je vybavena amatérským nahrávacím studiem. Stěny a strop jsou obloženy akustickými dlaždicemi, které pohlcují zvuk. Je tu koberec břidlicové barvy. Líbí se mu ten nízký strop, to, že sem nejde denní světlo, pocit, že je zavrtán v zemi a obklopen silnými betonovými stěnami. Jeho vlastní bezpečný svět. Přesně tak, jako když byl malý.

Jde chodbou rovnou do herny a noviny drží před sebou, aby se mohl obdivné kochat titulky.

„Ano, jsem slavný,“ říká a usmívá se. „Ale neboj. Brzy budeš taky slavná. Tomu se nic nevyrovná.“

Otáčí se ke kulečníkovému stolu a podrží noviny tak, aby se nahá žena, připoutaná s rozpaženýma rukama ke stolu, mohla na titulky podívat, pokud chce. Ta ale místo toho třeští oči na něj, má je jako skleněné hrůzou a slzami. Zvuky, které vydává, nejsou slova, ale prapůvodní vokalizace onoho nejzákladnějšího pocitu – strachu.

Ty zvuky na něj působí jako elektrický proud, dodávají mu energii. Její strach mu nad ní skýtá nadvládu. Nadvláda je moc. Moc je maximální afrodiziakum.

„Brzy budeš součástí tohoto titulku,“ říká a přejíždí prstem po tučných černých písmenech první stránky deníku Star Tribune. „Popel popelu.“

Den se nachýlil k večeru a přešel v noc. Quinn to poznal jen podle hodinek, na které se tu a tam podíval. V kanceláři, kterou mu přidělili, nebyla žádná okna, jenom čtyři zdi. Mezi nimi strávil celý den prací nad svými poznámkami. Psal a občas telefonoval a sluchátko si přidržoval bradou na rameni. Konzultoval případ v Blackburgu, podezřelý už byl na pokraji přiznání. Měl by tam být. Jeho potřeba mít všechno pod kontrolou živila domýšlivý pocit, že může zabránit chybám, i když věděl, že to není pravda.

Kovac mu nabídl prostor, který pátrací skupina neoficiálně nazývala Kanceláře milostného doteku smrti. Zdvořile odmítl. Potřeboval pracovat sám, v izolaci. Nemohl být tam, kde dvanáct policistů probírá různé teorie a jména podezřelých, až je z toho pěkný guláš. I tak se cítil ovlivněn tím, co věděl.

Už se rozkřiklo, že na Spalovačův případ nasadili Johna Quinna. Kovac mu tu špatnou zprávu telefonoval hned po tiskovce. Bylo tedy pouze otázkou hodin, kdy se na něj novináři sesypou a bude s nimi muset jednat osobně.

K sakru, potřeboval by víc času. Zbývalo mu ale jen několik hodin. Měl by se zabrat do práce a zapomenout na všechno ostatní, jenže mu to nějak nešlo. Cítil se vyčerpaný. Bolel ho žaludeční vřed. Měl hlad a věděl, že potřebuje doplnit energii, aby mu to myslelo, ale nechtěl nikam chodit a ztrácet čas. V hlavě mu hučelo ze spousty informací a kofeinu. Hluboko uvnitř v něm vibroval známý pocit neklidu – pocit, který vždycky míval, když pracoval na případu přímo na místě. Tentokrát šlo o směsici všech okolností, které ho oslabovaly, a útržkovité vzpomínky na minulost. A v poslední době se k ní přidávala další složka: stále častěji ho totiž přepadal plíživý strach. Strach, že se dostatečně rychle nezorientuje v případu. Strach, že něco pokazí. Strach, že ho ta věčná únava najednou přemůže. Strach, že jediné, co vlastně chce, je odejít od všeho pryč.

Potřeboval ty pocity rozchodit, a tak začal přecházet po místnosti kolem svých poznámek a zběžně se na ně díval. V hlavě mu vířily tváře Bonduranta a Brandta jako listí ve větru.

Peter Bondurant před nimi skrývá daleko víc, než tvrdí.

Lucas Brandt má na mlčenlivost dokonce licenci.

Quinn si přál, aby ani jednoho z nich nebyl potkal. Měl se bránit houževnatěji proti tomu, že ho sem posílají v tak rané fázi vyšetřování, pomyslel si a mnul si rameno. Jde o ovládnutí situace. Když přijde na scénu se zmapovanou strategií, má navrch.

Tahle metoda se hodila na víc věcí než jen na současný případ. Takhle se celkově stavěl ke svému životu – počínaje byrokracií ve své práci přes Číňany, kteří měli na starost poštovní schránky, kde měl i tu svoji, až po nákup potravin. V každé situaci a ve všech vztazích byla klíčovou otázkou kontrola.

Hlavou mu bleskla myšlenka na Kate, jako by se mu chtěla posmívat. Kolikrát za rok si v duchu probíral, co se mezi nimi stalo, a vymýšlel své vlastní akce a reakce, aby získal jiný výsledek? Víckrát, než si byl ochoten přiznat. Kontrola a strategie, to bylo jeho heslo. Pokud šlo o Kate, neměl tenkrát ani kontrolu, ani strategii. Jednu chvíli se jen tak znali, pak byli přátelé a vzápětí v tom lítali až po uši. Nebyl čas přemýšlet, byli v té době tak zamilovaní, že nedělali žádné plány, touha a vášeň je přemohla a vrhla jednoho druhému do náruče. A pak bylo po všem, ona byla pryč a… nic. Nic než lítost nad lhaním a jistota, že by nakonec oba usoudili, že je to tak dobře.

Bylo to dobře. Pro Kate každopádně. Má tu svůj život. Má novou práci, přátele, domov. On by měl mít dost rozumu, aby se jí do ničeho nepletl a dal jí pokoj, ale příležitost ho pokoušela, kývala na něj prstem a svůdně se usmívala. Navíc ho ještě poháněla nějaká síla, vyvolaná lítostí nad tím, co se před pěti lety stalo.

Říkal si, že pět let je dlouhá doba k litování, ale byly věci, kterých litoval ještě déle. Nevyřešených případů, prohraných soudních procesů, toho, že jim uklouzl nějaký vrah dětí. Litoval svého sňatku, matčiny smrti, otcova alkoholismu. Nebylo snad nic, čeho by nelitoval. Možná proto měl v duši takovou prázdnotu: nezůstalo v ní místo na nic jiného než na uschlou drť jeho minulosti.

Tiše zaklel, byl sám sebou znechucen. Měl se vrtat ve zločincově nitru, ne ve svém vlastním.

Nevěděl, jak dlouho seděl na stole a kolik minut tím ztratil. Přejel si velkými dlaněmi přes obličej, olízl si rty a představil si chuť skotské. Byl to takový zvláštní psychologický trik a potřeba, která nebude uspokojena. Zakázal si pít. Zakázal si kouřit. Zakázal si téměř všechno. Kdyby měl litovat ještě i toho seznamu zakázaných věcí, zbylo by něco, čeho nelitoval?

Přistoupil k té části stěny, kam si nalepil všechny poznámky o Spalovačových obětech, vyvedené barevnými fixy. Všechno bylo psáno hůlkovým písmem, úhledně, se sklonem doprava. Rukopis, který vzbuzoval u grafologů údiv a jemu skýtal široký prostor.

Fotografie všech tří žen si přilepil nad poznámky. Na stole ležel otevřený šanon a v něm stránka za stránkou úhledných strojopisných hlášení, mapky, místa činu rozkreslená podle přesného měřítka, fotografie z místa činu, pitevní protokoly –jeho přenosná bible případu. Byly tam všechny prozatímní informace, ale jemu vyhovovalo seřadit si některé základní věci lineárně. Proto ty poznámky na stěně, proto ty fotografie tří usmívajících se žen – které už nejsou na tomto světě, jejich životy zhasly jako svíčky, jejich lidská důstojnost jim byla násilím odervána.

Tři bílé ženy. Všechny ve věku od jednadvaceti do třiadvaceti. Výška v rozmezí 163 až 173 centimetry. Tělesným typem se lišily; Lila Whiteová měla velké kosti, Fawn Pierceová byla naopak velice drobná a Jane Doeová/Jillian Bondurantová někde uprostřed.

Dvě prostitutky a vysokoškolačka. Bydlely každá v jiné části města. Ty prostitutky pracovaly zpravidla každá v jiné čtvrti, ani do jedné z nich Jillian Bondurantová nechodila. Lila a Fawn si možná tu a tam zkřížily cestu, ale bylo velice nepravděpodobné, že by kdy Jillian Bondurantová zašla do stejného baru, restaurace nebo obchodu jako ty dvě.

Uvažoval o tom, jestli je nějakým způsobem nespojovaly drogy, ale zatím se neměl pořádně o co opřít. Lila Whiteová byla „čistá“ od té doby, co absolvovala před více než rokem léčení, o Fawn Piercové se nikdy neproslýchalo, že by brala drogy, i když se říkalo, že tu a tam trávila několik dní za sebou popíjením laciné vodky. A Jillian? U ní doma, v tom dokonalém pořádku, se žádné drogy nenašly. Neměla ani žádný záznam v souvislosti s drogami.

„Myslíte si, že chtějí, aby se lidi dozvěděli, proč se z jejich dcer staly prostitutky a narkomanky?“

Pořád ještě mu v uších zněl zatrpklý tón Bondurantova hlasu. Kde se v něm vzal?

Jillian byla kouskem skládanky, který neseděl do obrázku těchto zločinů. Narušovala profil vraha. Existuje běžný typ vraha, jenž své oběti vyhledává mezi prostitutkami. Prostitutky jsou vysoce rizikové oběti, není těžké nějakou sehnat. Vrazi prostitutek jsou obvykle sociálně zanedbaní bílí muži s podřadným zaměstnáním, kteří mají za sebou ponižující zážitky ze strany žen a hledají způsob, jak se pomstít té – podle jejich soudu – nejhorší skupině ženského plemene.

Pokud ovšem Jillian nežila dvojím životem a nedělala tajně prostitutku… Není to úplně vyloučeno, říkal si, ale zatím nemají nic, co by svědčilo o tom, že měla přítele, natožpak celou plejádu kunčoftů.

„Kluci ji nezajímali. Nestála o krátkodobé vztahy. Užila si dost trápení…“

Jakého? Rozvodu rodičů. Matčiny nemoci. Nevlastní otec a nový domov v úplně cizí zemi. Co ještě? Něco horšího? Temnějšího? Něco, co ji donutilo, aby začala docházet na sezení s doktorem Lucasem Brandtem.

„…Měl byste zvážit, že problémy, se kterými se mi Jillian svěřila, možná neměly vůbec nic společného s její smrtí. Její vrah o ní možná nevěděl vůbec nic.“

„Ale vsadím svý boty, že jo, doktore Brandte,“ řekl si tiše a upřeně hleděl na dívčinu fotografii. Nějak to cítil v kostech. Jillian byla klíčem k záhadě. Něco z jejího života ji přivedlo do cesty tomuto vrahovi. A kdyby se jim podařilo zjistit, co to „něco“ je, pak by možná měli dost velkou naději, že toho parchanta chytí.

Vrátil se ke stolu a listoval v šanonu, dokud nenašel místo, kde byly fotografie. Barevné, formátu 8 x 10, s pečlivě vyhotovenými popisky. Z místa činu: celkový pohled, lokalita, poloha těla z různých úhlů, detailní snímky spálených zohavených žen. Od soudního lékaře: celkový pohled a detailní snímky obětí před očištěním a po očištění na pitevně, fotografie z průběhu pitvy, detailní snímky zranění. Zranění, která oběť utrpěla před smrtí – ukazující na sexuálního sadistu. Zranění způsobená po smrti – spíše fetišistická než sadistická, poplatná vrahovým představám.

Promyšlené, propracované představy. Určitě se jimi zabýval hodně dlouho.

Pomalu listoval detailními záběry ran a pozorně si prohlížel každou značku, kterou vrah zanechal. Zastavil se u fotografií pobodaných hrudníků obětí. Osm stop po noži uspořádaných do hvězdičky, delší čáry se střídají s kratšími a tvoří specifický vzorek.

Ze všech hrůzných aspektů těch tří vražd ho tohle popuzovalo nejvíc. Víc než pálení těl. To spalování už bylo na efekt, tím vrah činil jakési veřejné prohlášení. Popel popelu. Symbolický pohřeb, konec jeho svazku s obětí. Ty vybodané značky znamenaly něco osobnějšího, důvěrného. Co?

Hlavou se mu rozezněla kakofonie hlasů: Bondurantův, Brandtův, soudní lékařky, Kováčův; hlasy policistů a ohledavačů mrtvol a agentů ze stovek jiných případů. Každý přinášel nějaký názor, otázku nebo hypotézu, které bylo potřeba doladit. Všechny byly tak hlasité, že se už ani neslyšel myslet. Únava hlasy zesilovala, až se mu chtělo někoho poprosit, aby ten hluk vypnul.

Úžasný Quinn. Tak mu říkali v Quantiku. Kdyby ho tak viděli teď… S pocitem, že se možná zadusí strachem z pomyšlení, že něco opomine nebo povede pátrání nesprávným směrem.

Cítil, že je jeho pracovní mechanismus přetížený a on je jediný, kdo ho může vypnout – a ta nejděsivější myšlenka byla, že on jediný může věci změnit, což neudělá, protože i když je jeho život hrozný, druhá možnost je ještě horší. Bez tohoto zaměstnání by to nebyl on, John Quinn.

Hluboko v útrobách pocítil lehké chvění, které plíživě postupovalo do paží. Bojoval proti němu, nenáviděl je, napínal bicepsy a tricepsy, aby onu slabost zase zahnal zpátky, do svého nitra. Zavřel oči, pevně stiskl víčka, lehl si na zem a začal dělat kliky. Deset, dvacet, třicet, víc, dokud ho kůže na pažích nepálila jako oheň. Svaly se rozbolely k nevydržení, bolest mu vypálila hluk z hlavy a slyšel jen svůj vlastní pulz. Pak se s námahou postavil, prudce oddychoval, bylo mu horko a potil se.

Soustředil se na fotografii před sebou. Neviděl pobodané maso nebo krev na mrtvole; viděl jen obrazec, který rána tvořila. Jedno X a přes něj křížem druhé.

„Přeškrtni mé srdce,“ zamumlal a přejížděl prstem po těch linkách. „Doufám, že zemřu.“

„Sériový vrah se s klidem prochází po ulicích Minneapolisu. Minneapoliská policie dnes předložila nákresový snímek muže, který zřejmě brutálně zavraždil tři ženy, a to je nejdůležitější zpráva dnešní relace…“

Obyvatelky Phoenixu seděly na židlích a pohovkách v obývacím pokoji a pozornost všech se upínala k ramenatému moderátorovi s hranatou bradou, jenž na ně mluvil ze zpravodajství na jedenáctém kanále. Objevily se záběry z tiskové konference, šéf policie držel obrázek Spalovače, který se vzápětí zvětšil přes celou obrazovku.

Angie přihlížela ode dveří, ale pozorovala spíš ty ženy. Čtyři měly něco přes dvacet. Jedna byla starší, tlustá a ošklivá. Měla na sobě tričko bez rukávů, protože kotel se asi zbláznil a v celém domě bylo vedro a vzduch byl suchý jako na poušti. Nadloktí měla těstovitě bílá a rozteklá. Když seděla, břicho se jí rozlilo po stehnech.

Angie věděla, že je to bývalá prostitutka, ale nedokázala si představit muže, který by byl tak nadržený, aby se chtěl s tou hroudou sádla vyspat a ještě jí za to zaplatil. Mužům se líbí hezké mladé dívky. Nezáleží na tom, že muž je starý a ošklivý, ale každý chce hezkou dívku. To byla Angiina zkušenost. Proto možná Tlustá Arlene seděla právě ve Phoenixu. Asi nenašla muže, který by jí zaplatil, tak se uchýlila sem jako do domova důchodců.

Zrzka s bledou a hubenou tváří narkomanky při pohledu na fotografie tří obětí vražd začala brečet. Ostatní dělaly, že si toho nevšimly. Toni Urskineová, která domov řídila, se posadila na opěradlo zrzčina křesla, sklonila se k ní a vzala ji kolem ramen.

„To nic, Rito,“ řekla jemně. „Jen plač. Vím, že Fawn byla tvoje kamarádka.“

Zrzka si dala kostnaté vyhublé nohy na křeslo a hlavu si položila na kolena. Vzlykala: „Proč ji musel zabít zrovna takhle? Vždyť nikomu nic neudělala!“

„Nehledej v tom žádnou logiku,“ řekla jí druhá. „Mohla to bejt kterákoli z nás.“

Fakt, který byl jasný všem, jak tam seděly, i těm, které si to nepřiznaly.

Tlustá Arlene řekla: „Musíš bejt chytrá a pořádně si rozmyslet, s kým pudeš! Musíš to holt vycejtit!“

Černoška s umolousanými dredy na ni vrhla zamračený pohled plný zloby: „Ty děláš, jako by sis mohla vybírat. Kdo by tebe s tou tvou tlustou prdelí zabíjel? A koukal na ty tvoje špeky, jak se třesou jak hora sulcu, až by tě kuchal!“

Arlene vzteky zrudl obličej. Svraštila jej, takže jí oči úplně zmizely někde mezi naducanými tvářemi a sádelnatou linií obočí. Vypadala jako čaučau, jehož Angie jednou viděla. „Drž hubu, ty vychrtlá krávo!“

Toni Urskineová s rozzlobeným výrazem vstala od zrzky a spěchala k nim. Uprostřed pokoje se zastavila a zvedla ruce, jako to dělávají rozhodčí. „Hele, hele! Přestaňte! Musíme se naučit vzájemné úctě a ohleduplnosti. Pamatujte si, že když si budete vážit jedna druhé, budete si vážit všech a zároveň i sebe samých!“

To se jí lehko řekne, pomyslela si Angie a tiše poodstoupila ode dveří. Toni Urskineová nikdy nemusela dělat matraci nějakýmu starýmu perverzníkovi, aby si vydělala na jídlo. Byla to taková malá dobrodějka v nedbale elegantním oblečení od Daytona a účesu za stovku u Horsta. Přijížděla do tohohle hnusnýho baráku fordem explorerem z nějakýho krásnýho domu někde v Edině nebo Minnetonce. Nikdy nemůže pochopit, jak se člověk kdesi uvnitř cejtí, když zjistí, že má cenu pětadvaceti babek.

„Nám všem je líto těch ubohých obětí vraždy,“ řekla Urskineová vášnivě, oči jí planuly a ostře řezaný obličej ožil. „My všechny se zlobíme, že policie až dosud očividně nehnula prstem. Je to nehoráznost! Je to facka do tváře! Takhle nám město Minnesota dává najevo, že životy žen, které se dostaly do zoufalé situace, neznamenají nic! Na tohle se musíme zlobit, ne jedna na druhou!“

Ženy poslouchaly, některé se zájmem, některé jen tak napůl, některé předstíraly, že neposlouchají.

„Myslím, že se musíme do věci zapojit. Musíme být proaktivní,“ mluvila Urskineová plamenně dál. „Zítra půjdeme na radnici a zúčastníme se tiskové konference. Novináři uslyší naše stanovisko. Seženeme si fotky toho vraha a rozjedeme kampaň…“

Angie se odlepila od dveří a tiše vykročila chodbou pryč. Neměla ráda, když se začalo mluvit o Spalovačových případech. Ženy z Phoenixu sice nevěděly, kdo je Angie a že je do případu zapletená, ale Angie měla pocit, že se na ni najednou podívají a nějak jim dojde, že právě ona je tou záhadnou svědkyní. Nechtěla, aby to kdokoli věděl.

Přála si, aby to nebyla pravda.

Najednou jí do očí vhrkly slzy. Rychle je setřela. Jen žádné projevy emocí. Když dá najevo, co cítí, někdo v tom bude vidět slabost nebo potřebu či šílenství, které ji vtahovalo do Zóny a nutilo ji, aby se řezala. Nikdo nebude věřit, že ta žiletka naopak znamená spojení s normálností.

„Není vám něco?“

Polekaně sebou trhla a zírala na muže, který stál v otevřených dveřích do suterénu. Vypadal na třicátníka, hezký, na sobě béžové plátěné kalhoty a značkovou polokošili, i když právě vycházel z kotelny. Určitě nějaký příbuzný Toni Urskineové. Obličej měl špinavý a zpocený. Otíral si ruce do hadru, měl je černé od mazu a něčeho červeného, co vypadalo jako krev.

Podíval se na ně, když viděl, že si je Angie prohlíží. Pak se křivě usmál. „To ten starý kotel,“ řekl na vysvětlenou. „Udržuju ho v chodu silou vůle a gumičkami. Gregory Urskine,“ řekl a podával jí ruku.

„Pořezal jste se,“ řekla Angie, nepřijala to gesto a pořád upírala zrak na krvavou šmouhu, kterou měl na dlani.

Urskine se taky podíval a utřel si krev hadrem. Pořád se smál takovým tím nervózním způsobem, jako se lidé smějí, když chtějí udělat dobrý dojem. Angie se na něj upřeně dívala. Vypadá trochu jako Kurt Russell, říkala si: výrazná brada a malý nos, rozcuchané světlé vlasy. Měl brýle se stříbrnými obroučkami. Když se ráno holil, pořezal si horní ret.

„Není vám v té bundě horko?“ zeptal se.

Angie neřekla nic. Potila se jako kůň, ale pod bundou měla svetřík s krátkým rukávem, který nezakrýval jizvy na předloktích. Takže si tu bundu nemohla sundat. Jestli dostane od Kate nějaké peníze, koupí si něco na sebe. Možná něco úplně nového, a ne hadry z bazaru nebo ze sekáče.

„Jsem Tónin manžel – a údržbář,“ řekl Urskine. Přimhouřil oči. „Řekl bych, že vy jste Angie.“

Angie na něj jen mlčky zírala.

„Já to nikomu neřeknu,“ dodal spikleneckým tónem. „Dovedu mlčet jako hrob.“

Zdálo se jí, že si z ní dělá legraci. Angie usoudila, že se jí ten člověk nelíbí, i když je hezký. V očích za stříbrnými obroučkami brýlí měl něco, co jí vadilo. Jako by se na ni díval spatra, jako by byla nějaká štěnice nebo co. Bezděčně ji napadlo, jestli si někdy zaplatil prostitutku. Jeho žena budila dojem, že si myslí o sexu něco špatného. Jejím životním posláním bylo zachraňovat ženy od toho, aby ho musely provozovat.

„Velice nás ten případ zajímá,“ pokračoval s vážnou tváří. „První oběť, Lila Whitéová, tady nějakou dobu bydlela.

Toni to dost sebralo. Hrozněji to tady baví. Má ty ženy moc ráda. Zná všechny podrobnosti toho případu.“

Angie zkřížila ruce na prsou. „A co děláte vy?“

Zase ten krátký nervózní úsměv. „Jsem strojní inženýr v Honeywell. Momentálně mám dovolenou, takže to tady pomáhám dát před zimou do pořádku – a dopisuju diplomku.“

Zasmál se, jako by řekl bůhvíjaký vtip. Angie se nezeptal, co dělá, i když ne všechny ženy v tomhle domě byly prostitutky. Díval se jí na pupík, měla v něm navlečený kroužek a bylo vidět i tetování, jak se jí krátký svetřík vyhrnul. Vysunula bok, odhalila ještě kousek kůže a v duchu si říkala, jestli ho napadne pomyslet na to, že by si dal říct.

Rychle se na ni podíval. „Takže teď mají dost velkou šanci toho chlápka chytit. Díky vám,“ řekl a vyznělo to napůl jako otázka, napůl jako oznamovací věta. „Vy jste ho vlastně viděla.“

„To nikdo nemá vědět,“ řekla Angie stroze. „Nemám o tom mluvit.“

Konec rozhovoru. Ignorovala závěrečné zdvořilosti, otočila se a šla nahoru do schodů. Cítila na sobě Urskineův pohled.

„Tak dobrou noc,“ zavolal za ní, když už zmizela ve tmě druhého patra.

Šla do pokoje, kde bydlela se ženou, jejíž bývalý přítel jí loveckým nožem oholil hlavu za to, že mu nechtěla dát šek na přídavky na děti, aby si za ně koupil kokain. Její děti teď byly v pěstounské péči. Přítel utekl do Wisconsinu. Žena prošla protidrogovým léčením a teď se neustále chtěla svěřovat se svými problémy. S některými lidmi terapie tohle udělá. Angie byla dost chytrá, aby se nedostala do podobného problému.

Neprozrazuj svá tajemství, Angel. Díky nim jsi tak zvláštní.

Zvláštní. Chtěla být zvláštní. Chtěla nebýt sama. Nezáleželo na tom, že v tomto domě byla spousta dalších lidí. Žádný z nich tu ale nebyl s ní. Nepatřila sem. Strčili ji sem jako nechtěné štěně. Policajti zasraný. Něco by od ní chtěli, ale nechtějí za to nic dát. Kašlou na ni. Je jim ukradený, co po nich asi chce.

Aspoň Kate je jakž takž férová, uznala Angie a přecházela po pokoji. Ale nesmí zapomínat, že Kate je jedna z nich. Náplní práce Kate Conlanové je snažit se prorazit její obranu, aby policajti a státní zástupce dostali, co chtějí. A tím to končí. Není opravdová přítelkyně. Angie mohla opravdové přátele, které kdy měla, spočítat na prstech jedné ruky a ještě jí nějaké prsty zbyly.

Dnes večer hrozně nějakého chtěla mít. Nechce trčet tady v tomhle baráku. Chce někam patřit.

Myslela na tu mladou ženu, která shořela v parku, přemýšlela, kam ta žena patřila. Představovala si, co by se stalo, kdyby se teď dostala na její místo. Byla by dcerou boháče. Měla by otce a domov a peníze.

Kdysi měla otce. Může to i dokázat, ještě má jizvy. Měla i domov. Ještě dnes cítí ten kyselý zápach, který panoval v kuchyni, a vzpomíná si na velké a tmavé vestavěné skříně s dveřmi, jež se zamykaly jen zvenčí. Peníze neměla nikdy.

Lehla si do postele oblečená a čekala, až dům ztichne a její spolubydlící začne chrápat. Pak vyklouzla zpod peřiny, z pokoje, seběhla po schodech a zadními dveřmi se dostala ven z domu.

Noc byla větrná. Mraky se hnaly po nebi tak rychle, že vypadaly jako ve zrychleném záběru. Ulice byly prázdné, jen tu a tam projelo nějaké auto po spojovací třídě, která vedla severojižně. Angie zamířila na západ. Byla nervózní, neuvažovala, kam vlastně jde. V zátylku ji neustále lechtal pocit, že ji někdo celou dobu sleduje, ale když se ohlédla, nikoho neviděla.

Zóna ji pronásledovala jako stín. Když pořád půjde, když se nezastaví, když bude pevně rozhodnuta dojít k určitému cíli, tak ji nedostihne.

V domech, kolem nichž procházela, byla tma. Holé větve stromů chřestily ve větru. Došla k jezeru, bylo černé a lesklo se jako olejová skvrna. Šla schválně tou stranou ulice, která byla ve stínu, mířila na sever. Lidé v této čtvrti by zavolali policii, kdyby uviděli někoho, jak se takhle pozdě v noci prochází po ulici.

Poznala ten dům, viděla ho v televizi ve zprávách. Vypadal jako nějaké anglické sídlo a byl obehnaný vysokým kovovým plotem. Obešla jej a vyšplhala se na kopec, aby se k domu dostala zezadu. Vzrostlé stromy ji skryly. Po tři roční období živý plot znemožňoval výhled na dům, ale teď bylo listí pryč a jemným síťovím větviček bylo vidět docela dobře.

V domě se svítilo. Světlo vycházelo z pokoje, jehož elegantní dveře se skleněnou výplní vedly na dlážděnou terasu. Angie stála u plotu, dávala si pozor, aby se nedotkla železných tyček, a dlouho hleděla do zahrady Petera Bonduranta. Dívala se na bazén a kamenné lavičky, na židle a stolky z ohýbaného kovu, které ještě nestačili schovat na zimu dovnitř. Sledovala jantarovou zář v okně a postavu muže sedícího u psacího stolu. Říkala si, jestli se cítí tak osamělý jako ona. Přemýšlela o tom, zdali ho i teď utěšuje pomyšlení na své peníze.

Peter vstal od stolu a začal neklidně a nervózně chodit po pokoji. Nemohl spát, ale nechtěl si vzít prášky na spaní, které mu jeho doktor nejen předepsal, ale i osobně doručil až domů. V hlavě se mu usadil přízrak: oranžový jas plamenů, zápach. Když zavřel oči, viděl oheň, cítil jeho žár. Viděl Jil-lianin obličej: šok, zahanbení, hluboký žal. Viděl její obličej, jak se volně vznáší, viděl její hrdlo, rozervané, krvavé. Když se mu tohle honí hlavou ve stavu bdělosti, co by viděl, kdyby usnul?

Šel k francouzskému oknu a upřeně se díval do noci, černé a studené, a měl dojem, že se na něj dívají nějaké oči. Jillian. Byl přesvědčen, že cítí její přítomnost. Cítil tlak na hrudníku, jako by kolem něj ovinula paže. I po smrti se ho chtěla dotknout, pověsit se na něj; v zoufalé touze po lásce, jejíž význam měla nějak překroucený a posunutý.

Pocítil podivné, temné vzrušení a následoval pocit znechucení, studu a viny. Odvrátil se od prosklených dveří a se zvířecím zařváním se vrhl na psací stůl. Smetl z něj všechno jediným máchnutím. Pera, poznámkové lístečky, těžítko, pořadače, diář. Telefon cinkl na protest. Lampička udeřila o podlahu, žárovka se s třeskem rozletěla a pokoj se ocitl ve tmě.

Poslední jasný záblesk světla mu setrval v očích, dva oranžové plameny, které se pohybovaly s ním. Nemohl jim utéct. Hrdlo měl stažené emocemi, tížily ho tam jako balvan, usadily se v něm jako tvrdý kámen s ostrými hranami. Za očima cítil tlak, jako by mu měly vyletět z hlavy, a on si říkal, že by možná aspoň přestal vidět ty plameny.

Z hrdla se mu vydral chraptivý přidušený zvuk, když zakopl o rozházené věci, jak tápal po stojací lampě. Rozsvítil ji a trochu se zklidnil. Začal uklízet ten nepořádek. Dával věci jednu po druhé na své místo, pečlivě je zase rovnal. Tohle musí udělat: dát svůj život opět do pořádku s bezvadnou precizností, setřít slzy a žít dál, tak jak to musel udělat před lety, když Sophie sbalila Jillian a opustila ho.

Jako poslední zvedl ze země diář, kam si zapisoval schůzky. Diář se otevřel na pátku. Jillian: večeře, stálo tam napsáno jeho vlastním precizním rukopisem. Vypadalo to tak nevinně, tak jednoduše. Ale s Jillian nikdy nebylo nic jednoduché a nevinné. I když se snažil sebevíc.

Zazvonil telefon. Lekl se a vytrhl se ze svých ponurých vzpomínek.

„Peter Bondurant,“ řekl úředním hlasem, jako by nebyla hluboká noc. Zároveň se rychle rozpomínal, jestli nečeká nějaký zámořský telefonát.

„Nejdražší tatínku,“ ozval se tichý a svůdný hlas. „Znám všechna tvá tajemství.“

Kapitola třináctá

Budeme vypadat jako idioti, když budeme muset zveřejnit další portrét,“ bědoval Sabin a chodil sem a tam za psacím stolem. Špulil spodní ret jako nějaké trucovité dvouleté dítě, což podivně kontrastovalo s jeho pečlivě kultivovaným vzhledem. Byl připraven setkat se za okamžik s novináři, proto si oblékl cínově šedý oblek a doplnil ho o dva tóny tmavší kravatou a modrou košilí. Vypadal jako ze škatulky.

„Nechápu, proč by to mělo na vás vrhat nějaké špatné světlo, Tede,“ řekla Kate. „Vždyť to přece byl náčelník Greer, kdo se unáhlil.“

Zamračil se ještě víc a významně se na ni podíval. „Já vím, čí je to chyba.“

„Nemůžete obviňovat svědkyni,“ řekla Kate a moc dobře věděla, že Sabin nemířil na svědkyni, ale na ni.

„Slyšel jsem, že moc nespolupracuje,“ vložil se do hovoru Edwyn Noble a tvářil se ustaraně. Seděl na židli pro hosty, poněkud malé na jeho příliš dlouhé tělo, takže se mu nohavice kalhot vyhrnuly a odhalily kostnaté kotníky v nylonových ponožkách. Kate na něj vrhla pronikavý pohled a na jazyku měla několik štiplavých poznámek, z nichž na prvním místě bylo: „Co ty tady k sakru děláš?“ Jistěže věděla, co tu dělá. Jeho přítomnost hraničila s nevhodností, ale ona si už v duchu prošla případný spor a výsledek znala předem. Úřad okresního prokurátora měl na starost služby obětem a svědkům. Peter Bondurant je přímým příbuzným oběti

– pokud se prokáže, že ta mrtvá je jeho dcera, a proto má právo být informován o výsledcích vyšetřování. Edwyn Noble je Bondurantův zástupce. Atakdále, atakdále.

Podívala se na Noblea jako na obtížný hmyz a řekla: „To není nic zvláštního, že se kolem případu vždycky trochu nadělá.“

Pochopil narážku víc než dostatečně a prkenně se v židli narovnal. Pohled měl chladný.

Rob Marshall se hned pokusil nastolit mír. Nasadil na svůj meloun patolízalský úsměv a přispěchal s vysvětlením. „Kate chce říct, že není nic divného, když je svědek takového brutálního činu trochu neochotný.“

Sabin vybuchl: „Ale peníze za odměnu by přijala ochotně!“

„Celková odměna není vypsána jen na usvědčení,“ připomněl jim Noble, jako by jeho klient musel ty peníze pracně a dlouho dávat dohromady.

„Náš úřad si svědky nekupuje,“ prohlásil Sabin. „Řekl jsem vám, abyste s ní pracovala, Kate.“

Vyznělo to, jako by byla placeným atentátníkem. „Ale vždyť já s ní pracujul“

„Tak proč nezůstala v pondělí přes noc ve vězení? Říkal jsem Kováčovi, ať s ní jedná jako s podezřelou. Trochu ji postrašte.“

„Ale vy jste –“

Rob se na ni varovně zatvářil. „Pořád máme tu možnost v záloze, Tede. To, že jsme ji nejdřív zkusili umístit do Phoenixu, ji možná zklidní a vzbudí v ní dojem, že je Kate na její straně. To jste měla určitě na mysli, že?“

Podívala se na svého šéfa rozzlobeně a div nezalapala po dechu.

Sabin se mračil. „A teď to fiasko s portrétem.“

„Není to fiasko. Nikdo ten portrét včera ještě neměl vidět,“ namítla Kate a odvrátila se od Roba, jinak by mu musela skočit po krku. „Tede, jestli na tu holku budete tlačit, uteče nám. Jestli na ni budete tvrdý, povede to k opravdu ošklivému případu amnézie. Za to vám ručím. Vy i já dobře víme, že nemáte nic, proč byste ji v souvislosti s případem měl zadržet. Dokonce ji ani nemůžete z ničeho obvinit. Soudce by něco takového smetl ze stolu jedním mávnutím a vy byste skončil tak leda s vajíčkama v obličeji a svědek by byl v čudu.“

Mnul si bradu, jako by úplně cítil zasychající žloutek na tváři. „Je to tulačka. To je proti zákonu.“

„Ano, v novinách se to bude vyjímat hezky. Mladá svědkyně vraždy obviněna z bezdomovectví. Až budete příště kandidovat do funkce, můžete se prohlásit za kandidáta Simona Legree.“

„O můj politický život tady teď nejde, paní Conlanová,“ obořil se na ni chladně a oči měl studené jako ocel. „Jde o to, jak zvládáte svědkyni.“

Rob se na Kate podíval, jako by pochyboval o jejím zdravém rozumu. Kate pohlédla na Edwyna Noblea. O můj politický život nejde. Pěkně kecá!

Mohla by teď Sabina trochu popíchnout a on by ji toho úkolu zprostil. Mohla by přiznat totální neschopnost v práci s touto svědkyní a rázem by se zbavila břemene v podobě Angie DiMarco. Ale hned tu myšlenku zavrhla, protože když si představila, jak nechává to děvče na milost a nemilost smečce vlků, přišlo jí to nemyslitelné. Vzpomínka na to, jak nechala Angii stát uprostřed pustého pokoje ve Phoenixu, s nenadálými slzami v očích a otázkou, proč nemůže jít s Kate domů, byla ještě příliš čerstvá.

Vstala a nenápadně si přihladila zmačkanou sukni. „Udělám, co bude v mých silách, abych z té holky dostala pravdu. Vím, že o to jde každému z nás. Ale dejte mi šanci, abych s ní pracovala podle svých metod, Tede. Prosím.“ Neměla chuť se na něj povzbudivě usmívat a zlepšovat mu náladu. Stejně by to bylo k ničemu, kdyby to nechtěl vidět. Hlavou jí bůhvíproč proletělo slovo žoldák a zanechalo po sobě slizkou stopu.

„Není to žádná tuctová holka,“ pokračovala. „Měla tvrdý život a to z ní udělalo otrlou osobu, ale myslím si, že nám chce pomoct, protože cítí, že je to tak správné. Nebude k ničemu dobré, když budeme v této fázi netrpěliví. Pokud vám nestačí, že to tvrdím já, zeptejte se Quinna. Ví stejně dobře jako já, jak se má v podobných případech se svědky zacházet,“ řekla a pomyslela si, že postupuje férově. John jí stejně dluží.

Noble si zdvořile odkašlal. „A co hypnóza? Zkusíte to?“

Kate zavrtěla hlavou. „To by s ní nešlo. Hypnóza vyžaduje důvěru. Tahle holka žádnou nemá. Oscarovi se podařila ohromná věc, pokud je ochotná absolvovat s ním ještě jedno kreslení.“

„Nechci malovat čerta na zeď,“ řekl právník a začal sbírat své dlouhé údy ze židle, „ale jak máme vědět, že ta holka vůbec něco viděla? Působí na mě dojmem, že je pro peníze schopna udělat cokoli. Možná jí jde jen o tu odměnu.“

„A upnula se na ni ještě dřív, než se o ní dověděla?“ zeptala se Kate. „Pokud je tomu tak, je pro tento případ k nezaplacení. Musí být totiž jasnovidka. Žádná odměna přece u prvních dvou vražd vypsána nebyla.“

Podívala se na hodinky a tiše zaklela. „Pánové, budete mě muset laskavě omluvit. Mám být za pár minut u soudu a moje oběť už nejspíš panikaří, protože tam nejsem.“

Sabin obešel stůl a opřel se o něj. Ruce měl založené na prsou, ve tváři přísný výraz. Kate tuto pózu znala, protože takhle ho před rokem vyfotili do měsíčníku Minnesota Monthly, když o něm psali článek. Ne že by znevažovala jeho moc nebo ochotu ji používat. Teď Sabin by nebyl tam, kde je, kdyby dělal někomu onuci nebo hodného chlapečka.

„Dám vám ještě víc času na to děvče, Kate.“ Tvářil se, jako kdyby to dělal proti své vůli, i když celá ta věc byla jeho nápadem. „Ale potřebujeme výsledky a potřebujeme je rychle. Myslím, že vy nejlíp rozumíte proč.“

„Dnes odpoledne bude zase pracovat s Oscarem,“ řekla ještě cestou ke dveřím. Sabin se odlepil od stolu a šel s ní. Položil jí ruku na záda mezi lopatky. „Budete u toho soudu hotová tak, abyste pak mohla být při kreslení s ní?“

„Ano.“

„Protože jsem přesvědčen, že by Rob mohl zařídit, aby k tomu soudu šel někdo jiný.“

„Ne. Nebude to trvat dlouho,“ slíbila s mrzutým úsměvem. „Kromě toho nechci, aby tohoto konkrétního klienta dělal někdo jiný. Vědí, kde bydlím.“

„Možná bychom mohli poslat na to kreslení Quinna,“ navrhl.

Ruka na zádech se najednou změnila v nůž. „Nevidím v tom žádný smysl.“

„Ale ano, měla jste přece jen pravdu, Kate,“ přel se. „Tahle svědkyně není žádná tuctová holka. A jak jste říkala: Quinn má velké zkušenosti. Možná by na něco přišel, navrhl by strategii. Zavolám mu.“

Kate vyšla ze dveří a chvilku tam stála, když se za ní zavřely. „Ta moje huba nevymáchaná!“

„Kate –“ uslyšela tichý hlas Roba Marshalla. Prudce se k němu otočila, když proklouzl na chodbu za ní.

„Vy jste pěkná lasička,“ vmetla mu do tváře ostrým šeptem. To bylo všechno, co mohla dělat, i když měla sto chutí popadnout ho za uši a pořádně jím zacloumat. „To vy jste mě navedl, abych vzala Angie do Phoenixu. A teď se před Sabinem tváříte, jako by to byl můj nápad! Myslela jsem, že jste to s ním předem dojednal! Tak jsem to řekla i Kováčovi. A ještě jsem ho obvinila, že je paranoik, když tomu nevěřil!“

„Naťuknul jsem Sabina ohledně Phoenixu –“

„Ale on s tím nesouhlasil.“

„Neřekl ne.“

„Ale určitě k sakru neřekl ani ano.“

„Měl v té chvíli jiné starosti. Věděl jsem, že jste to tak chtěla, Kate.“

„Nesnažte se to hodit na mě. Pro změnu jste převzal iniciativu vy. Nemůžete se k tomu aspoň přiznat?“

Zafuněl krátkým nosánkem a v obličeji celý zbrunátněl. „Kate, napadlo vás někdy, že já jsem váš šéf?“

Spolkla několik peprných odpovědí, které se nabízely, a zmobilizovala v sobě poslední zbytky respektu. „Promiňte. Jsem naštvaná.“

„A já jsem váš šéf. Já rozhoduju,“ řekl. Slyšela v jeho hlase rozčarování.

„Nezávidím vám tu práci,“ odtušila stroze. „Měla bych vás opravdu vyprovokovat. A mohl byste mě z toho případu odvolat, protože je to jako sedět na sudu se střelným prachem. Ale nechci to pustit,“ přiznala se. „Určitě mám masochistické sklony.“

„Vy jste přesně ten člověk, kterého pro tuhle svědkyni chci, Kate,“ řekl. Posunul si brýle a usmál se jako někdo, koho bolí zub. „Takže kdo je tu masochista?“

„Promiňte. Ale nejsem ráda, když se mnou někdo jedná tak, abych si připadala jako nějaká šachová figurka. Pěšák.“

Jeho vztahy se Sabinem nebyly pošramocené. Její očividné nerespektování mantinelů je připisováno její proslulé aroganci. Sabin jí to odpustil, protože pro ni má slabost, a Rob z toho vychází jako diplomat, když už ne tahoun. Opět zase jednou účel světí prostředky. Nic se nestalo, utrpěla jen její pýcha.

„Nejsem proti spiknutí,“ řekla ještě pořád rozmrzele. Chtěla za každou cenu vyrvat Angii ze Sabinových spárů a nikdy v životě nedovolí, aby se jí Rob Marshall do tohoto plánu namontoval. To pomyšlení ji opravdu drásalo – že by ji Rob přetrumfl. Nikdy nedopustí, aby si musela myslet, že je Rob chytřejší nebo mazanější nebo ji vůbec jakýmkoli způsobem převyšuje. Pravda, nebyl to zrovna ideální postoj k šéfovi.

„Už se ozvali ti vaši přátelé z Wisconsinu?“ zeptala se.

„Zatím ne.“

„Bylo by fajn vědět, co je ta holka zač. Takhle si připadám, jako bych pracovala se zavázanýma očima.“

„Mám nahrané Angiiny výslechy na videu,“ řekl a dal si ruce v bok. „Říkal jsem si, že by neškodilo, kdybychom se na ně podívali. Mohli bychom si k tomu sednout a přizvat i Quinna. Jeho názor by mě zajímal.“

„Proč ne?“ řekla Kate a měla se k odchodu. „Dejte mi vědět, až to budete chtít udělat. Teď už ale fakt musím k tomu soudu.“

Někdy jí připadalo, že by udělala líp, kdyby zůstala sedět doma a praštila se do palce kladivem. Přinejmenším by to byla bolest, která by ji za chvilku přešla. John Quinn byl jen další svízelnou záležitostí.

„Už jsem se bál, že nepřijdete,“ přivítal ji David Willis vyčítavě. Přihnal se k ní, zatímco si klestila cestu mezi hloučky právníků postávajícími na chodbě před soudními síněmi.

„Omlouvám se, že jdu pozdě, pane Willisi. Byla jsem na jednání se státním zástupcem.“

„Ohledně mého případu?“

„Ne. Váš případ je připraven a může začít.“

„Nebudu muset svědčit, že ne?“

„Dnes ne, pane Willisi,“ směrovala ho k soudní síni. „Tohle je jenom výslech. Žalobce pan Merced jen předloží dostatek důkazů, aby mohl soud pana Zubka předvolat.“

„Ale nepředvolá mě jako nečekaného svědka nebo tak něco?“ Tvářil se vylekaně a zároveň napůl doufal, že tomu tak bude.

Kate v té chvíli napadlo, že přesně takhle David Willis vypadal na fotografii ve školní ročence někdy v sedmdesátých letech: nemoderní sestřih na ježka, úděsné brýle, kalhoty podivného odstínu zeleně poněkud vysoko nad pasem. Celý život mu pravidelně někdo ubližoval.

K výslechu se dostavil v brýlích s černými hranatými obroučkami, které mu budoucí obžalovaný v šarvátce rozbil. Měl je na dvou místech slepené lepicí páskou. Levé předloktí měl zapouzdřené v plastové dlaze a krk vězel v tuhém chomoutu, takže připomínal tlustou želvu.

„Nečekaný svědek se vyskytuje jen u Matlocka,“ řekla Kate.

„Protože já na to nejsem připravený. Budu se k tomu muset dopracovat, víte?“

„Ano, myslím, že to všichni víme, pane Willisi.“ A opravdu to věděli, protože Willis celý minulý týden denně volal Kate, Kenovi Mercedovi, jeho sekretářce a spojovatelce na soudní, aby jim to neustále připomínal.

„Nebude mi hrozit nějaké fyzické nebezpečí, že ne? On bude mít želízka a na noze kouli, je to tak?“

„Budete v naprostém bezpečí.“

„Víte, situační stres totiž může lidi dohnat až do krajnosti. Čtu si o tom. Velice pilně navštěvuju terapeutickou skupinu, ke které jste mě přidělila, paní Conlanová, a čtu všechno, co seženu, o myšlení zločince a psychologii obětí a o poruchách po traumatickém stresu – tak jak jste mi řekla.“

Kate často doporučovala svým klientům, aby se vzdělávali a věděli, jaké reakce a emoce mohou u sebe po zločinu očekávat. Dodávalo jim to pocit, že rozumějí, co se v nich děje, a že mohou své stavy trochu kontrolovat. Nemyslela to však tak, že si mají z četby tohoto druhu učinit životního koníčka, kterému budou věnovat veškerý volný čas.

Věděla, že Willis bude chtít sedět co nejblíž všemu dění, tak zvolila první řadu na galerii za stolem pro žalobce, u kterého si Ken Merced procházel nějaké poznámky. Willis do ní narazil, když se zastavila u řady sedadel, pak klopýtl o vlastní nohu, jak se snažil ustoupit a galantně jí dát přednost.

Kate zavrtěla hlavou a šla se posadit. Willis se neohrabaně dral za ní, překážel mu laciný kufřík, který si s sebou přinesl. Měl v něm výstřižky z novin, fotografie pořízené v nemocnici před ošetřením svých zranění, brožury o terapeutických sezeních ve skupině obětí a vázaný výtisk knihy Jak zvládnout prožitek zločinu. Vyndal žlutý blok a připravil se na to, že si bude o celém procesu dělat poznámky – dělal si je ostatně i při každém sezení s Kate.

Merced se k nim otočil s příjemným výrazem ve tváři. „Všechno je připraveno, pane Willisi. Nebude to trvat dlouho.“

„Víte určitě, že nebudu muset svědčit?“

„Dnes ne.“

Trhaně vzdychl. „Protože na to nejsem připraven.“

„Ne.“ Merced se otočil zpátky ke stolu. „My taky ne.“

Kate se opřela a vší mocí se snažila uvolnit sevřené čelisti. Willis se zcela pohroužil do sepisování nějakých předběžných poznámek.

„Tys vždycky byla tajemný něžný dotek,“ uslyšela najednou tiché zašeptání nad pravým ramenem a závan dechu ji zašimral na kůži na krku. Trhla sebou a otočila se. Zamračila se na Quinna, který se předkláněl na židli, lokty opřené o kolena. Tmavé oči mu svítily a na rtech měl úsměv jako nějaký malý klouček, jehož přistihli tajně mlsat ve spíži.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ zamumlal.

„Máš moje číslo do kanceláře.“

„To mám,“ přisvědčil. „Ale ty, jak se zdá, neodpovídáš na mé vzkazy.“

„Jsem velice zaneprázdněná osoba.“

„To vidím.“

„Nedělej si ze mě srandu!“ vyjela na něj.

David Willis jí sevřel předloktí. Otočila se zase dopředu. Boční dveře se otevřely a do soudní síně vešel O. T. Zubek se svým právníkem. Za nimi v těsném závěsu kráčel státní zástupce. Zubek byl pěkný pořízek. Nepříliš vysoký, ale podsaditý, se silnými končetinami a vystouplým břichem. Měl na sobě laciný tmavěmodrý oblek s popraškem lupů na ramenou a pod ním bleděmodrou košili s rozhaleným límcem, která se mu přes břicho povážlivě napínala. Podíval se po Willisovi a zamračil se. Jeho obličej byl těstovitou karikaturou ostrého hocha z kreslených seriálů.

Willis na něj okamžik zíral s vytřeštěnýma očima, pak se otočil na Kate. „Viděla jste to? Vyhrožoval mi! To byl výhrůžný pohled. Já to vnímal jako výhrůžku. Proč není v poutech?“

„Snažte se zůstat klidný, pane Willisi, nebo vás bude muset soudce nechat vyvést.“

„Já tady nejsem v roli zločince!“

„To každý ví.“

Soudce také vešel a všichni povstali. Pak se zase usadili. Přečetli číslo jednání a text žaloby, žalobce a obhájce oznámili svá jména do zápisu a projednání případu mohlo začít.

Merced předvolal svého prvního svědka, hruškovitého muže, který pracoval jako opravář automatů na ledové nápoje v supermarketech. Dosvědčil, že slyšel, jak se Willis a Zubek hádají kvůli stavu dodaných sušenek v obchodě, kde Willis pracoval jako vedoucí. Pak ty dva viděl v jednom chumlu na zemi mezi regály s brambůrky. Zubek Willise mydlil hlava nehlava.

„A slyšel jste, kdo tuto údajnou hádku začal?“ zeptal se obhájce při křížovém výslechu.

„Ne.“

„Takže mohl podle vás tu hádku vyprovokovat pan Willis?“

„Námitka. Výzva ke spekulacím.“

„Odvolávám. A viděl jste, kdo uštědřil první ránu v tomto takzvaném napadení?“

„Ne.“

„Mohl to být pan Willis?“

Willis se třásl a kroutil vedle Kate. „Já to nebyl!“

„Tiše!“

Merced vzdychl. „Vaše Ctihodnosti…“

Soudce se zamračil na obhájce, který přišel vymóděný jako prodejce ojetých vozů. Vypadal tak ošuntěle, že by klidně mohl být Zubkův bratranec. „Pane Krupke, toto je slyšení a ne přelíčení. Soud se více zajímá o to, co svědci viděli, ne o to, co neviděli.“

„Trochu se to podobá případu Richmondského Rozparovače, že?“ zašeptal Quinn Kate do ucha. Vražedně se na něj přes rameno podívala. Ztuhnutí čelistí se jí začalo šířit dál a měnilo se ve ztuhnutí šíje.

Mercedův druhý svědek vypověděl v podstatě totéž, co opravář nápojových automatů. Krupke kladl stejné otázky a Merced vznesl stejné námitky. Soudce byl očividně stále naštvanější. Willis se neklidně vrtěl a dělal si obsáhlé poznámky drobným hůlkovým písmem, které vypovídaly znepokojivé věci o dění v jeho mysli. Merced předložil svědecký materiál v podobě videozáznamu pořízeného průmyslovou kamerou, kde bylo rvačku dobře vidět. Pak se odmlčel.

Krupke neměl žádné svědky a nepouštěl se ani do obhajoby.

„Nepopíráme, že došlo k výměně názorů, Vaše Ctihodnosti.“

„Tak proč plýtváte mým časem na tomto slyšení, pane Krupke?“

„Chtěli jsme prokázat, že události možná neproběhly přesně tak, jak tvrdí pan Willis. „ „To je lež!“ vykřikl Willis.

Soudce udeřil kladívkem. Soudní zřízenec se na Willise zamračil, ale nehnul se ze svého místa. Kate pevně sevřela Willisovi paži a vztekle zasyčela: „Pane Willisi, buďte zticha!“

„Navrhuji vám, abyste poslouchal svou advokátku, pane Willisi,“ řekl soudce. „Budete mít možnost mluvit, až vás vyzveme.“

„Dnes?“

„Ne!“ zasupěl soudce, rozzlobeně se podíval na Merceda, který jen rozhodil rukama a pokrčil rameny. Obrátil se k obhajobě. „Pane Krupke, vypište mi šek na dvě stě dolarů za maření mého času. Pokud jste neměl v úmyslu svého klienta hájit, mohl jste se vzdát nároků a požádat o datum procesu u obžaloby.“

Bylo stanoveno datum soudního procesu a jednání skončilo. Kate si s úlevou vydechla. Merced vstal od stolu a posbíral si papíry. Kate se naklonila přes brlení a zašeptala: „Kene, nemůžete toho chlápka jen předvolat na policejní a vyřešit to tam? Raději bych si nechala vyloupnout oči, než s ním absolvovala soudní proces.“

„Bože, já bych Zubka ochotně i podplatil, aby se omluvil, kdyby mě to nestálo zákaz činnosti.“

Krupke se zeptal, jestli by mu někdo nepůjčil pero, aby mohl podepsat šek za soudní výlohy. Willis se rozhlížel na všechny strany, jako by se právě probudil a nevěděl, kde je. „To je všechno?“

„To je všechno, pane Willisi,“ řekla Kate a vstala. „Říkala jsem vám, že to nebude dlouho trvat.“

„Ale – ale –“ mávl rukou směrem k Zubkovi. „Říkají, že jsem lhář! Nemám se bránit?“

Zubek se naklonil přes brlení a s úšklebkem mu vmetl do tváře: „Všichni vidí, jakou polízanici jste z toho udělal!“

„Měli bychom už jít,“ řekla Kate a podala Willisovi kufřík. Vážil snad tunu.

Klopýtal uličkou, protože měl plné ruce psacích potřeb. Kate si spíš dělala starosti, co si počne s Quinnem. Už byl také z uličky venku a mířil ke dveřím. Díval se na ni a snažil se zachytit její pohled. Sabin mu musel zavolat, sotva od něho odešla.

„Ale já tomu nerozumím,“ fňukal Willis. „Mělo se to řádně projednat! Ublížil mi! Ublížil mi a ještě mi nadává do lhářů!“

Zubek zaškubal rameny jako nějaký boxer a pohrdavě utrousil: „Ufňukanec!“

Kate postřehla Quinnovu reakci právě v okamžiku, kdy se z hrdla Davida Willise vydral válečný výkřik. Otočila se jako na obrtlíku právě ve chvíli, kdy Willis zahájil útok na Zubka. Rozmáchl se kufříkem a praštil ho z boku do hlavy, jako by hrál ping-pong. Zubek padl pozpátku na obhájcův stůl. Zámky se nárazem rozletěly a obsah kufříku zavířil vzduchem.

Kate se vrhla plnou vahou na Willise a zadržela mu ruku, protože se napřahoval k další ráně. Popadla ho za ramena a oba hlavou napřed přepadli přes hrazení do změti noh židlí a stolů a hemžících se lidí. Zubek kvičel jak zapíchnuté prase. Soudce řval na soudního zřízence, ten zase na Krupkeho, který řval na Willise a snažil se ho nakopnout. Zasáhl však Kate do stehna. Zaklela a kopanec vrátila. Zároveň pořád svírala Willise.

Zdálo se, že se snad nikdy nepodaří nastolit pořádek, že od ní Willise nikdy neodtrhnou. Nakonec se tak přece jen stalo. Kate se pomalu posadila a tiše a dlouho sprostě nadávala.

Quinn k ní přidřepl, zvedl ji a přihladil jí uvolněný pramen vlasů barvy červeného zlata za ucho. „Ty se opravdu musíš vrátit k FBI, Kate. Tahle práce tě totiž brzy zabije.“

„Hlavně si ze mě nedělej legraci,“ vyjela na něj Kate a obhlížela škodu na sobě a na svém oblečení. Quinn se opíral o její psací stůl, pozoroval, jak poškubává dírou v punčoše, kterou by mohla prostrčit celou pěst. „Tohle jsou už druhé punčocháče za týden, stály hrůzu peněz. Takže: končím se sukněma.“

„To budou zdejší chlapi chodit se smuteční páskou,“ řekl Quinn a zvedl v obraně ruce, protože Kate na něj vrhla další rozzlobený pohled. „No nezlob se, ale vždycky jsi měla pěkné nohy, Kate. Nemůžeš říct, že ne.“

„To téma je nevhodné a irelevantní.“

Nevinně se na ni podíval. „Politická korektnost snad zakazuje, aby dobrý přítel něco svému dobrému příteli pochválil?“

Pomalu se narovnala na židli, zapomněla na své zdevastované punčochy. „To jsme?“ zeptala se tiše. „Dobří přátelé?“

Vystřízlivěl po těch slovech. Nemohl se jí podívat do očí a tvářit se nenuceně nad minulostí, která ležela nejen za nimi, ale i mezi nimi. Trapnost okamžiku byla přímo hmatatelná.

„To nevystihuje přesně ten způsob, jakým jsme se rozešli,“ řekla.

„Ne.“ Odlepil se od stolu a s rukama v kapsách předstíral, že ho šíleně zajímají výstřižky a kreslené vtipy, které si připíchla na nástěnku nad stolem. „To už je dávno.“

A to má znamenat co, říkala si v duchu. Že to všechno odnesla voda? I když část jejího já chtěla odpovědět ano, byla tu i ta druhá část, v níž dřímaly hořké vzpomínky. Co se jí týče, nic nebylo zapomenuto. Pomyšlení, že on na to možná už zapomněl, ji zneklidňovalo takovým způsobem, až jí to vadilo. Oslabovalo ji to a slovo „slabá“ neměla v souvislosti se sebou ráda.

Quinn se na ni poočku podíval. „Pět let je dost dlouhá doba, aby se člověk přestal zlobit.“

„Já se na tebe nezlobím.“

Rozesmál se. „Neříkej! Neodpovídáš na mé vzkazy. Nechceš se se mnou bavit. Kdykoli mě vidíš, obracíš se zády a chceš co nejrychleji zmizet.“

„Kolikrát jsem tě viděla za tu dobu, co jsi tady? Dvakrát? Poprvé jsi ode mě něco potřeboval a podruhé sis dělal legraci z mé práce –“

„Nedělal jsem si legraci z tvé práce,“ zaprotestoval. „Dělal jsem si legraci z tvého klienta.“

„To je tedy něco jiného,“ řekla sarkasticky, jako by najednou zapomněla, že z Davida Willise si dělá legraci každý včetně jí. Vstala, nechtěla, aby se na ni díval z větší výšky, než je nezbytně nutné, protože je přece jen o kousek vyšší než ona. „To, co tu dělám, je důležité, Johne. Moje práce možná není tak důležitá jako ta tvoje, ale je důležitá.“

„Já se s tebou o tom nehádám, Kate.“

„Ne? Pokud si vzpomínám, tak jsi mi říkal, když jsem odcházela z FBI, že zahazuju svůj život.“

Ta poznámka ho zasáhla a v tmavých očích se mu objevil zase ten zklamaný výraz. „Zahodila jsi dobré místo. Jak dlouho jsi tu práci dělala? Čtrnáct, patnáct let? Byla jsi pro Úřad k nezaplacení. Byla jsi dobrou agentkou, Kate, a –“

„A jsem ještě lepší advokátkou. Můžu s lidmi pracovat, dokud jsou ještě mezi živými. Každý ten člověk je jiný, pomáhám jim v těžkých chvílích, dodávám jim sebevědomí, pomáhám jim krok za krokem změnit jejich životy. Jak to, že to neuznáš?“

„Já nemám nic proti tomu, že jsi advokátka,“ bránil se Quinn. „Já byl proti tomu, abys odešla z Úřadu. To jsou dvě různé věci. Dovolila jsi Stevenovi, aby tě vystrnadil –“

„To není pravda!“

„Je to pravda! Chtěl tě potrestat –“

„A já ho nenechala.“

„Ty ses sebrala a utekla. Nechala jsi ho vyhrát.“

„On nevyhrál,“ trvala na svém Kate. „Vyhrál by, kdybych zůstala a on by z mé práce vyždímal všechnu krev kapku po kapce. Měla jsem snad zůstat a nechat si to líbit jen proto, abych mu dokázala, že to vydržím? Co jsem měla dělat? Nechat se překládat z místa na místo, až by se vyčerpala zásoba jeho dobrých kamarádů? Až bych se takhle dopracovala do nějaké úřadovny v Novém Mexiku, kde bych neměla do čeho píchnout a jen počítala, kolik hadů a tarantulí přelezlo přes cestu?“

„Mohla jsi s ním bojovat, Kate,“ trval na svém. „Já bych ti pomohl.“

Založila si ruce na prsou a zvedla obočí. „Opravdu? Pokud se pamatuju, neměl jsi o mě nějaký velký zájem, když tě propral Úřad pro profesní zodpovědnost.“

„To s tím nesouviselo,“ řekl rozzlobeně. „Jich jsem se nikdy nebál. Nebál jsem se ani Stevena a jeho hloupých byrokratických žabomyších válek. Nemohl jsem se utrhnout. Běhal jsem kolem pětasedmdesáti případů včetně Clevelandského Kanibala –“

„Ale to já všechno vím, Johne,“ řekla uštěpačně. „Úžasný Quinn, který nese na svých bedrech tíhu celého kriminálního světa.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se. „Mám svou práci a dělám ji.“

A k čertu se vším ostatním, včetně mě, pomyslela si Kate. Ale neřekla to. K čemu by to teď bylo dobré? Nic z minulosti, jak si ji pamatovala, by to nezměnilo. A nepomohlo by, kdyby se hádala, že mu určitě nebylo jedno, co mu Úřad pro profesní zodpovědnost napíše do jeho osobního spisu. Nemělo smysl se s ním hádat, že pro něj práce znamená všechno.

Stručně řečeno to bylo tak: měla poměr, kvůli kterému totálně ztroskotalo manželství už tak dost chatrné. Manželova odplata ji přinutila odejít z místa. Quinn opustil potápějící se loď a zabral se až po uši do práce, své největší lásky. Když ji měl podržet, ustoupil a nechal ji spadnout. Když se rozhodla odejít, nevolal ji zpátky.

Během těch pěti let jí ani jednou nezavolal.

Ne že by chtěla, aby to udělal.

Během hádky se k sobě krok za krokem přibližovali. Už byl tak blízko, že ucítila lehký závan jeho kolínské. Vycítila v jeho těle napětí. A útržky vzpomínek, jež zamkla někde hluboko v sobě, vypluly na povrch. Vzpomínky na jeho silné paže, teplo jeho těla a útěchu, kterou jí nabízel a ona ji nasávala jako vyprahlá země déšť.

Udělala chybu, že ho tolik potřebovala. Teď ho nepotřebuje.

Otočila se od něho a posadila se na stůl. V duchu se přesvědčovala, že to nic neznamená, že se tak rychle pohádali.

„Já mám taky svou práci,“ řekla a podívala se významně na hodinky. „Předpokládám, že kvůli tomu jsi tady. Volal ti Sabin?“

Quinn vydechl zadržovaný vzduch z plic. Ramena mu poklesla. Nečekal, že tak snadno podlehne emocím. Neměl to ve zvyku a dokázal se ovládat. Taky neopouštěl bitevní pole, dokud nezvítězil. Teď pocítil takovou úlevu, že to udělal, až z toho trochu zrozpačitěl.

O krok poodstoupil. „Chce, abych byl s tebouí u toho, až zase bude svědkyně pracovat na portrétu.“

„Je mi jedno, co on chce,“ řekla Kate tvrdohlavě. „Já tě tam nechci. Tu holku mám k sobě přivázanou jen na vlásku. Kdyby někdo jen šeptem vyslovil FBI, bude pryč.“

„Tak o tom nebudeme vůbec mluvit.“

„Dokáže vycítit jakýkoli trik na míle daleko.“

„Vůbec nebude vědět, že tam jsem. Schovám se někde do koutka.“

Kate se div nerozesmála. No ano, kdo by si Quinna všiml? Dva metry krásného chlapa, samý sval, v italském obleku. Kdepak, holka jako Angie by si ho určitě vůbec nevšimla!

„Chtěl bych si o ní udělat obrázek,“ řekl. „Jaký z ní máš dojem ty? Je to důvěryhodný svědek?“

„Je to pletichářská potvora s nevymáchanou pusou,“ řekla Kate bez obalu. „Nejspíš před něčím utekla. Je jí tak šestnáct, ale zažila toho už asi hodně. Má důkladné šrámy na duši, je sama a dost se bojí.“

„Pravé americké dítě,“ řekl Quinn jízlivě. „Takže viděla Ohnivýho Joea?“

Kate na okamžik zauvažovala, co Angie je a není. Ať už doufala v nějakou odměnu, ať si třeba vymyslela všelijaké lži, Kate byla přesvědčena, že opravdu viděla tvář toho zloducha. Nějak cítila, že je to pravda. Napětí, které se dívky zmocnilo pokaždé, když o té záležitosti měla mluvit, nebylo předstírané. „Ano, věřím, že jo.“

Quinn přikývl. „Ale nechce mluvit?“

„Bojí se vrahovy odplaty – možná se bojí i policajtů. Nechce nám říct, co dělala tak pozdě v noci v parku.“

„Dohady?“

„Možná sháněla drogy. Možná něco provedla, utíkala odněkud a zkrátila si cestu přes park, aby byla co nejrychleji ve svém úkrytu.“

„Ale záznam nemá?“

„Nikdo žádný nenašel. Poslali jsme její fotky na sexuální, drogové, ptali jsme se na ni na oddělení pro mladistvé. Zatím nic.“

„Tajemná žena.“

„Pollyanna to není.“

„Škoda že jí nemůžete sejmout otisky prstů.“

Kate se zašklebila. „Už bychom je měli, kdybych nechala Sabina jednat podle svého. Chtěl, aby ji Kovac zavřel už v pondělí a nechal ji tam přes noc. Měl na ni spustit bandurskou.“

„Možná by to pomohlo.“

„Ale jen přes mou mrtvolu.“

Quinn se musel pousmát odhodlanosti, s jakou to řekla, ohni v jejích očích. Dávala jasně najevo, že chrání svou klientku, i když je to prolhaná pletichářka. Kovac mu už říkal, že i když je Kate dokonalá profesionálka, chrání své oběti a svědky, jako by byli její rodina. Jak zajímavá volba slov.

Za pět let se nevdala znovu. Nikde neměla vystavenou žádnou fotku nějakého přítele. Jen ve stříbrném filigránovém rámečku byl malý obrázek dcerky, kterou ztratila. Až úplně v rohu, daleko od všech papírů, tam, kam pohled občasných návštěvníků ani nezabloudí, dokonce i mimo její zorný úhel, byla andílkovská tvářička holčičky, jejíž smrt tížila Kateino svědomí jako balvan.

Bolest nad ztrátou Emily ji málem rozdrtila. Silná a vyrovnaná Kate Conlanová. Žal a pocit viny do ní narazil silou rozjetého kamionu, otřásl jí, ochromil ji. Nevěděla, co má dělat. K manželovi se obrátit nemohla, protože Steven Waterston pohotově hodil svůj podíl viny na Kate a obvinil ji, že všechno je její chyba. A tak se upnula k příteli…

„A pokud řekneš Sabinovi, že by to mohlo jít,“ pokračovala, „tak ta mrtvola budeš ty. Já mu říkala, že v tom se mnou budeš souhlasit a že máš větší zkušenosti. Takže mi dlužíš.“

„Ano,“ řekl tiše, protože staré vzpomínky se draly na povrch. „Nejmíň jedno.“

Kapitola čtrnáctá

DJ Cup se nacházel v Lowry Hill, jižně od sítě mezistátních dálnic, které obíhaly centrum Minneapolisu. Kavárna byla dostatečně funky, aby vyhovovala rádoby umělecky založeným hostům, a zároveň dost čistá, aby jí vzali zavděk i pravidelní návštěvníci nedalekého Guthrieova divadla a Walkerova střediska výtvarného umění. Lišková vešla a zhluboka se nadechla bohatého aroma dovážených exotických fazolí.

Dnes si s Mossovou rozdělily denní pochůzky, protože toho potřebovaly zvládnout co nejvíc. Zasloužilá matka Mary si se svou více než dvacetiletou zkušeností vybrala nezáviděníhodný úkol – promluvit s rodiči prvních dvou obětí. Bylo jasné, že otevře staré rány co nejcitlivějším způsobem. Lišková se tudíž s povděkem ujala úkolu pohovořit s jedinou přítelkyní Jillian Bondurantové, o které věděli, a to s Michele Fineovou.

Fineová pracovala v kavárně jako servírka a občas zpívala a hrála na kytaru na malém jevišťáťku vtěsnaném do rohu u velkého okna do ulice. U malých stolečků u okna seděli tři hosté a vyhřívali se ve slabých slunečních paprscích po třídenním ponurém listopadovém šeru. Dva starší muži –jeden vysoký a štíhlý se stříbrnou bradkou, druhý menší a silnější v černém baretu – popíjeli espresso a debatovali o smyslu Národní umělecké nadace. Mladý blonďák s ošklivými vypouklými brýlemi a v černém roláku pocucával nějaký míchaný nápoj a luštil křížovku. Vedle sklenice čadila v popelníku cigareta. Mladík byl v obličeji pohublý a měl nezdravý vzhled strádajícího herce.

Lišková šla k barovému pultu, kde hezký Ital s vlnitými vlasy svázanými do culíku plnil čerstvou mletou kávou zásobník kávovaru. Podíval se na ni nádhernýma čokoládovýma očima, až ji málem obestřely mrákoty. Jen stěží udržela rovnováhu, protože v hlavě jí už automaticky naskakovalo číslo udávající počet týdnů, kdy se naposledy milovala. Mossová by jí řekla, že matka devítiletého a jedenáctiletého syna nemá mít na takové věci ani pomyšlení.

„Hledám Michele.“

Přikývl, zasunul zásobník do přístroje a upevnil ho. „Chel!“ zavolal.

Fineová vyšla ze zadní místnosti s podnosem čistých šálků na italskou kávu, které svou velikostí spíš připomínaly misky na polévku. Byla vysoká a hubená, z obličeje jí vystupovaly kosti. Kromě toho měla na tváři několik starých jizev, až Liškovou napadlo, že musela mít v minulosti nějakou autohavárii. Jedna jizva se jí táhla od koutku širokých úst. Druhou měla na vysedlé lícní kosti a připomínala krátkého placatého červa. Tmavé vlasy měly nepřirozeně kaštanově hnědý odstín. Česala si je dozadu a na krku je měla sepnuté do ohonu připomínajícího nakadeřený liščí ocas.

Lišková nenápadně ukázala průkaz a řekla: „Díky, že jste neodmítla schůzku, Michele. Můžeme se posadit?“

Fineová odložila podnos a vyndala zpod pultu kabelku. „Nebude vám vadit, když si zapálím?“

„Ne.“

„Nějak s tím nedokážu seknout,“ řekla ochraptělým hlasem, který připomínal skřípání starého pantu. Vedla Liškovou ke stolku v oddělení pro kuřáky, co nejdál od blonďatého herce. „Celá ta věc s Jillie… mám nervy nadranc.“

Ruka se jí trochu třásla, když vyndávala dlouhou tenkou cigaretu z laciného zeleného pouzdra. Na hřbetu pravé ruky měla další jizvu, svraštělou a potaženou bezbarvou kůží, kterou dokola zdobilo tetování. Byl to umně a elegantně vyvedený obrázek hada, jehož hlava spočívala na hřbetu ruky. Had měl v tlamičce jablko a ovíjel ocas o Michelino zápěstí.

„To vypadá na ošklivou popáleninu,“ prohodila Lišková a ukázala propiskou na jizvu. Zároveň si otevřela malý notes. Fineová natáhla ruku a zahleděla se na jizvu, jako by ji chtěla obdivovat. „Hořící omastek,“ řekla nevzrušeně. „Když jsem byla malá.“

Cvakla zapalovačem a chvilku se upřeně dívala na plamínek. Zamračila se. „Bolelo to jako čert.“

„To věřím.“

„Tak,“ řekla a zaplašila staré vzpomínky. „Co se teda děje? Nikdo není schopnej říct najisto, jestli je Jillie mrtvá, ale je, že? Všechny noviny píšou o ‚spekulacích‘ a pravděpodobnosti‘, ale Peter Bondurant už nabízí odměnu. Proč by to dělal, kdyby to nebyla Jillie? Proč někdo prostě neřekne, že je to ona?“

„Bohužel nemám povoleno tuto věc komentovat. Jak dlouho se s Jillian znáte?“

„Asi rok. Chodí sem každý pátek, buď před sezením, nebo po sezení s tím skřetem. Takže jsme se seznámily.“

Zhluboka potáhla z cigarety a vyfoukla kouř mezi zuby. Měla je hodně od sebe. Oči oříškové barvy měla výrazně obtažené černou linkou a řasy zaplácané mohutnou vrstvou ztuhlé maskary. Vypadá divně, řekl o ní Vanlees. Nikki by spíš řekla drsně.

„A kdy jste ji viděla naposledy?“

„V pátek. Stavila se tu cestou k tomu psychopatickýmu upírovi.“

„Máte něco proti doktoru Brandtovi? Znáte ho?“

.Podívala se na ni přes oblak kouře. „Vím, že je to zatracenej vydřiduch, kterýmu nejde o to, někomu pomáhat. Nejvíc chce pomoct sobě, a to k prachům. Mockrát jsem jí říkala, ať se na něj vykašle a raději chodí k nějaké ženské. On byl to poslední, co potřebovala. Jediný, o co mu šlo, byla kapsa jejího tatíka.“

„Víte, proč k němu teda chodila?“

Podívala se Liškové přes rameno z okna. „Deprese. Nevyřešený problémy kvůli rozvodu rodičů, problémy s matkou a otčímem. Obvyklý rodinný sračky, však to znáte, ne?“

„Naštěstí můžu říct že ne. Řekla vám něco konkrétního?“

„Ne.“

To je lež, pomyslela si Lišková. „Brala nějaké drogy? Víte o tom něco?“

„Nic vážnýho.“

„Co to znamená?“

„Sem tam trochu trávy, když byla nervózní.“

„Od koho si ji kupovala?“

Fineové ztuhl výraz, jizvy v obličeji jako by jí ztmavly a zvýraznily se. „Od kamarádky.“

Takže od tebe, dovtípila se Lišková. Rozhodila rukama. „Podívejte se, já nemám zájem někoho nahánět kvůli troše trávy. Jenom chci vědět, jestli Jillian neměla právě kvůli tomuhle nějaké nepřátele.“

„Ne. Vždyť kouřila hrozně málo. Ne jako když žila v Evropě. Tam jela ve všem – v sexu, drogách, v chlastu. Ale na všechno se vykašlala, když přijela sem.“

„Opravdu? Přijela sem a začala žít jako jeptiška?“

Fineová pokrčila rameny a oklepla popel z cigarety. „Pokusila se o sebevraždu. To asi člověka změní.“

„Ve Francii? Chtěla se zabít?“

„Tak mi to řekla. Otčím ji na čas nechal zavřít do blázince. Je to ironie vzhledem k tomu, že cvokařila z něho.“

„Jak to?“

„Šukal ji. Nějakou dobu vlastně věřila, že ji miluje. Chtěla, aby se s její matkou rozvedl a vzal si ji.“ Řekla to bez mrknutí oka, jako by takové chování bylo v jejím světě běžnou normou. „Dopadlo to tak, že snědla nějaký prášky. Otčím ji nechal uklidit do blázince, a když se odtamtud dostala, přišla sem.“

Lišková si ty informace zapsala svým osobním těsnopisem, kterému rozuměla jen ona. V rozčilení psala ještě nečitelněji. To byla trefa! Kápla přímo na žílu špíny. Kovac bude nadšený. „Byl tu někdy její otčím za ní?“

„Ne. Ten pokus o sebevraždu s ním asi hodně zacvičil. Jillie mi říkala, že za ní nepřišel ani do blázince.“ Vypustila oblak kouře a zírala někam za blonďáka. „Je to smutný, čemu všemu se říká láska, co?“

„V jaké náladě byla ten pátek?“

Hubená ramena se zvedla a zase klesla. „Nevím. Řekla bych, že zase trochu nervózní. Byl tu fofr. Neměly jsme čas si spolu popovídat. Tak jsem jí řekla, že jí v sobotu brnknu.“

„A brnkla jste?“

„Jo. Byl tam záznamník. Nechala jsem jí vzkaz, ale neodpověděla.“

Zírala z okna, ale nevnímala, co se děje na ulici. Přemýšlela o minulém víkendu. Říkala si, jestli té tragédii mohla nějak zabránit. Jestli by se to nestalo, kdyby udělala něco jinak. Nikki ten výraz viděla už mnohokrát. Michele se oči zalily slzami a semkla široká zjizvená ústa do tenké přímky.

„Myslela jsem si, že prostě zůstala u tatínka,“ řekla přiškrceným hlasem. „Říkala jsem si, že ji zkusím chytit v neděli, ale pak… jsem tam nešla…“

„Co jste dělala v neděli?“

Zavrtěla trochu hlavou. „Nic. Dlouho jsem spala. Pak jsem byla na procházce u jezer. Nic.“

Přitiskla si volnou ruku na ústa a otřela si oči. Snažila se znovu nabýt klidu. Obličej jí zčervenal, jak zadržovala dech, aby potlačila pláč. Lišková chvilku čekala.

Ti starší muži se teď dohadovali o divadle.

„Čo je to za umění chcát do flašky plné krucifixů?“ rozčiloval se Baret.

Bradka rozhodila rukama. „To je výpověď! Je v tom výpověď!“

Blonďák nalistoval v novinách inzeráty a upřeně se zadíval na Michele. Lišková se na něj policajtsky zamračila, takže se vrátil k novinám.

„A co zbytek víkendu?“ zeptala se. „Co jste dělala v pátek večer po práci?“

„Proč?“ nastražila se podezíravě. Zdálo se, že ji ta otázka urazila, a zároveň trochu zpanikařila.

„Je to jen rutina. Musíme si zjistit, kde byli lidi z její rodiny a přátelé, pro případ, že se jim třeba pokoušela volat.“

„Nevolala.“

„Takže jste byla doma?“

„Šla jsem sice ještě do kina, ale mám záznamník. Nechala by mi vzkaz.“

„Přespala jste někdy u Jillian?“

Fineová posmrkla, otřela si rukou oči a nos a pořádně potáhla z cigarety. „Jo, několikrát. Skládaly jsme spolu písničky. Jillian by nikdy veřejně nevystupovala, ale je dobrá.“

Střídala přítomný a minulý čas, když o své přítelkyni mluvila. Lidé to tak dělávali, než přijali fakt, že je dotyčný mrtvý.

„Našli jsme v prádelníku v horním pokoji nějaké oblečení, které nevypadalo na to, že je její.“

„To je moje. Je to k ní daleko. Když jsme někdy dlouho do noci seděly nad písničkou, tak jsem u ní přespala.“

„Máte klíč od jejího domu?“

„Ne. Proč bych ho měla mít? Nebydlela jsem tam.“

„Jaká je hospodyňka?“

„Proč se na to ptáte?“

„Pořádná, nebo lajdácká?“

Fineová znervózněla a začala být netrpělivá, protože nevěděla, na co se Lišková ptá. „Byla nepořádná. Všude nechávala povalovat nějaký věci – oblečení, nádobí, popelníky. Co na tom teď záleží? Je přece mrtvá.“

Sklopila hlavu a zase zčervenala, jak bojovala s další vlnou emocí, které v ní vyvolala poslední věta. „Je mrtvá. A on ji spálil. Panebože!“ Z očí se jí vykutálely dvě slzy a skáply na papírové prostírání.

„Nevíme zatím s jistotou, že se jí vůbec něco stalo, Michele.“

Fineová nechala cigaretu v popelníku a skryla obličej v dlaních. Nevzlykala, jen se s námahou snažila potlačit emoce.

„Možná jen někam na pár dní odjela,“ řekla Lišková. „Nevíme to. Vy ano?“

„Ne.“

„Víte o někom, kdo by chtěl Jillian ublížit?“ Zavrtěla hlavou.

„Měla nějakého přítele? Nebo nějakého bývalého přítele? Zajímal se o ni nějaký muž?“

„Ne.“

„A co vy? Máte někoho?“

„Ne,“ odpověděla a sledovala doutnající nedopalek v popelníku. „Proč bych měla nějakýho chtít?“

„Nezmínila se Jillian někdy o tom, že ji obtěžuje nějaký muž? Nebo že ji třeba sleduje? Pronásleduje?“

Tentokrát se zatrpkle zasmála. „Víte, jací jsou chlapi. Všichni na vás čumí. Všichni si myslí, že mají nějakou šanci. Ale kdo si všímá takových ztracených existencí?“

Posmrkla a zhluboka se nadechla. Pak zhluboka vydechla a sáhla po další cigaretě. Nehty měla okousané až do masa.

„A co vztahy s otcem? Vycházejí spolu?“

Fineová zkřivila rty. „Zbožňuje ho. Nevím proč.“

„Vy ho nemáte ráda?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkala. Ale má ji pod kontrolou, ne? Ten dům je jeho, platí jí školu, vybral jí terapeuta, platí ho. Každý pátek u něho večeří. Má od něho auto.“

Liškové to znělo jako nějaká óda. Možná by chtěla, aby ji Bondurant adoptoval. Ale pustila tu myšlenku z hlavy. Zdálo se jí, že Michele nemá ráda všechno, co má penis.

„Michele, nevíte, jestli měla Jillian na těle nějaké znaky, podle kterých by ji bylo možné identifikovat? Mateřská znamínka, jizvy, tetování?“

Fineová se zatvářila naštvaně. „Jak bych to mohla vědět? Nebyly jsme milenky.“

„Takže nic, co by bylo vidět. Žádná jizva na paži. Žádný had vytetovaný kolem zápěstí.“

„Ničeho jsem si na ní nevšimla.“

„Kdybyste se teď dostala do Jillianina domu, všimla byste si, jestli něco zmizelo? Poznala byste, že si třeba sbalila nějaké oblečení a někam odjela?“

Pokrčila rameny. „Myslím, že jo.“

„Fajn. Zeptejte se, jestli byste se mnou mohla na chvilku zmizet.“

Michele Fineová odešla projednat se svým šéfem, italským krasavcem, hodinovou absenci a Lišková vyšla před kavárnu a z mobilu zavolala Kováčovi.

Vzduch byl chladný a svěží, foukal lehký vítr, jak tomu tady v listopadu bývalo. Bylo docela příjemně. Slabší odvar nádherného počasí, které v září a začátkem října svou dokonalostí činilo z Minnesoty velkého konkurenta všem ostatním státům unie. Její kluci půjdou po vyučování jezdit na kole, aby ještě honem užili posledních krásných dnů, než napadne sníh a kola nahradí sáňky. Měli štěstí, že se tak ještě nestalo.

„Losi doupě,“ ozval se v telefonu nevrlý hlas.

„Můžu mluvit s vůdcem stáda? Slyšela jsem, že má péro dlouhý jak moje ruka.“

„Proboha, Lišková! Zajímá tě taky někdy něco jinýho?“

„Jen tohle a můj bankovní účet. Ale ani jednoho se mi nedostává dosyta.“

„Tak to boucháš na špatný dveře. Co pro mě máš?“

„Kromě čerstvých novinek i jednu otázku. Když jste v pondělí prohlíželi Jillianin dům, vyndali jste kazetu ze záznamníku?“

„Má digitální. Žádný vzkazy tam nebyly.“

„Ta její kamarádka tvrdí, že jí v sobotu volala a nechala tam vzkaz. Tak kdo to vymazal?“

„Ach, tak záhada. Nenávidím záhady. Máš ještě něco?“

„Jo, mám.“ Podívala se oknem dovnitř. „Příběh, který může konkurovat i Shakespearovi.“

„Dávala si život zase do pořádku,“ tvrdila matka Lily Whiteové. Tvářila se u toho tak, jako se tváří všichni, kdo lžou a už tu lež zatvrzele po několikáté opakují. Lež, které by tak zoufale ráda věřila, ale v hloubi srdce věděla, že to nejde.

Mary Mossové bylo té ženy nesmírně líto.

Whiteova rodina bydlela v malé farmářské obci Glencoe, kde se každý živě bavil pomlouváním a klepy řezaly jak ostré střepy. Pan White byl opravářem zemědělských strojů. Bydleli na okraji městečka v úpravném domku s popínavými růžemi, rodinkou sádrových jelenů v předzahrádce a houpačkou vzadu na zahradě. Houpačka byla pro vnučku, kterou vychovávali: malou Kylii, Lilinu dceru s vlasy jako len, které byly čtyři roky, a naštěstí zůstávala imunní vůči skutečnosti, že je její maminka mrtvá.

„Tenkrát ve čtvrtek večer nám volala. Že skončila s drogami. Víte, to ty drogy za všechno mohly.“ Zkřivila těstovitý obličej, jako by se jí hořkost jejích pocitů dostala až na jazyk. „A hlavně ten Ostertagův kluk. To on ji přivedl k drogám.“

„Ale Jeannie,“ napomenul ji pan White hlasem unaveným z bezvýsledného opakování téhož. Byl vysoký a kostnatý s očima barvy seprané džínoviny. Obličej měl plný vrásek, jako mívají farmáři, kteří musejí mnoho let mhouřit oči před slunečními paprsky.

„Ale nech toho,“ obořila se na něj manželka. „Každý ve městě ví, že kluk kšeftuje s drogama, jen jeho rodiče chodí s nosem nahoru, jako by se nechumelilo. Je mi z nich špatně.“

„Allan Ostertag?“ zeptala se Mossová a nahlédla do svých poznámek. „Vaše dcera s ním chodila na střední školu?“

Pan White s povzdechem přikývl. Očividně trpěl a jen čekal, až vyptávání skončí, aby si mohli zase hojit rány a doufat, že tohle už bylo opravdu naposledy, co jim je někdo zase otevřel. Jeho žena pokračovala o Ostertagových. Mossová trpělivě čekala, až se vymluví, i když věděla, že Allan Ostertag není a nikdy nebyl podezřelý z vraždy Lily

Whiteové, a tudíž je pro ni bezvýznamný. Ale Whiteovi ho za bezvýznamného nepokládali.

„Nezmínila se, jestli s někým chodí? Konkrétně loni v létě?“ zeptala se Mossová, když tiráda skončila. „Neměla nějakou vážnou známost?“

„Už jsme na tyhle otázky odpovídali několikrát,“ řekla Jeannie Whiteová netrpělivě. „Žádnému z vás nestojí za to, abyste si ty věci zapsali. Jistěže to nikoho nezajímalo, když ji zabili. Vždyť to byla jenom naše dcera!“ řekla se štiplavým sarkasmem. „Tenkrát jsme neviděli v televizi žádnou pátrací skupinu. Vždyť zabili jen naši Lilu! Policii to vůbec nezajímalo –“

„To není pravda, paní Whiteová.“

„Policii bylo úplně jedno, že ji ten drogový dealer loni na podzim zmlátil. Dokonce se ani neobtěžovali poslat ho k soudu. Jako by ta naše holka nebyla ani člověk.“ Oči i hlas se jí zastřely slzami. „Nebyla pro nikoho kromě nás důležitá.“

Mossová se začala omlouvat, přestože věděla, že její omluvy nepřijmou. Žádné vysvětlování nemohlo proniknout tou bolestí, urážkou, hněvem, trápením. Whiteovy nezajímalo, že ojedinělá vražda se nutně vyšetřuje jinak než série vzájemně souvisejících vražd. Zajímalo je jen to, že se jejich dítě, které milovali, dostalo na tu nejtemnější životní cestu. Trápilo je, že zemřela jako prostitutka. Takhle si ji bude svět pamatovat, pokud si na ni vůbec vzpomene. Oběť číslo jedna byla usvědčená prostitutka a narkomanka.

Whiteovým se ty novinové titulky určitě zjevovaly i ve spánku. Naděje na to, že se jejich dcera obrátí na lepší cestu, zemřely nenaplněné s ní, a nikoho jiného na světě nezajímalo, že se Lila chtěla stát advokátkou, že studovala s prospěchem velmi dobrým a že jí často mohlo puknout srdce nad tím, že nedokázala vychovat vlastní dítě.

Mossová měla na sedadle v autě složku s fotografiemi Lily a Kylie na zahradě za domem. Smály se na nich, na hlavách měly papírové čepice, protože oslavovaly Kyliiny čtvrté narozeniny. Fotky maminky s dcerou, jak na sebe cákají v zeleném nafukovacím bazénku. Tři týdny nato někdo Lilu Whiteovou umučil k smrti, zohavil jí tělo a pak ho spálil jako hromadu odpadků.

Oběť číslo jedna, usvědčená prostitutka a narkomanka.

Mossová se sama v duchu chlácholila tím, že policie nemůže sestavit pátrací skupinu pro každou vraždu, ke které ve městě dojde. Vražda Lily Whiteové byla vyšetřena důkladně. Sam Kovac měl ten případ na starost. A o Kováčovi se všeobecně vědělo, že pro každou oběť udělá všechno, co je v jeho silách, a vůbec nehledí na to, jak ten člověk žil.

Přesto se nedokázala zbavit vtíravé otázky – stejně jako se nahlas ptala Jeannie Whiteová, jak jinak by asi věci vypadaly, kdyby obětí číslo jedna byla Jillian Bondurantová.

V domě Jillian Bondurantové v Edgewateru vyměnili zámek a nový klíč poslali na policejní oddělení. Lišková zasunula zbrusu nový lesklý klíč do zámku a otevřela dveře. Pak vyšla s Fineovou nahoru a přihlížela, jak Michele prohlíží skříně, tu a tam se na chvilku nad něčím zastaví, jak se jí vracejí vzpomínky.

„Páni, to je zázrak,“ řekla a rozhlédla se. „Takhle čisto tu nikdy nebylo.“

„Jillian nechodil nikdo uklízet?“

„Ne. Její tatík jí jednou chtěl darem pořídit služebnou. Nevěděl už, co by jí ještě poskytl. Ale Jillian odmítla. Nechtěla, aby se jí někdo hrabal ve věcech.“

„Nezdá se mi, že by něco chybělo,“ řekla nakonec.

Stála u Jillianina prádelníku a bloudila pohledem po několika předmětech, které na něm ležely: mahagonová šperkovnice, několik vonných svíček v nepříliš vkusných svícnech, malá porcelánová soška elegantní ženy ve splývavých modrých šatech. Opatrně se jí dotkla, tvářila se zadumaně.

Když si Fineová shledávala několik svých kousků oblečení, Lišková sešla dolů a rozhlédla se po obývacím pokoji. Teď po setkání s Michele ho viděla jinýma očima než při své první návštěvě. Měl tu být nepořádek, ale nebyl. Ještě nikdy neslyšela o tom, že by vrah ke svému konání přidal i úklid bytu, nicméně někdo to tady uklidil. A ne jen tak ledabyle, jen aby zahladil stopy. Udělal tu důkladný pořádek, složil a uložil do skříní rozházené oblečení, umyl nádobí.

V myšlenkách se vrátila k těm dvěma kamarádkám. Jillian a Michele byly nesourodou dvojicí: miliardářova dcera a servírka z kavárny. Kdyby někdo požadoval po Peterovi Bondurantovi výkupné, tak by se tento vztah automaticky důkladně prozkoumal. Ale i když k žádnému vymáhání výkupného nedošlo, Lišková přece jen jakési podezření měla, třebaže jen na okamžik.

Zvážila ho a pustila z hlavy. Michele Fineová ochotně spolupracovala. Nic z toho, co řekla nebo udělala, nevypadalo nijak divně. Její smutek působil opravdově a byl přibarven stíny hněvu a úlevy i viny. Lišková se s podobnými reakcemi u lidí, kteří po obětech zůstali, tu a tam setkávala.

Přesto se rozhodla, že si Michele vyhledá v počítači a podívá se, jestli přece jen nemá nějaký škraloup.

Přešla k elektronickému klavíru. Jillian Bondurantová skládala hudbu, ale styděla se vystupovat na veřejnosti. Tahle vlastnost ji polidšťovala, dělala z ní člověka z masa a kostí, protože jinak pojem miliardářova dcera působil dost odtažitě od reality. Notová skladba pečlivě připnutá do stojanu byla nějaká klasika. Další rozporuplný fakt v souvislosti s Jillianinou osobností. Lišková zvedla polstrované sedátko a podívala se na sbírku hudebnin: folk, rock, alternativní hudba, new age –

„Ani hnout!“

Prvním impulzem bylo vytáhnout služební pistoli, ale zůstala skloněná nad stoličkou a dýchala ústy. Pomalu otočila hlavu a zalila ji vlna úlevy, za kterou ovšem rychle následoval vztek.

„To jsem já, detektiv Lišková, pane Vanleesi,“ řekla a narovnala se. „Schovejte tu zbraň, prosím.“

Vanlees stál ve dveřích, na sobě měl uniformu a v rukou svíral Colt Python. Lišková měla sto chutí vytrhnout mu zbraň z ruky a přetáhnout ho po hlavě.

Zamrkal a ruce mu klesly. Zahanbeně se pousmál. „Jejda, omlouvám se. Nevěděl jsem, že sem přijdete. Když jsem si všiml, že se tu něco děje, pomyslel jsem na nejhorší. Víte, motají se tu novináři z bulváru. Slyšel jsem, že ukradnou všechno, co není přibitý.“

„Vy jste snad nepoznal moje auto?“ zeptala se poněkud ostře.

„Ále, asi ne. Promiňte.“

Kecy, pomyslela si. Ten, kdo tolik chce být policajtem jako Vanlees, si o skutečných poldech, se kterými má co do činění, zapamatuje každý detail. Vsadila by se, že má někde zapsanou i její poznávací značku. Určitě si moc dobře zapamatoval, jak její auto vypadá a jaká je to značka. Tohle malé divadýlko na ni jen mělo udělat dojem. Gil Vanlees, muž činu. Vždy v pohotovosti. Vždy na svém místě. Horlivost a přičinlivost sama. Pomoz, pámbu!

Lišková zavrtěla hlavou. „To ale máte pořádnou bouchačku, Gile,“ řekla a přistoupila blíž. „Co kdybych po vás chtěla zbrojní pas?“

Pohled mu trochu ochladí a úsměv se vytratil. Nelíbilo se mu, že ho napomenula. Nechtěl, aby mu někdo připomínal, že jeho uniforma není úplně pravá. Zastrčil si pythona za opasek. „Ano, mám ho.“

Lišková se přinutila k úsměvu. „Je to nebezpečná zbraň. Není moc moudré s tím honit lidi, Gile. Nikdy nevíte, co by se mohlo stát. Když jednou budete mít zostřené reflexy, tak někoho rozstřílíte na cucky. A to by byla dost nepříjemná věc, což snad víte.“

Nepodíval se jí do očí, tvářil se jako malý kluk, který dostal vyhubováno za to, že se přehraboval v tatínkově nářadí.

„Říkáte, že tu šmejdí novináři? Ale v domě nikdo nebyl, že?“

Jeho pohled se obrátil ke schodům a zamračil se ještě víc. Lišková se ohlédla přes rameno. Michele Fineová už sešla dolů a zůstala tam stát. V náručí svírala neuspořádaný chuchvalec svého černého oblečení. Tvářila se, že ji Vanleesova přítomnost uráží.

„Pane Vanleesi?“ vyzvala ho Lišková znovu a otočila se zase k němu. Michele zašla do kuchyně. „Nevíte o tom, že by tu někdo byl, že ne?“

„Ne.“ Ustoupil o krok ke dveřím, ruku měl pořád na pažbě pythona. Nespouštěl z Michele oči, díval se, jak odhodila oblečení na pult, který odděloval kuchyň od jídelního koutu. „Musím jít,“ řekl nevrle. „Jen jsem to tu hlídal, to je všechno.“

Lišková za ním vyšla přede dveře. „Gile, omlouvám se, že jsem na vás tak vyjela. Vyděsil jste mě. Lekla jsem se, víte?“

Tentokrát jí na to neskočil. Zpochybnila jeho čest, napadla jeho postavení rovnocenného parťáka, zranila jeho ego. Jejich vzájemný vztah, který před dvěma dny důmyslně vybudovala, se otřásl v základech. Čekala, že bude pevnější, a teď viděla, jak je naopak křehký. Další věc, kterou musí probrat s Quinnem: Vanleesovu představu o sobě samém.

Sotva se na ni podíval a nasupeně odpověděl: „Jistě. Nic se nestalo.“

„Jsem ráda, že to tu hlídáte,“ řekla. „Slyšel jste o té veřejné schůzi, která se koná dnes večer? Mohl byste tam přijít, jestli máte čas.“

Lišková se za ním dívala, jak odchází, a přemýšlela. Z dálky v té modročerné uniformě opravdu vypadal jako městský policista. Uniformovaný muž nemá problém zastavit nějakou ženu a promluvit s ní. Všechny Čoudilovy oběti zmizely bez hlesu, nikdo neslyšel žádný křik nebo si nevšiml ničeho podezřelého. Na druhé straně se nikdo nezmínil o tom, že by si v okolí všiml nějakého uniformovaného muže.

„Jsem hotová.“

Trochu sebou trhla při těch Micheliných slovech. Otočila se a uviděla ji stát na prahu s oblečením nacpaným do igelitové tašky ze supermarketu.

„Fajn. Zavezu vás zpátky.“

Zamkla dům, Fineová na ni čekala pod schody. Vanlees už mezitím zmizel za zákrutem cesty, ale ne z její mysli.

„Znáte toho chlapíka?“ zeptala se, když se usadily ve voze.

„Osobně ne,“ řekla Fineová a držela igelitku v náručí jako dítě. „Jak už jsem řekla, koho zajímají nějací ztroskotanci?“

Nikoho, pomyslela si Lišková a nastartovala. A zatímco se o ně nikdo nezajímá, oni se mohou v myšlenkách obírat představami a fantazírovat o tom, jak dostanou všechny ty ženy, které je nechtějí a nikdy je nebudou milovat.

Kapitola patnáctá

Tak co myslíte, Johne?“ zeptal se Sabin. „Tají ta holka před námi něco?“ Seděli v konferenční místnosti úřadu státního zástupce: Quinn, Sabin, Kate a Marshall. Quinn se podíval na Kate, která seděla naproti němu se zaťatými zuby a ohněm v očích, čímž k němu vysílala signály, že bude zle, pokud se postaví v tomto sporu na nesprávnou stranu. Quinnovi bylo jasné, že musí přejít další minové pole. Nespouštěl z Kate upřený pohled.

„Ano.“ Oheň zaplál jasněji. „Protože se bojí. Nejspíš jí připadá, že vrah nějak ví o jejím počínání, má pocit, jako by ji při rozhovorech s policií a sestavování jeho předběžného portrétu pozoroval. To je běžný jev. Je to tak, Kate?“

„Ano.“ Oheň se drží ve vymezených hranicích. Rezervuje si právo na to, že ho spálí později. Až příliš ho těšilo, že je Kate pořád ještě schopna pociťovat vůči němu tak silné emoce. Negativní emoce jsou taky emoce. Lhostejnost by ho děsila.

„Je to pocit, že zlo je vševědoucí,“ doplnil Marshall a moudře pokyvoval hlavou. „Už jsem to párkrát zažil. Je to fascinující. I ty oběti, které dokážou uvažovat logicky a rozumně, jej zažívají.“

Měl v ruce ovladač a vracel videokazetu na začátek prvního rozhovoru s Angií DiMarco, který proběhl asi hodinu po jejím zadržení. Už se na něj dívali. Zastavovali pásku ve významných okamžicích. Marshall a Sabin se svorně obraceli na Quinna a viseli mu očima na rtech. Čekali, co jim objasní, byli jako dva učedníci sedící u Kristových nohou.

„Tady je na ní jasně vidět strach,“ řekl Marshall a autoritativně opakoval, co Quinn řekl při prvním přehrávání. „Vidíte, jak se třese. Slyšíte to i v jejím hlase. Máte úplnou pravdu, Johne.“

Johne. Můj kamaráde, příteli, kolego. Ta familiárnost byla Quinnovi spíš nepříjemná, i když ji zároveň promyšleně budoval. Otravovali ho lidé, kteří předstírali, že ho dobře znají, a ještě víc mu šli na nervy ti, kteří ho přehnaně obdivovali. Říkal si, jak by ho Rob Marshall asi obdivoval, kdyby věděl, že se každou noc budí celý rozklepaný a je mu zle, protože už to dál nemůže zvládnout.

Marshall zastavil pásku v místě, kde dívce povolily nervy a řvala přeskakujícím hlasem: Já ho neznámí Zapálil tu hnusnou mrtvolu! Je to nějakej posranej magor!

„Tohle nepředstírá,“ řekl tiše a poulil oči na obrazovku, jako by to mělo napravit jeho krátkozrakost a umožnilo mu to vidět dívce až do hlavy.

Sabin vypadal rozmrzele, jako by byl doufal, že se najde nějaký důvod, proč to děvče zavřít. „Možná by se cítila bezpečněji za mřížemi.“

„Angie nic neprovedla,“ vyletěla Kate. „Vždyť vůbec nemusela přiznat, že toho parchanta viděla. Potřebuje, abychom jí pomohli a ne abyste jí vyhrožoval.“

Státní zástupce začal rudnout.

„Nechceme, aby se tu situace nějak vyhrotila, Tede,“ řekl Quinn klidně. Pan Rezervovaný. Pan Klídek.

„To děvče se ale tak staví,“ namítl Sabin. „Mám z ní špatný pocit od chvíle, co jsem ji poprvé uviděl. Měli jsme to její blafování zarazit hned na začátku. Dát jí najevo, že tu nejsme pro legraci.“

„Myslím, že jste ji zvládli perfektně,“ řekl Quinn. „Holka jako Angie nedůvěřuje systému. Museli jste jí poskytnout přítelkyni a Kate, to byla ideální volba. Je opravdová, jedná na rovinu, neuznává nějaké sladké řečičky nebo falešný soucit. Nechte Kate, ať to s ní řeší. Pohrůžkami z té holky nedostanete nic. Ona sice čeká, že jí budete vyhrožovat, ale tím se jen zatvrdí.“

„Pokud nám neřekne něco, co bychom mohli využít, nemáme s ní co řešit,“ nedal se Sabin. „Pokud nám nic nemůže poskytnout, nebudeme na ni plýtvat obecními prostředky.“

„Není to plýtvání,“ trvala na svém Kate.

„Co si myslíte o tomhle, Johne?“ zeptal se Marshall a ukázal ovladačem na obrazovku. Mezitím znovu vrátil kazetu na začátek. „Jaká osobní zájmena užívá: ‚Neznám hoV Nemyslíte, že je to nějakým způsobem důležité?“

Quinn vydechl, začal ztrácet trpělivost. „A jak ho má označovat – ‚to‘?“

Kate zaškubalo v koutcích úst.

Marshall se div neurazil. „Chodil jsem do kurzu psycho-lingvistiky. Výběr jazykových prostředků může prozradit hodně.“

„Souhlasím,“ řekl smířlivě a diplomaticky Quinn. „Ale zároveň nesmíme tu analýzu přehánět. Myslím, že nejlepší věc, kterou můžeme udělat, je nechat to na Kate.“

„K sakru, potřebujeme už nějaký zlom,“ řekl Sabin spíš pro sebe. „Vždyť ona dnes skoro nic k tomu portrétu nedodala. A přitom byla u toho a koukala přímo na toho chlapa. Ale obrázek, který z toho vyšel, se podobá komukoli.“

„Může to znamenat, že ho prostě vidí takhle, že nemá na víc,“ řekla Kate. „Co po ní chcete, Tede? Aby si vymýšlela, jen abyste začal věřit, že se konečně snaží?“

„Myslím, že tohle pan Sabin neměl na mysli, Kate,“ řekl Marshall nesouhlasně.

„To jsem jen udělala nejapný vtip, abych to objasnila, Robe.“

„Je i tak pro vyšetřování důležitá,“ řekl Quinn. „Můžeme jejím prostřednictvím pohrozit. Můžeme to nechat prosáknout do tisku. Podat to tak, že nám řekla mnohem víc, než ve skutečnosti řekla. Můžeme toho využít mnoha způsoby, že ji máme. V tomto ohledu nemusí být úplně dokonalá a nemusí se na všechno rozpomenout.“

„Já se obávám, že ta holka ve všem lže,“ přiznal se Sabin. Bylo vidět, že Nobleův skepticismus zapustil kořeny.

Kate se ovládla, aby neobrátila oči v sloup. „To už jsme probrali. Nedává to žádný smysl. Kdyby jí šlo jen o peníze, tak by od té noci v parku neřekla ani slovo, dokud by jí nenabídli tu odměnu.“

„A kdyby jí opravdu šlo jen o peníze,“ dodal Quinn, „tak už by nám dávno řekla nějaké podrobnosti. Podle mých zkušeností je chamtivost silnější než strach.“

„Co když je do toho nějak zapletená?“ nadhodil Marshall. „Snaží se nás zmást nebo se dostat k infor –“

Kate se na něj rozzlobeně podívala. „To je absurdní. Kdyby s ním měla něco společného, tak by nám už dávno dala podrobný popis nějakého vymyšleného fantoma. A nemá přístup k žádným dalším informacím než k těm, které si Spalovač může přečíst v novinách.“

Marshall sklopil hlavu a okraje uší mu temně zrůžověly.

„Je to vyděšená, vynervovaná holka,“ řekla Kate a vstala. „A já musím za ní, než mi podpálí kancelář.“

„Už jsme skončili?“ zeptal se Marshall jízlivě. „Myslím, že ano. Kate už řekla svoje.“

Podívala se na něj s nezastíraným nepřátelstvím a odešla.

Sabin ji sledoval – kouká jí na zadek, pomyslel si Quinn, a jakmile byla ze dveří, zeptal se: „Byla taky tak paličatá, když pracovala u vás?“

„Přinejmenším,“ řekl Quinn a následoval Kate.

„Taky utíkáš?“ zeptala se, když ji dohonil. „Nechtělo se ti zůstat a nechat Roba, aby ti pil krev? V tom je nejlepší.“

Zasmál se. „Nemáš moc vysoké mínění o svém šéfovi. Ale ne že by to bylo něco nového.“

„Ty ho taky moc nebaštíš,“ řekla Kate a pro klid se ohlédla přes rameno. „Rob Marshall je poslušný ustrašený podlézavý červ. Ale buďme spravedliví, o tuhle práci se opravdu zajímá a snaží se ji dělat poctivě a správně.“

„To věřím. Vždyť přece chodil do kurzu psycholingvistiky.“

„Četl tvou knihu.“

Quinn zvedl obočí. „Existuje snad někdo, kdo ji nečetl?“

Prostor recepce před hlídaným vchodem do právního oddělení byl prázdný. Recepční opustil své stanoviště a skryl se za neprůstřelné sklo. Na podlaze leželo několik hromádek nových Zlatých stránek. Na stolku se povalovalo poslední číslo Pravdy a spravedlnosti a několikero starých novin.

Kate vydechla a otočila se k němu. „Díky, že jsi mě podržel.“

Quinn šibalsky zamrkal. „Opravdu to tak bolelo? Bože, Kate.“

„Promiň. Nejsem jako ty, Johne. Nesnáším ty zákulisní praktiky, které patří k případům, jako je tento. Nechtěla jsem, abych tě musela žádat o pomoc. Ale vyjádřit ti svou vděčnost, to je to nejmenší, co můžu udělat.“

„Není nutno. Jediné, co jsem musel udělat, bylo říct pravdu. Sabin chtěl slyšet ještě jeden názor a dostal to. Měla jsi pravdu. Tak bys měla být šťastná,“ řekl stroze.

„Nepotřebuju, abys mi říkal, že jsem měla pravdu. A šťastná bych byla jen v tom případě, kdybych už s touhle záležitostí neměla nic společného.“

„A kdybych tu nebyl já.“

„Nebudu se s tebou bavit v tomhle stylu,“ prohlásila kategoricky.

Vyšla ze dveří na chodbu a zamířila doleva na atriový balkon. Na patře nebyla ani noha. Přes dvacet poschodí plných lidí, a nikde nikdo, u koho by mohla hledat útěchu. Věděla, že Quinn je jí v patách. Pak byl najednou vedle ní a položil jí ruku na paži, jako by měl ještě pořád právo se jí dotýkat.

„Kate, je mi to líto,“ řekl tiše. „Nemám v úmyslu s tebou bojovat. Opravdu.“

Stál příliš blízko, tmavé oči měl příliš velké, řasy dlouhé a husté a krásné – téměř ženský rys v obličeji, který byl ve skutečnosti drsně mužský. Při pohledu na něj se muselo každé ženě rozbušit srdce. Kate cítila tlak v hrudi, když se nadechla. Kloub jeho palce se lehce dotýkal vnější obliny jejího ňadra. Oba si ten dotek uvědomili ve stejném okamžiku. „Kate, já –“

Ozvalo se mu pípátko. Tiše zaklel a pustil ji. Kate poodstoupila a opřela se bokem o zábradlí balkonu. Zkřížila ruce na prsou a snažila se ignorovat pocity, které jeho dotek vyvolal. Dívala se na něj, jak si přečetl číslo na displeji, znovu zaklel a vyndal z kapsy saka malý mobil.

Světlo, které proudilo jižním koncem atria dovnitř, upozornilo na šedé nitky v jeho krátce ostříhaných vlasech. Proti své vůli začala myslet na to, jestli tam někde ve Virginii žije nějaká žena, jíž leží na srdci jeho zdraví a tíha každodenního stresu.

„K sakru, McCleary, vy nevydržíte na tom případu dělat dvě hodiny, aniž byste něco nezvorali?“ štěkl do telefonu. „Je tam právník. Hergot… Teď s tím nic nenaděláte. Výslech je v háji… Nechte to zatím být a vraťte se znovu k důkaznímu materiálu. Zjistěte, jestli můžete něco vyvrátit. A co ty testy na tom papíru?… Aha, on neví, že je nemáte. Tak to proboha použijte!… Ne, nepřijedu. Musím být tady. Zvládněte to.“

Vztekle vypnul mobil, ztěžka vzdychl a roztržitě si pohladil dlaní žaludek.

„Myslela jsem, že už teď budeš šéfem jednotky,“ řekla Kate.

„Nabízeli mi to. Odmítl jsem. Nejsem žádný poradce.“

Ale stejně jednotku zabývající se případy únosů dětí a sériových vražd řídil, i když neoficiálně. Byl na slovo vzatý odborník, ostatním bude trvat ještě dlouho, než budou tak zkušení. Potřeboval mít všechno pod kontrolou a byl přesvědčen, že se žádná práce bez něho neobejde, že ji nikdo tak dobře neudělá. Ne, nikdy by nevyměnil práci v terénu za šéfování jednotce. Místo toho popravdě dělal obojí. Perfektní řešení pro člověka posedlého prací a potřebou zachraňovat lidstvo před temnými stránkami života.

„Co to řešíš?“ zeptala se Kate.

Pokrčil rameny. „Obvyklé věci.“

Což bylo víc, než měl na starost kdokoli jiný v jednotce. Víc, než je v silách normálního člověka v životě zvládnout, leda by měl ještě jeden život navíc. Bývaly doby, kdy tuhle posedlost přelepoval nálepkou ctižádosti, jindy jí připadalo, že maskuje horlivou prací a povinnostmi nějakou temnou vnitřní propast, na jejímž okraji stojí. Byly to nebezpečné myšlenky, protože pak se jí instinktivně chtělo strhnout ho od okraje té průrvy zpět. On má přece svůj vlastní život a sám o něm rozhoduje. Ona ho dokonce nechce ani tady.

„Musím za Angií,“ řekla. „Nebude ráda, že jsem ji opustila. Nevím, proč mi tak leží na srdci,“ dodala polohlasem.

„Ty ses vždycky ráda pouštěla do něčeho nelehkého,“ řekl jí s náznakem úsměvu.

„Nesmím nechat hlavu zahálet.“

„Ale pořád mi to nedá: co takhle zajít spolu na večeři?“

Kate se div nerozesmála, ne však z přemíry veselí, ale nemohla věřit svým uším. Jaké zajít spolu na večeři! Před chvilkou se hádali. Leží mezi nimi pět let, pětileté citové břímě a… a co? On už to překonal a já ne?

„Myslím, že ne. Ale díky za pozvání.“

„Popovídáme si o tom případu,“ zkoušel to. „Něco mě kolem toho napadlo a chtěl bych to s tebou probrat.“

„Do toho já nemám co mluvit. Už pracuju v jiné branži,“ řekla a vykročila ke dveřím oddělení pro pomoc obětem a svědkům. Touha utéct byla tak silná, až ji to vyvádělo z míry. „Úřad pro vyšetřování zločinů má agenta, který absolvoval kurz behaviorální analýzy a –“

„– momentálně je na osm týdnů v Quantiku v Národní akademii.“

„Můžeš si zavolat jiného agenta, jestli chceš. Máš k dispozici celou svou jednotku nebo plno dalších odborníků a pionýrů v daném oboru. Nepotřebuješ k tomu mě.“

Rychle vyťukala kód na panelu vedle dveří.

„Ty jsi byla odborníkem v daném oboru,“ připomněl jí. „Jde o analýzu oběti –“

„Díky za pomoc se Sabinem,“ řekla, když zámek povolil, a otočila knoflíkem na dveřích. „Musím k sobě, nebo mi moje svědkyně ukradne všechna dobrá pera.“

Angie přecházela po Kateině kanceláři. Byla neklidná, cítila úzkost, neměla stání. Kate je naštvaná kvůli předběžnému portrétu. Skoro nepromluvila od té doby, co se vrátila z policejního.

Pocit viny ji trápil jako tisíce malých jehel. Kate se jí snaží pomoct, ale ona si na sebe musí dávat pozor. A to jsou dvě věci, které nejdou k sobě. Kdo jí poradí, co má dělat? Jak má vědět, co je správné?

Ty jsi jen obyčejný zmetek! Nikdy nic neuděláš dobře!

„Snažím se,“ zašeptala.

Hloupá čubko! Nikdy neposloucháš!

„Snažím se.“

Bála se, to byl ten důvod, ale nikdy by to nepřiznala. Dokonce si to nepřiznala ani v duchu. Ten Hlas by se na jejím strachu s požitkem napásl. A strach by se napásl na Hlasu. Cítila, jak se ti dva v ní perou o moc.

Já ti ukážu, čeho se máš bát.

Přitiskla si dlaně na uši, jako by tím mohla umlčet hlasy, které se jí ozývaly v hlavě. Kolébala se chvilku s otevřenýma očima, protože kdyby je zavřela, viděla by věci, které nechce vidět. Její minulost byla jako špatný film, který jí běžel v mysli pořád dokola, vždycky tam čekal, dokázal vydolovat na světlo boží emoce, které by bylo lepší nechat hluboko pohřbené. Nenávist a láska, násilnický hněv, násilnická potřeba. Nenávist a láska, nenávist a láska, nenávist a láska – pro ni je to jen jedno slovo. City tak propletené, že se nedaly odtrhnout, jako propletené údy dvou zvířat, která se spolu rvou.

Strach se zvětšil, rostl. Zóna se rychle přibližovala.

Ty se bojíš všeho, že, ty malá bláznivá čubko!

Roztřásla se a zadívala se na výstřižky na Kateině nástěnce. Četla titulky a chtěla se na něco soustředit, než ji Zóna smete a zadusí: Obecní prostředky pro oběti zločinu, Krizové centrum pro znásilněné, Phoenix: ženy, které chtějí začít znovu. Pak se písmenka zamlžila, Angie se posadila a dech se jí zrychlil.

Co tam k sakru Kate tak dlouho dělá? Odešla bez vysvětlení, řekla jen, že bude za pár minut zpátky, což bylo – před kolika minutami? Angie se rozhlédla, kde jsou hodiny, našla je, pak si nemohla vzpomenout, kolik bylo, když Kate odešla. Copak se předtím nedívala na hodiny? Proč si to nepamatuje?

Protože jsi blbá. Proto. Blbá a praštěná.

Začala se třást. Cítila, že se jí svírá hrdlo. V tom pitomém kamrlíku nebyl žádný vzduch. Zdi se na ni tlačily. Snažila se polknout, oči se jí zalily slzami. Zóna se kvapem blížila. Cítila to, cítila změnu tlaku ve vzduchu kolem sebe. Chtěla utéct, ale Zóně nebo Hlasu se utéct nedá.

Tak udělej něco. Zastav to, Angel. Víš, jak to zastavit.

Horečně si vysoukala rukávy bundy i svetru a škrábala se okousaným nehtem po tenkých bílých linkách jizev, až zrůžověly. Chtěla se dostat k říznutí ze včerejška, ale rukávy nešly tak vysoko vyhrnout a bála se svléknout si bundu, protože by někdo přišel a chytil ji. Kate jí řekla, aby tu počkala, že za pár minut přijde. Minuty uplývaly jedna za druhou.

Dozví se, jaký jsi blázen, Angel.

Zóna se přibližovala…

Víš, co máš udělat.

Ale Kate přijde.

Udělej to.

Třásla se stále víc.

Udělej to.

Zóna se přibližovala…

Udělej to!

Neodvažovala se vyndat z batohu krabičku. Jak by to vysvětlila? Mohla by ji strčit do kapsy –

Zmocňovala se jí panika. Cítila, jak se jí mozek rozpadá na kousky, a vtom jí už v zoufalství padl zrak na misku s kancelářskými sponkami, která stála na stole.

Bez váhání jednu vzala a narovnala ji. Vyzkoušela její špičku prstem. Nebyla tak ostrá jako holicí strojek. Bude to bolet víc.

Zbabělce. Udělej to!

„Nenávidím tě,“ mumlala si a bojovala se slzami. „Nenávidím tě. Nenávidím tě.“ Udělej to! Udělej to!

„Mlč! Mlč! Mlč!“ šeptala si a cítila v hlavě takový tlak, že měla pocit, že se jí rozletí.

Přejela drátkem přes starou jizvu na zápěstí, kde měla kůži tenkou a bílou jako papír. Řízla souběžně s modrou žilkou a čekala, až uvidí očima plnýma slz krev. Pěkně červenou, tenkou čáru tekutiny.

Bolelo to. Hodně a sladce. Nastala okamžitá úleva. Tlak polevil. Zase mohla dýchat. Mohla myslet.

Chvilku zírala na karmínovou stužku, někde hluboko, hluboko uvnitř se jí chtělo plakat. Ale převládajícím pocitem byla úleva. Odložila sponku a utřela si krev spodní stranou svetru. Linka se znovu zbarvila do červena a přinesla další vlnu uklidnění.

Přejela palcem po říznutí a pozorovala, jak se krev dostala do linek v kůži na bříšku palce. Otisk jejího prstu, její krev, její zločin. Dlouho se na to dívala, pak si strčila palec do pusy a olízla ho. Pocítila úlevu, která byla téměř sexuální. Zvítězila nad démonem a snědla ho. Olízla si i ránu, slízla pár posledních krupiček krve.

Ještě cítila slabost v kolenou a hlava se jí točila, ale stáhla si rukáv a vstala ze židle. Znovu začala přecházet po kanceláři. Všímala si všech podrobností a zapisovala si je do paměti.

Na věšáku na zdi visel Katein tlustý vlněný kabát a černý funky klobouk z mačkaného sametu. Kate měla senzační vkus na ženu svého věku. Angie si chtěla klobouk vyzkoušet, ale v místnosti nebylo zrcadlo, takže by se na sebe nemohla podívat.

Na nástěnce si všimla malého kresleného vtipu. Byl na něm právník a vyslýchal svědka – sviště. „ Tak, pane Svišti, říkáte, že jste ten den viděl svůj stín. Ale nemáte náhodou problémy s alkoholem?“

Zásuvky ve stole byly zamčené. Nikde neviděla ani kabelku. Pokusila se otevřít skříňku se spisy, myslela si, že by tam mohla najít ten svůj, ale zjistila, že je taky zamčená.

Když se probírala papíry na stole, žasla, jak mohla být před pár minutami v takovém stavu paniky, když teď se cítila silná a ovládala se, stejně jako když vyklouzla z Phoenixu a zase se tam nikým nezpozorována vrátila. Nenáviděla tu část svého já, která dovolovala Zóně, aby nad ní zvítězila. Nesnášela tu slabost. Věděla, že dokáže být silná.

To já tě činím silnou, Angel. Potřebuješ mě. Miluješ mě. Nenávidíš mě.

Když teď cítila tu čerstvě nabytou sílu, mohla Hlas ignorovat.

Prohrábla se adresářem a zastavila se u jména Conlan. Frank a Ingrid v Las Vegas. Kateini rodiče, usoudila. Kate bude mít normální rodiče. Otce, který chodí do práce v obleku. Matku, která běžně vaří roštěnky a peče cukroví. Ne matku, která bere drogy a spí s každým, kdo se namane. Ne otce, který kašle na svoje děti a opakovaně je nechává napospas individuím, jež si matka vodí domů. Rodiče Kate Conlanové své děti milovali, jako je milují všichni normální lidé. Kate Conlanová nebyla nikdy zamčená ve skříni, zmlácená drátěným ramínkem na šaty a nemusela klečet před svým nevlastním otcem.

Angie vyndala vizitku z adresáře, roztrhala ji na malé kousky a strčila si je do kapsy.

V košíku ležela hromádka neotevřené pošty. Další zalepené dopisy ležely vedle košíku. Angie vzala dopisy do ruky a prohlížela si je. Tři úřední obálky s hlavičkou Okresního úřadu. Jedna velká žlutá obálka adresovaná rukou někomu jménem Maggie Hartmanová, zpáteční adresa na zlaté nálepce v levém horním rohu: Kate Conlanová.

Zapamatovala si adresu a vrátila dopisy zase na stůl. Obrátila pozornost ke sbírce malých figurek andělíčků, kterých si všimla hned, když vstoupila do kanceláře. Byly rozestaveny na horní poličce nad stolem. Každý byl jiný: skleněný, mosazný, stříbrný, cínový, malovaný. Všechny byly menší než palec. Angie vzala do ruky jednoho z malované keramiky. Měl černé vlasy a tyrkysové puntíky na rouchu. Křídla byla lemována zlatem a na hlavě měl zlatou svatozář.

Angie si jej prohlížela zblízka a upřeně se dívala do kulatého obličeje s černými tečkami očí a usměvavou pusou. Vypadal šťastně a nevinně, jednoduše a roztomile.

Pravý opak tebe, Angel.

Měla dost rozumu, aby nedovolila hlubokému smutku v srdci vyplout na povrch. Otočila se od stolu a strčila andělíčka do kapsy právě ve chvíli, kdy zaharašil knoflík dveří. Kate vešla dovnitř.

„Kde jste sakra tak dlouho?“ vyjela na ni.

Kate se na ni podívala a spolkla pohotovou odpověď, která se jí drala na jazyk. „Kontrola škody“ byla ta nejdiplomatičtější věc, kterou mohla říct. „Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho.“

Angii odvaha rychle přešla. „Snažila jsem se co nejvíc!“

Kate pochybovala, že je to pravda, ale nemělo smysl říkat to nahlas. Potřebovala především vytáhnout z té holky celý příběh. Posadila se na židli, odemkla psací stůl a vyndala ze zásuvky lahvičku s tabletkami. Vyklepala dvě, spláchla je studenou kávou a udělala obličej. Pak se zarazila, zvažovala možnost, že ji její pracovní povinnosti doslova otráví.

„Nedělej si starosti s portrétem,“ řekla a mnula si zátylek, kde cítila napětí. Šlachy jí vystoupily jako ocelové provazy. Nenápadně se podívala na police. Automatická kontrola, která byla její druhou přirozeností vždycky, když nechala klienta o samotě v kanceláři. Jeden z jejích andělíčků chybí.

Angie se nervózně usadila na druhé židli a opřela se loktem o stůl. „Co se bude dít?“

„Nic. Sabin je otrávený a zklamaný. Potřebuje něco velkého a doufal, že to budeš ty. Mluvil o tom, že tě necháme jít, ale já mu to rozmluvila. Prozatím. Pokud dojde k závěru, že nám tu hraješ divadýlko a chceš z nás vyrazit odměnu, propustí tě a já ti nebudu schopna pomoct. Pokud půjdeš a řekneš bulvárním novinářům víc než nám poldům, Sabin tě nechá zavřít a zase ti nikdo nepomůže. Jsi mezi mlýnskými kameny, Angie. A já vím, že tvůj první instinkt je nechat si všechno pro sebe a zavřít se před okolním světem, ale nezapomeň na jednu věc: to tajemství, které skrýváš, zná ještě jedna osoba – a on tě kvůli němu zabije.“

„Nepotřebuju, abyste mě strašila.“

„To doufám! Ten muž, kterého jsi viděla, mučí ženy, zabíjí je a pak jejich těla zapaluje. Doufám, že tě to děsí víc, než cokoli ti já můžu říct.“

„Vy ani nevíte, co je to, být vyděšená,“ opáčila Angie hlasem zhořklým vzpomínkami. Vyskočila ze židle a začala přecházet po kanceláři. Zuřivě si hryzala nehet na palci.

„Tak mi to řekni. Řekni mi něco, Angie. Cokoli, co můžu předhodit Sabinovi a policii, abych je uklidnila. Co jsi dělala v noci v tom parku?“

„Řekla jsem vám to.“

„Chtěla sis zkrátit cestu. Odkud? Před čím? Jestli jsi s někým předtím byla, nenapadlo tě, že toho chlapa mohl vidět taky? Mohl si všimnout auta. Mohl by třeba jen potvrdit to, co říkáš, nebo by nám dokonce pomohl tu zrůdu chytit.“

„Co si o mně myslíte?“ bránila se Angie. „Myslíte si, že jsem štětka? Myslíte si, že jsem tam s někým šukala kvůli kapesnýmu? Já jsem vám už řekla, co jsem tam dělala. Takže to znamená, že si myslíte, že jsem štětka a ještě k tomu lhářka. Kašlu na vás!“

Vrhla se ke dveřím, Kate jí byla v patách.

„Hele! Nech těch keců,“ nařídila jí a chytila ji za paži. Málem se polekala, jak ji má hubenou.

Angie se zatvářila stejně rozzlobeně jako překvapeně. Takhle se to nedělá. Takhle se nechoval žádný ze sociálních pracovníků, které za svůj krátký život viděla.

„Cože?“ rozhorlila se Kate. „Myslela sis, že se budu kát a omlouvat? ‚Ach bože, urazila jsem Angii! Určitě neudělala nikdy nic špatného, když žila na ulici a je ještě naživu!‘“ Schválně vykulila oči, dlaň si položila na tvář. Pak během vteřiny změnila chování. „Ty si myslíš, že jsem spadla z Marsu? Já vím, co se děje v tomhle velkém špatném světě, Angie. Já vím, co jsou nuceny ženy bez domova a bez zaměstnání dělat, aby přežily. Ano, na rovinu, já si opravdu myslím, že jsi v tom parku s někým šukala kvůli kapesnýmu. A taky vím moc dobře, že jsi lhářka. Taky jsi zlodějka. Ale chci ti říct tohle: Je mi to jedno. Já tě nesoudím. Já nenadělám nic s tím, co tě potkalo, než jsi mi vstoupila do života, Angie. Já ti můžu jenom pomoct s tím, co se děje teď a co se bude dít. Ty se v tom topíš a já ti chci pomocú Mohla bys to už tím svým zabedněným mozkem pochopit a přestat se mnou bojovat?“

Na okamžik nastalo úplné ticho. Stály na chodbě a upřeně se dívaly jedna na druhou – jedna rozzlobeně, druhá ostražitě. Někde zazvonil telefon, Kate si uvědomila, že Rob Marshall vyhlédl ze dveří své kanceláře na konci chodby. Nespouštěla oči z Angie a modlila se, aby se do toho nezapletl. Smutek v dívčiných očích stačil k tomu, aby Kate zlomil srdce.

„Proč by vás mělo zajímat, co se mnou je?“ zeptala se Angie.

„Protože to nezajímá nikoho jiného,“ odpověděla Kate prostě.

Tmavé oči se zalily slzami. Kate měla svatou pravdu. Nikdo se nikdy nezajímal o Angii DiMarco a ona se neodvažovala uvěřit, že by teď najednou někdo začal.

„Všechno, co z toho můžu vyzískat, je uznalé poplácání po zadku od Teda Sabina,“ zažertovala, aby zmírnila nával emocí. „A věř mi, že to není moje motivace.“

Angie na ni ještě okamžik zírala, zvažovala možnosti, jejichž tíha na ni mocně doléhala. Po tváři se jí skutálela ojedinělá slza. Trhaně se nadechla.

„Dělám to nerada, nelíbí se mi to,“ zašeptala dětským hlasem a spodní ret se jí třásl.

Kate ji pomalu a opatrně objala kolem ramen a přitáhla ji k sobě. Cítila tak silně, že ji musí utěšit, až ji to děsilo. Někdo tohle dítě přivedl na svět, nechtěl ji ze žádného jiného důvodu, než aby ji potrestal za svou chybu. Ta nespravedlnost Kate pálila v hrudi. A proto nepracuju s dětmi, pomyslela si. Cítím s nimi až příliš.

Dívka se třásla, protože ji zaplavily emoce a hrozily, že ji rozdrtí. „Je mi to líto,“ zašeptala. „Je mi to tak líto.“

„Já vím, holka,“ zamumlala Kate zjihle a poplácala Angii po zádech. „Mně je to taky líto. Pojďme si sednout a popovídáme si o tom. Hrozně mě bolí nohy z těch vysokých podpatků.“

Kapitola šestnáctá

To byste nevěřili, jaký blbosti lidi na tu horkou linku volají,“ řekl Gary Yurek a nesl ke stolu tlustou složku a balík papíru. Byli ve válečném krytu Milující dotek smrti. „Volala nějaká ženská a řekla, že si myslí, že její soused je ten Spalovač, protože její pes ho nemá rád!“

„O jakého psa jde?“ zeptal se Tippen. „Americký hnusošpaněl,“ řekl Elwood a přisunul si židli. „Milá, veselá rasa, která je známa tím, že vyhrabává mrtvoly a pak si radostně hraje a pobíhá s jejich údy.“

„To vypadá na tebe, Elwoode,“ řekla Lišková a praštila ho do ramene, když ho míjela.

„Hele, moje koníčky jsou jen moje věc.“

„Žádné další zmínky o Jillian Bondurantové?“ zeptal se Hamill.

Yurek se zatvářil znechuceně. „Jo, nějakej Jiffy Lube, mechanik z Brooklynského parku. Každý jeho třetí slovo bylo odměna.“

Quinn se usadil ke stolu, hlava mu třeštila, jak se snažil myslet na tolik věcí najednou. Kate, Kateina svědkyně. Bondurant. Profil vraha, se kterým zápasil. Případ z Atlanty. Případ z Blacksburgu. Vzkazy na záznamníku ohledně tuctu dalších případů. Kate. Kate…

Jeho mozek potřeboval šálek kávy, ale žaludek říkal ne silným a bolestivým jazykem. Vylovil z kapsy prášek a zapil ho dietní kolou. Mary Mossová mu podala balíček fotografií.

„Dali mi je rodiče Lily Whiteové. Nevím, k čemu nám můžou být užitečné, ale bylo to pro ně moc důležité. Jsou to snímky pořízené jen pár dní před její vraždou.“

„Hlášení o pokrocích!“ volal Kovac, setřásal svrchník a zažongloval třemi složkami, když došel do čela stolu. „Máte něco o zaměstnancích parku?“

„Našli jsme trestaného za obtěžování dětí, který se ucházel o práci a zatajil to v žádosti,“ řekl Tippen. „Stálí zaměstnanci nemají žádný škraloup. Ale správa parků taky občas dostává pracovní čety složené z lidí, co mají na kontě přestupek nebo přečin. Máme jejich seznam.“

„Jillianiny telefonáty taky neukazují nic neobvyklého,“ řekl Elwood. „Volání tatínkovi, psychoterapeutovi a té kamarádce, se kterou Tinks mluvila. V posledních pár týdnech nic neobvyklého. Vyžádal jsem si výpis telefonních hovorů z mobilu, ale měli nějakou poruchu na počítačích, takže to ještě nemám.“

„Máme seznam zaměstnanců, kteří byli vyhozeni z Paragonu během posledních osmnácti měsíců,“ řekl Adler. „Žádný z nich se netváří, že by se za to chtěl Bondurantovi mstít. Projeli jsme jejich jména systémem a výsledek je nula.“

„Jeden chlapík byl souzený za obtěžování prostitutky,“ řekl Hamill. „Ale byla to ojedinělá záležitost z doby, kdy byl ještě starým mládencem. Teď je ženatý a víkend strávil u rodičů své ženy.“

„To bych pro změnu vraždil zase já, „ zavtipkoval Tippen.

„Jeden chlapík má na krku ublížení na zdraví. Napadl svého šéfa, když dostal oznámení, že mu Paragon dává padáka,“ řekl Adler. „Stalo se to před devíti měsíci. Už se odstěhoval, teď bydlí v Cannon Falls a pracuje v Rochesteru.“

„Jak je to daleko?“ zeptal se Quinn.

„Cannon Falls? Půlhodinka, pětačtyřicet minut.“

„To není daleko. Mrkněte se na něj.“

„Náš agent v Rochesteru ho prověřuje,“ řekl Hamill.

„Abychom to shrnuli,“ prohlásil Adler, „nikdo, kdo pracuje pro Bonduranta, ho nemá moc v oblibě, ale nikdo o něm taky neříká nic špatného – s jednou pozoruhodnou výjimkou. Bondurant založil firmu koncem sedmdesátých let s jedním společníkem – Donaldem Thortonem. Vyplatil ho v osmdesátém šestém.“

„V době, kdy se rozváděl,“ poznamenal Kovac.

„Přesně v době rozvodu. Zaplatil Thortonovi dobře – víc než dobře podle některých. Thorton začal mít vážné problémy s pitím a hazardními hrami a v devětaosmdesátém vletěl se svým cadillakem do jezera Minnetonky. Hlídka ho vylovila dřív, než se stačil utopit, ale předtím utrpěl vážné zranění mozku a míchy. Jeho žena to klade za vinu Bondurantovi.“

„Proč?“

„Nechce to vykládat do telefonu. Chce osobní setkání.“

„Beru si to na starost,“ řekl Kovac. „Každý, kdo může o panu Miliardářovi říct něco špatného, je můj přítel.“

Walsh zvedl ruku a druhou si zakrýval ústa, jak se snažil vykašlat kus plic. Když nakonec popadl dech a začal mluvit, byl úplně fialový. „Volal jsem na úřad právního atašé v Paříži,“ zasípal vysíleným přiškrceným hlasem. „Prověřují jejího otčíma, Serge LeBlanka, přes Interpol a francouzské úřady. Ale řekl bych, že je to k ničemu. Ze by vážil tak dlouhou cestu sem, aby oddělal dvě prostitutky a pak nevlastní dceru? To se mi nezdá.“

„Mohl si na to někoho najmout,“ napadlo Tippena.

„Ne,“ řekl Quinn. „Toto je klasická sadistická vražda se sexuálním motivem. Ten vrah má svůj vlastní styl. Nedělá to pro peníze. Dělá to proto, že mu to působí potěšení.“

Walsh vyndal z kapsy nevábně vyhlížející kapesník a upřeně do něj zíral a uvažoval o kýchnutí. „LeBlanc je dost otrávený z našich dotazů a nejeví velkou ochotu spolupracovat. Říkal, že nám poskytne Jillianinu zubní kartu, což nám nepomůže. Pošle také všechny rentgenové snímky, ale to je všechno. Nevydá veškerou lékařskou dokumentaci.“

Kovac ožil. „A proč? Co se snaží skrývat?“

„Možná fakt, že s ní spal, dohnal ji až k pokusu o sebevraždu a nezabránil tomu,“ řekla Lišková a bylo vidět, jakou má radost, že ostatním vypálila rybník. Vypověděla jim všechno, co se dověděla od Fineové.

„Taky jsem ji požádala, aby se tu zastavila a nechala si sejmout otisky prstů, ať je můžeme vyřadit z těch, co se našly v Jillianině domě. A mimochodem je zcela jisté, že přes víkend někdo u Jillian dokonale uklidil. Fineová říká, že Jil-lian byla nepořádná. Dům je jako ze škatulky a její kamarádka tvrdí, že žádnou uklízečku neměla.“

„Vrah byl možná tu noc u ní,“ spekuloval Adler. „Nechtěl nechat žádnou stopu.“

„Dokážu pochopit, že otřel některá místa, aby smyl otisky prstů,“ řekl Elwood. „Ale uklízet? To nemá logiku.“

Quinn zavrtěl hlavou. „Ne. Kdyby tam byl, tak by neuklízel. Naopak by udělal jen větší nepořádek, aby svou oběť ještě víc zneuctil. Rozházel by tam odpadky, možná by se vymočil nebo vyprázdnil na nějakém očividném místě.“

„Hm, takže máme další záhadu,“ řekl Kovac. Obrátil se znovu na Liškovou. „Prověřila jsi Fineovou přes síť?“

„Nic nemá, žádný záznam. Říká, že ani s nikým nechodí, a já bych tomu věřila. S Jillian taky nic v tomhle smyslu neměla. Někde bude nějaká vazba přes drogy, ale jde jenom o občasnou záležitost, řekla bych.“

„Ale možná stojí za prozkoumání,“ řekla Mossová. „Lila Whiteová měla taky spojení s drogovými dealery. Loni na podzim z ní jeden málem vymlátil duši.“

„Willy Parrish,“ doplnil Kovac. „Byl tu v době vraždy Whiteové jen na návštěvě. Nemá žádnou vazbu na Fawn Pierceovou.“

„Taky jsem prověřila toho kluka, kterého Whiteovi obviňují z toho, že ji přivedl k drogám,“ řekla Mossová. „Je z Glencoe a jmenuje se Allan Ostertag. Nikdy nebyl souzený. V žádném případě to nedělá ve velkém. Pracuje pro svého otce, který prodává auta. Můžeme ho taky vyloučit ze seznamu.“

„Jillian a Fineová spolu skládaly hudbu,“ řekl Quinn a poznamenal si něco. „Jakou?“

„Nějakou folkařskou alternativní hrůzu,“ řekla Lišková. „Jádrem asi byl strach a nenávist k mužům, alespoň mám takový dojem z Fineové. Je dost zablokovaná. Něco jako Alanis Morisette s PMS.“

„A kde jsou ty skladby?“ zeptal se Quinn. „Rád bych se na to podíval.“

„Super džentlmen a ještě k tomu hudební talent,“ rýpl si uštěpačně Tippen.

Quinn po něm hodil pohledem. „Hudba je osobní, intimní záležitost. Hodně toho odhaluje o autorovi.“

Lišková svraštila obočí, jak úporně přemýšlela. „Viděla jsem jen ty běžné hudebniny, jaké se kupují v obchodě. Nic ručně psaného.“

„Zjisti, jestli to nemá ta její kamarádka,“ navrhl Kovac.

„Zeptám se, ale myslím si, že by nás měl nejvíc zajímat ten Vanlees. Je divnej a Johnův předběžný profil na něj sedí jak ulitý.“

„Má něco za sebou?“ zeptal se Quinn.

„Nic vážného. Spoustu pokut za nedovolené parkování a pár přestupků před třemi nebo čtyřmi lety. Pokuta za vstup na cizí pozemek a jízda pod vlivem alkoholu – to všechno v průběhu osmnácti měsíců.“

„Vstup na cizí pozemek?“ zpozorněl Quinn. „Byla to původní žaloba, nebo to obhájce usmlouval?“

„Konečný verdikt.“

„Zástěrka. Spousta šmíráků usmlouvá své první prohřešky na něco jednoduššího. Jsou příliš patetičtí, než aby stálo za to soudit je pro nějaký podřadný sexuální zločin. Zkontrolujte i ty pokuty. Zjistěte, jestli místo, kde nedovoleně parkoval, není blízko toho cizího pozemku.“

Tippen se naklonil k Adlerovi. „Jo, možná jsme kápli na sériového onanistu.“

„Všichni nějak začínají, Tippene,“ řekl Quinn. „Bostonský Škrtič taky začínal tím, že onanoval pod okny, a nějaký přihlouplý polda nad tím mávl rukou.“

Detektiv začal vstávat ze židle. „Hele, co –“

„Pánové, uklidněte se,“ nařídil Kovac. „Není čas na šarvátky. Tinks, zjisti, jestli tenhle moula dělal nějakou veřejně prospěšnou práci v parcích.“

„A zjistěte, jaké má auto,“ dodal Quinn.

„Provedu. Řekla jsem mu o té dnešní schůzi. Vsadím se, že se tam objeví.“

„Když už o tom mluvíme,“ pokračoval Kovac, „chci, abyste tam všichni byli do půl osmé. Budeme tam mít jednotky z Úřadu pro vyšetřování a z oddělení pro narkotika. Podívají se na čísla aut na parkovišti. Yurek bude náš hlavní ceremoniář. Vy ostatní budete zamíchaní v davu a snažte se probůh nevypadat jako poldové.“

„Kromě Špičky na titulní straně,“ řekl Tippen a zvedl nad hlavu deník Star Tribune s titulkem Špičkový agent FBI zapojen do případu. „Možná tam budou hned dva titulky vedle sebe, Špičko.“

Quinn se zamračil, snažil se ovládnout vztek a potlačil nutkání dát Tippenovi pěstí. Měl dost rozumu, aby nedovolil týpkům, jako je Tippen, získat nad ním vrch. Za poslední rok se s podobnými setkal už mnohokrát. „Nestojím o to, aby se o mně psalo v novinách. Řeknu pár slov, ale budu stručný a nepovím nic určitého.“

„Tak jako mluvíte s námi?“

„Co ode mě chcete slyšet, Tippene? Ze vrah bude mít jednu botu červenou?“

„To by bylo aspoň něco! Platíme vás z našich daní, a co jsme se až dosud dověděli? Že vrah by mohl být tak nebo tak starý, že možná jezdí přibližně těmito dvěma auty. Že spal se svou matkou a onanoval nad porno časopisy. To je teda úspěch!“

„Bude to úspěch, když budete mít podezřelého. A nějak si nevzpomínám, že bych řekl, že spal se svou matkou.“

„Tip si vzpomněl na svoje dětství.“

„Zavři zobák, Svalouši.“

„Možná,“ řekl Quinn a sledoval šerifova detektiva, jak to s ním škublo. „Náš pachatel byl pravděpodobně v dětství vystaven nepatřičnému sexuálnímu chování. Viděl ho kolem sebe doma a zároveň bylo namířeno i specificky vůči němu. Jeho matka byla zřejmě promiskuitní, možná i prostitutka. Otec byl slabý nebo vůbec neexistoval. Vyžadování kázně nedůsledné, kolísalo od neexistence do extrému.

Jako dítě byl bystrý, ale ve škole měl spoustu problémů. Nedokázal zapadnout do kolektivu. Hlavu měl plnou myšlenek na to, jak se vyšvihnout nad ostatní a získat nad nimi vládu. Byl krutý ke zvířatům a ostatním dětem. Zakládal ohníčky, kradl. Byl patologickým lhářem už ve velmi raném věku.

Na střední škole měl problémy s koncentrací, protože už byl závislý na sexuálních představách, které se v té době stávaly násilnickými. Dostával se do problémů s autoritami, možná měl i střety s policií. Matka se snažila jeho problémy žehlit, zastávala se ho a omlouvala ho, a tím posilovala stav, kdy nebyl nikdy volán k zodpovědnosti za své destruktivní činy vůči svému okolí. To mu dodávalo sílu a povzbuzovalo ho to k ještě extrémnějšímu chování. Zároveň to jen zvyšovalo nedostatek úcty k matce.“

Tippen zvedl ruku. „A pokud se ten chlápek, který dnes večer bude sedět vedle mě, neotočí ke mně a neřekne:.Nazdar, jmenuju se Harry. Matka mě sexuálně zneužívala, když jsem byl malý,‘ tak jsou to zase jen obecné žvásty.“

„Mně se zdá, že vy nejvíc žvaníte, Tippene,“ řekla Lišková. „Až budu zjišťovat informace o Vanleesovi, můžu těchto informací využít, pokud uvidím náznaky, že to tak mohlo být.“

„Ta analýza je jako nějaké pracovní nářadí,“ řekl Quinn. „Můžete ho použít k práci, nebo ho můžete nechat ležet v bedničce.“

„Až se dnes večer zamícháte mezi ty lidi, sledujte, jestli si nevšimnete někoho, kdo je mimořádně stimulovaný – rozčilený nebo nervózní nebo si příliš uvědomuje, že je kolem něho spousta lidí. Poslouchejte, jestli nezaslechnete, že někdo toho o případu hodně ví, že se dobře vyzná v práci policie. Nebo to udělejte, jak navrhuje detektiv Tippen: čekejte, až se vám někdo svěří, že spal se svou matkou.“

„Kruci, víte, co mi s tou svou chytrou hubou můžete?“ řekl Tippen a znovu se začal kasat na Quinna.

Kovac se mezi ně vložil. „Tippene, sbalte se a běžte si tu svou nacpat nějakým sendvičem. Běžte ihned, než mě pekelně naštvete a já vám řeknu, abyste se už nevracel.“

Tippen se zatvářil, jako by kousl do citronu. „Seru na to,“ zavrčel potichu, popadl kabát a odcházel.

Kovac se úkosem podíval na Quinna. Někde v jiné místnosti zvonil telefon. Zbytek pátrací skupiny se začal vytrácet. Všichni si chtěli ještě dát něco k jídlu nebo k pití, než ta velká akce začne.

„Být dobrým policajtem a být blbcem, to se navzájem nevylučuje,“ řekla Lišková a sáhla po kabátu.

„To mluvíte o něm, nebo o mně?“ zeptal se Quinn mrzutě.

„Hej, Same!“ zavolal Elwood. „Pojď se na něco podívat!“

„Tippen se chová jako vůl, ale je dobrý detektiv,“ vysvětlila Lišková.

„To je v pořádku,“ řekl Quinn a roztržitě se usmál. Oblékl si trenčkot. „Skepse jen dodává vyšetřovateli na kvalitě.“

„Myslíte?“ přimhouřila oči a podívala se na něj. Pak se zasmála a pleskla ho po paži. „Trochu policajtského humoru. Jinak jsme zjistily další podrobnosti o Jillian a těch dvou prostitutkách. Nechcete si to třeba při večeři poslechnout? Nebo bychom si po té schůzi mohli dát někde skleničku…“

„Hele, Tinks,“ houkl na ni Kovac, který se právě hnal kolem se štosem faxů v ruce. „Nezkoušej to na federálního.“

Lišková zčervenala. „Polib si, Kojaku.“

„To bys nelitovala peněz, abys to viděla, že?“

„Zasypala bych ti ten tvůj hnusnej zadek všema drobnýma, co mám.“

Ukázal za ní palcem, jak odcházela, a řekl Quinnovi ironicky: „Je do mě blázen.“

Lišková se ohlédla a probodla ho pohledem.

Kovac pokrčil rameny a už zase myslel na práci. „Pojedete se mnou, GQ? Potřebuju ke svému nářadí ještě jedno kladívko.“

„K čemu?“

Oči mu planuly nadšením, ukazoval mu fax. „Tohle je výpis Jillianiných hovorů z mobilu. V sobotu po půlnoci dvakrát telefonovala – poté, co odjela od tatínka. Jednou svému cvokařovi a jednou nejdražšímu papínkovi.“

Viděl, jak přijíždějí. Stál v neposkvrněné hudebně vedle malého klavíru zastavěného četnými fotografiemi malé Jil-lian v ozdobných rámečcích. Viděl, jak auto zastavilo u brány. Ten špinavě hnědý zmetek. Kovac.

Domácí telefon zabzučel. Helen ještě neodešla. Byla v kuchyni a chystala mu večeři. Zvedne telefon a pustí Kovace dovnitř, protože jako každá starší Američanka ze středních vrstev by nebránila policii ve vstupu do domu.

Už poněkolikáté si pomyslel, že si měl povolat svého osobního asistenta z Paragonu, aby střežil jeho bránu, obrazně i doslova, ale teď nechtěl mít nablízku dalšího cizího člověka. Stačilo, že ať se hne kamkoli, je mu neustále v patách Edwyn Noble. Už pověřil svého tiskového mluvčího, aby jednal s novináři a lovci senzací, i když ti stejně dál vytrvale obléhali jeho bránu.

Bouchla dvířka. To Quinn vystoupil z vozu, elegantní, vzpřímený, ramenatý. Kovac, neupravený a s rozježenými vlasy, šel za ním. Dokouřil cigaretu a odhodil nedopalek na cestu. Vítr mu rozevlál cípy rozepnutého trenčkotu.

Peter se znovu zahleděl na fotografie. Jillian, příliš vážná u klavíru. V jejích očích bylo vždycky kromě smutku ještě něco temného a nezkrotného. Její první vystoupení. A druhé a třetí. Oblečená v šatech s volánky, které jí nikdy neslušely. Vypadala v nich až moc nevinně a upraveně, bezstarostné děvčátko, kterým jeho dcera nikdy nebyla.

Vyšel z pokoje, když uslyšel zvonek. Zavřel dveře za svou lítostí a uslyšel v hale hlasy.

„Je doma?“ Quinn.

Helen: „Podívám se, kde je. Máte něco nového?“

„Právě na něčem pracujeme.“ Kovac.

„Znala jste Jillian hodně dobře?“ Quinn. „No, víte –“

„Řekl jsem vám, abyste mě kontaktovali prostřednictvím mého právníka,“ řekl Peter místo pozdravu.

„Je nám to líto, pane Bondurante,“ řekl Kovac a nestoudně dával najevo pravý opak. „John a já jsme právě na cestě na tu obecní schůzi, kterou jsme svolali, abychom požádali občany o pomoc při polapení vraha vaší dcery, a jen jsme na okamžíček zaskočili, abychom s vámi něco rychle probrali. Doufám, že nejdeme v nevhodnou dobu.“

Bondurant na něj vrhl dlouhý a vážný pohled, pak se obrátil k hospodyni. „Děkuji vám, Helen. Jestli jste hotová, můžete jet domů.“

Hospodyně vypadala nešťastně, asi se bála, že něco pokazila. Quinn Bonduranta pozoroval, než hospodyně opustila halu. Vypětí posledních dnů se mu podepsalo na vzhledu. Vypadalo to, že nespal a nejedl. Svědčily o tom temné kruhy pod očima, propadlé tváře a výrazná bledost typická pro lidi, kteří jsou pod obrovským tlakem.

„Nevím nic, co by vám mohlo být k užitku,“ prohlásil netrpělivě. „Moje dcera je mrtvá. Nemůžu to nijak změnit. Dokonce ji nemůžu ani pohřbít. Dokonce ani nemůžu začít zařizovat pohřeb. Úřad soudního lékaře mi tělo nevydá.“

„Nemůžou vydat tělo, dokud se nepotvrdí jeho totožnost, pane Bondurante,“ řekl Quinn. „Přece nechcete pohřbít omylem někoho, koho vůbec neznáte, ně?“

„Svou dceru jsem taky neznal,“ řekl záhadně a unaveně.

„Opravdu?“ řekl Kovac a pomalu kroužil halou jako nějaký žralok. „Napadlo mě totiž, že vám možná řekla, kým opravdu je, když vám tu noc telefonovala – mám na mysli potom, co od vás odjela. Jak jste říkal, že jste o ní od té chvíle neměl žádné zprávy.“

Bondurant na něj zíral. Nepopřel to. Neomlouval se.

„Co jste si myslel?“ uhodil na něj Kovac. „Že to nezjistím? Myslíte si, že jsem úplný idiot? Že musím mít průkazku FBI, abyste věřil, že mám mozek?“

„Myslel jsem, že to není důležité.“

Kovac vypadal šokovaně. „Vy jste si myslel, že to není důležité? Možná nějak naznačila, kde je, když vám volala. Možná bylo v pozadí slyšet nějaký hlas nebo zvuk, který by napověděl. Možná byl hovor přerušen.“

„To v žádném případě.“

„Proč vám volala?“

„Aby mi popřála dobrou noc.“

„A ze stejného důvodu volala po půlnoci i svému cvokaři?“

Žádná reakce. Ani překvapení, ani hněv. „Nedozvěděl bych se, že mu volala a proč. Byl to vztah lékaře a pacientky, do kterého jsem se nemohl nijak plést.“

„Byla to vaše dcera,“ řekl Kovac a přecházel sem a tam rychleji, jak v něm narůstal pocit marnosti a nespokojenosti. „Do toho jste se taky nepletl, když s ní její otčím spal?“

Přímý zásah. Konečně, pomyslel si Quinn, zatímco sledoval, jak se v hubeném obličeji Petera Bonduranta rozlévá hněv. „Už toho mám dost, seržante.“

„Jo? Nemyslíte, že právě tohle řekl LeBlanc Jillian? A právě tímhle ji dohnal ve Francii k pokusu o sebevraždu?“ řekl výsměšně Kovac a nedbal toho, že se pouští na tenký led.

„Vy darebáku!“ Bondurant se na něj nevrhl, ale bylo vidět, jak se musí ovládat. Quinn pozoroval, že se celý třese.

Já jsem darebák?“ zasmál se Kovac. „Vaše dcera je možná mrtvá, a vy se nám o ní neobtěžujete říct ani ň! A já jsem darebák! To je teda síla! Johne, věříš k sakru tomuhle člověku?“

Quinn zhluboka a zklamaně vzdychl. „Nemáme radost, že se vás musíme na tyto věci ptát, pane Bondurante. Neptáme se proto, že bychom vás chtěli zraňovat nebo jitřit vaši bolest. Ale potřebujeme celistvý obraz.“

„Už jsem vám to řekl,“ odpověděl Bondurant tiše a ledově. Oči mu planuly vztekem. „Jillianina minulost s tímhle nemá nic společného.“

„Obávám se, že má. Ať už tak či onak. Minulost vaší dcery byla součástí toho, kým byla – nebo kým je.“

„Lucas mi řekl, že na tom budete trvat. Je směšné myslet si, že to na sebe Jillian nějak přivolala. Vedla si tak dobře –“

„Nemusíte to rozebírat, ostatně to ani není vaším úkolem, pane Bondurante,“ snažil se Quinn o srdečnější tón. Jsem váš přítel. Mně to můžete říct. Dovoloval mu tím, aby se pomalu a dobrovolně uvolnil a rozpovídal. Viděl, jak ta logická část Bondurantovy mysli zápasí s emocemi, které tak zarputile držel pod pokličkou. Byl na hranici výbuchu, a jestli ho Kovac dostatečně popíchne a on vyletí, bude to reakce, jako když se zničehonic uvolní kabel vysokého napětí – zcela bez kontroly. Ale Bondurant nebyl hloupý a uvědomoval si to nebezpečí. Děsil se té možnosti.

„Neříkáme, že to byla Jillianina chyba. Nechtěla, aby se tohle stalo. Nezasloužila si něco takového.“

Bondurantovi se zamžily oči.

„Uvědomuju si, jak je to pro vás těžké,“ řekl Quinn jemně. „Když vás opustila manželka, vzala dceru s sebou a její nový partner to děvče zneužíval. Dovedu si představit váš hněv, když jste to zjistil.“

„Ne, nedovedete.“ Bondurant se odvrátil, hledal nějaký únik, ale nemínil odejít z haly.

„Jillian byla daleko za oceánem, měla problémy, trápení. Ale když jste se to dozvěděl, bylo už po všem, tak co jste mohl dělat? Nic. Dovedu si představit, jak hrozně vám muselo být. Znechucení, zoufalství, hněv, pocit bezmoci. Pocit viny.“

„Nemohl jsem dělat vůbec nic,“ zamumlal. Stál vedle stolku s mramorovou deskou a zíral na sošku střapatých bronzových lilií. Díval se do minulosti, kterou by nejraději na věky zamkl někam do trezoru. „Nevěděl jsem to. Řekla mi o tom až tady. Když jsem se to dozvěděl, bylo už moc pozdě.“

Dotkl se třesoucí se rukou jedné z lilií a zavřel oči. Quinn stál vedle něho, přesně na hranici Bondurantova osobního prostoru. Dost blízko, aby v něm vzbudil pocit důvěry, ale ne tak blízko, aby ho zastrašil. „Ještě není tak pozdě, pane Bondurante. Pořád můžete pomoct. Máme stejný cíl – najít a zastavit Jillianina vraha. Co se stalo toho večera?“

Zavrtěl hlavou. Co zapíral? Čišelo z něho něco.Vina? Hanba? Vycházelo to z každého jeho póru jako odér. „Nic,“ řekl. „Nic.“

„Povečeřeli jste spolu. Zůstala až do půlnoci. Co se stalo, že se rozhodla volat Brandtovi? Určitě ji něco rozrušilo.“

Pořád vrtěl hlavou. Co zapíral? Její citové rozpoložení, nebo jen odmítal odpovědět? Setřásal ty otázky jako nepřijatelné, protože odpovědi na ně by otevřely dveře do komnaty, do níž nechtěl vkročit? Dcera, která se k němu po tolika letech vrátila, už nebyla tím nevinným dítětem jako kdysi. Vrátila se jiná, pošramocená. Jak se otec cítil? Zranilo ho to, zklamalo, zahanbovalo. Cítil vinu, protože nebyl v pravý čas na pravém místě, aby zabránil tomu, co jeho dceru vedlo k pokusu vzít si život. Cítil se provinile, protože se styděl za to, že na ni myslí jako na poškozenou, víc než nedokonalou. Temné a zamotané emoce utažené do uzlu, který by dal zabrat i zkušenému chirurgovi. Myslel na fotografii v Bondurantově kanceláři: Jillian tak nešťastná v šatech, jež se hodily k úplně jinému typu dívky.

Kovac přistoupil z druhé strany k Bondurantovi. „Nemáme v úmyslu Jillian nějak očerňovat. Ani vás, pane Bondurante. Jen chceme znát pravdu.“

Quinn zatajil dech a nespouštěl z Bonduranta oči. Ten okamžik pominul. Bondurant se rozhodl. Váhy se vychýlily na jinou stranu. Quinn mu to vyčetl z tváře, když Bondurantova ruka sklouzla z lilie, pevně přitáhla jakési vnitřní otěže a dvířka, která se někde v jeho nitru na škvírku pootevřela, se teď pevně zabouchla.

„Ne,“ řekl Bondurant, jeho obličej byl prázdnou, kostnatou maskou. Sáhl po telefonu vedle sošky a zvedl sluchátko. „Nedostanete tu šanci. Nenechám dceřinu památku vláčet bahnem. Jestli uvidím v novinách jediné slovo o tom, co se Jillian ve Francii stalo, oba vás zničím.“

Kovac vydechl a poodešel od stolu. „Já se jen snažím vyřešit ty vraždy, pane Bondurante. To je v téhle věci můj jediný úkol. Jsem obyčejný člověk s obyčejnými potřebami – jako je pravda. Můžete mě zničit během vteřiny. K sakru, všechno, co jsem kdy měl a co za něco stálo, si vzala buď moje první, nebo druhá bývalá manželka. Můžete mě rozmáčknout jako štěnici. Ale víte, co vám řeknu? Pořád budu chtít najít pravdu, protože jsem prostě už takový. A pro nás všechny bude jednodušší, když mi ji řeknete raději dřív než později.“

Bondurant na něj jen mlčky a s kamennou tváří zíral, takže Kovac pouze zavrtěl hlavou a odešel.

Quinn se chvilku nehýbal, pozoroval Bonduranta, snažil se odhadovat, snažil se v něm číst. Byli předtím tak blízko, dvířka se už málem otevřela… „Povolal jste mě sem z nějakého důvodu,“ řekl tiše, mezi čtyřma očima. Vyndal z kapsy svou vizitku a položil ji na stůl. „Zavolejte mi, až budete připraven.“

Bondurant stiskl na telefonu tlačítko pro přímé volání a čekal.

„Ještě jedna otázka. Poslední,“ řekl Quinn. „Jillian ráda skládala hudbu. Slyšel jste ji někdy hrát vlastní skladby?“

„Ne. Nikdy se mi tím nepochlubila.“

Podíval se stranou, na druhém konci drátu někdo zvedl sluchátko.

„Tady Peter Bondurant. Spojte mě s Edwynem Noblem.“

Stál v hale a dlouho čekal, až umlkl nepříjemný rachot Kováčova auta. Jen tam tak stál, ve ztemnělé a tiché místnosti. Čas plynul. Nevěděl, kolik času uplynulo. Pak kráčel halou ke své pracovně a zdálo se, že jeho tělo a mysl fungují nezávisle na sobě.

V rohu pracovny tlumeně svítila stojací lampa. Nerozsvítil víc. Do pokoje se vkrádal večer, i když ještě nebylo tak pozdě, a ukradl jasné světlo, které sem předtím proudilo francouzským oknem. Pracovna tonula v polotmě, což vyhovovalo jeho rozpoložení.

Odemkl psací stůl a vyndal ze zásuvky notový záznam. Přistoupil k oknu, aby si list přečetl, jako by příšeří zmírňovalo drsnou realitu textu písně.

Dítě lásky

Jsem tvé dítě lásky

Malá holčička

Která tě chce víc

Než cokoli na světě

Vezmi mě s sebou

Tam, kam chceš jít

Měj mě rád

Jak jen táta umí

Tati, copak mě nemáš rád

Miluj mě teď

Tati jsem tvé dítě lásky

Buď se mnou teď

– JB

Kapitola sedmnáctá

Je to schůze na jeho počest, když se to tak vezme. Sedí ve shromážděném davu, pozoruje, poslouchá, fascinuje ho to i baví. Ti lidé okolo něho – odhadem je jich 150 a mnozí jsou od novin nebo z televize – sem přišli proto, že se ho bojí nebo je fascinuje. Nemají tušení, že ta zrůda sedí vedle nich, za nimi, kroutí hlavou nad jejich řečmi o zvrhlém světě a zvrácené mentalitě Spalovače.

Věří, že někteří z nich opravdu závidí Spalovací jeho neohroženost, ačkoli by to nikdy nepřiznali. Žádný z nich nemá tak ocelové nervy a jasnozřivost, aby jednal podle svých představ a vypustil do světa tu temnou sílu, která v každém dřímá.

Schůze probíhá podle jednacího pořádku, mluvčí pátrací skupiny vysvětluje údajný důvod, proč byla schůze svolána, ale je to lež. Schůze se nekoná kvůli tomu, aby veřejnost informovali, nebo jí dokonce přesvědčivě předvedli, že se něco děje. Ta schůze se koná kvůli Quinnovi.

„Důležitější v tomto probíhajícím cyklu vražd, řekl jsem jim, je začít být proaktivní, využívat úsilí policie a médií a pokusit se vlákat pachatele do pasti. Například jsem navrhl, že by policie mohla svolat sérii schůzí s účastí veřejnosti za účelem ‚diskutovat‘ o zločinech. Byl jsem si jist, že se vrah alespoň na jedné z nich objeví. „ – John Douglas, Mindhunter

Účelem té schůze je vlákat ho do pasti, a on tu přesto sedí, vyrovnaný a klidný. Jeden ze soustředěně naslouchajících občanů. Quinn si prohlíží dav, hledá ho, hledá něco, co většina lidí nepozná: tvář zla.

„Lidé očekávají, že zlo bude mít ošklivý obličej, rohy. Zlo může být hezké. Zlo může vypadat obyčejně. Ošklivost je vnitřní, černá rakovinná hniloba, která stravuje svědomí a morální tkanivo a řídící mechanismy, které určují chování vůči svému okolí, a nechává po sobě zvíře, jež se skrývá za normálním zevnějškem. „ – John Quinn v rozhovoru pro časopis People, leden 1997

Quinn ve svém dobře padnoucím šedém obleku zjevně vyčnívá nad místní prkenné suchary. Má ten znuděný, nadřazený výraz manekýna. Štve ho to – že se Quinn nakonec uráčil promluvit o něm před veřejností a tváří se, jako by ho ani v nejmenším nezajímal.

Protože si myslíš, že mě znáš, Quinne. Myslíš si, že jsem jen další běžný případ. Nic zvláštního. Ale to neznáš Spalovače. Anděla zla. A já tě znám tak dobře.

Zná Quinnovy skutky, jeho věhlas, jeho teorie, jeho metody. Nakonec získá Quinnův respekt, a bude to znamenat víc pro Quinna než pro něj samotného. Jeho temné, pravé já je povzneseno nad touhu po uznání. Snaha získat uznání je projevem slabosti, je reaktivní, dělá člověka zranitelným, vzbuzuje posměch a zklamání. Je to něco nepřijatelného. Není povolena na té temné, odvrácené straně.

V duchu si opakuje své krédo: Nadvláda. Manipulace. Sebeovládání.

Záblesky světel, kamery vrčí, Quinn vystupuje na pódium. Žena vedle něho se rozkašlala. Nabízí jí bonbon a myslí na to, jak by jí podřezal krk za to, že ruší jeho soustředění.

Myslí na to, že by to udělal tady a teď – popadl by ji za blonďatou kštici, strhl jí hlavu dozadu a jediným rychlým pohybem jí přefikl hrtan, krční žílu a krkavici – až k páteři.

Krev by se z ní vyřinula nádherným proudem a on by hysterickým davem proklouzl pryč. Usmál se při té myšlence a také si rozbalil bonbon. Třešňový – ty měl nejradši.

Quinn ujišťuje lidi, že pátrací skupina má k dispozici všechny vymoženosti Úřadu. Mluví o počítačovém systému VICAP, používá další zkratky jako NCIC, NCAVC, ISU a CASKU. Uklidňuje je prostřednictvím zmatku. Průměrný člověk z toho má leda tak písmenkovou polévku, protože není schopen ty zkratky rozšifrovat. Většina lidí ani neví, jaký je rozdíl mezi policejním oddělením a úřadem šerifa. Vědí jen, že zkratky působí důležitě a úředně. Shromáždění mu naslouchá se zaníceným zájmem a každý poočku kouká na své sousedy.

Quinn uvádí jen ty nejstručnější podrobnosti profilu, na kterém pracuje. Dělá to tak zkušeně, že i to málo informací, jež vypouští, působí jako záplava. Mluví o běžném typu vraha prostitutek: neschopný ztroskotanec, který nenávidí ženy a vybírá si z nich příslušnice té vrstvy, již pokládá za nejhorší, aby se na nich mstil za hříchy spáchané matkou. Quinn spekuluje, že toto není zcela přesný profil Spalovače, že tento vrah je zvláštní – velice inteligentní, postupuje nanejvýš promyšleně, je mazaný – a bude zapotřebí nejen horlivosti vyšetřovatelů a policistů, ale i všech občanů města, aby ho chytili.

Quinn má pravdu jen v jednom – Spalovač není žádný obyčejný vrah. Není neschopný, je naopak nadprůměrný. Na ženě, která ho zplodila, mu pranic nezáleží a určitě by takto nejednal jen z pomsty vůči ní.

Ale přesto slyší někde vzadu v mozku její hlas, kterým mu spílá, kritizuje ho, vyčítá a vysmívá se. A hněv, i když spoutaný, se začíná rozhořívat. K čertu s Quinnem a jeho freudovskými kecy. Neví nic o moci a o euforii z toho, když můžete někomu vzít život. Nikdy nepřemýšlel nad nádhernou hudbou bolesti a strachu, jež hudebníka tak povznáší. To jeho zabíjení nemá nic společného s pocitem neschopnosti. Jde o pocit moci.

Na opačném konci místnosti se ozval kontingent z Phoenixu několikahlasým žalozpěvem: „Na našich životech taky záleží!“

Toni Urskineová se představila a spustila: „Lila Whiteová a Fawn Pierceová byly okolnostmi donuceny k prostituci. Říkáte, že si zasloužily to, co se jim stalo?“

„To bych nikdy ani v nejmenším netvrdil,“ řekl Quinn. „Faktem je, že prostituce je riziková práce ve srovnání s povoláním právníka nebo učitele na základní škole.“

„A proto je můžeme snadno oželet? Vražda Lily Whiteové nevyžadovala nasazení pátrací skupiny. Lila Whiteová jednu dobu bydlela ve Phoenixu. Nikdo z minneapoliského policejního oddělení její vraždu k nám prošetřovat nepřišel. FBI do Minneapolisu neposlala žádného agenta ani kvůli Fawn Pierceové. Jedna ze čtyř současných obyvatelek našeho domu byla její blízkou přítelkyní. Nikdo z policejního oddělení se jí na Fawn nepřišel ani zeptat. A teď se dcera Petera Bonduranta zatím pouze pohřešuje, a najednou se o tom mluví v celostátní televizi a pořádáme tady městské schůze.

Náčelníku Greere, vzhledem k těmto faktům můžete popravdě říct, že město Minneapolis úplně kašle na ženy ve složitých životních situacích?“

Greer rozhodně a sebevědomě vystoupal na pódium. „Paní Urskineová, ujišťuji vás, že jsme k vyšetřování vražd prvních dvou obětí použili všech možných prostředků. Teď jen znásobíme svoje úsilí, abychom tu obludu našli. A nepřestaneme, dokud ji nechytíme]“

„Chci jen zdůraznit, že náčelník Greer nemyslí slovo ‚obluda‘ doslovně,“ vložil se do debaty Quinn. „Nehledáme zuřícího šílence s pěnou u úst. Podle všech příznaků se jedná o obyčejného člověka. Obludné je jeho myšlení.“

Obluda. Slovo, kterým obyčejní lidé nesprávně označují bytosti, jimž nerozumějí. I žralok je pro mnohé obludou, třebaže je ve skutečnosti schopný a cílevědomý, má čisté myšlení i sílu. Tak je tomu i se Spalovačem. Je schopný a cílevědomý, jeho myšlení i síla jsou nezkalené. Při svých činech neváhá. Nezakolísá, když pocítí nutkání. Dává se cele do služeb svého Temného já a zcela se vzdává potřeb svého obyčejného já.

„V tomto okamžiku, kdy jim oběti umírají v rukou, pociťuje mnoho sériových vrahů tak intenzivní jasnozření, že to připomíná kvasar, který svým odhalením pravdy oslepuje.“ –Joel Norris, Sérioví vrazi

„Agente Quinne, jaké jsou vaše teorie ohledně toho pálení těl?“

Otázku položil jeden reportér. Nebezpečí veřejných schůzí spočívalo v tom, že se mohly lehce změnit v tiskové konference, a tisková konference bylo to poslední, co Quinn chtěl. Potřeboval mít situaci pod kontrolou – jednak kvůli případu, jednak kvůli sobě. Potřeboval zveřejnit pouze nejnutnější informace, nesmělo jich být příliš mnoho. Trochu spekulací, ale ne zas tolik, aby je mohl vrah chápat jako aroganci. Potřeboval vraha veřejně odsoudit, ale zároveň do toho nenápadně vetkat i trochu respektu.

Přímá výzva by mohla vést k tomu, že zavražděných bude víc. Přílišná mírnost zase Ohnivýho Joea vyprovokuje k nějakému demonstrativnímu činu. Více mrtvol. Chybné slovo, neopatrná formulace – další smrt. Tíha zodpovědnosti mu drtila hruď jako balvan.

„Agente Quinne?“

Pocítil ten hlas jako píchnutí, které ho vrátilo do reality. „Pálení je jakýmsi vrahovým podpisem,“ odpověděl a otřel si dlaní čelo. Bylo mu horko. V místnosti nebylo dost vzduchu. V hlavě měl kovadlinu, do které bušil perlík. Bolest v žaludku nabývala na palčivosti. „Něco, co musí udělat, aby uspokojil nějakou vnitřní potřebu. Jen on ví, o jakou potřebu jde.“

Vyber si obličej, kterýkoli obličej, říkal si v duchu, když se díval do davu. Po všech těch letech, po všech těch případech a vrazích byl přesvědčen, že by měl být schopen poznat nutkání zabíjet, vidět ho jako auru zla. Ale nefungovalo to tak. Lidé přičítali velkou váhu očím sériových vrahů –jsou strnulé, prázdné, připomínají pohled do dlouhého černého tunelu, kde není duše. Ale tento vrah je chytrý a přizpůsobivý a jen jeho oběti by ten pohled poznaly, až by ho viděly na policejním snímku.

Kterýkoli obličej v davu by mohl být maskou vraha. Jedna osoba v této skupině možná poslouchá popisy zločinů, cítí ve vzduchu strach, pociťuje vzrušení, je sexuálně vybuzená. Quinn už několikrát viděl vrahy, kteří při líčení svých zrůdností tváří v tvář šokovaně a zhnusené porotě měli erekci.

Vrah je tady a má svůj vlastní pořad jednání. Obhlédnout situaci, posoudit ji, naplánovat si další tah. Libuje si, jaký je kolem kvůli němu rozruch. Možná vystoupí jako nějaký znepokojený občan. Možná bude chtít zažít ten napínavý pocit, že stojí na dosah ruky vyšetřovatelům, a pak může odejít. Možná si vybere svou další oběť z žen, které jsou tady v místnosti.

Quinnův pohled automaticky sklouzl na Kate, která právě proklouzla do místnosti. Přejel jí očima po tváři, dával si pozor, aby na ní nespočinul pohledem příliš dlouho, i když chtěl. Tolik si to přál, a ona s ním nechtěla nic mít. Už mu to dala najevo. Určitě by se tím teď neměl zabývat. Má se soustředit na případ.

„A co nějaký náboženský podtext?“

„Možná tam ani žádný není, pokud jde o něj. Můžeme jen spekulovat. Mohl by si říkat třeba ‚hříšníci se smaží v pekle‘. Nebo to může být nějaký očistný obřad za záchranu jejich duší. Nebo pokládá spálení těla za vrcholné zneuctění a ponížení.“

„A není náhodou vaším úkolem zúžit škálu možností?“ zvolal jiný novinář. Quinn málem zapátral pohledem, jestli v davu nesedí Tippen.

„Profil ještě není hotový,“ řekl. Nekecej mi do práce. Já vím, co mám dělat, idiote.

„Je to pravda, že jste byl odvolán od případu únosu dítěte Bennetových ve Virginii kvůli tomuto případu?“

„A co vraždy homosexuálů v South Beach?“

„Běžně a neustále pracuju na několika případech současně.“

„Ale teď jste tady kvůli Petera Bondurantovi,“ nechal se slyšet další. „Nezavání to elitářstvím?“

„Jedu tam, kam mě pošlou,“ řekl stroze. „Mým úkolem je zabývat se případem, a ne tím, odkud přišla objednávka a proč.“

„Proč Petera Bonduranta řádně nevyslechli?“

Na pódium opět vystoupil náčelník Greer a oficiálně tento směr debaty ukončil s poukazem na to, že Petera Bonduranta právně zastupuje Edwyn Noble a jeho mluvčím je k tomuto pověřená osoba z firmy Paragon.

Quinn se postavil vedle Kovace a snažil se zase normálně dýchat. Kovac nasadil policejní výraz, pohled měl zastřený a prázdný, i když přitom bedlivě pozoroval víc, než si kdokoli z publika dovedl představit.

„Vidíte toho troubu od Liškové? Sedí vedle ní,“ zamumlal sevřenými rty. „A přišel v uniformě! Panebože.“

„Jeho oběti by ho mohly poznat,“ řekl Quinn. „Má dost banální záznam, za kterým by mohlo být něco víc.“

„Má něco do činění s Jillian Bondurantovou,“ řekl Kovac.

„Řekněte Liškové, ať ho pozve k nám na malé posezení.“ Quinn si přál, aby pocítil ten známý instinkt, že právě tohle může být vrah, ale žádné zachvění v útrobách se nedostavilo. „Ať to nastrojí jako nějakou konzultaci. Žádáme ho o pomoc, chceme, aby nám řekl, co si o všem myslí, jaký má na věc názor coby vycvičený pozorovatel. Něco v tomhle duchu.“

„Zkrátka mu lízt do zadku, hňupovi. Páni!“ Kováčovi se znechuceně zkroutil knírek. „Je fakt, že je dost podobnej tomu blbýmu portrétu, co zatím máme.“

„Vy taky. Nachystejte polaroid, než přijde, a vyfoťte ho. Pak připravte sérii snímků pro naši svědkyni. Možná ho označí.“

Greer zakončil svou řeč dramatickou prosbou ke shromáždění o pomoc při pátrání. Zdůraznil, že detektiv Lišková a Yurek budou dnes večer k dispozici a čekají na jakékoli informace. Jakmile oznámil, že schůze skončila, novináři se na ně vrhli jako smečka štěkajících psů. Ze shromáždění se rázem stala vlnící se masa lidu. Někteří postupovali k východu, jiní zamířili na konec místnosti, kde se Toni Urskineová snažila orodovat za svůj případ. Kate se prodírala smečkou dopředu, aby se dostala ke Kováčovi. Kovac ji uviděl a vykročil k ní. Ke Quinnovi se hned přitočil Edwyn Noble. Vypadal jako přízrak smrti, široká ústa měl sevřená do úzké dlouhé linky. Vedle něho stál Lucas Brandt, ruce v kapsách kabátu z velbloudí vlny.

„Agente Quinne, můžeme s vámi chvilku mluvit o samotě?“

„Samozřejmě.“

Odvedl je z pódia, pryč od novinářů. Zamířili do kuchyňky společenského centra, kde na kuchyňské lince s pracovní deskou z červeného umakartu stály hrníčky na kávu a nad dřez někdo přilepil cedulku, na níž psáno rukou stálo: PROSÍM, UMYJTE PO SOBĚ HRNEK!

„Petera vaše dnešní návštěva hrozně rozčilila,“ začal Noble.

Quinn povytáhl obočí. „Ano, já to vím. Byl jsem tam.“ Strčil ruce do kapes a opřel se zády o desku linky. Pan Relaxace. Vždy a všude. Mírně se pousmál. „To jste tu celou dobu seděli, abyste mi tohle řekli? Myslel jsem, že jste jen další dvojice znepokojených občanů.“

„Jsem tu, abych zastupoval Peterovy zájmy,“ řekl Noble. „Myslím, že byste měl vědět následující: Peter uvažuje o tom, že zavolá Bobu Brewsterovi. Je velmi rozladěn tím, že podle všeho marníte drahocenný čas –“

„Promiňte, pane Noble, ale já svou práci umím,“ řekl Quinn klidně. „Peterovi se nemusí líbit, jak ji dělám. Já nepracuju pro Petera. Ale jestli ho můj způsob práce trápí, ať klidně řediteli zavolá. To nijak nezmění fakt, že Jillian v pátek po odjezdu z otcovského domu volala dvěma lidem a že ani Peter, ani vy, pane Brandte, jste se neobtěžovali zmínit se o jejím telefonátu policii. Něco se té noci s Jillian Bondurantovou dělo a teď je možná mrtvá. Určité otázky je potřeba zodpovědět – ať tak či onak.“

Svaly v Brandtově obličeji se napjaly. „Jillian měla problémy. Peter svou dceru miloval. Zabilo by ho, kdyby musel přihlížet tomu, jak bulvární tisk a televizní zprávy propírají její problematickou minulost a neopomenou jedinou podrobnost.“

Quinn se prudce narovnal a přistoupil těsně k Brandtovi. Mračil se mu přímo do obličeje. „Já nemám zájem prodávat své případy do médií.“

Noble rozpřáhl ruce. Bojovník za mír, diplomat. „Jistěže ne. My se jen snažíme k této věci přistupovat co nejdiskrétněji. Proto raději mluvíme s vámi než s policií. Bavili jsme se o tom všichni tři a máme pocit, že – abych tak řekl – vy jste nejspíš hlavou celého vyšetřování. Rádi bychom hovořili o těch Jillianiných pátečních telefonátech jen s vámi. A jinak by se o nich nikdo nedozvěděl.“

„A co vaše etika?“ zeptal se Quinn a nespouštěl z Brandta zrak.

„Bude to malá oběť, která jen poslouží k dobru.“ Ale jeho vlastnímu, pomyslel si Quinn. „Poslouchám.“

Brandt se nadechl, potřeboval asi více kyslíku při pomyšlení, že porušuje mlčenlivost v záležitosti své pacientky. Ve skutečnosti mu to nejspíš vadilo stejně málo jako společenské a finanční zadostiučinění, kterého se mu dostávalo od Petera Bonduranta.

„Během posledních týdnů Jillian několikrát kontaktoval její otčím a naznačoval, že by chtěl napravit jejich vztah. Jillian k němu chovala velice komplikované a smíšené pocity.“

„Chtěla Jillian nějak obnovit jejich vztah?“ zeptal se Quinn. „Její kamarádka mi naznačila, že do něho byla Jillian zamilovaná a chtěla, aby se kvůli ní rozvedl s její matkou.“

„V době, kdy se Jillian zapletla se Sergem, to byla velmi nešťastná holka s hlavou plnou zmatků. Její matka na ni vždycky dost žárlila, už od Jillianina dětství. Ona hladověla po lásce. Určitě vám nemusím říkat, že lidi jsou pro lásku schopni udělat ledaco – nebo spíš pro to, co za lásku mylně pokládají.“

„Ano. Výsledky jsem viděl na fotografiích z místa činu. Proč nebyl ten otčím soudně stíhán?“

„Nikdo proti němu nepodal žalobu. LeBlanc jí úplně vymyl mozek,“ řekl Noble znechuceně. „Jillian odmítla mluvit s policií.“

„Peter doufal, že když ji přestěhuje do Minnesoty a zařídí jí terapii, Jillian na všechno zapomene,“ řekl Brandt.

„A zapomněla?“

„Terapie je dlouhodobý proces.“

„A pak jí LeBlanc začal zase telefonovat.“

„V pátek večer se rozhodla, že o tom Peterovi řekne. Byl přirozeně hrozně rozčilený. Bál se o ni. Vždyť si tady tak dobře vedla.“ Další strategicky umístěný povzdech. „Peterovi dělá potíže dát najevo své city. Své obavy a starost o Jillian projevil ve formě hněvu. Nakonec se pohádali. Jillian odjela a byla rozrušená. Volala mi ještě z auta.“

„Kde byla?“

„Někde na parkovišti. Vlastně ani neřekla kde. Radil jsem jí, aby se vrátila k Peterovi a vyříkala si to s ním, ale styděla se a byla uražená a nakonec mu jen zatelefonovala,“ řekl Brandt. „To je celá historie. Nic složitého.“

Quinn pochyboval o obojím. Lucas Brandt mu v žádném případě neřekl všechno, a co se týče života či smrti Jillian Bondurantové, slovo „složitý“ vystihovalo obojí daleko líp než „jednoduchý“.

„A proč mi tuhle jednoduchou záležitost Peter Bondurant neřekl před čtyřmi hodinami, když jsme se seržantem Kováčem stáli u něho v hale?“

Noble se nervózně ohlédl k zamčeným dveřím kuchyňky, jako by čekal, že je novináři vyrazí a vtrhnou dovnitř s mikrofony napřaženými před sebou jako bajonety.

„Pro Petera není jednoduché o těchto věcech mluvit, agente Quinne. Až úzkostlivě chrání svoje soukromí.“

„Toho jsem si všiml, pane Noble,“ řekl Quinn a ledabyle vyndal z kapsy mentolku. Rozbaloval ji a přitom řekl: „Potíž je ale v tom, že jde o vyšetřování vraždy. A při vyšetřování vraždy neexistuje nic takového, jako je soukromí.“ Odložil papírek na linku a strčil si bonbon do úst. „Ani když se jmenujete Peter Bondurant a znáte se s ředitelem FBI. Pokud případ vyšetřuju já, nic takového neexistuje.“

„No,“ řekl Edwyn Noble a couvl, dlouhý obličej měl studený a tvrdý jako mramor. „Možná ho už dlouho vyšetřovat nebudete.“

Odešli a tvářili se jako rozmazlené děti, které honem poběží domů, aby mohly žalovat. Řeknou to Bondurantovi. Ten zavolá Brewsterovi. Quinn předpokládal, že by mu Brewster mohl zavolat a pokárat ho. Nebo by ho mohl jednoduše z případu odvolat a poslat ho k jiné hromadě mrtvol někde jinde. Vždycky někde čekal další případ. A další… a další… A co jiného by k sakru se svým životem dělal?

Díval se, jak se Noble s Brandtem propracovávají k východu, houf novinářů jim byl v patách.

„O co šlo?“ zeptal se Kovac.

„Myslím, že o zamlžení situace.“

„Kate říká, že její svědkyně přiznala barvu. Naše milé sluníčko tvrdí, že bylo v parku pozdě v noci proto, že si vydělávalo špásováním s nějakým individuem.“

„Mělo to individuum nějaké jméno?“

Kovac si pohrdlivě odfrkl. „Představil se jí jako Hubert Humphrey. Což znamená republikánský idiot se špatným smyslem pro humor.“

„To zužuje pátrání,“ podotkl Quinn sarkasticky.

Televizní štáby balily reflektory a kamery. Poslední účastníci se vytráceli. Večírek skončil a s ním se odplavil i adrenalin, který poháněl jeho srdce a napínal nervy. Měl raději napětí, protože zahánělo depresi a pocit, že je přemožený, vyčerpaný a zmatený. Byl raději, když se něco dělo, protože jedinou jeho další možností bylo trčet v hotelovém pokoji, kde mu společníka dělal jeho strach. Strach, že nekoná dost, že na něco zapomíná; že navzdory nahromaděným vědomostem z tisíce nebo více případů ztratil pro tu práci cit a jen se v ní motá jako někdo, kdo právě oslepl.

„Samozřejmě jí neukázal občanku,“ pokračoval Kovac. „Neřekl jí adresu. Neviděla žádný doklad jeho totožnosti.“

„Může ho popsat?“

„Jistě. Byl dlouhý asi deset centimetrů, a když se udělal, vydával zvuky jako mlýnek na maso.“

„To bude nějaký zajímavý týpek.“

„Jo. Jeden z řady patetickejch jupíků, kterej má SUV a manželku, co mu ho nevykouří.“

Quinn se na něj pozorně podíval. „Cože?“

„S manželkou –“

„Ale to ne. V čem jezdí?“

„Ve velkým sportov –“ Kovac vytřeštil oči a zahodil cigaretu, kterou se chystal zapálit. „Panebože.“

Vychází ze dveří s posledními návštěvníky a poslouchá, co si o něm ostatní povídají.

„Mohli říct víc o tom pálení.“

„Ten chlápek z FBI tvrdí, že ten vrah vypadá a jedná jako kdokoli jiný, ale jak to může říct? Když zapaluje mrtvoly? Vždyť to je cvok! Musí být cvok!“

„Možná je jen chytrej. Oheň zničí všechny stopy.“

„Jo, ale uříznout někomu hlavu, to může udělat jen totální cvok.“

„Nemyslíte, že ten oheň je nějak symbolický?“ vloží se do debaty. „Možná má nějakou náboženskou mánii. Víte, něco jako popel popelu nebo tak.“

„Možná.“

„Vsadím se, že až ho chytnou, tak se zjistí, že měl nějakého nábožensky fanatického otčíma. Možná to byl majitel pohřebního ústavu,“ dodává a myslí na muže, který to táhl většinu jeho dětství s matkou. Na muže, který věřil, že ho Bůh povolal, aby ji spasil sexuálním zotročením a bitím.

„Hajzl jeden. Mučí ženský, aby si vyléčil nějaký komplexy. Měli ho utopit hned, když se narodil.“

„Všichni tihle prasáci vždycky všechno svádějí na své matky. Jako kdyby neměli svůj vlastní rozum.“

Chce se mu popadnout ty dvě ženské, co to řekly, za krk. Popadnout je za krk, zařvat jim svoje jméno do zfialovělých obličejů a rozdrtit jim průdušnice holýma rukama. Hněv je teď jako plápolající oheň, jeho plamen je ve středu modrý a žhavý.

„Četla jsem o tom Quinnovi. Je skvělý. Chytil toho vraha dětí v Coloradu.“

„Ten mě může vyslýchat, kdy se mu zachce,“ říká ta druhá. „Fešák. George Clooney je proti němu šereda.“

Smějí se a jemu se chce mít po ruce kladivo s rozdvojeným koncem a rozmlátit jim palice. V hrudi cítí spalující žár hněvu. V hlavě mu buší. Ta touha je horečka, která mu spaluje kůži.

Na parkovišti před kulturním centrem nastává dopravní zácpa. Jde k vozu, opře se o něj zády a založí ruce na prsou.

„To nemá cenu!“ křikne na jednoho uniformovaného policistu, který se snaží řídit dopravu.

„Možná je lepší počkat.“

Idiot. Kdo je tady cvok? Ne on, Spalovač, ale ti, kteří ho hledají, dívají se na něj a vidí v něm obyčejného muže.

Dívá se, jak lidé vycházejí z budovy na chodník. Zalévá je jasné žluté světlo. Někteří jsou místní občané. Někteří jsou policajti přidělení k vyšetřování případu. Některé z nich poznává.

Quinn se vynoří z postranních dveří v zadní části budovy – je to místo, které se novináři rozhodli ignorovat. Vyběhne ven jen tak bez kabátu a stojí přede dveřmi s rukama v bok, s širokými rameny, jeho dech se sráží v bílé obláčky páry.

Hledáš mě, Quinne? Toho neschopného ztroskotance zakomplexovaného z matky? Duševní zrůdu. Budeš mít brzy možnost zjistit, čím ta zrůda skutečně je.

Spalovač má plán. Spalovač se stane legendou. Vrah, který zkrotí Johna Quinna. Nejvyšší možné vítězství největšího vraha nad nejlepším lovcem svého druhu.

Vklouzne za volant vozu, kterým sem přijel, zapne topení a zakleje nad zimou. Potřebuje teplejší loviště. Vycouvá a následuje stříbrnou Toyotu 4Runner, která vyjíždí z parkoviště na ulici.

Kapitola osmnáctá

Kate opatrně zaparkovala toyotu v úzké starodávné garáži, kterou měla v uličce těsně za domem, kde bydlela. V zimě vždycky snila o tom, že má garáž přímo u domu, ale když přišlo jaro a květinové záhonky na zahradě rozkvetly, zapomněla na patálie se sněhem, kterým se v zimě brodívala od garáže domů, i na to, že je nebezpečné chodit temnou uličkou ve velkoměstě s neblaze vzrůstajícím počtem sexuálních zločinů.

Vítr šustil suchým listím navátým podél zdi sousední garáže. Trochu ji zamrazilo v zádech, tak se zastavila a ohlédla se. Upřeně se zadívala do tmy za sebou – jen tak pro všechny případy. Ale šlo jen o její vrozenou paranoiu kombinovanou s vědomím, že schůze, které se právě zúčastnila, byla svolána z jednoho jediného důvodu: jako vějička pro sériového vraha.

Vrátily se jí staré vzpomínky na dny u FBI. Vzpomínky na zločiny, o nichž bylo lépe ani nemluvit, a přitom se běžně probíraly při každém hovoru. Sériové vraždy se staly nedílnou součástí jejího života a tlachání o nich jí nepřipadalo nijak divné. Až ke konci její kariéry – po Emilyině smrti. Smrt najednou dostala mnohem osobnější podobu a ona ztratila ten krunýř, který ji předtím od faktu smrti odděloval a který potřebovali všichni kriminalisté. Nakonec to už nemohla vůbec snést.

Divila se, že to John ještě vydrží… pokud je tomu skutečně tak. Dnes večer byl bledý, pohublý a šedý v tom ostrém světle. Za starých časů tyhle věci překonával tím, že si na sebe naložil spoustu práce. Nemusel se svými pocity zabývat, když neměl čas o nich ani přemýšlet. Pravděpodobně se v tom nezměnil. A co je jí do toho, jestli ano nebo ne?

Vsunula klíč do zámku zadních dveří a zase se na okamžik zarazila, než jím otočila. Pomalu se ohlédla a snažila se zrakem propátrat temné kouty zahrady, kam už nedopadalo světlo detektoru na pohyb. V té chvíli jí blesklo hlavou, že v autě zapomněla mobil. V autě, v temné garáži, kam by se musela zase vrátit přes tmavou zahradu.

Čert ho vem. V domě má pevnou linku, kam jí může kdokoli zavolat. A jestli pánbůh dá, žádný z jejích klientů dnes večer nebude v nějaké krizi. A ona se může naložit do vany se skleničkou svého oblíbeného životabudiče. Tenhle případ ji možná zabije, ale aspoň zemře čistá a příjemně otupělá.

Žádný maniak na ni nevyrazil ze tmy zahrady ani na ni nečekal v kuchyni s nožem v ruce. Rozběhl se k ní jen Thor a hlučně si postěžoval na pokročilou hodinu, protože už dávno měl dostat večeři. Kate odhodila kabelku na kuchyňskou linku a pustila malou televizi, aby ještě chytila zprávy. Jednou rukou si rozepínala kabát a druhou už lovila z ledničky konzervu pro kočky a láhev ginu.

Hlavní událostí zpravodajství o desáté byla schůze. Krátký záběr do publika, kterému dominovala Toni Urskineová s ženami z Phoenixu, náčelník Greer rázně vystupující na pódium a John s neproniknutelným výrazem, když mluvil o úloze FBI při vyšetřování.

Neproniknutelný a krásný. Kamery si ho vždycky s oblibou našly. Hodně zestárl, ale i to mu slušelo – vějířky vrásek kolem očí, šediny v nakrátko ostříhaných vlasech. Jeho vzhled a sexuální přitažlivost ji zasáhly až do morku kostí. Nedokázala se tomu bránit, mohla jen předstírat, že to ignoruje.

Zpátky k moderátorovi, který znovu omílal známá fakta, a v rohu obrazovky se zároveň objevily tváře Petera a Jillian Bondurantových. Následovala informace o odměně a telefonní číslo horké linky, a už tu byla další zpráva: pochůzkáři, kteří se teď chodí zahřát do striptýzových klubů v centru města.

Kate nechala zprávy běžet pro Thora a přešla do jídelny. Rozsvítila starodávný lustr, který kdysi někde vyhrabala z haraburdí a sama opět uvedla do provozu, a přemýšlela o Bondurantovi a o tom, jestli Jillian zapadá nebo nezapadá do profilu oběti.

„K čertu s tebou, Johne,“ řekla si polohlasně.

„Popovídáme si o tom případu. Něco mě napadlo a chtěl bych to s tebou probrat.“

„To není moje práce. Já už nejsem u FBI.“

„Byla jsi odborník na slovo vzatý…“

A on má k dispozici všechny odborníky na slovo vzaté. Nepotřebuje k tomu ji.

Přehodila kabát přes opěradlo židle a posadila se k dubovému stolu, který si sama zrestaurovala to první léto, kdy odešla z FBI. Tenkrát byla úplně vyřízená, nervy nadranc po Emilyině smrti a rozpadu manželství i vztahu s Quinnem. Život, jak jej znala, skončil a ona musela začít znovu. Sama, jen se svými duchy.

Nikdy nikomu ze svých blízkých o Quinnovi neřekla. Ani sestře, ani rodičům. Nevěděli, že její odchod z FBI byl provázen skandálem. Nedovedla by nikomu ten vztah s Quinnem vysvětlit. Začalo to potom, co ji Steven plný žalu a hněvu opustil, a i když její nová láska byla silná a prudká, byla zároveň něčím tak křehkým, že by se s ní nemohla svěřit lidem, kteří by to nepochopili. A její rodiče by to nepochopili o nic víc než její bývalí kolegové v Quantiku.

Měla poměr, podvedla svého manžela, byla špatná. Tomu chtěli lidé věřit – že je ta nejhorší, špinavá. Nikdo nechtěl vědět, jak osaměle se cítila, jak toužila po útěše a pomoci. Nechtěli slyšet o mocné síle, která byla víc než fyzickou přitažlivostí a která ji pudila k Johnu Quinnovi – a jeho k ní. Lidé raději věřili tomu nejhoršímu, protože tím odvedli pozornost od svých vlastních chyb a nedostatků.

A tak si Kate nechala své tajemství jen pro sebe –as ním i ten pocit viny, výčitky svědomí a bolavé srdce, které k tomu patřily. A vybudovala si nový život na pevných základech, dávala pozor, aby jej nic nevyvedlo z rovnováhy. Většinu dní byla do pěti hodin v práci. Klienti se střídali a ona jim musela pomáhat s mnoha specifickými problémy. Pak zase z jejího života zmizeli, její spoluúčast na jejich životě nebyla dlouhá, a proto i zvládnutelná.

Když na to pomyslela, hned se jí před očima vybavila Angie a Kate se mocným lokem napila. Vzpomněla si na dívčiny slzy; to otrlé děvče, dítě ulice, se schoulilo do sebe a rozplakalo se jako malé děcko, i když se jím tolik snažilo nebýt. Angie se bála a styděla, a ani to by nikdy nepřiznala.

Kate si jí klekla k nohám a jednou rukou s ní udržovala kontakt – dotýkala se její ruky, kolena a hladila ji po hlavě, když se Angie předklonila, aby skryla obličej v dlaních. Po celou dobu se jí hlavou honily myšlenky, pořád dokola, že ona není ničí matka, že ty doteky, kterými Angii zahrnuje, jsou víc, než si Kate přeje, a míň, než by Angie potřebovala.

Ale smutná pravda byla, že Angie nikoho jiného než Kate nemá. Míček byl na Kateině polovině kurtu a ona ho neměla komu odpálit. V advokátní kanceláři nebyl žádný další odvážlivec, který by se postavil Tedu Sabinovi. Nebylo ani mnoho těch, kdo by dokázali zvládnout Angii.

Příběh, který dívka vyprávěla, byl krátký, smutný a špinavý. Nechala se naložit na Lake Street a odvézt do parku, sexuální hračka na jedno použití pro muže, který se jí ani nezeptal na jméno. Zaplatil jí dvacet dolarů, i když běžná nejnižší taxa byla třicet pět, a když se domáhala svých práv, tak jí poradil, ať zavolá policii, vyhodil ji z auta a ujel. Nechal ji tam uprostřed noci jako nechtěné kotě.

Představa, jak Angie stojí někde v parku, rozcuchaná, zmuchlaná a páchnoucí, s dvacetidolarovkou v kapse, nešla Kate z mysli. Odkopnutá. Sama. Její život se před ní rozprostíral jako dlouhá rozbitá silnice. Nemohlo jí být víc než patnáct nebo šestnáct. Nebyla o moc starší, než by byla Emily, kdyby žila.

Slzy se jí kutálely z očí jedna za druhou. Znovu se napila a snažila se s douškem alkoholu polknout i ten knedlík v krku. Nebyl čas na pláč, a ani by to nemělo žádný smysl. Emily je mrtvá a Angie není žádná její náhražka. Ani žádnou nechce. Musí náhlý pocit prázdnoty buď zahnat, nebo otupit. Vrátit tu bolest zase zpátky do krabičky. Obestavět ji vysokou zdí. Bůh všem zakázal, aby za ni nahlížel… dokonce i jí.

Pocítila únavu a účinky alkoholu, když vstala a zamířila do pracovny. Musí zkontrolovat vzkazy. Chtěla zavolat do Phoenixu a jen tak na dobrou noc promluvit s Angii, aby posílila to pouto, které mezi nimi odpoledne vzniklo.

Odmítala přemýšlet o tom, jak dívka sedí sama ve svém pokoji ve Phoenixu, bezbranná, vystrašená a naštvaná na sebe samu, že promluvila. Odmítala přemýšlet o tom, že se měla snažit víc a navázat ještě otevřenější vztah.

Do předsíně dopadalo světlo nedalekých pouličních lamp, tlumené a stříbrné. V hlavních dveřích byly po stranách dvě skleněné tabulky a Kate už dlouho uvažovala, že je nechá odstranit. Nebylo by těžké rozbít sklo a dostat se dovnitř. Vždycky jí ta myšlenka bleskla hlavou, když se chystala jít nahoru do ložnice spát.

V pracovně připomínající spíš knihovnu svítila stojací lampa. Tuto místnost zachovala v její původní podobě, jak si ji pamatovala z dětství, kdy její otec pracoval jako úředník ve firmě Honeywell. Velkou část zabíral dubový psací stůl a kolem stěn byly police s několika stovkami knih. Vonělo to tu koženými potahy a ve vzduchu byl dosud cítit kouř z kvalitních doutníků. Indikátor záznamníku jasně blikal, ale telefon zazvonil dřív, než si stačila přehrát vzkazy.

„Kate Conlanová.“

„Kovac. Přijeď do Phoenixu, Zrzečko. Naše svědkyně zmizela. Sejdeme se tam.“

„Měla jsem tu zůstat,“ řekla Kate a přecházela s rukama v bok po ošuntělé kanceláři Phoenixu. „K sakru, proč jsem tu nezůstala?“

„Nemůžeš s nima být dvacet čtyři hodin denně,“ řekl Kovac a zapálil si cigaretu.

„Ne,“ zamumlala a vrhla rozzuřený pohled na narkotického týpka, kterého Kovac pověřil dohledem nad Angií v době, kdy byla ve Phoenixu – ušmudlaného hubeňoura v maskáči s jmenovkou Iverson na kapse. „To byla vaše práce.“

„Hele,“ zvedl ruce na obranu. „Byl jsem tady, ale měl jsem instrukce, že vy nechcete, abych se k ní moc přibližoval. Musela vyklouznout zadem.“

„No tak kdy podle vás ‚vyklouzla‘? Mimochodem, neměl jste náhodou hlídat před budovou?“

Feťák zaklonil hlavu a drze se na Kate podíval. Arogantně a sprostě, jak to měl ve zvyku s dealery a dalšími feťáky. „Já jsem se o takovou blbou práci neprosil a nenechám se za to buzerovat od nějaký usmolený sociální pracovnice.“

„Poslyšte!“ vyštěkl Quinn.

Kate umrtvila Iversona jediným pohledem a sama se ujala slova. „Nechal jste zmizet jediného svědka, kterého máme, idiote. Nechcete se bavit se mnou? Fajn. A co řeknete policejnímu šéfovi? Jak to vysvětlíte státnímu zástupci? Čím zdůvodníte starostce, že jste nechal upláchnout jediného svědka, který viděl, jak vrah pálí tělo Bondurantovy dcery? Tím, že jste zatracenej feťák a myslel jste si, že ta vaše práce je něco jako hlídat spící mimino?“

Iverson zbrunátněl včetně uší. „Seru na to,“ řekl a měl se k odchodu. „Jdu pryč.“

Kovac ho nechal odejít. Hlavní dveře zavrzaly a s bouchnutím se zavřely. Rána se ozvěnou nesla klenutou chodbou.

„Všichni nadřízení mu rozkopou zadek na kaši,“ řekl a vzdychl. „Nebude schopnej ani sednout za volant zametače ulic, až ho tam zítra pošlou.“

Kate začala zase přecházet. „Odešla sama, nebo ji někdo unesl?“

„Iverson říkal, že její věci jsou z pokoje pryč a nikde žádné stopy po násilném vniknutí. Celou dobu s ní byla další ženská. Řekla mu, že nic neviděla ani neslyšela. My jsme sem přijeli chvilku před tebou. Ještě jsme se tu taky sami ani nerozhlídli.“

Kate vrtěla hlavou nad svou vlastní hloupostí. „Konečně se mi podařilo udělat s ní nějaké pokroky. Měla jsem tu zůstat.“

„Kdy jsi od ní odjela?“

„Nevím. Muselo to být po osmé. Řekla mi o tom kunčoftovi v parku, to bylo k večeru, ale pak z toho byla celá vyřízená, styděla se, nechtěla jsem na ni nějak tlačit. Vzala jsem ji do města na jídlo a nechala jsem ji, ať si jde něco koupit.“

„Nadporučík Fowler pustil nějaký prachy?“

Kate se zašklebila a jen mávla rukou. Peníze na nákupy jí dala ze svého, ale to bylo jedno. „Pak jsem ji přivezla sem.“

Angie byla pořád zamlklejší, když se blížily k Phoenixu. Zase do té těsné klece. A já ji nechala, říkala si Kate.

„Vysadila jsem ji a jela na schůzi, abych vám to mohla říct. K sakra. Měla jsem zůstat s ní.“

„Kdo tu ještě byl, když jsi odjížděla?“

„Gregg Urskine – ale taky se chystal na schůzi – a ještě jedna ženská. Nevím, kdo to byl. Neviděla jsem ji. Gregg mi to říkal. Nechtěla jsem, aby tu Angie byla sama.“

Bylo snadné představit si Angii v tomto velkém starém domě úplně samu. Pokud Ohnivěj Joe nějak ví, kde ji hledat… Jeho tři oběti zmizely bez jakýchkoli stop po nějakém zápasu. Najednou byly jednoduše pryč. A Angie DiMarco se nechala slyšet, že by ho poznala.

Tak rychle a tak snadno to děvče zmizelo. Jedno neopatrné rozhodnutí…

„Já jsem to zvorala, a teď jsme bez ní.“

Kate věděla, že emoce, které se ji chystaly rozdrtit, nejsou namístě, ale nedokázala je ovládnout. Bylo jí špatně, trochu se jí točila hlava. Na jazyku cítila kovovou pachuť ginu.

Quinn se postavil za ni, věděla to, aniž by to viděla. Její tělo dosud citlivě reagovalo na jeho blízkost. Pomyšlení na to, že fyzický magnetismus funguje i po tak dlouhé době, ji zneklidňovalo.

„Ty za to nemůžeš, Kate,“ řekl tiše.

Položil jí ruku na rameno, palcem neomylně našel ten bod napětí v trapézovém svalu a mnul ho starým známým způsobem. Příliš známým. Příliš konejšivým.

„Na tom už nezáleží,“ řekla a nepřístupně se obrátila. „Záleží na tom, abychom ji našli. Tak začněme hledat.“

Šli nahoru do pokoje, kde Angie bydlela s další obyvatelkou Phoenixu. Stěny pokoje byly vymalovány ohavně žlutou barvou, staré dřevěné obložení napuštěné fermeží léty zčernalo. Jako v celém domě i tady byl nábytek nesourodou směsicí staré veteše.

Angiina postel zůstala rozházená. Ležela na ní nákupní taška z jejich společné výpravy do města, prázdné papíry, ze kterých vybalila nové džíny a svetr. Ty nebyly nikde na dohled. I špinavý batoh zmizel, což jen zvyšovalo podezření, že ptáček uletěl ze své vlastní vůle.

Na nočním stolku s lacinou skleněnou lampičkou stála malá figurka andílka.

Kate ji vzala do ruky a dívala se na ni: třícentimetrový kousek keramiky, který koupila za pět dolarů od jedné navajské indiánky na tržišti v Santa Fe. Strčila její pětileté vnučce tajně dolar za to, jak pečlivě se snažila maličkou sošku zabalit. Vraštila obočí zcela soustředěná na svou důležitou práci. Kate dívenku pozorovala, vzpomněla si na Emily a měla slzy na krajíčku.

„Ty o tom něco víš?“ zeptal se Quinn tiše a zase stál tak blízko.

„Jistě. Ukradla mi ji dnes z kanceláře.“ Dotkla se malované zlaté svatozáře na andílkově tmavé hlavě. „Mám totiž sbírku andělíčků strážných. Ironie, viď? Ani na ně nevěřím. Kdyby existovali andělé strážní, tak bychom ty a já neměli svoje zaměstnání, já bych nepřišla o dceru a neexistovaly by děti, které žijí takové životy jako Angie. Je to hloupé,“ dodala a jemně přejížděla prsty přes andílkova křídla, „ale přála bych si, aby si ho vzala s sebou.“

Figurka jí vyklouzla z ruky a spadla na starou předložku u postele. Kate si klekla, aby ji zvedla, a levou rukou se opřela o podlahu, jak ztrácela rovnováhu. Srdce se jí divoce rozbušilo, když si sedla na paty a zvedla stejnou ruku dlaní nahoru.

„Panebože,“ vydechla a zírala na krvavou šmouhu.

Quinn zaklel, popadl ji za ruku a přitáhl ji blíž ke světlu.

Kate se mu vytrhla, otočila se a sklonila se nad zčernalá prkna podlahy. Ten úhel musel být dokonalý. Světlo muselo dopadnout na správné místo… Iverson to neviděl, protože se nedíval pořádně.

„Ne,“ zamumlala, když našla další kapku a pak šmouhu, kterou se někdo spěšně snažil utřít. Měla jsem s ní zůstat.

Stopa vedla na chodbu. Z chodby do koupelny.

Kate zachvátila panika a sevřel se jí žaludek. „Bože, jen to ne.“

Měla jsem s ní zůstat.

Vrávoravě se postavila a rozběhla se chodbou, smysly zjitřené, bušení srdce už připomínalo kladiva v uších.

„Nesahej na nic!“ křičel Kovac, který jí byl v patách.

Kate pootevřela dveře koupelny, které stejně nebyly dovřené, a Kovac do nich narazil ramenem, takže se rozletěly dokořán. Vyndal z kapsy kabátu propisku a špičkou se dotkl vypínače.

Koupelna byla vytapetována příšerně růžovou, oranžovou a stříbrnou omyvatelnou tapetou někdy ze sedmdesátých let. Její inventář byl ještě starší. Kachlíky na podlaze už dávno nebyly bílé. Teď byly pocákané krví. Tuhle skvrna, tamhle šmouha.

Proč jsem s ní nezůstala?

„Běž na chodbu, Kate,“ řekl Quinn a pevně ji vzal za ramena. Kovac vykročil k zataženému sprchovému závěsu. „Ne.“

Stála jako přibitá, chvěla se, téměř nedýchala. Quinn ji stiskl pevněji a chtěl ji vystrčit z koupelny, ale to už Kovac odhrnul závěs.

Ve vaně nebylo žádné tělo. Angie tam neležela mrtvá. Kate se i přesto zvedl žaludek a jako by ji polil ledovou vodou. Quinn ji zachytil, když se mu zhroutila do náruče.

Krev byla i na kachličkách na zdi. Krvavé šmouhy jako by někdo nakreslil prstem. Tenká stružka vody zbarvená krví do rezavá vedla k odtoku z vany.

Kate si přitiskla ruku na ústa a rozmazala si krev po bradě.

„Hergot,“ vydechl Kovac a odstoupil od vany.

Šel k plastovému odpadkovému koši vedle umyvadla a opatrně jej otevřel zase tou propiskou, kterou předtím rozsvítil.

„Hej, Kojaku!“ Ve dveřích se objevila velká hlava. Elwood. „Co se děje?“

„Zavolej kluky.“ Vyndal z koše jeden a pak i druhý ručník. Oba byly mokré a od krve. „Vypadá to, že tady máme další místo činu.“

Kapitola devatenáctá

Toni Urskineová vešla do obývacího pokoje ještě pořád oblečená v tom, co měla na schůzi, kde chtěla udělat dojem: v tenkých černých kalhotách a ohnivě červeném saku. Pod ním měla bílou halenku s umně uvázaným šátečkem. Oheň spravedlivého rozhořčení jí šlehal z očí.

„Nemám radost z toho, že před domem parkují policejní auta. Nemohla by aspoň zhasnout světla? Toto je poklidná čtvrť a naši sousedé už tak nemají radost, že tu bydlíme.“

„Omlouvám se za ten rozruch, paní Urskineová,“ řekl Kovac stroze. „Únosy dívek, vraždy, to jsou opravdu nepříjemné věci, já vím.“

Do pokoje vešla zrzka s vychrtlou postavou narkomanky, hned za ní Gregg Urskine, který vypadal jako model údržbáře. Měl na sobě odřené pracovní boty, džíny a flanelovou košili, rozhalenou u krku, takže pod ní bylo vidět bílé Iričko. Postrčil zrzku dovnitř.

„Toto je Rita Rennerová. Rita tu večer zůstala s Angií, když jsem odešel.“

„Vlastně jsem s ní nebyla,“ řekla Rennerová vystrašeně. „Dívala jsem se na televizi. Viděla jsem ji, jak jde nahoru. Byla dlouho v koupelně – slyšela jsem téct vodu. Nemáme pouštět moc vody.“

„A kolik bylo hodin, když jste slyšela, že voda přestala téct?“

„Já to neslyšela. Usnula jsem na gauči. Probudila jsem se až před zprávama.“

„A když jste ještě byla vzhůru, viděla nebo slyšela jste v domě ještě někoho jiného kromě Angie?“

„Když Gregg odešel, tak už ne.“

„Žádné otevírání nebo zavírání dveří? Kroky? Cokoli?“

Rennerová zavrtěla hlavou, oči sklopené.

„Vždyť už vám řekla, že nic neslyšela ani neviděla,“ řekla Toni Urskineová netrpělivě.

Kovac si jí nevšímal. „Proč jste nešla s ostatními na tu schůzi?“

Toni Urskineová ztuhla. „Je snad Rita z něčeho podezřelá, seržante?“

„Jen mě to zajímá.“

Nervózní Rennerová se dívala z Urskineová na Urskinea, jako by čekala na nějaké neviditelné znamení, že může mluvit. „Nemám ráda, když je někde moc lidí,“ vysvětlila omluvně. „A pak, pro mě je to těžký, víte, kvůli Fawn.“

„Rita a Fawn Pierceová – neboli jak vy říkáte, oběť číslo dvě – byly velmi dobré kamarádky.“ Toni mateřsky objala Rennerovou kolem hubených ramen. „Ne že by to někoho při vyšetřování zajímalo.“

Kovac se na ni zamračil. „Omlouvám se za to přehlédnutí. Nejpozději zítra sem pošlu detektiva. Dnes večer je pro mě prioritou Angie DiMarco. Musíme ji najít.“

„Ale nemyslíte si, že ten vrah přišel sem a unesl ji, že ne?“ zeptala se najednou poplašeně Urskineová.

„Nebuď směšná,“ řekl příkře Gregg a hned se snažil ostrý tón zmírnit úsměvem. „Nikdo se sem nevloupal.“

Jeho žena se k němu vztekle otočila. „Nejsem směšná. Může se sem dostat kdokoli. Už několik měsíců tě žádám, abys vyměnil všechny zámky a zajistil ty staré dveře od sklepa.“

Urskine se cítil trapně, byl celý červený. „Dveře od sklepa jsou zevnitř zamčené.“

Kovac se podíval na Elwooda. „Zkontroluj to.“

„Já vám to ukážu,“ nabídl se Urskine a vykročil ke dveřím. Bylo vidět, že chce být od své ženy co nejdál.

Kate se na něj obrátila s otázkou. „Greggu, neřekla vám Angie něco, než jste odešel na tu schůzi?“

Nervózně se zasmál a Kate si uvědomila, jaký má nepříjemný zvyk, podobně jako Rob Marshall se svým patolízalským úsměvem.

„Angie mi nikdy nemá co říct. Vyhýbá se mi jako moru.“

„V kolik hodin jste odcházel?“ zeptal se Kovac.

Urskine zvedl překvapeně obočí až nad obroučky svých brýlí. „Jsem snad já z něčeho podezřelý?“ zeptal se a snažil se, aby to vyznělo jako vtip.

Toni se na Kovace rozzlobeně podívala. „Oni nás jen tak trestají, Greggu. Copak to nechápeš? Policie nemá ráda, když se poukazuje na její nedostatky.“

Kovac se na ni podíval policajtským pohledem. „Jen se snažím vyjasnit časové údaje, madam. To je všechno.“

„Odcházel jsem chvilku po Kate,“ řekl Gregg. „Musel jsem tam dojet tak kolem – nevzpomínáš si? – půl deváté, tři čtvrti na devět?“

„Nějak tak,“ řekla jeho žena trucovitě. „Přijel jsi pozdě.“

„Spravoval jsem kotel.“ Svaly na tváři se mu napjaly. Pak se zase obrátil k Elwoodovi. „Ukážu vám ty dveře.“

„Už můžeme odjet, seržante?“ zeptala se Toni Urskineová. „Dneska toho máme za sebou hodně.“

„Už jste mi to říkala,“ zabručel Kovac a mávl netrpělivě rukou.

Kate šla s nimi ven z obýváku, ale odbočila doprava k hlavnímu vchodu a nechala Toni Urskineovou řečnit před svým zajatým publikem z řad obyvatelek domu samotnou.

NA NAŠICH ŽIVOTECH TAKÉ ZÁLEŽÍ. Transparent z nepromokavého plátna natažený přes přední verandu Phoenixu se třepotal ve větru.

„Bude sněžit,“ řekla si a zabořila ruce do kapes kabátu. Celá se schoulila, ne kvůli počasí, ale kvůli jakémusi vnitřnímu chladu. Přešla až na opačný konec verandy, téměř z dosahu žlutého světla, pryč od aut, která svištěla jedním nebo druhým směrem přímo přede dveřmi.

Pokud je Toni Urskineová nešťastná ze dvou hlídkových vozů parkujících u chodníku, bude jí brzy ještě mnohem hůř, pomyslela si Kate, když dorazila skupina kriminalistů v dodávce a zaparkovali přímo na trávníku. Muži v uniformách se hned pustili do práce – klepali na dveře sousedních domů a vyptávali se, jestli nějaký soused nezahlédl nějaké neznámé auto, nebo muže bez auta, nebo muže, jak něco nese, nebo muže a mladou dívku – cokoli, co by jim poskytlo nějaké vodítko nebo časový rámec. I když už bylo hodně pozdě, v okolních domech se svítilo, v okně se tu a tam objevila nějaká hlava, závěsy se odhrnovaly a lidé vyhlíželi ven.

„Kate, vždyť nevíme, co se stalo,“ řekl Quinn.

„Myslím, že aspoň můžeme říct, že se Angie nepořezala, když si holila nohy.“

Znovu pocítila nával strachu, když si v duchu vybavila tu krev. Krev na podlaze, potřísněné kachlíky, zakrvácené ručníky. Dělalo se jí při tom pomyšlení slabo, snažila se to překonat.

Musíš být tvrdá, Kate. Odlož ty pocity někam do krabice. Dej tu krabici do trezoru. Neotvírej ho.

„Vysvětluju si to takhle,“ řekla a cítila, jak jí v krku roste knedlík. „Proklouzne do domu zadem. Nahoře po ní skočí. Nastává zápas, soudě podle krvavých otisků rukou kolem vany – myslím, že jsou Angiiny. Možná ji zabije, nebo s tím aspoň začne – pravděpodobně ale dojde k tomu prvnímu. A nechá ji vykrvácet do vany, jinak by tu nadělal daleko větší nepořádek. Chce, aby to vypadalo, že utekla, tak se pokusí po sobě uklidit, ale spěchá a nezvládne to. Ale i tak by získal časový náskok, kdybychom sem dnes nepřijeli.“

„Jak věděl, že je Angie tady?“

„Nevím. Měla pocit, že se na ni v tom parku díval. Možná ji viděl.“

„A jak si vysvětluješ, že nikdo nic neviděl a neslyšel?“

„Už se mu podařilo odvléct, umučit a zabít tři ženy, aniž by si někdo čehokoli všiml. Rita Rennerová spala dole na gauči u televize. Je to velký dům.“

Quinn zavrtěl hlavou. „Nějak se mi to nezdá.“

„Proč ne? Protože jsi chtěl, aby byl na té schůzi?“

Posadil se na zábradlí, ramena měl v kabátě skleslá. „Na té schůzi mohl být taky. Vždyť je to jen o pár bloků dál, a když jsme tam s Kováčem přijeli, byla už přes půl hodiny v plném proudu. Spíš mi vrtá hlavou, proč by to riskoval? Ta holka neřekla policii nic, co by se dalo použít – ani jméno, ani řádný popis vraha, na snímcích nepoznala nikoho. Proč by riskoval?“

„Aby nám ukázal, co umí,“ řekla Kate. „Jak směšné! Ta schůze byla léčkou, měla ho přilákat. Místo toho se mu podařilo proklouznout do domu a sebrat jedinou svědkyni jeho zločinů. Takový vrah, jako je on, teď bude pěkně na koni! Tomu stoupne sebevědomí! Však ty to moc dobře víš.“

Quinn se zadíval na jednoho z kriminalistů, jak nese do domu vysavač.

„A proč jsi sem dnes přijel fy?“ zeptala se Kate. „Kovac se nezmínil.“

„Když jsi mu říkala o Angii a jejím kunčoftovi v parku, zmínila ses, že ten chlápek měl SUV. Myslím, že je dost pravděpodobné, že Ohnivěj Joe převáží mrtvoly do parku v nějakém auťáku s velkým úložným prostorem. V autě, které připomíná vozidlo parkové služby. Může to být SUV.“

Kate se obrátil žaludek. Od hlavy až k patě jí naskočila husí kůže. „Proboha, Johne. Ty si myslíš, že to byl ten její zákazník?“

„To by byla trefa do černého. Nenávidí ženy, zvlášť ty promiskuitní. Jednu mrtvou má v auťáku. Sebere další a vezme ji na své pohřebiště. Tam s ní souloží. To ho vzruší. To vzrušení mu připomene pocit vyvolávající nutkání zabít. Zároveň v duchu uplatňuje nadvládu a kontrolu nad ženou, se kterou právě je. Jedině on ví, že by mohl své momentální partnerce udělat to, co udělal své oběti. Ale rozhodne se, že to neudělá, a to mu dává pocit, že má ve svých rukou jak její osud, tak to svoje nutkání zabít.“

„Rozhodnutí, že tentokrát nezabije, jen umocňuje jeho pocit, že je všemocný. A všechno spěje k obřadu spálení těla – dokončení cyklu,“ doplnila Kate. „Na papíře to vypadá dobře.“

„Angie říkala, že ji ten chlap vyhodil z auta, a ona se dívala, jak odjíždí. Z místa, kde ji nechal, by musel hodně pospíchat, aby se dostal na to parkoviště a aby ho mohla vidět, jak zapaluje tělo.“

Quinn pokrčil rameny. „Je to jen teorie.“

Teorie od muže, který ví mnohem víc o sexuálně sadistických vrazích než kdokoli jiný v celé zemi. Kate zírala do tmy a od úst jí šly obláčky páry.

„Ale jestli to byl tentýž člověk, proč by mi to neřekla? A proč by nám nedala přesnější popis? Svého zákazníka viděla přece dost zblízka a poznala ho osobně.“

„To jsou otázky, na které může odpovědět jen ona.“

„A nemůže na ně odpovědět teď,“ řekla Kate tiše. „Mluvilo se jí o tom všem tak těžce, když jsme spolu dnes odpoledne seděly. Na začátku toho blázince se tvářila jako ostřílená a otrlá holka, ale když mi nakonec řekla o tom kunčoftovi, vypadalo to, že se stydí. Pořád opakovala, že se jí to nelíbí a že toho tak lituje! A nepřestala brečet.“

Při té vzpomínce ji samotnou zase zachvátily emoce, se kterými bojovala už odpoledne.

„Ty máš tu holku ráda,“ prohlásil Quinn.

Hlasitě vydechla. „Co na ní chceš mít rád? Je to prolhaná zlodějka, prostitutka, drzá, hubatá.“

„A potřebuje tě,“ dodal prostě.

„A vidíš, co jí to přineslo.“

„To není tvoje chyba, Kate.“

„Měla jsem s ní zůstat.“

„Nemohla jsi vědět, že se stane tohle.“

„Byla zrovna tak bezbranná,“ namítala. „Měla jsem s ní zůstat. Když už pro nic jiného, tak jsem z ní mohla ještě něco dostat. Ale já to neudělala, protože –“

Hlas jí selhal, nechtěla říct proč. Ne tady. Ne Quinnovi. Znal ji tak dobře – nebo alespoň kdysi dávno. Věděl o každém bolavém místě její duše. Tolikrát ji podržel, že to ani nemohla spočítat, když byla celá bez sebe bolestí a tíhou viny z Emilyiny smrti. Prožívala taková muka, že se to nedalo slovy vypovědět. Poskytl jí útěchu, svou sílu a něhu svých doteků. Nemohla připustit, aby to teď udělal znovu, a bála se, že by mohla zjistit, že už to neudělá. „Není to Emily, Kate.“

Kate sykla, jako by jí dal políček, a rozzlobeně se k němu obrátila: „Já to moc dobře vím. Moje dcera je mrtvá.“

„A ty si to pořád dáváš za vinu. I po tolika letech.“

„Pokud vím, neexistuje žádný limit, za kterým už člověk necítí vinu.“

„Tenkrát to nebyla tvoje chyba. A za tohle taky nemůžeš.“

„Emily byla moje dcera, byla jsem za ni zodpovědná. Angie je moje klientka, taky za ni zodpovídám,“ trvala tvrdošíjně na svém.

„Kolik svých klientů si bereš k sobě domů?“ nedal se Quinn, svezl se ze zábradlí a přistoupil k ní blíž.

„Žádného, ale –“

„S kolika klienty zůstáváš i po pracovní době?“

„S žádným, ale –“

„Pak není důvod říkat si, žes s ní měla zůstat.“

„Potřebovala mě, a já nebyla nablízku.“

„Ale kdykoli máš možnost nějak se ztrestat, tak jí využiješ,“ řekl Quinn a začal v něm narůstat hněv. Palčivý a opravdový. Dobře si pamatoval to trápení, když se tenkrát snažil Kate vymluvit, že zavinila Emilyinu smrt. Pamatoval se, jakou měl chuť pořádně s ní zatřást a zároveň ji k sobě pevně přitisknout. Totéž cítil i teď.

Stála před ním, rozzuřená, rozzlobená a ve střehu. A krásná. A bezbranná. Chtěl ji chránit před bolestí, kterou si sama předestřela. A bojovala s ním zuby nehty o každý krok na té své cestě.

„Cítím se za to zodpovědná – jako bys to neznal ze své vlastní zkušenosti,“ řekla trpce a stála těsně u něho. „Úžasný Quinn, který léčí rakovinu moderní společnosti. Jednou rukou vytrhává zlo i s kořeny. Bereš na svá bedra veškerou tíhu světa, jako bys byl jeho jediným spasitelem, a máš tu drzost mě za totéž kritizovat? Já teda žasnu!“

Zavrtěla hlavou, protáhla se kolem něho a zamířila ke schodům do domu.

„Kam jdeš?“ Zastavil ji, jako by měl pořád právo se jí dotýkat. Vytrhla se mu a podívala se na něj tak ledově, že by zmrazila vodu na padesát metrů daleko.

„Jdu něco dělat. Nebudu tady celou noc sedět a kousat si nehty. Je snad špetička naděje, že odsud Angie odešla z vlastní vůle, takže můžu udělat aspoň to, že ji pomůžu hledat.“

S rukama v kapsách kabátu seběhla ze schodů, vyndala klíčky od auta a zamířila k němu. Quinn se podíval ke vchodu do Phoenixu. Nebylo ho tady zapotřebí. A když viděl Kate, jak odchází, propadl panice. Bláhová myšlenka. Nechce ho tady, nechce ho vůbec. Tečka. Určitě jí je mnohem líp bez něho. Kdyby byl silnější, než je, nechal by to tak.

Ale necítil se silný a nebude tu déle než pár dní, možná týden. Co se stane, když pro sebe ukradne pár chvilek v její společnosti? Jen tak jí bude nablízku. Čerstvá vzpomínka, kterou pak přidá k těm starším, aby je mohl kdykoli vytáhnout, až se bude zdát, že ho radosti jeho života hodlají spolknout úplně.

„Kate!“ zavolal a klusem vyrazil za ní. „Počkej. Pojedu s tebou.“

Pánovitě povytáhla obočí. „Zvala jsem tě snad?“

„Dvoje oči vidí líp než jedny,“ namítl.

Kate si říkala, že mu to nedovolí. Nepotřebovala, aby se rýpal ve starých bolestech. Sama měla co dělat, aby na ně nemusela pořád myslet. Pak si vybavila okamžik, jak ji nahoře pevně chytil, aby jí zabránil uvidět tu hrůznou podívanou, kterou čekali za sprchovým závěsem, jak ji držel pro případ, že by se jí podlomila kolena, poskytl jí svou sílu, aby se o něj mohla opřít. Vzpomněla si, jak lehce to od něho tam nahoře přijala, a věděla, že by neměla odmítat.

Pozoroval ji pronikavým pohledem tmavých očí, tvářil se vážně, ale pak odněkud vyštrachal okouzlující úsměv. Cítila, jak se jí hruď sevřela přesně týmž způsobem, jako tenkrát před lety. „Slibuju, že tě nebudu otravovat. A nechám tě řídit.“

Vzdychla a obrátila se ke svému autu. Odemkla ho ovladačem. „Moc tomu nevěřím.“

Objížděli ta místa na Lake Street, kde obvykle noční ptáci trávili hodiny mezi setměním a rozbřeskem. Kulečníkové herny, bary, levné restaurace s celonočním provozem. Útulek pro bezdomovce plný žen s dětmi. Automatická prádelna, kde na jedné plastové židli vysedával nějaký tulák s hřívou špinavých šedivých vlasů a upřeně hleděl z okna, dokud ho o něco bohatší noční zřízenec nevyhnal zase na ulici.

Angii nikdo neviděl. Vyptávali se, dobrá polovina dotazovaných se na fotografii sotva podívala. Kate odmítla uvažovat o nezdaru. Nečekala nějaký výsledek; spíš chtěla něčím vyplnit čas. Nemohla se rozhodnout, co je větší pokání: jestli šlapat chodník v této zkažené části města, nebo sedět doma a pít gin, dokud bude mít před očima ty krvavé skvrny.

„Potřebuju se napít,“ řekla, když vešli do baru jménem U Osmi koulí. Uvnitř bylo zakouřeno, že nebylo vidět na krok. Třískání kulečníkových koulí podbarvovalo blues Johnyho Langa z hrací skříně – „Lži mi“.

„Jdete pozdě, už nenalíváme, vážení,“ oznámil jim barman. Měl rozměry dodávky, vyholenou hlavu a nakroucený knírek podle FuManchu. „Co takhle něco silnýho a černýho, jako jsem já?“

Quinn mu ukázal průkaz a zpražil ho pohledem, který neumožňoval žádné žerty.

„Krucinál. Scullyová a Mulder,“ řekl pořízek. Netvářil se, že by to na něj udělalo nějaký dojem. Odstavil konvici s kávou z ohřívadla.

Kate se usadila na barovou stoličku. „Káva bude stačit, díky.“

Kolem kulečníkových stolů bylo asi deset hráčů zabraných do hry. Dvojice prostitutek fungovala jako ozdoba. Vypadaly znuděně a netrpělivě, protože měly prostoje. Jedna hodila pohledem po Quinnovi a dloubla do té druhé, ale neodvážily se přiblížit.

Pořízek se úkosem podíval na Quinna. „Hele, že jsem vás dnes viděl v televizi? Vážně!“

„Hledáme jedno děvče,“ řekl Quinn.

Kate barmanovi přisunula Angiinu fotku a očekávala, že jí bude věnovat stejně málo pozornosti jako všichni barmani, kterých se už ptali. Vzal ji do krátkých roubíkovitých prstů a zašilhal na ni.

„Jo, ta tu byla.“

Kate sebou trhla. „Dnes večer?“

„Né, v neděli kolem půl jedenáctý nebo trochu pozdějc. Že se prej přišla vohřát, říkala. Kecy. Hnal jsem tu její hubenou prdel vocáď. Dospělý mi tady nevaděj – víte, co myslím. Ale takový děcko? S takovejma prasárnama nechci nic mít.“

„Odešla s někým?“ zeptal se Quinn.

„Vocáď ne. Vrátila se na ulici a chvilku tam štrádovala. Pak mně to přišlo blbý. Říkal jsem si, co kdyby to byla třeba moje neteř a nějakej mamlas by ji takhle vyhodil na ulici? Páni, rozkopal bych mu prdel. Tak jsem vyšel ven, že jí jako řeknu, ať jde na kafe, jestli chce, ale zrovna chytla zákazníka a už fičeli v autě pryč.“

„Jaké to bylo auto?“ zeptala se Kate.

„Taková nějaká dodávka.“

Srdce se jí rozbušilo o něco prudčeji. Podívala se na Quinna, ale ten vypálil na pořízka další otázku:

„Číslo si náhodou nepamatujete?“

„Člověče, já tady nikoho nešpízuju.“

„Takže vám nevadilo, že ten chlápek porušuje zákon,“ řekla Kate.

Pořízek se na ni zamračil. „Hele, já se starám vo to, co se děje tady, madam. Zbytek světa nejni můj problém. Ta holka se chovala jako běžná kurva. A do toho já nos nestrkám.“

„A kdyby to byla vaše neteř?“

Quinn se na ni varovně podíval a znovu se zeptal: „Všiml jste si řidiče?“

„Nedíval jsem se na něj. Jen jsem si pomyslel, páni, to je teda ubožák, když jde s takovým děckem. Svět je hnusnej a zkaženej, víte, jak to myslím?“

„Jo,“ zamumlala Kate, vzala fotku z pultu a podívala se na ten hezký, exotický obličej, zamračená ústa, rozzlobené oči, které toho už tolik viděly. „Vím moc dobře, jak to myslíte.“

Dala fotku zpátky do kabelky, hodila na pult dolar za kávu, které se ani nedotkla, a vyšla ven. Začala sněhová metelice, mraky se spustily hodně nízko a prudké poryvy studeného větru vířily sněhové vločky. Ulice byla pustá, chodníky prázdné, ošumělá průčelí obchodů tmavá, jen naproti se svítilo.

Opřela se o zeď a přála si, aby vítr odvál všechny její pocity, které se v ní nahromadily. Už jí stoupaly až do hrdla a ona je ještě ani nezačala polykat.

Věděla toho o světě dost, nedala se tak lehce zdolat jeho nespravedlnostmi a krutostmi. Jistě, nebylo nic divného na tom, že barmana v kulečníkové herně život nějaké prostitutky, ať už mladé nebo staré, moc nezajímá. Pro něj to byl každodenní obrázek, který si nikdy neprohlížel příliš zblízka. Měl svých starostí dost.

Kate z toho byla tak špatná proto, že znala i další kapitolu toho příběhu. Zákazník, který Angii DiMarco před barem U Osmi koulí naložil, ji pak odvezl na místo činu a řidič toho blíže nepopsaného auta byl možná samotný vrah. I kdyby to byl jen nějaký další soucit vzbuzující ztroskotanec ochotný zaplatit za sex, dovezl ji na dostaveníčko s osudem, které ji možná stálo život.

Quinn vyšel z herny, mhouřil oči proti studenému větru a zvedl si límec kabátu.

„Kovac ti vzkazuje: ‚Dobrá policajtská práce, Zrzečko.‘ Pokud se někdy budeš chtít připravit o klidný život, určitě se za tebe někde přimluví.“

„Jo? No, já vždycky chtěla pracovat v noci, o víkendech a o svátcích a být pokud možno až po uši zahrabaná ve starostech s mrtvolama. Teď mám velkou šanci.“

„Posílá sem výjezdovku. Vyslechnou barmana a případně i další lidi, jestli nějaké seženou. Kdyby se jim podařilo kápnout na někoho, kdo si toho auta všiml pozorněji nebo si prohlédl řidiče, měli by odkud začít.“

Kate si přitáhla límec kabátu těsněji kolem krku a zírala přes prázdnou ulici na jedinou osvětlenou budovu naproti. Byla to nějaká malá banka, za zamřížovaným oknem svítil červený neonový nápis MĚNÍME ŠEKY.

„Všechno záleží na čase,“ řekla. „Kdyby Angie nestála na této ulici přesně ve chvíli, kdy tady zastavilo to auto, byla bych teď doma v posteli a ty bys kopal na nějakém jiném krchově.“

Zasmála se sama sobě a zavrtěla hlavou. Pramen vlasů se jí větrem uvolnil a plácal ji přes obličej. „Pokud jsem se k něčemu připletla, tak jsem vždycky přiložila ruku k dílu. Je to hloupé?“

„Vždycky jsi sklízela medaile za paličatost.“ Quinn automaticky zvedl ruku a odhrnul jí neposlušný pramen vlasů z obličeje. Konečky prstů jí zavadil o tvář. „Cynik je zklamaný idealista, víš?“

„To je tvůj případ?“ vrátila mu to.

„Nikdy jsem nepokládal život za ideální.“

Jistě, věděla to. Věděla, jak žil, věděla o jeho otci, alkoholikovi a hrubiánovi, i o těch ponurých letech prožitých v dělnické čtvrti v Cincinnati. Byla jedna z mála lidí, kterým dovolil nahlédnout do svého okna.

„Ale to tě nikdy neuchránilo zklamání,“ řekla tiše.

„Jediná věc, která tě může zachránit před zklamáním, je beznaděj. Jenže pokud nemáš naději, nemá cenu žít.“

„A jaký je rozdíl mezi beznadějí a zoufalstvím?“ zeptala se. Myslela na Angii, chtěla vědět, jestli smí doufat.

„Čas.“

Který Angii DiMarco už možná vypršel. A který vypršel jim dvěma už před několika lety. Kate cítila, jak ji přemáhá zklamání. Chtělo se jí položit Quinnovi hlavu na rameno a nechat se obejmout. Místo toho se odlepila od zdi a vykročila k toyotě zaparkované u prádelny. Starý bezdomovec nakukoval zadním okénkem dovnitř, jako by uvažoval, že se tam na noc uchýlí.

„Vyložím tě před hotelem,“ řekla Quinnovi.

„Ne. Pojedu s tebou domů a zavolám si taxíka. I když jsi statečná, nechci, abys šla sama domů, Kate. Je to nerozum. Dnes v noci určitě.“

Kdyby se necítila tak slabá, asi by se s ním hádala, aspoň z principu, ale protože se sotva držela na nohou a vzpomněla si, jak před pár hodinami cítila vzadu na zahradě fantomovy oči v zádech, neprotestovala.

„Tak dobře.“ Odemkla vůz. Alarm hlasitě zapískal a bezdomovec postrašeně utíkal a schoval se ve dveřích jednoho obchodu. „Ale nic na mě nezkoušej, nebo na tebe poštvu svého kocoura.“

Kapitola dvacátá

Zjistili jste už něco od lidí z okolí?“ zeptal se Kovac a zapálil si cigaretu. Tippen se nahrbil. „Spoustu lidí jsme naštvali, když jim v noci policajti bušili na dveře.“

Stáli v hloučku před vchodem do Phoenixu pod nepříjemným žlutým světlem. Policejní dodávka ještě pořád parkovala před domem. Prostor kolem byl uzavřený, novináři se museli držet v uctivé vzdálenosti.

Vrhli se sem jako hejno krvežíznivých dravců. Kovac mžoural oblakem kouře a hustou clonou sněhových vloček na konec chodníku, kde novináři zpovídali Toni Urskineovou v přízračném světle přenosných reflektorů.

„To budou zase telefony vyzvánět! A na všech televizních a rozhlasových stanicích se nebude mluvit o ničem jiném než o téhle barabizně,“ zabručel.

„Publicita získaná díky zločinu a tragédii,“ řekl Elwood a stáhl si legrační plstěný klobouk ještě víc do čela. „Takhle se to v Americe dělá. Čím víc se mediálně zviditelníš, tím víc dotací se ti pohrne.“

„Ona dokonce naráží na to, že to, co se tu děje, nějak souvisí s naší svědkyní. Já se vůbec nemusím namáhat. Stačí, když nastavím zadek,“ brblal Kovac. „A vyšší šarže se seřadí za mnou do fronty.“

„Bude lepší si to s ní nerozházet,“ poradila mu Lišková a podupávala, aby se zahřála. „Případně bych ti mohla půjčit lubrikační krém.“

„Proboha, Tinks.“ Kovac se zatvářil znechuceně. Obrátil se k Elwoodovi. „Co jste zjistili v tom sklepě? Co ty dveře?“

„Jsou zamčené zevnitř. Na podlaze bylo pár skvrn od krve, ne moc. Urskine říkal, že to nic, že se nedávno pořezal, když spravoval kotel.“

Kovac něco zabručel a podíval se znovu na Liškovou. „A co ten tvůj magor Vanlees?“

„Nevím, kde je. Chtěla jsem ho sledovat po schůzi, ale v té spoustě lidí, a hlavně pak ve zmatku na parkovišti se mi ztratil.“

„Copak dnes není v práci? Na schůzi byl v uniformě.“

„Vsadím se, že v ní i spí,“ řekla. „Aby byl vždy připraven chránit veřejnost před nesprávně parkujícími řidiči a divokými fanoušky basketbalových zápasů. Má v Lyndale nějaký levný byt, ale nebyl tam. Nakonec jsem volala jeho budoucí bývalé manželce. Řekla mi, že někomu hlídá dům. Nevěděla komu, a mě to ani moc nezajímalo.“

„No, chce být policajtem, tak proč se nerozvést?“ řekl Tippen.

„Nenaznačila něco v tom smyslu, že je nějakej divnej?“ zeptal se Kovac.

„Jo, to se ti bude líbit!“ řekla a oči se jí rozsvítily. „Zeptala jsem se jí, jestli neví něco o tom jeho škraloupu s nedovoleným vstupem na cizí pozemek, co měl před osmnácti měsíci. Quinn měl pravdu. Ten starej kocour jel po nějaké ženské, se kterou jeho žena pracuje. Přistihli ho, jak ji šmíruje, když se převlíkala.“

„A pořád pracuje jako ostraha?“ zeptal se Kovac.

„Nějak to ututlal, uprosil je, bylo jim to jedno. Stejně tvrdí, že to všechno bylo velký nedorozumění.“

„Jo,“ ušklíbl se Tippen. „Všechno to byla chyba, Vaše Ctihodnosti. Jen jsem tak jel okolo, o nic jsem se nestaral a najednou mě popadla hrozná chuť namastit si péro.“

„Mně se ten chlap líbí, Same,“ řekla Lišková. „Jeho žena jím akorát opovrhuje. Naznačila mi, že když spolu žili, sexuální život pro ně neexistoval. Pokud je to pravda, zapadá ještě líp do Quinnova profilu. Spousta takovejch není vůbec schopna sexuálně žít se svou partnerkou.“

„Je to poznatek z vlastní zkušenosti?“ rýpl si Tippen.

„Nespím s tebou, tak asi ne.“

„Trhni si nohou, Tinker Bell.“

„Na moje nohy zapomeň.“

„Nechám hlídat jeho byt,“ řekl Kovac. „Budeme ho sledovat ve městě. Zjisti, komu teď hlídá dům. Někdo snad musí vědět, kde je. Zavolej jeho šéfovi, zavolej znovu jeho ženě. Ještě dnes. Zjisti jména jeho přátel. Zavolej jim.“

„Pomůžu s tím,“ nabídla se Mossová.

„Otravujte všechny, kdo ho znají,“ řekl Kovac. „Donese se mu to a bude se bát. Zjistili jste, jaké má auto?“

„Hnědý GMC Jimmy.“

Kováčovi to úplně vyrazilo dech. „Barman na Lake Street zahlédl naši svědkyni v neděli večer nastupovat do tmavý dodávky nebo SUV. Byl to ten kunčoft, s kterým byla v parku, než narazila na oběť číslo tři.“

„Řekla, jak se jmenoval?“ zeptal se Adler.

„Ne.“

„Mohl Vanlees nějak vědět, že ta holka bydlí tady?“ zeptala se Mossová.

Lišková zavrtěla hlavou. „Nevím jak, pokud se mu náhodou nepodařilo vystopovat ji z města až sem. To je nepravděpodobný.“

„Kdo ještě věděl, že je svědkyně tady?“ zeptal se Adler.

„My, Sabin, lidi z oddělení pro oběti a svědky, tamhle vrchní šéfová,“ Kovac ukázal palcem směrem k Toni Urskineové, „a její manžel. Starostka, Bondurantovi lidi –“

„Zkrátka o tom už cvrlikali všichni vrabci ve městě,“ uzavřel Elwood.

„Ještě jedna z obětí má vazby na toto místo,“ připomněla Mossová.

„A když se zjistilo, že ji někdo oddělal, mluvili jsme se všema tady v domě, prověřovali jsme záznamy, alibi, známé atakdále atakdále,“ řekl Kovac. „Vzpomínám si, že tělo se našlo v pátek. To už odsud byla víc než šest měsíců pryč. Přijel jsem sem v neděli a chtěl jsem zjistit, jestli byla s někým odsud ještě v kontaktu. Urskineovi byli někde na chatě, tak jsem s nima nemohl mluvit. A v pondělí ráno se přihnala Toni Urskineová k mýmu šéfovi a chtěla, aby mě potrestal za to, že jsem jí nezavolal.“

„A teď to musíme dělat všechno znovu kvůli další hromadě prostitutek,“ zaúpěl Tippen. „Jako bychom potřebovali další pitomý papírování.“

„Proto ti platí otrockou mzdu a zacházejí s tebou jako s onucí,“ vysvětli] mu Kovac.

„Myslel jsem, že je v tom něco osobního.“

„Dobrá. Kdo chce jet na Lake Street?“ zeptal se Kovac. „Zkusit najít někoho, kdo viděl DiMarco v neděli večer nastoupit do auta. Kdyby se vám podařilo zjistit poznávací značku, dám vám pusu přímo na ústa.“

„To není žádnej velkej stimul, Kojaku,“ řekl Adler.

„Ať jede Tippen,“ navrhla Lišková. „Možná si tam najde přítelkyni.“

„Pošlete tam Hezouna,“ zašpičkoval Tippen. „Prostitutky zaplatí jemu.“

„Vy dva,“ řekl Kovac a ukázal na Yurka a Tippena. „Vy jste dokonalá dvojka.“

„Boží dárek a Milosrdný otrava,“ rýpla pohotově Lišková.

Tippen ji rychle přiškrtil koncem šály, kterou měla kolem krku. „Ty to v nejbližší době schytáš, Lišková.“

„Když se od tebe budu držet v deseticentimetrové vzdálenosti, tak ne.“

„Tak do práce,“ nařídil Kovac. „Čas letí a náš případ se dává do pohybu. Žádné srandičky. Musíme toho parchanta dostat dřív, než zase někoho uškvaří.“

„To je ale pořádný kus kocoura!“ poznamenal Quinn, když uviděl Thora. Thor si ho ze své pozorovatelny na stolku v předsíni měřil vznešeným pohledem. „Ale myslím, že bych ho zvládl.“

Kocour mohl vážit tak deset kilo. Z uší mu trčely načechrané chomáčky chlupů. Vousky měl dlouhé snad třicet centimetrů. Schoval bradu do huňaté hřívy kolem hlavy a lakonicky zavrněl něco jako „hmmm“ hlubokým hrdelním tónem.

Quinn se zašklebil. „Myslím, že vím, co si o mně myslí.“

„Neber to osobně,“ uklidňovala ho Kate. „Thor je povznesen nad to, aby si dělal úsudek o tak všedních tvorech, jako jsou lidi.“

Pověsila si kabát na ramínko do skříně v předsíni a užuž sahala po druhém prázdném, ale včas se zarazila.

„Díky, žes mi dnes večer pomohl,“ řekla, zavřela dveře skříně a opřela se o ně zády. „Neprojevila jsem moc vděčnosti za tu nabídku, ale vím, že pátrání není tvoje práce.“

„Ani tvoje.“

„To je pravda, ale musela jsem vyvinout nějakou činnost. Víš, že nesnesu jen tak sedět a čekat, co se stane. A co ty? Taky jsi nemusel s Kováčem do Phoenixu.“

„Tenhle případ je všechno, jen ne normální.“

„Kvůli Peterovi Bondurantovi, já vím.“ Pohladila Thora. Kocour se zatvářil uraženě, seskočil a odběhl. Břicho mu viselo málem až na zem.

„Peníze mění všechna pravidla,“ řekla Kate. „Ve městě není politik, který by se ochotně nezlomil v pase, jen aby mohl vlízt Bondurantovi do zadku a ještě mu pak říct, že mu voní jako čerstvě natrhané růže. A to proto, že má prachy, a politici chtějí, aby jim tu zůstal. Proto může jeho právník sedět na poradách u Sabina, starostka skáče, jak si Bondurant pískne, a dokonce i ředitel FBI je jeho přítel. Vsadím se, že rodiče Lily Whitové by se nedostali ani přes Brewsterovu sekretářku. Kdyby je vůbec napadlo, že to zkusí.“

„Teď mluvíš jako Toni Urskineová: spravedlnost je pro každého jiná.“

„Nemusíme si navzájem nalhávat, že ve skutečném světě existuje ideální stav. Za peníze lze koupit spravedlnost –a nespravedlnost – a děje se tak dnes a denně.“

„Přesto se na Bonduranta nemůžu zlobit. Který rodič by neudělal všechno, co je v jeho silách, aby zachránil svoje dítě?“ řekla se zasmušilým výrazem. „Sama bych se byla upsala ďáblu za záchranu Emily, když onemocněla. Dokonce si i myslím, že jsem to udělala,“ přiznala se a pokusila se o úsměv. „Nic to nepomohlo. Moje naděje šly k čertu.“

Její bolest byla pořád přímo hmatatelná a Quinn ji chtěl vzít do náruče a nabídnout jí, aby se zase o to trápení podělili – jako za starých časů.

„Bondurantovy peníze taky nezachránily jeho dceru před smrtí,“ řekl. „Pokud je ta mrtvola Jillian. On je přesvědčen, že ano.“

„Proč by měl chtít něčemu takovému věřit?“ zeptala se Kate. Ta poznámka ji popudila. Ona sama se tolik vzpírala uvěřit, že je Emily mrtvá! Sestřička ji zavedla do nemocničního pokoje, Kate se dotýkala studené ručky, poznala, že v ní není žádný pulz, viděla, že děvčátko nedýchá, ale ani v té chvíli nevěřila, že je konec.

„Je to divný člověk,“ řekla. „Překvapil mě, když jsem ho uviděla na té schůzi. Vypadal hodně zdrceně a zároveň na sebe nijak neupozorňoval.“

Do Quinna jako když píchne. „Tys viděla Bonduranta na schůzi? Určitě to byl on?“

„Byla jsem si tím jistá,“ řekla Kate. „Viděla jsem ho, když jsem odcházela. Ještě jsem se podivila, že není se svými nohsledy, ale bylo jasné, že nechce budit žádnou pozornost. Byl oblečený úplně obyčejně, měl parku a zmačkaný klobouk, snažil se asi splynout s davem a nenápadně vyklouznout s ostatními.“

Quinn se zamračil. „Nemůžu se v něm vyznat. Řekl bych, že nespolupracuje, ale na druhé straně to byl on, kdo mě nechal povolat. Pak zase otočí a odmítá odpovídat na otázky. Je plný protikladů. Páni, nemůžu uvěřit, že jsem si ho tam nevšiml!“

„Vždyť jsi ho tam nehledal,“ řekla Kate moudře. „Díval ses, kdo by mohl být vrah.“

A taky jsem ho přehlédl? vrtalo mu hlavou a přitiskl si ruku na břicho, kde mu zahlodala ostrá bolest. Co ještě přehlédl? Nějaký nepatrný signál: pohled, kradmé pokukování, náznak úsměvu. A kdyby si toho všiml, byla by Angie DiMarco teď ve své posteli ve Phoenixu? Logicky si odpověděl, že ne. Ale chytání vraha tohoto typu vyžadovalo víc než logiku. Vyžadovalo instinkt, a jemu se zdálo, že v těchto dnech tápe v nějaké tmě.

„Nemůžu se zbavit pocitu, že jeho dcera je klíčem k tomu všemu,“ řekl. „Pokud je to ta třetí oběť. Ohnivěj Joe se v tomto případě odchýlil od svého schématu. Proč? Těla prvních dvou obětí spálil, ale nesnažil se je zohavit tak, aby byla k nepoznání. U třetí oběti znečitelní konečky prstů a chodidla. Odnese si hlavu. Udělá všechno pro to, aby co nejvíc ztížil možnost oběť identifikovat.“

„Ale nechá u ní její řidičák.“

„Proč to všechno?“

„To první může být součástí mučení,“ domnívala se Kate. „Jakási depersonalizace. Udělal z ní nikoho. Je mu jedno, jestli ji poznáme nebo ne, když je mrtvá. Tak nechává opodál pohozený řidičák, jako by chtěl říct: ‚No tak se podívejte, koho jsem zabil.‘ Ale možná chtěl, aby si ta oběť připadala jako nicka v posledních chvílích svého života, chtěl ji nechat umírat s vědomím, že ji pak nikdo nepozná a nepostará se o její mrtvolu, ani ji nebude oplakávat.“

„Možná,“ souhlasil Quinn. „A možná tato extrémní depersonalizace je odchylkou proto, že Jillian znal. Kdybychom mohli pořádně proklepnout toho správce, který se stará o domy v Jillianině čtvrti, mohli bychom spekulovat, že zabil ty dvě prostitutky kvůli tomu, aby získal zručnost a zároveň si do nich promítal svoje pocity vůči Jillian. Ale protože ho to neuspokojilo, zabije i Jillian, jde až do krajnosti a bere si její hlavu, protože ji chce vlastnit. Možná si ale hlavu bere proto, že tělo není Jillian, a on chce, abychom si mysleli, že je. Ale řidičák je její. Pokud to tělo nepatří Jillian, tak kde ho sebral? Víme, že tady nejde o únos. Už několik dní nikdo nevolal, nikdo nežádá výkupné – aspoň pokud víme. Bondurant nedovolí nahrávat jeho telefonáty – další podivný projev chování z jeho strany.“

„A pokud Jillian žije,“ řekla Kate, „tak kde je a jak s tím vším souvisí?“

„Nevím. A nezdá se, že by nám to někdo z těch, kdo ji znali, mínili říct. Je mi z toho případu špatně, Kate.“

„Tak špatně, že bys měl navštívit doktora?“ zeptala se s významným pohledem na jeho ruku, kterou si přejížděl po břiše. „Pořád si hladíš břicho.“

Hned s tím přestal. „To nic.“

Kate zavrtěla hlavou. „Máš nejspíš v žaludku díru, kterou by už projel i buick. Ale ty to ani za nic nepřiznáš. Jen pomyslete, co by to udělalo s tím tajemném, které Quinna obestírá! Vždyť by ho to snížilo na úroveň Supermana s jeho slabostí pro kryptonit. Je to trapné.“

Chtěla se ho zeptat, jestli se byl někdy poradit s psychologem, ale věděla, že je to zbytečná otázka. Každý druhý agent z pomocné jednotky by se mohl složit u dveří psychologického oddělení a nikdo by nehnul ani brvou. Potíže způsobené stresem byly v této branži zcela běžným jevem. Každý to chápal. Viděli toho tolik, dostávali se tak hluboko do hlav obětí a vrahů, jeden hrůzný případ následoval druhý. Viděli denně to nejhorší, co život může nabídnout, a denně dělali rozhodnutí mezi životem a smrtí založená na neexaktní vědě: na jejich vlastní znalosti lidského chování. Ale John Quinn by nikdy nepřipustil, aby pod tíhou toho všeho klesl. Legendární agent si nemůže dovolit být nějak zranitelný.

„Není to pravda, že se od tebe kulky odrážejí, Johne,“ řekla tiše.

Usmál se, jen slabě a tak nějak roztomile, jako by ho tou poznámkou pobavila, ale do očí se jí nepodíval. „To nic.“

„Fajn.“ Když o sebe nedbá, je to jeho problém – nebo problém nějaké ženy, kterou si ona nedovede představit a která žije tam někde ve Virginii. Není to její problém. „Dám si teď něco k pití. Napiješ se taky, než pojedeš? Maalox? Mylantu? Nechceš něco na cestu?“

Zamířila do kuchyně, v duchu si nadávala, že mu dává šanci, aby tu ještě zůstal, ale pak si uvědomila, že je to splátka dluhu. Dnes je mu dlužna. Kromě toho se tvářil, že to bez alkoholu zvládne.

Jistě. Věděla, že by si ani žádný nedal. Alkoholismus poznamenal jeho rodinu a nechyběl ani v jeho profesi. I kdyby chtěl beznaděj a napětí spláchnout nějakou tou skleničkou, riziko, že pak může lehce zabřednout do pití, bylo příliš velké.

„Báječný dům,“ řekl a šel za ní do kuchyně. „Odkoupila jsem ho od našich, když se pomátli a odstěhovali se do Las Vegas.“

„Takže ses opravdu vrátila domů.“ Ze zmatku a trosek, kterým byl její život ve Virginii, do domu plného milých vzpomínek a atmosféry bezpečí. Útulnost domu nahradila teplou náruč jejích rodičů – Quinn pochyboval, že jim kdy řekla úplně všechno, co ve Virginii prožila. Když se v Quantiku všechno zhroutilo, styděla se a bylo jí trapně. I jeho ty vzpomínky pořád ještě bolely. To, co se mezi nimi odehrálo, ho k ní poutalo mnohem silněji než ke komukoli jinému, bylo to vzájemné pevné pouto, ale ne natolik, aby Kate překonala strach z odhalení, z nesouhlasu svého okolí a přehnaný pocit viny.

Pozoroval ji, jak se pohybuje po kuchyni. Vyndala z kredence hrneček a krabičku s bylinkovým čajem. Dlouhé vlasy jí v zlatorudém proudu splývaly po zádech. Chtěl je pohladit, sjet rukou níž, až na malý zadeček.

Vždycky si uvědomoval její ženskost, její bezbrannost. Pochyboval o tom, že lidi, kteří Kate znají, někdy napadne, že potřebuje, aby ji někdo chránil. Všímali si naopak její síly a houževnatosti. Ale pod tvrdou skořápkou byla žena, která si nebyla vždycky tak jistá v kramflecích, jak to vypadalo. „Jak ti je, Kate?“

„Hm? Cože?“ Otočila se k němu od mikrovlnky, nakrčila nechápavě obočí. „Jsem unavená. Naštvaná. Ztratila jsem svědkyni –“

Quinn k ní přistoupil a položil jí prst na rty. „Nemluvím teď o případu. Už je to pět let. Jak ti je, doopravdy?“

Kate se rozbušilo srdce. Odpověď se jí zadrhla někde v krku. Pět let. Na ten první rok vzpomínala jako na období tak hrozné bolesti, že ani nemohla dýchat. V druhém roce jako by se učila znovu chodit a mluvit po nějakém hrozném otřesu. Pak přišel třetí, čtvrtý a ten další. V té době se plně věnovala svému novému zaměstnání, budovala si domov a trochu cestovala. Podařilo se jí vjet do příjemné, bezpečné koleje. Ale odpovědi, které se jí teď honily hlavou, byly úplně jiné.

Jak mi je? Cítím prázdnotu. Jsem sama. Obehnaná zdí.

„Nechrne té hry,“ řekla tiše. „Kdyby tě to opravdu zajímalo, tak by ti netrvalo pět let, než by ses zeptal.“

Uvědomila si, jak lítostivě ta slova znějí, a zatoužila vzít je zpět. K čemu to všechno, když jediné, co je čeká, je pár společných dní. Bude lepší předstírat, že neexistoval žádný oheň, než prohrabovat popel a rozvířit jen prach vzpomínek. Ozvalo se cinknutí mikrovlnky a Kate se otočila a horlivě se zaměstnávala přípravou čaje.

„Řekla jsi mi, že právě to chceš,“ namítl. „Chtěla jsi pryč. Chtěla jsi úplný rozchod, bez komplikací. Chtěla jsi odejít, začít znovu. Co jsem měl dělat, Kate?“

Říct mi, abych neodcházela. Odejít se mnou. Tyhle odpovědi tu byly okamžitě, pořád stejně živé jako tenkrát a stejně tak zbytečné. V době, kdy odjížděla z Virginie, byla už tak plná hněvu a bolesti, že i kdyby ji prosil, aby neodcházela, ničeho by nedosáhl. A ona věděla i bez ptaní, že by kvůli ní neopustil jednotku pomocného vyšetřování. On a jeho práce byli jedno tělo. Byl k té práci tak připoután, jako by nikdy nebyl k žádné ženě. A jak to pomyšlení ještě i dnes bolí!

„Co jsi měl dělat?“ opakovala šeptem. „Nic. Udělal jsi správně.“

Quinn přistoupil těsně za ni, chtěl se jí dotknout, jako by dotek mohl zázrakem vymazat čas a trápení, které se mezi ně položily. Chtěl říct, že existoval telefon, ale věděl, že by nikdy neztratila svou hrdost a nepustila se na tak tenký led. Po jejím odchodu se mu částečně ulevilo, když mu nikdy nezavolala, protože pak by si musel nastavit velké zrcadlo života a konečně si pravdivě odpovědět na otázku, jestli je ještě vůbec schopen vytvořit trvalý vztah. A té odpovědi se bál tak, že před ní dlouho a dlouho utíkal.

A teď tu stojí, několik centimetrů od té lepší části své minulosti, a ví, že by ji měl nechat spát. Když neměl dost co dát nějakému vztahu před pěti lety, dnes ví jistě, že teď nemá o nic víc.

Zvedl ruku a dotkl se jejích vlasů, vzpomínka na jejich hedvábnost se stala realitou. Sklouzl rukou na rameno a palcem našel ten známý bod napětí.

„Lituješ toho, Kate? Ne toho, jak to skončilo, ale lituješ toho, co bylo mezi námi?“

Kate pevně zavřela oči. Denně odstraňovala celou horu lítosti, aby vůbec mohla kráčet po cestě svého žití dál. Ale nikdy nedokázala litovat toho, že s ním tehdy prožila to, co prožila. Litovala toho, že si přála víc. Litovala toho, že tenkrát neměla už víc co dát. Ale nezalitovala ani na vteřinu jediného doteku, polibku nebo noci strávené v jeho objetí. Tenkrát, když jí bylo tak zle, když se cítila tak opuštěná, jí dal lásku a porozumění, vášeň a soucit, něhu a útěchu, všechno, co tak zoufale potřebovala. Jak by mohla litovat?

„Ne,“ řekla a otočila se k němu. V ruce držela šálek horkého čaje, z kterého stoupala pára. „Na. Je to dobré na tvoje bolesti.“

Vzal si šálek, ale postavil ho stranou.

„Já toho nelituju,“ řekl. „Byly chvíle, kdy jsem si říkal, že bych měl, ale nelitoval jsem a nelituju ani teď.“

Pohladil ji špičkami prstů po tváři, pak mu dlaň sklouzla až na vlasy. Sklonil se a dotkl se zlehka svými rty jejích. Touha, pronikavá a hořce sladká, jí okamžitě projela celým tělem. Rty vyšly vstříc těm jeho, vzpomínka a touha byly příliš silné. Dokonalé přilnutí. Dokonalá rovnováha tlaku a vášně. Jazyky se propletly, hledaly, pátraly, ochutnávaly, dotýkaly se a prohlubovaly sílu polibku a emocí, které evokoval. Srdce jí divoce bušilo do zdi její i jeho hrudi. Okamžitě si uvědomila citlivost prsou, jak toužila po doteku jeho ruky, úst, po spojení, které tento jednoduchý akt obnáší. Přitiskl ji k sobě pevněji, až cítila na břiše, jak je vzrušený.

Vždyť tu bude jen pár dní, říkala si, ale logické uvažování ochabovalo. Přijel sem kvůli případu, a ne proto, že by ji potřeboval nebo bez ní nemohl být či chtěl nějak řešit to, co tenkrát nedořešili. Všechno je jen shoda okolností.

„Ne,“ řekla tiše, když oddálil rty a zvedl hlavu. „Nelituju toho. Ale to neznamená, že tím vším zase znovu projdu, Johne. Nejsem tady pro tvé pohodlí.“

„Myslíš, že tohle od tebe očekávám?“ zeptal se ublíženě. „Myslíš si, že čekám, že se se mnou vyspíš, protože jsi právě po ruce a víš, co mám rád? Myslel jsem si, že mě znáš líp, Kate.“ Hlas se mu ztišil do chraptivého šepotu a přejel jí po srdci jako mozolnatá ruka. „Bože, vždyť jsi jediný člověk, který mě kdy znal.“

„Aspoň jsem si to myslela,“ zamumlala Kate. „Na konci se ale zdálo, že ani jeden z nás toho druhého pořádně nezná.“

Vzdychl a poodstoupil od ní.

„Zůstaňme dobrými přáteli, ano?“ řekla přiškrceně. „Nepřijel jsi sem kvůli mně, Johne. Udělal bys to už dávno, kdybys chtěl. Zavolám ti toho taxíka.“

Kapitola dvacátá první

Dům byl temný. Celá čtvrť u Ostrovního jezera tonula ve tmě, protože její obyvatelé věděli, kdy chodí slušní lidé spát. V té části města, kde bydlel Kovac, se pořád někde svítilo – lidé se pozdě večer odněkud vraceli, nebo chodili do práce časně ráno či dlouho do noci sledovali televizi.

Kovac zaparkoval v ulici poblíž Bondurantovy zahrady a pěšky obešel celý pozemek. Kráčel čerstvě napadaným sněhem. Čerstvě napadaným mokrým sněhem. Těžkým a lepivým. Zůstával mu na lemu kalhot a odtud padal do bot, ale Kovac sněhu nevěnoval pozornost a cele ji soustředil na honosné sídlo, které jako by se tyčilo ve tmě ještě výš než za světla. U zadního vchodu svítila noční světla, ale jinak byla všude tma. Pokud Bondurant seděl u televize a nechal se ohlupovat reklamním vysíláním, byl asi v nějakém pokoji bez oken někde ve vnitřní části domu.

A že to byl ale dům! Vypadal jako stavba ze středověké Anglie, jako místo, kde bývala podzemní mučírna. Věděl, že tam mučírna je.

Bože, není to smůla? Že on bude muset být tou osobou, která oznámí světu, že miliardář Peter Veliký Bondurant je vražedný šílenec. Starostka mu nechá podříznout krk a hodí jeho tělo krkavcům. Mocní tohoto města chtějí, aby vraha chytili. Dobrá. A tím vrahem nejspíš bude nějaký slintající bývalý trestanec z Wisconsinu s vypoulenýma očima.

Vrátil se k autu a oklepal si sníh z nohavic a bot. Usadil se za volant, nastartoval a zapnul anémické topení na nejvyšší obrátky. Nohy měl promrzlé až do morku kostí a chlad stoupal směrem nahoru jako rtuť.

Vylovil ze změti nepořádku na vedlejším sedadle mobil a vytočil Bondurantovo číslo. Quinn mu předtím volal, že Kate Bonduranta zahlédla na schůzi někde v davu. Ten člověk je cvok. Vodil je za nos s tou poslední večeří s Jillian a s bůh ví čím ještě.

Telefon vyzváněl.

Rozčilovalo ho, že se s Bondurantem dělaly takové cavyky. Ze si mohl nechat informace pro sebe, že nemusel na veřejné schůzi vystoupit se svým prohlášením. Měli by jim dovolit vzít na Bonduranta stejný metr jako na kohokoli jiného.

Po pátém zazvonění se ozval záznamník a bezvýrazný hlas udílel instrukce. Kovac nechal svoje číslo a vzkaz, aby mu Bondurant zavolal.

Popojel autem k bráně a zazvonil. Domácí telefon zůstal bez odpovědi. Seděl v autě ještě asi pět minut a opakovaně tiskl tlačítko zvonku. Věděl, že je potřeba být dotěrný, když chce upoutat něčí pozornost. Ale stejně se mu to nepodařilo.

Místo toho k němu dojel vůz soukromé bezpečnostní agentury a svalovec v nažehlené uniformě ho požádal o průkaz totožnosti. Pak zase osaměl. Nespouštěl pohled z Bondurantovy pevnosti a říkal si, jaká tajemství se asi skrývají uvnitř.

Někteří lidé už po půlnoci nezvedají telefony. Ne však rodiče zmizelých dětí. Možná že Peter Bondurant nikdy nereaguje na zvonění u brány a i teď se choulí v posteli strachy, že za branou čeká hladový dav chudáků, kteří k němu chtějí vtrhnout a vyplenit mu dům. Ale on ten hlídkový vůz nezavolal. Jak se svalovec vyjádřil, šlo jen o běžnou obhlídku.

Kovac zíral na dům a dlouholetá zkušenost mu našeptávala, že tam opravdu nikdo není. Peter Bondurant není doma právě na sklonku noci, kdy jim zmizela svědkyně. Peter Bondurant, který vyžaduje odpovědi na své otázky, ale sám na nic odpovídat nehodlá. Peter Bondurant, který se se svou dcerou pohádal právě toho večera, kdy zmizela, a pak lhal. Peter Bondurant, který má moc zmačkat kariéru policisty jako prázdnou plechovku od piva.

Nejspíš jsem padlej na hlavu, když tu sedím, pomyslel si. Jejich želízkem v ohni je Vanlees. Odpovídá Quinnovu profilu. Má záznam. Znal se s Jillian, má přístup do jejího bytu. Dokonce používá i odpovídající vůz.

Ale na Peteru Bondurantovi i přesto pořád něco nehraje. Cítí to v kostech. A nedá si pokoj, dokud tomu podivnému neklidu, který v sobě ohledně něho má, nepřijde na kloub.

Vzdychl a usadil se rádoby pohodlněji, i když o pohodlí nemohla být řeč. Zapálil si cigaretu. Co by mu chybělo, kdyby už byl v penzi?

Mrtvoly nad ním pluly jako klády na vodě. Nahá, hnijící těla. Rozdrásaná, s potrhanými údy, plná ran. Kusy masa vytrhané ze zraněných míst. Potrava pro ryby. Úhoři proplouvali zejícími otvory jako tunelem.

Quinn se na ta těla díval zespodu a snažil se každé z nich v tom tlumeném namodralém vodním světle rozpoznat. Docházel mu kyslík. Plíce ho pálily. Ale nemohl vyplavat nad hladinu, dokud se mu nepodaří pojmenovat každé z těch těl a rozpomenout se na jméno vraha, který je má na svědomí.

Těla se pohupovala a měnila polohu. Rozkládající se údy odpadávaly a pomalu klesaly směrem k němu. Pod nohama měl palouk sytě zelených řas, které se mu ovíjely kolem lýtek jako chapadla chobotnice.

Musel úporně přemýšlet. Jména. Data. Fakta. Ale nedokázal se na všechna jména rozpomenout. Neznal všechny vrahy. Hlavou se mu honily nahodilé údaje. Zdálo se, že těl neustále přibývá, houpala se a nadnášela. Docházel mu vzduch.

Nemohl dýchat, nemohl přemýšlet. Rozhodil rukama, snažil se najít něco, čeho by se mohl zachytit a vytáhnout se nahoru. Ucítil ruce, studené a mrtvé, které ho nechávaly dál pod vodou. To ta těla a jeho odpovědnost za ně jej držely dole. Musel namáhavě přemýšlet. Přišel by na to, jen kdyby se ty mrtvoly přestaly pohybovat! Kdyby dokázal zklidnit rozvířené myšlenky, kdyby mohl dýchat!

Těla nad ním se znovu posunula a v jednom obličeji rozpoznal Kateinu tvář. Dívala se dolů na něj. Pak se všechno znovu pohnulo a Kate zmizela z dohledu.

Když už cítil, že mu plíce začnou krvácet, vybičoval se k prudkému kopnutí a podařilo se mu dostat se nad hladinu a vymanit se ze zajetí snu. Vztyčil se na posteli. Pot se z něho lil, cítil jej na špičce nosu, stékal mu po zádech.

Vypotácel se z postele, nohy měl jako z vaty. Sesul se na židli u psacího stolu a roztřásla jej zima. Nahý, rozklepaný, zpocený, bylo mu špatně, na jazyku cítil hořkou pachuť žluči a krve.

Zkroutil se, naklonil se nad odpadkový koš a snažil se nemyslet na hlodavou bolest, která mu spalovala žaludek. Jako vždy v podobných chvílích uslyšel vnitřní hlas, který si ho pokaždé našel a nikdy ho neváhal ještě dorazit, když byl na dně. Ten hlas mu připomínal, že není čas na scény. Že má rozdělané případy, na kterých je třeba pracovat, že je na něm závislá spousta lidí. Jestliže se přestane soustředit jen a jen na práci a něco pokazí, tak ti lidé mohou zemřít. Pokud to zvorá pořádně a někdo zjistí, jaký má v hlavě zmatek a že ztrácí nervy a svoje pronikavé myšlení, přijde o práci. A když nebude mít svou práci, nebude už mít nic, protože jeho práce není jen to, co dělá, jeho práce je on sám, je to všechno, co má.

Ten sen nebyl ničím novým, nebylo třeba se z něj třást, plýtvat na něj energii. Opakoval se mu v nejrůznějších obměnách. Takové sny se daly velice jednoduše interpretovat a jemu bylo vždycky tak nějak trapně, že je vůbec má. Neměl na ně čas.

Úplně přesně slyšel, co mu na ně řekla Kate. Řekla mu svoje, pěkně od plic mu vynadala do Supermanů a pak ho donutila vypít bylinkový čaj. Snažila se zamaskovat svou starost a mateřské instinkty trefnými sarkastickými poznámkami, které se zdají mnohem bezpečnější, oba jsou na ně zvyklí a zároveň patří k obrazu, který si o ní utvořilo její okolí. Předstírala, že on ji nezná o nic líp.

A pak mu zavolala taxíka a vyprovodila ho ze svého domu.

„Zůstaňme dobrými přáteli, ano? Nepřijel jsi sem kvůli mně, Johne. Udělal bys to už dávno, kdybys chtěl.“

To si myslela. Myslela si, že nepřijel proto, že ji nechtěl. Možná si to chtěla myslet. To ona přece odešla. Ospravedlňovala svůj čin přesvědčením, že nebyl důvod, aby zůstala.

Na vratkých nohou přešel k oknu, z kterého byl vidět cípek města. Ulice teď zela prázdnotou a sněhu přibývalo.

Kdybys chtěl. Ani nevěděl, co vlastně chce. Nedovolil si mimo rámec své práce mít nějaká přání. Vodítko, malý důkaz, náhlé osvícení, které pomůže dostat se pachateli do hlavy. Toto mohl chtít. Ale k čemu by bylo dobré chtít něco, co nemůže mít?

Šlo o to, jestli si má dovolit opájet se nadějemi.

„Zklamání se můžete ušetřit tím, že se neživíte nadějemi. Ale bez naděje nemá cenu žít.“

Jeho vlastní slova. Jeho vlastní hlas. Jeho vlastní moudrost. Teď je tady, aby ho zákeřně zezadu kousla.

Nepátral po smyslu svého žití. Žil pro práci a pracoval, aby žil. Bylo to tak jednoduché a zároveň dojemné. Bylo to Quinnovo perpetuum mobile. Potíž tkvěla v tom, že cítil, jak se jeho kolečka začínají viklat. Co se stane, až jedno úplně upadne?

Zavřel oči a znovu uviděl mrtvoly. Zmocnila se ho panika, cítil ji jako studenou sprchu. Slyšel, jak se jeho nejbližší nadřízení dožadují odpovědí, vysvětlení, hmatatelných výsledků. „Ředitel mi půl hodiny vymýval žaludek, Johne. Bonduranta není radno naštvat, to snad víš. Co s tebou k sakruje?“

V očích ho pálily slzy a v hrudi odpověď: Pozbyl jsem to. Svůj bystrý postřeh, vyrovnanost, instinktivní cítění. Jsou roztrhané a roztroušené po mnoha místech země. Nemá čas, aby ty kousky našel a sesbíral. Může jen předstírat, že se s ním nic neděje, a doufat, že si toho moc lidí nevšimne.

„Vede to někam? Mají podezřelého? Víš, co hledají, že? Je to dost přímočaré, že?“

Samozřejmě že je. Pokud berete v potaz ty vraždy dvou prostitutek a odhlédnete od skutečnosti, že Bondurantova dcera možná je a možná není třetí obětí. Pokud si troufáte tvrdit, že chování Petera Bonduranta je normální. Pokud nemáte sto nezodpovězených otázek o hádance jménem Jil-lian Bondurantova. Kdyby se jednalo jen o vraždy prostitutek, mohl opsat profil vraha z učebnice a nemusel z Quantika vytáhnout paty.

Ale kdyby se jednalo jen o dvě vraždy prostitutek, nikdo by ho k případu nevolal.

Vzdal se pomyšlení na spánek, vyčistil si zuby, osprchoval se a oblékl si teplákovou soupravu. Usadil se k psacímu stolu se spisem o vraždách a lahvičkou antacidu. Listoval spisem a upíjel kapky přímo z lahvičky.

Mezi stránkami spisu byl vložen balíček fotografií, které Mary Mossová dostala od rodičů Lily Whiteové. Lily Whiteová na nich byla živá a veselá, celá rozesmátá na oslavě narozenin své holčičky. Způsob života, který vedla, jí přidal nějaké roky, ale i přesto Quinnovi neuniklo, jak pěkná dívka to byla, než začala brát drogy a vystřízlivěla ze svých snů a iluzí. Její dcerka vypadala jako panenka: blonďaté culíčky a šibalský obličej. Jedna fotografie je zachycovala v plavkách v nafukovacím bazénu. Lila klečela a holčička ji pevně objímala. Měly podobný úsměv.

Rodičům muselo pukat srdce, když se na tenhle obrázek dívali, pomyslel si Quinn. V obličeji děvčátka viděli svou dceru v době, kdy její svět byl jednoduchý a plný slunce a nádherných možností. A v Lilině tváři četli z předčasných vrásek o tvrdých lekcích, které jí život uštědřil, o zklamání a neúspěchu. A naději, že bude líp. Naději, která se změnila v brutální smrt nedlouho potom, co byly tyto snímky pořízeny.

Quinn si ve světle lampičky prohlížel fotku a vzdychl. Vrýval si Lilin obraz do paměti: její účes, šibalský úsměv, nepatrný hrbolek u kořene nosu, křivku šíje a ramen. I ona ho teď bude pronásledovat ve snech.

Když už chtěl obrázek odložit, něco upoutalo jeho pozornost a on jej znovu přiblížil k očím. Zpod ramínka plavek vykukoval kousek malého vytetovaného obrázku. Nad pravým prsem. Quinn vzal lupu a pozorně si pod světlem tetování prohlížel.

Byla to kytička. Lilie, napadlo ho.

Druhou rukou zalistoval ve spise a našel Liliny fotografie pořízené při pitvě. Asi u třetiny snímků se předpokládalo, že by mohlo jít o Jillian Bondurantovou. Přesto našel to, co hledal: snímek, na kterém byl ten kousek masa, který Lily Whiteové chyběl nad pravým prsem – a po tetování nebylo ani stopy.

Kate byla v pracovně, seděla schoulená v rohu staré pohovky potažené zelenou kůží a na stolku stála další plná sklenička ginu. Už je přestala počítat. Bylo jí to jedno. Gin otupil bolest, která na ni útočila z několika stran. A na tom jediném dnes večer záleželo.

Jak je možné, že se její život najednou tak zvrtl? Předtím všechno tak hladce klapalo a najednou BÁC! Poslušný vláček vykolejil, věž pečlivě postavená z kostek se zbořila a všude kolem je spoušť a ona toho všeho začíná mít až po krk. Pomyšlení na to, že se ozývá její minulost a právě ona je příčinou těch zmatků, se jí nelíbilo. Vždyť si vedla tak dobře. Dívala se jenom vpřed, soustředila se na to, co jí měl nadcházející den přinést, jaké povinnosti ji v daném týdnu čekají. Na minulost se snažila myslet co nejméně. Na Quinna se snažila nemyslet vůbec. Nikdy nemyslela na to, jak chutnaly jeho rty; to si přímo zakázala.

Zvedla ruku a přejela si prsty přes ústa. Jako by dosud cítila ten žár. Nalila si další skleničku, protože si myslela, že tím prodlouží tu zvláštní chuť.

Má přece daleko důležitější věci, nad kterými by měla přemýšlet. Jestli je Angie ještě naživu nebo ne. Jestli mají vůbec nějakou naději, že ji získají zpátky. Už si odbyla nepříjemný telefonát Robu Marshallovi a informovala ho o situaci. A jeho čekal nezáviděníhodný úkol zpravit o té události Sabina. Ten stráví zbytek noci přemýšlením, jakými metodami je bude mučit. Zítra se Kate dozví, že ji upálí na hranici.

Ale střet se Sabinem ji trápil nejmíň. Nic z toho, co jí může udělat, ji nevytrestá víc než to, jak se vytrestala sama.

Pokaždé, když zavřela oči, viděla tu krev.

Měla jsem s ní zůstat. Kdybych to pro ni udělala, byla by ještě naživu.

A pokaždé, když si to řekla, dostal Angiin obličej Emilyinu podobu, bolest jen zesílila a zaťala své drápy urputněji. Quinn ji nařkl z mučednictví, ale mučedníci trpí, aniž by zhřešili, zatímco na ní leží veškerá tíha viny. Provinila se na Emily. Provinila se na Angii.

Proč s ní nešla až domů… Kdyby se snažila ještě dál, to děvče by se jí otevřelo o trochu víc… Místo toho se neodvážila překročit určitou hranici, protože část jejího já nechtěla jít tak daleko, nechtěla dát najevo takový zájem. Vždyť proto se tak bránila zabývat se případy dětí: děti vyžadovaly příliš mnoho, a ona se bála možné bolesti, kterou ta práce s sebou nese.

„A já si myslela, jak se mi to daří.“

Vstala z pohovky, chtěla zjistit, jestli ještě zvládne chodit. Přešla ke starému psacímu stolu z dubového masivu, který patříval jejímu otci. Zvedla telefon a vyťukala číslo hlasové schránky. Cítila, jak jí v krku roste knedlík, než se odhodlala vyslechnout vzkazy. Už to předtím udělala třikrát. Přeskočila vzkazy od Davida Willise a instrukce ohledně vaření, až se dostala tam, kam chtěla.

Dvacet dva nula pět, ohlásil mechanický hlas. Zazněl tón a nastalo dlouhé ticho.

22.08. Další dlouhé ticho. 22.10. Další dlouhé ticho.

Mobil nechala v autě. Nechtělo se jí pro něj, protože se bála. Kdokoli přece může nechat vzkaz, zkontroluje hlasovou stránku později, říkala si přece, když to doma zjistila.

Jestli volala Angie…

Ale to teď těžko zjistí, nezbývají než se trápit zvědavostí a čekat.

Ta zpráva dorazila ve 3.49 ráno na Hennepinský obvod na telefonní linku 911. Požár auta. Kovac měl ve zvyku tyhle věci poslouchat jen jedním uchem. Byl promrzlý na kost. Místo nohou měl kusy ledu. Vítr metal do vozu sníh, Kovac nechal okénko na škvíru stažené, aby se neudusil kouřem. Možná by měl zapálit tuhle kraksnu. Oheň by mu rozehřál zmražené nohy a ti, kdo rozhodují o přidělování vozů, by mu možná poskytli něco lepšího – třeba hyundai na dřevoplyn nebo parní pohon.

A pak přišla ta adresa a adrenalin ho okamžitě rozmrazil.

Takže Ohnivýho Joea tou schůzí přece jen popíchli. No tak dobře, k sakra! Nakopl motor a vyrazil ulicí o půl bloku dál od prázdného Bondurantova domu.

Jejich vrah právě zapálil svou čtvrtou oběť… na parkovišti před budovou, kde se konala ta schůze.

Kapitola dvacátá druhá

Kate vyběhla zadními dveřmi z domu, kabát jen tak napůl oblečený. Stihla si nazout vysoké zimní boty, ale těžké podrážky jí na zledovatělých schodech příliš nepomohly. S výkřikem vletěla do zahrady a její pád poněkud změkčila asi patnácticentimetrová vrstva mokrého sněhu. Ani nestačila nabrat dech a už se hnala nezadržitelně vpřed.

Kovac jí volal cestou do společenského centra, kde se konala ta schůze. Na parkovišti hoří auto. A někdo je uvnitř. Angie.

V této chvíli pochopitelně nikdo nic s jistotou nevěděl, ale pomyšlení, že by to mohla být Angie, Kate propalovalo mozek, když běžela do garáže a cestou lovila z kapsy klíče.

Quinnovi to nedalo, aby jí garáž důkladně nezkritizoval. Příšerné místo. Špatně osvětlená ulička. Ideální zátiší, kde je úplně bezmocná. Měl ve všem pravdu, ale neměla čas o tom přemýšlet. Kdyby tu teď někdo číhal a chtěl ji napadnout a znásilnit, musel by počkat.

Nedej bože, aby ji na cestě stavěli, pomyslela si, když stiskla vypínač. V tomhle stavu nemá za volantem co dělat, ale její nápad to nebyl. Na ulici bylo stejně v této noční hodině liduprázdno. A ke společenskému centra je to necelých pět minut.

Už byla téměř u auta, když si uvědomila, že světlo v garáži se nerozsvítilo.

To zjištění ji na zlomek vteřiny úplně šokovalo, zbystřila všechny smysly a srdce jí poskočilo. Stiskla dálkový ovladač zamykání a rozsvítila ve voze. Dělej, nezastavuj se, pomyslela si. Když se nepřestane rychle pohybovat, nedá nikomu možnost, aby ji zastavil. Je to směšná myšlenka, ale upnula se na ni, prudce otevřela dvířka a skočila za volant.

V rychlém sledu zamkla dveře, nastartovala a rozjela se. Vycouvala do sněhu, kola klouzala, taktak že nerozbila zpětné zrcátko. Zadním nárazníkem se otřela o sousedův plot, ale to už vyrazila vpřed a motor se rozeřval. Odbočila na hlavní ulici příliš prudce a dostala smyk. O vlásek minula předek černého lexusu, který tam parkoval.

Je nesmysl takhle se hnát, pomyslela si a bojovala s pocitem zoufalství. Snažila se ubrat plyn. Ten, kdo je v tom hořícím autě, už nikam neuteče, říkala si, ale přesto ji všechno pohánělo vpřed. Pokud je nějaká šance zbavit se strachu, a tím ze sebe svalit i jeden balvan viny, chtěla jí využít.

Ulice před společenským centrem byla ucpána záchrannými vozy, červenými, bílými; modré majáčky se točily jako malé kolotoče. Mezi tím vším nechyběly všudypřítomné dodávky s novináři, všude se hemžili reportéři a kameramani se svým nádobíčkem. Kriminalisté už začali svou práci, obcházeli domy v sousedství a vyptávali se lidí, které vyburcovali ze spánku. Nad hlavami bylo slyšet vrčení policejního vrtulníku, který kroužil nad střechami a svítil na trávníky a do oken. Bylo vidět i dva policejní psy s psovody.

Pokud Ohnivěj Joe dojel autem na parkoviště a tam ho pak zapálil, musel odejít po svých. Byla tu tedy velká naděje, že bydlí někde poblíž, možná přímo v této čtvrti. Ani ne pět minut cesty ode mě, blesklo Kate hlavou, ale nechtěla na to teď myslet.

Podařilo se jí v jedné skulině zaparkovat, pak zabouchla dvířka a nechala předek auta na chodníku. I když bylo pozdě k ránu, někteří obyvatelé okolních domů vyšli na ulici, očumovali a rozebírali situaci. Jeden z nich mohl být vrah, který se vrátil na místo činu, aby si dobil baterky potěšením z všeobecného chaosu, jejž svým činem vyvolal. Těžko ho tady hledat, usoudila Kate a obrátila svůj zájem jiným směrem. Prodírala se houstnoucím davem, kde ji každou chvilku někdo odstrčil, přimáčkl, otřel se o ni.

Nespouštěla oči ze záchranářů, kteří pracovali chráněni kruhem uniformovaných policistů kousek od shořelého auta. Bylo slyšet jen úsečné lékařské povely vydávané v rychlém sledu.

Jeden z policistů Kate zadržel, když se chtěla dostat blíž. „Lituji, madam. Nepovolaným vstup zakázán.“

„Jsem z oddělení pro svědky. Mám průkaz.“

„Tenhle vás potřebovat nebude. Je na škvarek.“

„Je to muž?“

Policista pokrčil rameny. „Není to poznat.“ Kate se sevřel žaludek ještě víc. Panebože, Angie. „Kde je Kovac?“

„Má plno práce. Buďte tak laskavá a běžte odsud –“

„Přestaňte mě poučovat!“ štěkla Kate. „Mám pádný důvod být u toho.“

„Můžu se za ni zaručit,“ řekl Quinn a ukázal policistovi svůj průkaz. „Raději ji nechte projít, nebo přijdete o ruku.“

Policista se zamračil, nespokojen s povelem i s pohledem na průkaz FBI, ale musel Kate pustit. Kate se prodírala dál k záchranářům, nicméně po čtyřech krocích ji chytil samotný Quinn. Pevně jí stiskl paži a přitáhl k sobě. Snažila se mu vyškubnout.

„Pusť mě!“

„Pojďme napřed za Kováčem, zjistíme, co ví. Jestli to byl Ohnivěj Joe, tak tu někde nechal průkaz totožnosti oběti.“

„Ne! Musím se podívat!“

„Bude to hrozný pohled, Kate!“

„Já to vím. Už jsem takové věci viděla. Bože, co jsem vlastně ještě neviděla!]“

Nenapadlo ji nic. Léta se setkávala s fotografiemi, na kterých byly zachyceny nepopsatelné hrůzy. Znala všechna zvěrstva, jež byl jeden člověk schopen udělat druhému. A přesto nebylo nic horšího, nic tak hrůzně obnaženého jako syrová realita skutečného místa činu. Fotografie nedokázaly zachytit ty zvuky, elektrizující atmosféru, pach smrti.

Puch spáleného masa byl příšerný. Udeřil ji do obličeje jako kovová tyč a vyvolal v ní pocit ne nepodobný fyzické bolesti. Její žaludek, už tak dost rozkolísaný strachem a hektolitrem ginu, zaprotestoval a vytlačil svůj obsah až někam ke kořeni jazyka. Myslela si, že se bude muset okamžitě otočit a začít zvracet. Kolena se jí podlomila, nechápala, proč se neskácela na zem, ale pak si uvědomila, že ji Quinn znovu pevně zachytil. Držel ji zezadu, mohla se o něj opřít. Musela toho využít a v duchu si říkala, že se s ním teď kvůli tomu nebude hádat.

Z těch stovek obětí, které až do dneška viděla, nebyla ani jedna z nich někdo, koho by mohla znát.

Seškvařené a napůl roztavené tělo leželo na boku. Spečené údy svědčily o tom, že oběť původně seděla. Žár ohně musel být nepředstavitelný. Vlasy zmizely, nos byl pryč, na místě, kde měla oběť rty, zela ohořelá trhlina a odhalovala zuby v přízračném šklebu. Hradní kost, ze které odpadla tenká vrstva masa, bíle zářila. Policista měl pravdu: při tomto pohledu bylo těžko určit, jakého pohlaví oběť byla. Jen ohořelé zbytky oblečení na zádech svědčily o tom, že šlo zřejmě o ženu – v okamžiku smrti na sobě asi měla růžový svetřík a nějakou sukni.

Statný zdravotník se začerněným obličejem vzhlédl a zavrtěl hlavou: „Nejde to. Už byla dlouho mrtvá, než jsme sem dojeli.“

Kate hučelo v hlavě. Horečně přemýšlela, jak by mohla zjistit, jestli je to Angie. Jinou myšlenku v té chvíli snad ani v mozku neměla.

Zjišťovat to podle zubů nemělo smysl. Stejně nevěděli, kdo je Angie DiMarco a odkud pochází. Neexistovali žádní rodiče, kteří by jim poskytli dokumentaci od zubního lékaře nebo jiné lékařské záznamy obsahující informace o nějakých dřívějších zlomeninách, jež by jim pomohly, až budou tělo rentgenovat. Nic takového neměli a mít nebudou.

Náušnice. Angie nosila náušnice. Uši oběti byly shořelé téměř napadrť. Prsteny. Měla jich nejmíň šest.

Ruce mrtvoly byly černé a zkroucené jako opičí tlapky a vypadalo to, že prsty chybějí.

Otřásla se, ale nemělo to nic společného se zimou. Quinn ji o krok poodtáhl.

„Nevím,“ mumlala a zírala na tělo. Prsty na nohou byly napjaté jako u gymnastky, výsledek smrštění šlach. „Nevím.“

Třásla se tak, že to Quinn cítil, i když na sobě měla svůj silný vlněný kabát. Odtáhl ji stranou, odhrnul jí vlasy z čela a zároveň jí dlaní zaklonil hlavu, takže musela vzhlédnout. Obličej měla popelavě šedý, světlo sodíkových lamp tu bledost ještě násobilo. Vzhlédla k němu, oči vytřeštěné hrůzou, skelný pohled. Nepřál si nic jiného, než aby ji mohl k sobě přitisknout a pevně ji objímat.

„Jsi v pořádku, Kate?“ zeptal se jemně. „Nechceš si sednout?“

Zavrtěla hlavou a podívala se znovu směrem k sanitce, požárním vozům, do záře reflektorů kolem televizního štábu. „Já – ne – ach – bože,“ jektala a s námahou rychle dýchala. Podívala se zase na něj a rozechvělými rty se zeptala: „Bože, Johne, co když je to ona?“

„Jestli je to ona, tys ji tam nedala, Kate,“ řekl rozhodně.

„Zpropadená holka,“ zašeptala a bojovala se slzami. „Proto nedělám děti. Jsou to jen problémy.“

Díval se na ni, jak zápasí se svými pocity. Věděl, že není ani z poloviny tak silná, jak se dělá; že nemá nikoho, na koho by se mohla v životě obrátit, o koho by se mohla opřít. Věděl, že ani od něho to teď asi neočekává. A s tímto vědomím zašeptal: „Pojď ke mně,“ a vzal ji do náruče.

Neprotestovala – ta silná, samostatná Kate. Položila mu hlavu na rameno a zapadli do sebe jako dvě kolečka z hodinek. Ten známý, příjemný a dokonalý pocit sounáležitosti. Zdálo se, že okolní shon a hemžení ustoupily někam do pozadí. Hladil ji po vlasech a políbil ji na skráň. Cítil se poprvé po pěti letech úplně vyrovnaný.

„Jsem tu pro tebe, miláčku,“ zašeptal. „Mám tě.“

„Je to ona?“ Hnal se k nim Rob Marshall, krátké nohy mu nestačily. Byl napěchovaný v tlusté prošívané bundě, která mu sahala až po uši, a kulatou hlavu mu obepínala pletená čepice.

Kate ztuhla, když uslyšela jeho hlas, a odstoupila od Quinna. Ten úplně cítil, jak zase pevně uchopila otěže a spěšně mezi ně znovu postavila tu zeď.

„Nevíme,“ řekla ochraptěle. Odkašlala si a rukou v rukavici nenápadně otřela jedno oko. „To tělo je k nepoznání. Nikdo ještě nenašel žádný průkaz totožnosti, pokud víme.“

Rob se podíval za ni, na zdravotníky. „To je neuvěřitelné, co se tady děje. Vy si myslíte, že je to ona, že? Ta vaše svědkyně.“

Vaše svědkyně, uvědomila si Kate. Už se zase od té pohromy distancoval, tak jako zpočátku nechtěl mít nic společného s nápadem umístit Angii do Phoenixu. Ten mrzký had.

„Jak se to stalo?“ vyptával se. „Myslel jsem, že na ni dáváte pozor, Kate.“

„Je mi to líto. Už jsem vám říkala do telefonu, jak hrozně mě to mrzí. Měla jsem s ní zůstat.“ To přiznání jí šlo těžko přes rty, protože teď musela se svým šéfem než souhlasit, a přitom automaticky chtěla být v opozici.

„Vybrali jsme k tomuto případu schválně právě vás.“

„Já to moc dobře vím.“

„Kvůli vaší pověsti, síle osobnosti… Myslel jsem si, že mi konečně ta vaše tvrdohlavost bude ku prospěchu –“

„Víte, Robe, já si to vyčítám za nás oba i bez těch vašich řečí,“ řekla. „Takže mi s nimi dejte pokoj. Moc vám děkuju.“

„Sabin zuří. Nevím, jak ho mám uklidnit.“

Její problém je ztracená svědkyně, jeho starostí zase to, jak uchlácholit Sabina. Kate ho už úplně slyšela, jak skučí a kňučí před Sabinem a všechno svádí na ni.

„Věřím, že to zvládnete,“ odsekla, protože se neovládala vzteky. „Stačí, když si před ním kleknete a budete mu lízat palce u nohou jako vždycky. Nic nového pod sluncem.“

Robem to zacloumalo, jako by mu tělem proběhla křeč a v podobě rozzuřeného výlevu se mu vyřinula z úst. „Jak si dovolujete takhle se mnou mluvit?! Co si o sobě myslíte? Ztratila jste svědkyni. Možná je kvůli vám mrtvá –“

„To nevíme,“ vložil se do hádky Quinn.

„– a ještě máte tu drzost se mnou takhle jednat! Nikdy jste mi nedala najevo ani špetku respektu. Dokonce ani teď. Ani po tomhle \ To se mi snad jenom zdá! Vy huso pitomá!“

„Tak dost,“ nařídil stroze Quinn. Postavil se mezi ně a nemilosrdně Roba šťouchl do hrudníku. Ten zavrávoral, ztratil ve sněhu rovnováhu a kecl si rovnou na zadek.

„Běžte se raději podívat na to, co Kate právě viděla,“ doporučil mu, aniž by mu pomohl vstát. „Budete mít hned jasno, co je v téhle chvíli důležité.“

Rob se neohrabaně postavil na nohy, něco si nenávistně brblal, rozhazoval rukama a dupal k sanitce. Cestou si vztekle oprašoval sníh z bundy.

„K sakru Johne, já jsem s ním chtěla praštit do sněhu,“ řekla Kate.

„Tak jsem ti ušetřil práci.“

Až teď Kate došlo, že si pod sebou možná opravdu podřezává větev. Páni, co kdyby ji Rob opravdu vyhodil z práce? Měl pravdu: nikdy mu neprojevovala ani špetku úcty coby svému nadřízenému. Na tom nesejde, že si ji nezaslouží; jednou je to její šéf a bašta.

Pozorovala ho, jak stojí poblíž sanitky a ruku v palčáku si tiskne na ústa. Záchranáři se chystali naložit tělo do vaku. Když se k nim vrátil, střídaly se mu v obličeji barvy.

„To je – to je – hrůza,“ řekl a prudce oddychoval. Sundal si brýle a otřel si palčákem obličej. „Neuvěřitelné.“ Několikrát polkl a přešlápl. „Ten smrad…“

„Možná byste se měl posadit,“ navrhla mu Kate.

Rob si rozepnul u krku bundu a poškubával za ni. Nespouštěl oči ze sanitky. „Neuvěřitelné… hrozné…“

Přeletěl nad nimi pátrací vrtulník, rozrážel vzduch jako nějaký obrovský čmelák.

„To nás tak provokuje, že? Ten Spalovač,“ řekl Rob a podíval se na Quinna. „Unesl tu holku. A udělal to tady. Na místě, kde se konala ta schůze.“

„Ano. Chce z nás udělat blbce a sám vypadat jako nepolapitelný hrdina.“

„Řekl bych, že se mu to skvěle daří,“ poznamenal Rob a sledoval, jak nakládají tělo do sanitky.

„Kdokoli může vypadat jako génius, když má trochu náskok,“ řekl Quinn. „Jednou mu to nevyjde. Všichni udělají chybu. Jde o to, abychom ho donutili udělat ji co nejdřív. A chytit ho za koule v okamžiku, kdy zaváhá.“

„Chtěl bych u toho být a vidět na vlastní oči, jak ho dostanete,“ řekl Rob a znovu si otřel obličej. Zase se zapnul. „Zavolám Sabinovi,“ řekl Kate. „Dokud jsme ještě jeho zaměstnanci.“

Kate na to nic neodpověděla. Její mlčení nemělo nic společného s úvahami o Sabinovi nebo o tom, jestli přijde o zaměstnání.

„Pojďme najít Kovace,“ řekla Quinnovi. „Zjistíme, jestli už našli její řidičák.“

Kovac se z pozice své funkce dohadoval s nějakou černou Američankou v tmavé bundě s nápisem ŽHÁŘSTVÍ na zádech. Shořelé auto bylo malé a červené, stálo v záři reflektorů. Dvířka řidiče byla dokořán otevřená, zkroucená, jak je požárníci násilím otevřeli. Uvnitř byl jen popel, roztavený plast a hlavně všude zbytky pěny z hasicího přístroje. Sedadlo shořelo úplně, zbyla z něj jen pokroucená ohořelá péra.

„Jedná se o žhářství, seržante,“ trvala na svém žena. „Já jsem tu od toho, abych o tom rozhodla.“

„Tady jde o vraždu a je mi úplně ukradený, co si o tom myslíte vy,“ horlil Kovac. „Chci, aby z toho vozu kriminálka zajistila všechen důkazní materiál, který ještě vaši lidi nestihli zničit.“

„Jménem požárního sboru v Minneapolisu se vám omlouvám za to, že jsme se snažili uhasit oheň a zachránit lidský život. Možná byste mluvil jinak, kdyby někdo zapálil auto vám.“

„Paní Marcellová, pokládal bych za štěstí, kdyby ten starej křáp někdo zapálil!“

Kate věděla, že je to pro vyšetřování pohroma. Požárníci přivolaní k ohni si nelámou hlavu tím, že si na místě činu počínají jako sloni v porcelánu. Jejich úkolem je zachraňovat lidské životy a ne přemýšlet nad tím, kdo ho komu mohl vzít. Proto zničili dvířka auta a veškeré stopy, které ještě mohly uvnitř zůstat, postříkali hasicí pěnou.

„To auto mezitím shořelo na popel,“ řekl Kovac vyšetřovatelce požáru. „Kam vy máte naspěch? To já tady někde mám cvoka, který pobíhá kolem, vraždí ženský a pak je upeče!“

„Možná to byla nehoda,“ odsekla Marcellová. „Třeba to s vaším vrahem nemá nic společného a vy se tu se mnou hádáte a marníte zbytečně náš čas.“

„Same, máme tu poznávací značku.“ Elwood na něj už z dálky mával. Kovac počkal, až došel blíž, aby je pokud možno nikdo nepovolaný neslyšel, i když naděje, že se tahle zvěst udrží dlouho pod pokličkou, byla dost mizivá. „Je to saab ročník devadesát osm napsaný na Jilliaň Bondurantovou.“

Vyšetřovatelka požáru Kováčovi zasalutovala a ustoupila z cesty. „Jak už to u takových malérů bývá, seržante, padne to na vaši hlavu.“

Skupina kriminalistů se rojila kolem spáleného saabu jako hejno vos nad nahnilou hruškou. Kate seděla za volantem Kováčova auta a sledovala jejich hemžení. Byla otupělá, vyčerpaná. Tělo – ať už patřilo komukoli – odvezli k pitvě. Maggii Stoneové přibyde do itineráře pro rodící se den další mrtvola, číslo dvě.

Quinn otevřel dvířka a vsoukal se do vozu spolu se závanem studeného vzduchu. V tmavých vlasech mu ulpěly bílé vločky a připomínaly lupy. Otřel si hlavu rukou v rukavici.

„Všechno nasvědčuje tomu, že oheň byl založen na sedadle řidiče,“ hlásil. „Tam hořel nejsilněji a nejdéle. Palubní deska a volant se úplně roztekly. Naše dvě nejnadějnější želízka v ohni, co se otisků prstů týče, jsou fuč.“

„Pořád se zdokonaluje,“ konstatovala Kate.

„Ano.“

„Mění svoje metody.“

„To je pravda.“

„K něčemu směřuje.“

„Ano. A dal bych nevímco za to, kdybych věděl k čemu a kdy.“

„A proč.“

Quinn zavrtěl hlavou. „Proč, to už mě dnes nezajímá. Neexistují žádné spolehlivé důvody. Existují jen výmluvy. Ty znáš stejně dobře jako já všechny faktory, které k takovým činům přispívají, ale taky víš, že ne všechny týrané děti vyrostou do podoby svých rodičů a ne všechny děti, které mají citově chladné matky, se stanou vrahy. V určitém časovém bodě mají na výběr, a jakmile si zvolí svou cestu, přestává mě zajímat, proč si vybraly to či ono. Já jen chci, aby všichni zmetkové zmizeli z této planety.“

„A vzal sis na sebe úkol, že je všechny pochytáš.“

„Je to hnusná práce, ale co jiného bych si měl vybrat?“ zeptal se s quinnovským úsměvem, trochu unaveným nedostatkem spánku a nadbytkem stresu.

„Nemusíš tu teď být,“ řekla Kate a cítila smrtelnou únavu a tíhu v každém svalu. „Dozvíš se všechno na ranní poradě. Vypadáš na to, že by ses potřeboval pár hodin vyspat.“

„Spánek? Ten jsem už vzdal. Byl jsem na pokraji šílenství.“

„Dej si na to pozor, Johne. Nebo tě vytáhnou z tvého úřadu a šoupnou tě do Akt X.“

„Jsem hezčí než David Duchovny.“

„Mnohem hezčí.“

Pomyslela si, jak je to zvláštní, že spolu zase dokážou vtipkovat jako za starých časů, i když situace je taková, jaká je, a dnešní noc přinesla tolik převratných událostí. Ale bylo to příjemně uklidňující.

„Ty tu ale taky nemusíš být, Kate,“ dodal a zvážněl.

„Ale musím. Já jsem ta nejbližší a jediná, koho Angie DiMarco má. Jestli se ukáže, že je to její tělo, tak to nejmenší, co pro ni můžu udělat, je odepřít si trochu spánku a počkat si na tu zprávu.“

Čekala, že jí Quinn uštědří další lekci, jak se zbavit pocitu viny, ale neřekl nic.

„Myslíš, že je nějaká možnost, aby to byla Jillian Bondurantová?“ zeptala se. „Že není obětí číslo tři, ale že si to udělala sama?“

„Ne. Sebeobětování je řídkým jevem, a když k němu přece jen někdo přikročí, obvykle potřebuje diváky. Proč by se sem Jillian vydala uprostřed téhle noci? Co ji spojuje s tímto místem? Nic. S jistotou budeme vědět, jestli je to Jillian, až po pitvě. Uvidíme, jestli nám tentokrát pomůžou záznamy o stavu chrupu, ale řekl bych, že šance, že je to ona a že oheň založila sama, je nulová.“

Kate se pokusila o úsměv. „Jo, já to všechno vím. Jen jsem zadoufala, že by tou mrtvolou mohl být někdo, za koho neodpovídám.“

„Já jsem tu schůzi svolal, Kate. Ohnivěj Joe zareagoval takhle, aby mi sdělil: ‚Kašlu na tebe, Quinne.‘ Teď si budu lámat hlavu, co ho tak vyburcovalo. Měl jsem na něj být tvrdší? Měl jsem se pokusit dát mu najevo svou účast? Měl jsem pohladit jeho ego a tvářit se, jaký je génius? Co jsem udělal? Co jsem neudělal! Proč jsem nebyl chytřejší? Jestli byl na té schůzi a seděl přede mnou, proč jsem ho neviděl?“

„Řekla bych, že tvoje úžasné rentgenové vidění, které vždycky odhalovalo zlo číhající v lidských srdcích, je v háji.“

„Společně s tvou schopností předvídat budoucnost.“

Tentokrát byl úsměv upřímný, i když smutný. „Jsme to ale pár.“

„Bývali jsme.“

Kate se na něj pozorně zadívala a viděla v něm muže, kterého znala a milovala, a muže, v něhož se za ta léta změnil. Vypadal unaveně, uštvaně. Napadlo ji, jestli si říká totéž o ní. Pokořovalo ji, když si připustila, že by měl. Sama sobě nalhávala, že si žije dobře. Ale šlo jen o sebeklam, šálení. Plně si tu pravdu uvědomila před hodinou, když spočívala v jeho teplé bezpečné náruči. Připadalo jí, jako by se jí najednou vrátilo kus sebe samé, ta část, o které si roky nalhávala, že jí nechybí.

„Miloval jsem tě, Kate,“ řekl tiše a vpíjel se do ní pohledem tmavých očí. „Mysli si o mně a o tom, co se pak stalo, co chceš, ale miloval jsem tě. O všem ostatním, co se mnou souvisí, můžeš pochybovat. I já pochybuju. Ale nepochybuju o tomhle.“

Něco se v ní zachvělo. Ani to nechtěla pojmenovat. Nemohla to být naděje. Nechtěla doufat v nic, co bylo spojeno s Johnem Quinnem. Raději na něj byla naštvaná, vzteklá, protivná. Ale nic z toho opravdu necítila, a věděla to. On to taky věděl. Vždycky jí dokázal číst i ty nejtajnější myšlenky.

„Do háje s tebou, Johne,“ zabručela.

Už neměla možnost nic dalšího říct, protože v okénku vedle Quinna se najednou objevil Kováčův obličej. Kate se lekla a zaklela, pak stáhla okénko tlačítkem na svých dvířkách.

„Hele, lidičky, žádné miliskování v autě,“ rýpl si. „Už dávno nastala policejní hodina..“

„Zachraňujeme se tady před umrznutím,“ řekl Quinn, „i když i můj topinkovač hřeje víc než tohle topení.“

„Našli jste řidičák?“ zeptala se Kate.

„Ne, ale našli jsme tohle.“ Vyndal z průsvitného plastového obalu malou kazetu. „Ležela na zemi kousek od auta. Je to zázrak, že ji nějakej hasič nerozšlápl.“

„Někdo z novinářů nejspíš ztratil svou nahrávku ze schůze,“ řekl. „Ale člověk nikdy neví. Jednou za uherskej rok se podaří najít důkaz k nezaplacení. Svědčí to o tom, že pánbůh existuje. Někde na sedadle bych měl mít diktafon.“

„A nejen ten,“ zabručela Kate a začala se přehrabovat v haraburdí, kterým si zaházel sedadlo: hlášení, časopisy, papíry od hamburgrů. „Ty v tom autě teď bydlíš, Same? Pro takové případy, jako jsi ty, existují různé útulky. Víš o tom?“

Konečně vydolovala diktafon a podala ho Quinnovi. Ten z něj vyndal kazetu a opatrně do něj zasunul tu nalezenou, kterou mu Kovac podal na špičce propisky.

To, co se ozvalo z malého reproduktoru, proniklo Kate až do srdce jako ostrý nůž. Ženské výkřiky překypující nepopsatelným zoufalstvím, přerývané prosby o slitování, kterého se jí nedostalo. Nářek někoho, kdo zakoušel mučení a úpěnlivě prosil o smrt.

To není důkaz, že pánbůh existuje, blesklo Kate hlavou. Je to spíš důkaz, že není.

Kapitola dvacátá třetí

Euforie. Extáze. Vzrušení. Tyhle pocity mívá po vítězství, i když se mísí s méně příjemnými, jako je hněv, nenávist a frustrace, které v něm doutnají neustále.

Manipulace. Převaha. Nadvláda. Jeho moc sahá daleko, připomíná si. Nemá ji jen nad svými oběťmi, ale i nad policií a Quinnem.

Euforie. Extáze. Vzrušení. Na ostatním nezáleží. Soustředit se na vítězství. Intenzita těch pocitů ho přemáhá. Třese se, je celý zpocený a rudý rozčilením, když jede domů. Cítí svůj pach. Ten pach souvisí právě s tímto typem rozčilení – je pronikavý, připomíná pižmo, je téměř sexuální. Chce se mu otřít se rukama v podpaždí a roztírat si ten voňavý pot po obličeji, vetřít si jej do nosních dírek, olizovat jej z prstů.

Chce se svléknout a přinutit tu ženu ze svých představ, aby mu jej olízala z celého těla. Aby mu jazykem očistila hruď, břicho a záda. V jeho představách ta žena končí v kleče před ním a líže mu varlata. Erekce sílí, penis mu mohutní a trčí dopředu, nacpe jí ho do úst a pohybuje se v ní, při každém jejím zajíknutí jí dá pořádný políček. Přichází vyvrcholení, stříkají do obličeje a pak ji přinutí, aby se opřela dlaněmi o zem, a proniká do ní análně. Rukama jí svírá hrdlo, divoce ji znásilňuje, mezi jejími výkřiky ji škrtí.

Ty představy ho nesmírně vzrušují. Penis má tvrdý a krev mu v něm pulzuje. Potřebuje si ulevit. Potřebuje slyšet zvuky, které jsou ostré a nádherné jako ty nejostřejší žiletky.

Potřebuje slyšet ty výkřiky, tu hrůzu v syrové, nefalšované podobě a namlouvat si, že je vydává ta žena z jeho představ. Potřebuje slyšet to sílící crescendo končícího života. Ochabující energii, již nakonec pohltí milosrdná smrt.

Sáhne do kapsy pro kazetu, ale kapsa je prázdná.

Zachvátí ho panika. Zastaví u chodníku a prohledává všechny kapsy, dívá se pod sedadlo, hledá všude po zemi, otvírá diktafon. Kazeta není.

Dostane vztek. Obrovský a neovladatelný. Je obklopen hradbou zuřivosti. Zakleje, vztekle zalomcuje řadicí pákou a rozjede se na plný plyn. Udělal chybu. Neodpustitelnou. Ví, že nebude osudová. I když policie kazetu najde, i když z ní dokážou sejmout otisky prstů, nenajdou jeho. Jeho otisky nemají v žádné databázi. Naposledy byl zadržen, když ještě nebyl plnoletý. Ale samotné pomyšlení na tu chybu jej dohání k nepříčetnosti, protože ví, že to pátrací skupinu a Quinna povzbudí, zatímco on je chce úplně rozdrtit.

Pocit vítězství odplynul. Oslava je zkažená. Erekce je tatam, v rozkroku má zase ubohého scvrklého pindíka. Slyší výsměšný, jízlivý hlas, jeho vysněná žena s pohrdáním vstává a odchází, je znuděná a ztratila o něj zájem.

Odbočí na příjezdovou cestu, dálkovým ovladačem odemyká vrata garáže. Hněv je jako had, který se mu svíjí v nitru a vypouští jed. Uslyší známý pisklavý štěkot, pronásleduje ho až do garáže. Ten zatracený podvraťák odvedle je zase tady. Večer má zkažený, teď ještě tohle.

Vystupuje z auta a jde k popelnici. Dveře garáže se spouštějí dolů. Bišonek se na něj dívá a nepřestává štěkat, couvá k zavírajícím se dveřím. Vyndá z popelnice nějaký hadr a obrací se k psíkovi, už si představuje, jak ho popadne do hadru a pak tím ranečkem bude bez přestání mlátit o betonovou zeď.

„Pojď ke mně, Bitsy, ty smradlavej čokle,“ láká ho sladkým tónem. „Proč mě nemáš rád? Co jsem ti kdy udělal?“

Psík rozzuřeně vrčí, je to zvuk připomínající elektrické ořezávátko na tužky, zůstává stát a ohlédne se k vratům, která jsou už téměř u země a pečetí jeho osud.

„Víš, že jsem dřív zabíjel přesně takové pejsánky, jako jsi ty?“ říká psíkovi, jde blíž, skloní se. „Myslíš, že páchnu jako zlo?“

Natáhne ruku k psímu čenichu. „To proto, že já jím jsem,“ mumlá a psík proti němu vyrazí s vyceněnými zoubky. Vrčení spouštěcího zařízení ustává. Hadr dopadne a ztlumí překvapené kviknutí.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kate se třásla ještě i doma. Dojeli tam společně, Quinn trval na tom, že ji opět doprovodí, a ona neprotestovala. V uších jí pořád zněly ty zoufalé výkřiky. Slyšela je slabě, ale neustále, když beze slova vystoupila z auta a vyšla z garáže, když pracně hledala klíč od zadních dveří, když šla přes kuchyň do chodby zapnout topení.

Quinn jí šel celou dobu v patách jako stín. Čekala, že bude nějak komentovat spálenou žárovku v garáži, ale pokud k tomu něco říkal, neslyšela ho. Slyšela jen vlastní tep, chřestění klíčů, mňoukání kocoura, hučení ledničky, to všechno nějak zesílené… a pod tím vším ty výkřiky.

„Je mi taková zima,“ řekla a zamířila do pracovny, kde na psacím stole pořád svítila lampa a ozdobná přikrývka ležela zmuchlaná na staré pohovce. Podívala se na záznamník – světýlko neblikalo – a pomyslela na telefonáty, které měla na mobilu a ve kterých se nikdo neozval. V 22.05, 22.08, 22.10.

Na podložce stála zpola nedopitá sklenice ginu s tonikem, led se už dávno rozpustil. Kate ji třesoucí se rukou zvedla a napila se. Tonik už vyprchal, ale nevšimla si toho, stejně necítila vůbec žádnou chuť. Quinn jí sklenku odebral a postavil ji stranou. Pak ji vzal jemně za ramena a otočil k sobě.

„Copak tobě není zima?“ breptala. „Tohle topení se hrozně dlouho rozehřívá. Měla bych pořídit nové – je staré jako Metuzalem, ale nikdy na to nemyslím, dokud neuhodí zima. Asi bych měla zapálit oheň v krbu,“ vyhrkla, ale ihned cítila, jak se jí dělají mžitky před očima. „Panebože, co to povídám? Vždyť necítím v nose nic jiného než ten kouř a ten hrozný – ach bože, ten příšerný –“

S námahou polkla a podívala se na skleničku, kterou teď měla z dosahu.

Quinn ji pohladil po tváři a otočil si její obličej k sobě. „Pst,“ řekl tiše.

„Ale –“

„Pst.“

Opatrně, jako kdyby byla utkána z pavučinek, ji oběma pažemi objal a přivinul blíž. Další pobídka, aby se o něj opřela, aby na všechno zapomněla. Věděla, že by to neměla dělat. Pokud tomu nezabrání, bude ztracena. Musí se pohybovat, musí mluvit, něco dělat. Když se tomu poddá, přestane se hýbat, jestliže se nezačne zaměstnávat nějakou bezmyšlenkovitou, bezvýznamnou činností, zavalí ji vlna zoufalství, a kam se pak dostane?

Bez obrany v náručí muže, kterého pořád miluje, ale nemůže ho mít.

Pádnost onoho přiznání měla dost velký účinek, aby v sobě našla zbytky sil, třebaže jí zlomyslný hlásek našeptával, aby se nechala aspoň v této chvíli konejšit.

Nikdy ho nepřestala milovat. Jen svou lásku zamkla na klíček hluboko ve svém srdci, odkud ji už nikdo nikdy neměl vysvobodit. Snad si myslela, že tam uvadne a odumře, ale ona jenom dřímala.

Zase se zachvěla zimou a pak mu položila hlavu na hruď. Slyšela, jak mu bije srdce, vzpomínala na podobné chvíle dávno, kdysi dřív, kdy ji objímal a těšil, a ona si myslela, že ty chvilky, které tenkrát pro sebe kradli, budou trvat navždy.

Ach, jak si to přála i teď! Chtěla zapomenout na to, že se právě vrátili z místa, kde byl spáchán zločin, že jí zmizela svědkyně. Chtěla si namlouvat, že Quinn je tu kvůli ní a ne kvůli své práci, která pro něj vždycky byla na prvním místě.

Jak nespravedlivé, že se s ním cítila tak bezpečně, a spokojenost jako by byla na dosah ruky! Když se teď dívala na svůj život z jeho ochranitelské náruče, najednou viděla všechny ty trhliny, chybějící kusy, vybledlé barvy, otupělé smysly. Jak nespravedlivé! Vždyť se rozhodla, že nebude nikoho potřebovat, a už vůbec ne jeho!

Cítila, jak ji zlehka políbil na skráň. V rozporu se svou už tak slabou vůlí zvedla hlavu a nechala se líbat na rty. Teplé, pevné, dokonalé přilnutí. Pocit, který ji zaplavil, byl hořkosladkou směsicí bolesti a potěšení. Něžný, jemný, starostlivý polibek byl otázkou, nic si nebral. A když Quinn trochu zvedl hlavu, měl v očích tázavý a obezřetný výraz, jako by se do něj z jejích úst s polibkem přelila všechna její přání a obavy.

„Musím si sednout,“ zamumlala Kate a odstoupila. Pustil ji a ona ucítila, jak ji zase ovanul ledový závan jako chladivý šál. Vzala ze stolu skleničku a šla k pohovce. Schoulila se do rohu a přehodila přes sebe teplý přehoz.

„Nemůžu tohle dělat,“ řekla tiše, spíš pro sebe. „Je to moc surové. Moc kruté. Nechci být zase úplně rozhozená, až odjedeš zpátky do Quantika.“ Napila se a zavrtěla hlavou. „Byla bych raději, kdybys vůbec nepřijel, Johne.“

Quinn si přisedl k ní, složil ruce do klína. „Opravdu si tohle přeješ, Kate?“

Vyhrkly jí slzy. „Ne. Ale co na tom teď záleží? Všechno, co jsem si kdy přála, nemělo s realitou nic společného.“

Dopila, odložila skleničku a mnula si dlaněmi obličej.

„Přála jsem si, aby Emily žila, a ona zemřela. Přála jsem si, aby z toho Steven neobviňoval mě, ale stal se pravý opak. Přála jsem si –“

Tady se zarazila. Co má říct? Že si přála, aby ji Quinn víc miloval? Aby se vzali, měli děti, žili v Montaně, chovali koně a každou noc se jeden druhému dávali? Byly to představy, které by se hodily k někomu mnohem naivnějšímu. Ach, připadala si jako blázen, že ji vůbec něco takového kdysi napadlo a že tyhle myšlenky schovávala až do dneška kdesi v zaprášeném koutku mysli. Ani za nic by je před ním nevyslovila, neriskovala by, že bude působit ještě sentimentálněji.

„Přála jsem si spoustu věcí. Ale nepomohlo to. Nesplnily se,“ řekla. „A teď si budu přát zavřít oči a nevidět krev, zacpat si uši a neslyšet výkřiky, zaplašit tu noční můru a spát. A stejně tak bych si mohla přát modré z nebe.“

Quinn ji vzal kolem ramen, palcem našel to místečko plné nervozity a napětí a mnul jí ho. „Já bych ti ho koupil, Kate,“ řekl. Zase ta stará známá nota, věci, které si kdysi říkávali a znali je jen oni. „Sundal bych odtamtud i hvězdy a dal bych ti je, aby sis z nich mohla udělat náhrdelník.“

V očích ji zase pálilo, spálila se všechna její předsevzetí, že bude silná. Byla tak unavená a vším rozbolavělá – případem, vzpomínkami, sny, které se nevyplnily. Skryla obličej v dlaních.

Quinn ji znovu objal a položil si její hlavu na rameno. „To je v pořádku,“ zašeptal. „Ne, není.“

„Nech mě, abych tě objímal, Kate.“

Nedokázala se přinutit, aby odmítla. Nesnesla pomyšlení, že se stáhne, že bude zase sama. Byla sama už tak dlouho. Toužila po jeho ochranné náruči. Chtěla cítit jeho sílu, teplo jeho těla. Když ji takhle objímal, uvědomovala si, že je po dlouhé době konečně tam, kam patří.

„Nikdy jsem tě nepřestal milovat,“ zašeptal.

Kate ho pevně objala, ale ještě se mu nedokázala podívat zpříma do očí.

„Tak proč jsi mě nechal odejít?“ zeptala se hlasem plným potlačované bolesti. „A proč jsi byl někde pryč?“

„Myslel jsem si, že to tak chceš. Že to potřebuješ. Myslel jsem si, že to tak bude pro tebe nejlepší. Vždyť jsi o mě ke konci nijak nestála, alespoň jsi mi to ani neřekla.“

„Měl jsi kvůli mně problémy v zaměstnání –“

„Kvůli Stevenovi, ne kvůli tobě.“

„Hraješ si se slovíčky. Steven tě chtěl potrestat kvůli mně, kvůli nám.“

„A ty ses chtěla schovávat. Kvůli nám.“

Nepopřela to. Ani se o to nepokusila. Jejich tajná láska byla tak zvláštní. Snad proto, že byla tajná, nesla s sebou kouzlo, které spousta lidí hledá a nikdy nenajde, kouzlo, které ani jeden z nich předtím nepoznali. Ale když se pak všechno prozradilo, nikdo to kouzlo neviděl. V kritickém světle veřejného mínění šlo jen o milostný románek, nevkusnou a lacinou aféru. Nikdo to nepochopil, nikdo se o to ani nesnažil, nikdo to ani pochopit nechtěl. Nikdo neviděl její bolest, touhu. Nebyla ženou, která se topí ve svém žalu, odkopnutá mužem, jenž se projevil jako nechápající a chladný partner. Udělali z ní poběhlici, která podváděla nešťastného manžela už ve chvíli, kdy jejich zemřelá dceruška ještě ani nevychladla v hrobě.

Nemohla říct, že by ji podobné věci také nenapadaly, když se trápila pocitem viny, ale přece jen věděla svoje. Nikdy neměla sklony ke lhaní a podvádění. Byla vychována v duchu katolického pojetí viny a švédského sebekárání. Pak ji zaplavila vlna sebezavržení způsobená Emilyinou smrtí a porušením morálních zákonů, topila se a nebyla schopna vyplavat nad hladinu – hlavně proto ne, že jediný člověk, od kterého v té době čekala pomoc, se od ní odvrátil, protože také zápasil se svým hněvem a bolestí.

Vzpomínka na ten poprask ji i teď vymrštila na nohy. Nevydržela v klidu sedět, emoce spojené s těmito vzpomínkami neměla ráda.

„Mohl jsi přijet za mnou,“ řekla. „Ale tys měl svou práci a najednou jsi nebyl. Myslela jsem si, že je ti práce přednější než já,“ přiznala tiše a s námahou se jí podařilo vyloudit něco jako úsměv. „Říkala jsem si, že sis asi nakonec uvědomil, že by se mnou bylo víc problémů než radosti.“

„Ale, Kate…“ Přistoupil k ní, zvedl jí bradu a podíval se jí do očí. Ty jeho byly tmavé jako noc, zářily a jejich pohled pronikal až na dno duše.

V jejích očích spatřil náznak nejistoty, která ho vždycky tak dojímala – nejistoty, jež ležela zasuta pod vrstvami nablýskané tvrdohlavé síly. Ta nejistota mu připomínala jeho vlastní, se kterou skrytě bojoval a zároveň se jí bál.

„Nechal jsem tě odejít, protože jsem si myslel, že to tak chceš. A zahrabal jsem se do práce, protože to byla jediná cesta, jak otupit tu bolest. Obětoval jsem práci všechno, čím jsem kdy byl,“ řekl. „Nevím, jestli ze mě ještě něco, co by za to stálo, zůstalo. Ale vím, že jsem ji nikdy nemiloval tak – a nic a nikoho, jak jsem miloval tebe, Kate.“

Kate na to neřekla nic. Quinn si uvědomoval plynutí času, slzu, která jí stékala po tváři. Myslel na to, jak je život rozdělil, o kolik času je připravil, a věděl, že věc byla mnohem složitější než jen neschopnost komunikovat. Ty pocity, obavy, hrdost a bolest, které mezi ně vstoupily, byly opravdové. Tak intenzivní a nefalšované, že je ani jeden z nich nedokázal přemoci, zdolat. Bylo snadnější nechat věci tak, jak byly – a přesto šlo o nejobtížnější úkol, před který ho život postavil.

„Jsme to ale pár,“ opakoval tiše výrok, jejž pronesl v Kováčově autě. „Co jsi cítila, Kate? Přestala jsi po mně toužit? Přestala jsi mě milovat? Přestala –“

Přitiskla mu roztřesené prsty na rty a zavrtěla hlavou: „Nikdy,“ řekla tak tiše, že to mohla být spíš myšlenka než slovo. „Nikdy.“

Nenáviděla ho. Měla na něj vztek. Svalovala vinu na něj a snažila se zapomenout. Ale nikdy ho nepřestala milovat. A s hrůzou zjistila, že touha po něm ani za těch pět let nevyhasla, nikdy nepocítila nic, co by se jí podobalo. Teď v ní sílila, jako když se doutnající ohýnek vesele rozhoří při závanu čerstvého vzduchu. Nedbala na únavu, strach a všechno ostatní.

Naklonila se k němu pro polibek. Cítila chuť jeho rtů osolených jejími vlastními slzami. Pevně ji objal, div ji nerozdrtil, zvrátil dozadu a cítil, jak k sobě jejich těla lehce a přirozeně lnou.

„Bože, Kate, já jsem po tobě tak toužil,“ přiznal se a přejížděl jí rty po uchu. „Tolik jsi mi chyběla!“

Kate ho políbila na tvář a prohrábla mu krátce ostříhané vlasy. „Já jsem nikdy netoužila po nikom tak jako po tobě… toužím po tobě pořád…“

Po těch slovech poodstoupil a chvilku se na ni díval. Nezeptal se, jestli si je jista. Bojí se, co by mohla odpovědět, pomyslela si. A tak to s ní bylo. Nebyla si jista. Neuvažovala logicky, nemyslela na nic než na ten okamžik a na chumel bolavých pocitů a touhu odevzdat se Quinnovi… jen jemu.

Vedla ho za ruku nahoru. Třikrát ji během cesty zastavil, líbal ji, hladil a zabořil jí obličej do vlasů. V ložnici si pomáhali se svlékáním. Netrpělivě, chvatně, ruce a prsty se jim pletly. Přehodil košili přes opěradlo židle, ona nechala sukni na hromádce na zemi. Nepřestávali se jeden druhého dotýkat. Pohlazení. Polibek. Dychtivé objetí.

Quinnovy doteky byly pro Kate vzpomínkou z jiných časů. V mysli i v srdci měla pořád vrytý pocit, který v ní vyvolalo jeho pohlazení. Na povrch vyplula touha, kterou zažila jen s ním. Ihned, sladce, rychle a bolavě. Jako by se neviděli pět dní místo pěti let.

Dech se jí zatajil, když ucítila jeho rty na prsu, a zachvěla se, když jí sáhl mezi stehna a našel ji vlhkou a připravenou. Automaticky se prohnula do polohy, kterou dřív, tak dávno, dobře znala.

Hladila ho po celém těle. Známé území. Svaly a kosti, úžlabiny a vrcholy. Hladká horká kůže. Údolí jeho páteře. Cítila, jak ji hledá, tvrdý jako mramor, hebký jako samet. Pevným svalnatým stehnem se jí dostal mezi nohy.

Vedla ho dovnitř, dokonale do ní zapadl, spojili se tak nádherně, jako tolikrát předtím, když se milovali. Ten pocit, jeho zázračnost nikdy nezevšedněly, naopak se jen vytříbily. Bylo jim oběma ještě krásněji než kdy předtím. Četla mu to v očích, když se na ni díval ve světle lampy: to intenzivní potěšení, vášeň, překvapení, náznak zoufalství, které pramenilo z vědomí, že tohle mohou zažít jenom tehdy, když jsou spolu.

To poslední jí vehnalo slzy do očí. On je ten pravý, ten jediný. Muž, kterého si kdysi vzala, jehož dítě porodila, nikdy nedokázal, aby se cítila tak nádherně jako s Johnem Quinnem. Stačilo jen, aby mu byla nablízku.

Objímala ho pevněji, pohybovala se proti němu se stále větší vervou, zatínala mu nehty do zad. Divoce a vlastnicky ji líbal, jazykem, zuby. Cítila ho v sobě, silného a razantního, pak se zase stáhl, zněžněl a oddaloval jejich společné vyvrcholení.

Čas pro ně přestal existovat. Nebylo ubíhajících vteřin, jen šeptaných slov a vzdechů. Nepočítali minuty, cítili jen plynutí rozkoše. Konec se podobal explozi provázené ohnivými záblesky. Pak nastalo to zvláštní zklidnění smíšené s napětím; naplnění a završení a ostražitost. Nakonec únava překonala všechny ostatní pocity a oni si usnuli v náručí.

Kapitola dvacátá pátá

Poslouchejte!“ Kovac se ztěžka opřel dlaněmi o stůl ve válečném bunkru Milostný dotek smrti. Zaskočil si domů a usnul v kuchyni na židli, než se uvařila káva. Neosprchoval se, neoholil a říkal si, že vypadá jako nějaký vagabund ve zplihlém a pomačkaném obleku. Dokonce si ani nestihl vzít čistou košili.

Ostatní taky nevypadali nijak odpočatě. Pod zarudlýma očima tmavé kruhy, ustaraných vrásek v zachmuřených tvářích přibylo.

Místnost páchla cigaretami, potem a hořkou kávou a tento odér převládl nad původní myšinou a plísní. Na kredenci stál zapnutý tranzistor, opodál běžela malá televize, aby mohli sledovat všechny nejčerstvější zprávy. Fotky shořelého auta a oběti číslo čtyři někdo spěšně připíchl na nástěnku. Byly ještě tak čerstvé, že se kroutily.

„Sdělovací prostředky šílí z toho včerejšího sousta,“ řekl Kovac. „Ohnivěj Joe nám zapálil další oběť přímo před nosem a my vypadáme, jako bychom seděli s nohama na stole a dělali si manikúru. Už jsem to dnes schytal od šéfa a nadporučíka Fowlera. Abych to zkrátil: pokud urychleně nějak nepokročíme, nakopou nám všem pořádně prdele.“

„To bude pro Tippena ten nejvrcholnější sexuální zážitek za posledních deset let,“ řekl Adler.

Tippen po něm hodil notesem. „Hrozně vtipný. Můžu začít u tebe, Cvalouši. A vezmu si hodně špičatý boty.“

Kovac je ignoroval. „Podařilo se nám udržet v tajnosti tu nahrávku.“

„Chválabohu, že ji nenašel někdo z novinářů,“ řekl Walsh a zadumaně zkoumal stav svého kapesníku. „Už by ji vyhrávali na všech rozhlasových stanicích.“

Kovac nedokázal vymazat z hlavy ty výkřiky. Představa, že by s nimi měla být obeznámena každá rodina v obou městech, ho přiváděla na pokraj infarktu.

„Kazeta je v laboratoři,“ řekl. „Technik se snaží vychytat nějaké zvuky v pozadí, které by mohly pomoct. Uvidíme, co nám řekne. Tinks, našla jsi Vanleese?“

Lišková zavrtěla hlavou. „Jako by se po něm slehla zem. Vypadá to, že jedinej jeho přítel je právě ten někdo, komu hlídá dům. A žádný nový si hned tak nenajde. Podařilo se nám s Mary naštvat každýho, kdo ho zná, protože jsme jim telefonovaly uprostřed noci. Jeden chlápek nám ale prozradil, že Vanlees o tom domě mluví jen v superlativech a že má dojem, že je to někde na předměstí. Prý u jezera.“

„U jeho bytu v Lyndale hlídají naši kluci,“ řekl Kovac. „Další hlídkový vůz máme u Target centra a jeden v Edgewateru. A všichni policajti ve městě hledají jeho dodávku.“

„Nemáme žádný pádný důvod, abychom ho zatkli,“ upozornil je Yurek.

„Nebudete ho potřebovat,“ řekl Quinn, který v té chvíli dorazil. Ve vlasech mu tály sněhové vločky. Setřásl si je z kabátu a přehodil jej přes židli. „Nejde o zatčení. Žádáme ho o pomoc. Jestli je to Ohnivěj Joe, pak se nadouvá pýchou a samolibostí. Pomyšlení, že ho policie žádá o pomoc, na jeho ego zaúčinkuje ohromně silně.“

„Neměli bychom to překombinovat, ať ho nevyplašíme,“ zdůraznil Yurek.

„Kdyby se to nedejbože někomu podařilo, tak ho vlastnoručně zaškrtím,“ řekl Kovac výhružně.

„Takže, Gé, vy si myslíte, že je to on?“ zeptal se Tippen a přimhouřil oči.

„Sedí nám do toho portrétu víc než dobře. Pozveme ho sem a popovídáme si s ním. Pak bych doporučil zostřený dohled. Zmáčkneme ho, uvidíme, co kvůli nám dokáže. Pokud se nám s ním podaří zatřepat, přimět ho, aby pouštěl hrůzu, dveře se otevřou. A když to klapne, budeme mít brzo důvod k jeho zatčení.“

„Pojedu do Edgewateru,“ řekla Lišková. „Chtěla bych se kolem něj motat, pokusit se, aby trochu rozvázal a přestal se mít tak na pozoru.“

„Jaký se ti zdál včera na té schůzi?“ zeptal se Quinn.

„Byl úplně fascinovaný, trochu rozčilený, pořád rozumoval.“

„Víme, kde byl v neděli večer?“

„Jako obvykle: sám doma.“

„Chtěl bych být u toho, až ho budete zpovídat,“ řekl Quinn. „Ne přímo v místnosti, ale chtěl bych to sledovat.“

„Ty se ho nechceš na nic ptát?“

„Ne tak zhurta. Budeš u toho ty a ještě někdo, koho nikdy neviděl. Nejspíš Sam. Já se objevím později.“

„Cinkni mi, až ho budete mít,“ řekl Kovac a do toho zazvonil telefon. Elwood vstal a zamířil k přístroji. „Tipe a Hezoune, kápli jste na někoho, kdo viděl tu DiMarco nastupovat v neděli večer do auťáku?“

„Ne,“ řekl Tippen. „A nabízíme deset babek za odpověď. Jedině Hezoun by ji mohl dostat za úsměv a za pusinku.“

Yurek se na něj zamračil. „Ani kuře zadarmo nehrabe. Není o co stát.“

„Tip o to stojí,“ poznamenala Lišková.

„Hezoune! Telefon!“ volal Elwood.

„Pokračujte v pátrání,“ nařídil Kovac. „Nechte natisknout letáky s fotkou té holky a s předběžným portrétem vraha. Poptejte se nadporučíka Fowlera na odměnu. Je možnost, že se někdo v té době na tom místě potloukal a bude si chtít přijít na pěkný peníze.“

„Provedeme.“

„Někdo s diplomatickýma schopnostma musí zajít do

Phoenixu a ještě jednou promluvit s tou prostitutkou, která znala oběť číslo dvě,“ pokračoval Kovac.

„Já tam půjdu,“ nabídla se Mossová.

„Zeptejte se jí, jestli měla Fawn Pierceová tetování,“ řekl Quinn a pracně bojoval s únavou. Mnul si bolavý zátylek. „Lila Whiteová měla tetování přesně na tom místě na hrudníku, kde jí chyběl kus masa. Ohnivěj Joe je možná milovníkem umění. Nebo přímo malíř.“

„Jak jste na to přišel?“ zeptal se Tippen skepticky, jako by si to Quinn jen tak vycucal z prstu.

„Udělal jsem něco, čím se nikdo jiný neobtěžoval: díval jsem se,“ odpověděl stroze. „Prohlédl jsem si fotografie, které Lilini rodiče dali agentce Mossové. Pořízené pár dní před smrtí. Pokud se ukáže, že Fawn Pierceové vrah tetování vyřízl, budete muset zjistit, ve kterém tetovacím studiu si je obě nechaly udělat, a prověřit lidi, co s tím mají něco společného.“

„Víme, jestli měla Jillian Bondurantová nějaké tetování?“ zeptal se Hamill.

„Její otec tvrdí, že o žádném neví.“

„A její kamarádka, Michele Fineová, tvrdí totéž,“ doplnila Lišková. „A já myslím, že by to věděla. Ona sama je chodícím vzorníkem.“

„Byla tu kvůli otiskům prstů?“ zeptal se Kovac a přehraboval se v hromadě rozházených papírů s poznámkami.

„Neměla jsem čas to zjistit.“

Ozval se mobil. Quinn zaklel a zvedl se od stolu. Doloval z kapsy kabátu telefon.

Adler ukázal prstem na obrazovku, kde se právě objevily záběry z místa požáru. „Tady ho máme, Kojaka!“

Ostré světlo dodalo Kováčově pleti odstín pergamenu. Zarputile se mračil na kamery a všechny otázky odbýval lakonickým: „Vyšetřování pokračuje, je to citlivá záležitost. Momentálně nemáme žádná sdělení.“

„Musíš si oholit ten knírek, Same,“ řekla Lišková. Vypadáš jako pan Peabody ze seriálu Rocky a Bullwinkle.“

„Žádný kecy o poslední oběti?“ zavolal Tippen od kávovaru.

„Pitva je naplánovaná na osmou,“ řekl Kovac a podíval se na hodinky. Sedm třicet. Obrátil se k Mossové. „Rob Marshall se s vámi sejde ve Phoenixu. Naši nadřízení se snaží Urskineovy uchlácholit po tom včerejším výstupu Královny štětek severu. Je mi osobně úplně fuk, jestli se nějak urazili. Chci, aby si dnes někdo s Urskinem u nás popovídal. Mary, pozvěte ho k nám a nic jim nevysvětlujte, kdyby se ptali proč. Zkrátka se jedná o běžný postup. A zeptejte se jich, jestli mají účet nebo nějakej jinej doklad o tom, že byli na té chatě. Ten víkend, kdy Lily Whiteovou zabili.“

„Gregg Urskine byl jeden z posledních, kdo včera večer viděl naši svědkyni. První oběť byla jejich hostem. Druhá byla kamarádkou jedné z jejich současných svěřenek. Nějak se to všechno točí těsně kolem nich,“ uzavřel Kovac.

„Toni Urskineová bude žhavit telefon a shánět nejčerstvější informace,“ řekl Yurek.

„To na ni jen vrhá špatné světlo,“ řekl Kovac. „Jsme důkladní, nenecháme nic náhodě. Tak si to Toni Urskineová přece přála.“

„Máme něco z té včerejší schůze?“ zeptal se Hamill.

„Hlídky nic zajímavého nezaznamenaly,“ řekl Elwood. „Máme jen videozáznam.“

Kovac se znovu podíval na hodinky. „Pak se na ni kouknu. Doktorka už brousí nože. Jdete se mnou, GQ?“

Quinn přikývl a dokončil hovor. Vzali si kabáty a vyšli zadem ven.

Sníh milosrdně zakryl špínu a odpadky na ulici – včetně Kováčova auta – a zasypal i nebezpečné střepy z rozbitých lahví od režné, které se tu všude v těch malých uličkách povalovaly jako spadané listí. Kovac vyhrabal z nepořádku na zadním sedadle košťátko a ometl sníh z předního skla, kapoty a světel.

„Dostal jste se včera do hotelu v pořádku?“ zeptal se, když nastoupili do vozu a nastartoval. „Mohl jsem vás tam hodit. Není to pro mě žádná zajížďka.“

„Nebylo nutné. Zvládl jsem to. Bylo to v pořádku,“ řekl

Quinn a nepodíval se na něj. Cítil však Kováčův upřený pohled. „Kate byla z té nahrávky tak vyřízená, že jsem se o ni musel postarat a přesvědčit se, že se z toho vzpamatuje.“

„Aha. A? Vzpamatovala se?“

„Ne. Myslí si, že to tělo patří její svědkyni a že ty výkřiky jsou taky její, když ji vrah mučil. Klade si to za vinu.“

„No, asi je dobře, že jste ji doprovodil domů. Co jste pak dělal? Vzal jste si taxíka?“

„Jo,“ zalhal a před očima mu proběhla ranní scéna.

Jak se probudil a díval se na Kate, která v kalném světle ležela pod přikrývkou vedle něho, pak otevřela ty své neuvěřitelně jasné šedé oči a on v nich četl nejistotu. Byl by rád, kdyby mohl říct, že milování vyřešilo všechny jejich problémy, ale nebyla to pravda. Poskytlo jim potěšení, znovu spojilo jejich duše a všechno se tím zkomplikovalo. Ale bylo to jako návrat na nebesa po dlouhých letech očistce.

A co teď? Ta nevyslovená otázka je oba zneklidňovala, když vstali, oblékli se, zhltli housku a spěchali zase z domu. Nebylo žádné ranní doznívání, hlazení, polibky, prodlužování vášně. Nebyl čas si povídat, Kate mu ani žádný nedala. Její první pohnutkou, když se cítila zahnaná do kouta, bylo stáhnout se do sebe, zavřít dveře a dusit se ve vlastní šťávě. Ne že by on byl jiný.

Vysadila ho před Radissonem. Chvatně se oholil, hodil na sebe čistý oblek a zase běžel. Měl zpoždění.

„Pokoušel jsem se vám ráno volat,“ řekl Kovac, zařadil zpátečku, ale nohu měl pořád na brzdě. „Nebral jste to.“

„Nejspíš jsem se sprchoval.“ Quinn nehnul ani brvou. „Nechal jste vzkaz? Nestihl jsem se ani podívat.“

„Jen jsem chtěl vědět, jak je Kate.“

„A proč jste nezavolal jí?“ zeptal se Quinn. Už mu to šlo na nervy. Podíval se na Kovace a stočil řeč jinam. „Kdybyste projevil takový zájem už při vraždě Whiteové, možná bychom tu teď nemuseli sedět.“

Kovac zrudl. Spíš hanbou než vzteky, pomyslel si Quinn, i když policista pociťoval to druhé. „Vrtal jsem se v tom případu dost důkladně.“

„Asi jste moc spěchal, Same. Jak jinak vysvětlíte, že jste přehlédli to tetování?“

„Ptali jsme se. Určitě. Jsem si jistý,“ řekl Kovac a byl si jistý, když to říkal. Pak už méně a nakonec vůbec. Natáhl krk a podíval se zadním okénkem, pak spustil nohu z brzdy. „Možná jsme se neptali té pravé osoby. Možná si té zatracené věci nikdo nevšiml.“

„Její rodiče jsou obyčejní venkovani. Myslíte, že by si nevšimli, že jejich dcera má na prsou vytetovanou lilii? Myslíte, že by si toho nevšiml některý z jejích pravidelných zákazníků?“

Kovac dupl na plyn a vyrazil vpřed příliš rychle, pak zprudka sešlápl brzdu. Caprice dostal na mokrém sněhu smyk a zadní nárazník s nepříjemným zaduněním práskl do kontejneru na odpadky.

„Do prdele!“

Quinn zamrkal, pak se uklidnil, nespouštěl z Kovace oči. „Vůbec jste nezjišťovali alibi Urskineových, když byla Lila Whiteová zavražděna.“

„Nenutil jsem je, aby mi ukázali doklad. Jakej motiv vraždy by ti dva měli? Žádnej. Kromě toho Toni Urskineová měla plnou hubu keců, že jsme se řádně nesnažili…“

Kovac stáhl okénko, zapálil si cigaretu a vyfoukl kouř ven. Vůz zůstal stát napříč, zadkem opřený o kontejner. Lišková vyšla před budovu, ukázala na něj, zavrtěla hlavou a nastoupila do svého auta.

„Viděl jste dost takových případů, abyste věděl, jak to chodí,“ řekl Kovac. „Děvka si to zaslouží. Policie se o to zajímá asi tak, jako když někdo přejede toulavého psa. Nemalujte se s tím, žádný serepetičky. Pokud se případ rychle nevyřeší, odsune se někam bokem, aby bylo místo pro daňový poplatníky zavražděný žárlivejma manželama a přejetý zfetovanejma pirátama silnic. Dělal jsem tenkrát, co jsem

mohl, dokud jsem mohl,“ řekl a zíral na vločky sněhu, které se snášely na přední sklo.

„Věřím vám to, Same,“ přitakal Quinn, i když měl pocit, že ani Kovac nevěří tomu, co říká. V ošlehaném obličeji se mu zračil výraz lítosti a vrásky se mu prohloubily. „Ale pro ty tři další oběti je zkrátka hrozná smůla, že to nestačilo.“

„Jak dlouho jste znala Fawn Pierceovou?“ zeptala se Mary Mossová.

Byly v kanceláři Phoenixu. Mossová se posadila na jeden konec hráškově zeleného gauče a beze slov pokynula Ritě Rennerové, aby se posadila na druhý konec, vytvářejíc tak atmosféru jakési důvěrnosti. Péro z gauče ji nepříjemně dloublo do zadnice.

„Asi dva roky,“ řekla Rennerová tak tiše, že se Mary natáhla k diktafonu na stolku a přisunula jí ho blíž. „Seznámily jsme se ve městě a staly se z nás kamarádky.“

„Pracovaly jste ve stejné čtvrti?“

Rita se podívala na Toni Urskineovou, která seděla vedle ní na opěradle gauče a objímala ji konejšivě kolem ramen. Pak pohlédla na Roba Marshalla, jenž sebou neklidně vrtěl na protější straně stolku a bylo na něm vidět, že by byl raději někde jinde. Levá noha mu poškubávala jako motor spuštěný na volnoběh.

„Jo,“ řekla. „Pracovaly jsme ve striptýzových klubech a v Target centru.“

Její hlas zněl, jako by přicházel z jiného světa. Tichá a ušlápnutá jako myška, oblečená ve starých džínách a flanelové košili, vůbec nepůsobila dojmem ženy, která nabízí své tělo nadrženým šoustalům potloukajícím se po těch nejhorších uličkách Minneapolisu a hledajícím placený sex. Ale tohle už byla „nová“ Rita Rennerová, ne ta žena, již zatkli kvůli drogám a našli jí šlukovku schovanou ve vagině. Jaký to byl rozdíl, když nebyla zhulená.

„Měla nějaké nepřátele? Viděla jste, že by ji někdo na ulici obtěžoval?“

Rennerová vypadala zmateně. „Každou noc. Takoví jsou chlapi,“ řekla a pokradmu se podívala na Roba. „Jednou ji znásilnili, víte? Lidé si myslí, že prostitutku nelze znásilnit, ale jde to. Policajti ho chytili a zavřeli. Ale ne za to, že znásilnil Fawn. Znásilnil ještě nějakou účetní na parkovišti. Za to šel sedět. Fawn ani nezavolali jako svědka. Jako by na tom nezáleželo, co jí udělal.“

„Svědectví o dalších možných zločinech spáchaných obžalovaným je u soudu nepřípustné, paní Rennerová,“ řekl Rob. „Je to nefér, že?“

„Je to hnus.“

„Někdo to měl paní Pierceové vysvětlit. Nevíte, jestli někdy byla na oddělení pro oběti a svědky?“

„Ano. Říkala, že je to banda lumpů. Měla tam jít víckrát, ale nešla. Jenom se v tom chtěli patlat.“

„Je důležité ty věci znovu a znovu rozebrat. Jen tak se z toho můžete dostat,“ prohlásil Rob. Usmál se, byl to nepodařený úsměv, při kterém mu prasečí očka úplně zmizela v sádle. „Já to svým klientkám vřele doporučuju. Vlastně jim radím, aby si ty svoje zážitky čas od času nahrály, aby se samy slyšely a uvědomily si, jaké změny v emocích a postojích se v nich během toho procesu hojení odehrály. Může to být velice katarzní.“

Rennerová na něj jen zírala, hlavu měla nakloněnou trochu na stranu a vypadala jako ptáček, který najednou narazil na něco nového a neznámého.

Mary potlačila netrpělivý vzdech. Mít u pohovoru pomoc^ ruka, který není přímo od fochu, bylo asi tak užitečné jako mít o jeden malíček víc. „Nevíte tedy o někom konkrétním, kdo by třeba chtěl Fawn ublížit?“

„Říkala, že jí pořád někdo telefonoval. Obtěžoval ji,“ odpověděla Rita.

„Kdy to bylo?“

„Pár dní předtím, než zemřela.“

„Představil se jí nějak?“

„Nepamatuju se. Měla jsem tenkrát dost svých starostí.

Myslím, že to byl někdo z jejích kunčoftů. Nemůžete to zjistit podle výpisu telefonních hovorů?“

„To by šlo jedině tehdy, kdyby ona volala jemu.“

Rennerová se zamračila. „Copak to není někde v počítači?“

„Kdybyste znala jméno toho chlapa, mohli bychom se podívat na jeho výpis.“

„Nevím, jak se jmenoval.“ Do očí jí vstoupily slzy. Podívala se na Toni Urskineovou a ta ji znovu konejšivě poplácala po rameni. „Fawn o něm mluvila jako o Hnusákovi. To si pamatuju.“

„Bohužel to asi nebude jméno, pod kterým je zaregistrován u telefonní firmy,“ podotkl Rob Marshall.

Toni Urskineová se na něj ostře podívala. „Není třeba si z Rity utahovat. Snaží se, jak nejlíp umí.“

Rob se snažil chybu napravit. „Ale jistě. Nemyslel jsem to nijak ironicky,“ řekl a nervózně se usmál. Obrátil se s tím úsměvem přímo na Ritu. „Vzpomněla byste si na nějaký rozhovor, který jste s Fawn vedly o tom… Hnusákovi? Když si ho v duchu zopakujete, třeba se vám vybaví.“

„Já nevím!“ zaštkala Rennerová a křečovitě žmoulala cíp košile. „Byla jsem tenkrát na drogách. A – a – proč bych si to měla pamatovat? Ona z něj nebyla vystrašená nebo tak něco.“

„To je v pořádku, Rito. Třeba si pak vzpomenete,“ uklidnila ji Mossová. „Můžete mi říct, jestli měla Fawn nějaké tetování?“

Rennerová se na ni nechápavě podívala, změna tématu ji zmátla. „Ano. Několik. Proč?“

„Řekněte mi, prosím, kde.“

„Na kotníku měla růžičku, na břiše trojlístek a na zadku rty s vyplazeným jazykem. Proč?“

Mossová byla ušetřena lhaní, protože Gregg Urskine si vybral právě tento okamžik pro svůj příchod na scénu. Vešel s podnosem, nesl kávu. Vzala ze stolku diktafon, vstala a omluvně se usmála.

„Bohužel se nemůžu déle zdržet. Ale moc vám děkuju.“

„Nechcete se trochu zahřát, než zase půjdete do té zimy?“ zeptal se Urskine s přívětivým úsměvem.

„Děkuju, ale bohužel mám naspěch.“

„Dnes máte asi obzvlášť napilno,“ řekla Urskineová s nádechem škodolibé radosti. „Vzhledem k tomu, co se stalo včera večer, vypadá pátrací skupina jako banda břídilů.“

„Děláme všechno, co můžeme,“ řekla Mossová. „A abych nezapomněla, seržant Kovac mě požádal, abych vám, pane Urskine, vyřídila, že se máte během dneška zastavit na služebně a vzít s sebou doklad o zaplacení pobytu na té chatě, kde jste byli ten víkend, kdy zavraždili Lilu Whiteovou.“

Toni Urskineová se vymrštila z gauče a zrudla jako krocan. „Cože? To je nehoráznost!“

„Je to formalita,“ ujistila ji Mossová. „Ale pořádek musí být.“

„Je to jen obtěžování.“

„Požádal vás o to. Samozřejmě nejste povinni mu vyhovět. Seržant Kovac zatím nepokládá za nutné vaše zatčení, vzhledem k tomu, jak důkladně se zajímáte o vyšetřování.“

Gregg Urskine se nervózně zasmál s pohledem upřeným na Toni. „Nic se neděje, Toni. Určitě mám ten doklad někde schovaný. Není to žádný problém.“

„Je to nehoráznost!“ vyštěkla Toni. „Zavolám našemu právníkovi. Jsme v celém tomhle případu jen poctiví občané, a takhle se s námi zachází! Můžete jít, paní Mossová. Pane Marshalle,“ dodala, jako by ho teprve teď vzala na vědomí.

„Myslím, že jsme si jen trochu neporozuměli,“ řekl Rob s nervózním úsměvem. „Pokud bych to mohl z pozice své funkce nějak urovnat –“

„Vypadněte.“

Gregg Urskine k ní napřáhl ruku ve snaze ji uklidnit. „Toni, přestaň –“

„Vypadněte!“ zaječela, a aniž by se na něj podívala, prudce jeho ruku odmrštila.

„Snažíme se pro ty oběti udělat všechno, co je v našich silách,“ řekla Mossová tiše. „Myslela jsem, že o to jde i vám. Nebo se tak chováte jen před kamerami?“

„Už jsi kontaktovala tu svou přítelkyni v Milwaukee?“ zeptala se Kate. „Faxovala jsi jí fotku, že?“

„Ano, druhého. Ne, prvního,“ odpověděla Susan Fryeová.

Kate děkovala bohu, že se rozhodla tento rozhovor vyřešit po telefonu a nešla za Susan do kanceláře. Věděla, že by nedokázala skrýt svou rozmrzelost a netrpělivost. Stres obnažil vše, co bylo pod slupkou slušného chování, a všechny nervy měla napjaté k prasknutí. Byla ve stavu, kdy už by jí stačila jediná nemilá odpověď a ona by se dokázala vytočit jako ten magor s pistolí v atriu.

„Má teď plno práce s nějakým procesem,“ řekla Fryeová. „Zavolám jí a nechám jí vzkaz.“

„Dnes.“ Kate si pozdě uvědomila, že to zaznělo víc jako rozkaz než otázka. „Prosím, udělej to, Susan. Jsem z té holky úplně vyřízená. Nevím, co to Roba napadlo. Měl jí přidělit někoho od vás. Já se mladistvýma nezabývám. Nevím, jak na to. A teď je ještě k tomu v tahu –“

„Slyšela jsem, že je možná mrtvá,“ řekla Fryeová bez obalu. „Oni si myslí, že je tou obětí ze včerejška?“

„Ještě to nevíme určitě.“ Kate v duchu dodala krávo\ Povedená kamarádka, když jí to naservíruje takhle natvrdo! „I kdyby to byla pravda, musíme vědět, kdo to děvče je –nebo bylo, abychom mohli dát vědět jejím rodičům.“

„Můžeš si už teď být jistá jednou věcí, Kate: ani pes po ní neštěkne, protože kdyby někoho měla, neskončila by takhle. Chudák holka. Bylo by pro ni lepší, kdyby se vůbec nenarodila a skončila hned na začátku jako potrat.“

Nečitelnost těch vět Kate hluboce zasáhla. Poděkovala Susan Fryeové za její pochybnou pomoc a zavěsila. Zamyslela se nad tím, jaké pohnutky vedly k příchodu Angie DiMarco na svět. Náhoda? Osud? Láska? Touha po sociálních dávkách? Zvrtl se její život už v okamžiku početí, nebo se problémy rozrostly postupně, jako když se rozlézá plíseň?

Zabloudila pohledem k malému obrázku Emily v přihrádce nad stolem. Krásný malý život se zářivým příslibem světlé budoucnosti. Přemýšlela, jestli Angie někdy vypadala také takhle nevinně nebo měla odjakživa v očích ten výraz zatrpklé únavy z mizerné existence.

„Chudák holka. Bylo by pro ni lepší, kdyby se vůbec nenarodila a skončila hned na začátku jako potrat.“

Ale Angie DiMarco žila svůj smutný život dál a smrt si místo toho vzala Emily.

Kate vstala ze židle a začala přecházet po stísněném prostoru své kanceláře. Jestli se dnes nezblázní, bude to opravdu zázrak.

S jistotou očekávala, že si ji Sabin hned po ránu zavolá k sobě do kanceláře nebo bude muset jít za Robem a formálně se mu omluvit za to, co mu v noci řekla na parkovišti. Ale telefon se neozval… zatím. A tak se snažila zahnat myšlenky na to, že je Angie mrtvá, a naopak zjistit něco o jejím životě. Ale kdykoli trochu zpomalila horečnatý tok myšlenek, uslyšela ty výkřiky z nahrávky.

A jakmile se pokusila upnout myšlenky k něčemu jinému, měla plnou hlavu Quinna.

Protože na něj nechtěla myslet, znovu se posadila, sáhla po telefonu a vytočila další číslo. Musela myslet i na ostatní klienty. Alespoň do té doby, než ji Rob vyhodí.

Zavolala Davidu Willisovi a dostalo se jí předlouhého vysvětlení se záplavou detailů, jak má zanechat vzkaz na jeho záznamníku. Pak zkusila zavolat domů Melanii Hesslerové, oběti znásilnění, ale opět se ozval záznamník. Zavolala jí do práce a vedoucí knihkupectví s pornografickou literaturou jí sdělil, že Melanii propustil.

„A odkdy?“ zajímalo Kate.

„Ode dneška. Měla velkou absenci.“

„Ale ona trpí stresem po prožitém traumatu,“ zdůraznila mu Kate. „Byl na ní spáchán zločin, dokonce přímo ve vašem obchodě.“

„To nebyla naše chyba.“

„Posttraumatický stres je zákonem uznaný důvod pracovní neschopnosti. Zákoník práce o tom jasně hovoří.“ Zakousla se do protivníka na druhém konci drátu, rozhořčená tou nespravedlností, a trochu ji těšilo, že se může na někom vyřádit. „Pokud jste Melanii propustil na základě tohoto druhu pracovní neschopnosti, může na vás podat žalobu.“

„Poslyšte, paní,“ řekl vedoucí, „možná byste si o tom měla nejdřív promluvit s Melanii, než mi začnete vyhrožovat, protože si myslím, že z toho není tak vyřízená, jak by se mohlo zdát. Celý týden se neozvala.“

„Mám dojem, že jste říkal, že jste ji propustil.“

„To ano. Nechal jsem jí vzkaz na záznamníku.“

„Vy jste ji propustil přes záznamník? Co jste to za hnusnýho zbabělce?“

„Jsem dokonce tak hnusnej, že vám rovnou řeknu, abyste mi políbila prdel, krávo!“ odpověděl a praštil sluchátkem.

Kate roztržitě zavěsila, protože se jí už honilo hlavou, kdy mluvila s Melanii Hesslerovou naposled. Nanejvýš před týdnem, rozpomínala se. Tak týden před naším letopočtem, počítáme-li v těchto dnech letopočet od začátku případu Spalovač. Od té doby jí neměla čas ani zavolat. Angie jí zabrala veškerý čas. Zdálo se jí, že si na Melanii nevzpomněla už hodně dlouho. A Melanie byla stále nervóznější, jak se blížil den soudního procesu, a volala stále častěji.

Celý týden se neozvala.

Kate napadlo, že třeba mohla někam odjet, ale to by jí určitě oznámila. Hlásila jí všechno, jako by Kate byla jejím hlídačem. Bylo to divné. Soud ve své nekonečné moudrosti propustil Melaniiny násilníky na kauci, ale policie na ně dohlížela v čele s detektivem, který měl celý případ na starost.

Jsem teď kvůli Angii ze všeho přehnaně vystrašená, pomyslela si Kate. Nejspíš nebyl žádný důvod k obavám. Ale přesto uposlechla svůj instinkt a zavolala detektivovi.

Ani jemu se jejich oběť neozvala, nicméně věděl, že jeden z útočníků byl o víkendu zatčen za to, že napadl svou bývalou přítelkyni. Kate mu řekla, co se dozvěděla, a požádala ho, aby za Melanii zajel domů a zkontroloval, co se děje.

„Podívám se tam po obědě.“

„Díky, Bernie. Jsi zlato. Asi zbytečně panikařím, ale…“

„To, že panikaříš, ještě neznamená, že se nic nemůže stát.“

„To je pravda. Štěstí mi teď vůbec nějak nepřeje.“

„Neber si to tak, Kate. Vždycky může být hůř.“

Policajtský humor. Dnes ho nedokázala patřičně ocenit.

Snažila se upnout pozornost na hromadu papírů, které bylo potřeba projít, ale po chvilce toho nechala a vyndala si Angiinu složku. Doufala, že ji něco napadne, že ji to znenadání podmíní k nějakému činu. Nejhorší by bylo jen tak sedět a čekat. Z toho by se mohla zbláznit.

Angiin spis byl žalostně tenký. Obsahoval víc otázek než odpovědí. Mohla odejít z Phoenixu o své vůli? Pokud ano, odkud se tam vzala ta krev? Znovu si vybavila pohled na koupelnu: krvavé šmouhy na kachlíkách, stopy po odtékající krvavé vodě na dně vany, zakrvácený ručník v koši. Krve bylo hodně, nenacházela pro to žádné rozumné vysvětlení.

Ale jestli si tam pro ni přišel Ohnivěj Joe, jak ji tam vyčenichal a jak to, že Rita Rennerová nic neslyšela – otvírání dveří, nějaký zápas, cokoli?

Víc otázek než odpovědí.

Telefon zazvonil a Kate zvedla sluchátko, zpola s nadějí, zpola s hrůzou, že uslyší Kováčův hlas, který jí sdělí novinky ohledně pitvy oběti číslo čtyři.

„Kate Conlanová.“

Uhlazený hlas sekretářky jí sdělil nevítanou novinku jiného druhu. „Paní Conlanová, pan Sabin by s vámi rád mluvil ve své kanceláři.“

Kapitola dvacátá šestá

Tak míní seržant Kovac přijít, nebo ne?“ Lišková se podívala na hodinky, když se vrátila do hovorny. Blížilo se poledne a v místnosti bylo nepříjemné horko. Vanlees už téměř hodinu čekal a nijak se mu to nelíbilo.

„Už jede. Každou chvilku tu bude. Volala jsem mu hned, jak jste říkal, že přijdete, Gile. Opravdu chce slyšet, co si myslíte o té záležitosti s Jillian. Ale víte, je u pitvy té uhořelé ženy ze včerejška. Proto se tak opozdil. Už to nebude dlouho trvat.“

Už mu to říkala potřetí a bylo vidět, že ho to nebaví poslouchat.

„No dobrá, však víte, že chci pomoct, ale mám i jinou práci,“ řekl. Seděl naproti ní u stolu, měl na sobě pracovní oblečení – tmavěmodré kalhoty a košili. Takové nosí domovníci a správci objektů, pomyslela si Lišková. Ale vypadá to zároveň jako policejní uniforma bez nějakých výložek či odznaku. „Musím odpoledne do práce –“

„S tím si nedělejte starosti,“ uklidnila ho. „Volala jsem vašemu šéfovi a vysvětlila jsem mu to. Nechtěla jsem, abyste měl jakékoli problémy kvůli tomu, že chcete jako řádný občan pomoct.“

Nezdálo se, že by ho ta zpráva potěšila. Zavrtěl se na židli. Podíval se na zrcadlo na zdi za Liškovou. „Takové máme v Target centru taky. V každé kanceláři. Je někdo na druhé straně?“

Lišková se zatvářila nevinně. „Proč by tam někdo měl být? Nejste zatčen. Jste tu jen proto, abyste nám pomohl.“ Vanlees upřeně zíral do zrcadla.

Lišková se otočila a zadívala se do zrcadla taky. Říkala si, že musí před Quinnem vypadat hrozně. Jako nějaká mátoha ze začouzeného nočního baru, o tom není pochyb. Vaky pod očima jsou jejími jedinými zavazadly, a jestli se ještě zvětší, bude si už muset zavolat nosiče. Uprostřed vyšetřování sériových vražd obvykle nemíváte svěží a přitažlivý vzhled.

„Takže jste slyšel o té čtvrté oběti,“ řekla a obrátila se k němu. „Ten má ale odvahu, když ji zapálil přímo na parkovišti, co?“

„Jo. Jako by tím chtěl někomu něco vzkázat nebo tak.“

„Je arogantní, říká Quinn. Ohnivěj Joe nám chce ukázat, jací jsme blbci.“

Vanlees se zamračil. „Ohnivěj Joe? Myslel jsem, že mu říkáte Spalovač.“

„Tak ho pokřtili novináři. Pro nás je to Ohnivěj Joe.“ Důvěrně se k němu naklonila. „Ale nikomu to neříkejte. Má to zůstat jen mezi policajty – chápete?“

Vanlees přikývl. Ve světě policajtů se přece dobře vyznal. Interní tajemství pro něj nebyla žádnou novinkou. Pan Profesionál.

„Je dobrá,“ řekl Quinn za sklem. Stáli tam s Kováčem dvacet minut, čekali na svou příležitost, sledovali, vyčkávali, nechali Gila Vanleese v nervovém napětí.

„Jo. Nikoho většinou nenapadne, že je Tinker Bell zpracuje.“ Kovac přičichl ke klopě saka a zašklebil se. „Páni, já smrdím! Pitevní kolínská s nádechem cigaret. Tak co si o tom cvokovi myslíte?“

„Je nervózní. Myslím, že ho tady trochu vystrašíme a pak se mu hned pověsíme na paty. Uvidíme, co udělá. Pokud se rozklepe úplně, mohli byste ho vzít do vazby,“ řekl Quinn a nespouštěl z Vanleese zrak ani na okamžik. „V mnoha směrech na něj ten profil sedí, ale on není tím hlavním želízkem v ohni, že?“

„Možná si hraje na blbýho, a lidi od něj tím pádem nic moc nečekají. To už jsem zažil mockrát.“

Quinn něco zabručel. Typ vraha, kterého hledali, se zpravidla chtěl předvést, ukázat, jak je mazaný. A právě v tom momentě obvykle udělal chybu, která vedla k jeho pádu. Žádný vrah nebyl tak chytrý, jak si o sobě myslel, a pochybil právě ve chvíli, kdy chtěl policistům ukázat, že je lepší.

„Dejte mu najevo, že víte o jeho šmírování,“ řekl Quinn. „Zatlačte na toto místo. Nebude se mu to líbit. Nebude chtít, aby si o něm poldové mysleli, že je perverzní. A pokud tenhle chlápek odpovídá běžnému modelu, pokud šmíroval za okny, tak určitě taky kradl fetiše. Tihle hoši se vypracovávají. Zkuste zabrousit i do těchto vod. Vyveďte ho z rovnováhy,“ pokračoval Quinn. „Ať si myslí, že jste schopen udělat něco šíleného, že bojujete sám se sebou, abyste se udržel. Tento případ a bravura, s jakou vrah pracuje, vás dohání do krajnosti. Jen to tak naznačte, nepřiznejte to. Vložte do toho veškerý herecký talent, který máte.“

Kovac si uvolnil kravatu a prohrábl vlasy. „Hereckej talent? Budete mi pak chtít udělit Oscara.“

„Už vědí, kdo je ta poslední oběť?“ Oběť.

„Slyšela jsem, že při pitvě našli její průkaz,“ řekla Lišková. „Kovac mi o tom neříkal nic víc než to, že se mu z toho udělalo špatně. Říkal, že chce toho smradlavýho parchanta lapnout a něco mu taky vrazit dovnitř.“

„Měla ten průkaz v sobčT‘ Vanlees se zhrozil a zároveň vypadal fascinovaně. „Četl jsem jednou o takovém případu.“

„Vy čtete pravdivé kriminální příběhy?“

„Někdy,“ připustil opatrně. „Pomáhá mi to nahlédnout.“

Do čeho? napadlo Nikki. „Jo, já taky. A o čem to bylo?“

„Jeho matka byla prostitutka. On kvůli tomu prostitutky nenáviděl a zabíjel je. A vždycky jim něco nacpal do –“ Zarazil se a zrudl. „No, víte kam…“

Lišková nehnula ani brvou. „Do vaginy?“

Vanlees uhnul pohledem a poposedl na židli. „Je tu fakt horko.“

Zvedl skleničku, ale byla prázdná a plastová konvice na stole taky.

„Co z toho ten vrah podle vás má?“ zeptala se Lišková a pozorně se na něj dívala. „Že něco nacpe ženě do vaginy. Myslíte, že si připadá jako hrdina? Silák? Dává mu to pocit moci? Co? Vyjadřuje tak své nezměrné pohrdání?“ nadhodila. „Vždycky mi to připomíná chování nějakého malého grázla – kdyby věděl, co je to vagina. Jako si někteří malí darebáci strkají fazole do nosu nebo chtějí vypíchnout oči přejeté kočce. Připomíná to zábavy malých nerozumných kluků, ale při své práci to pořád vidím dělat dospělé chlapy. Co si o tom myslíte, Gile?“

Zamračil se. Po tváři mu stékala ojedinělá krůpěj potu. „Nepřemýšlel jsem o tom.“

„Ale určitě jste o tom přemýšlel. Tolik jste toho přečetl z oblasti kriminalistiky. Představte si, že jste na místě vraha. Proč byste chtěl strkat nějaký cizí předmět do vaginy oběti? Protože to neumíte s tím, co máte v kalhotách? Je to tak?“

Vanlees zrůžověl. Nepodíval se na ni. „Neměl by tu už Kovac být?“

„Každou chvíli dorazí.“

„Musím na záchod,“ zamumlal. „Potřebuju.“

Dveře se otevřely a Kovac vešel – vlasy měl rozcuchané, uvolněnou kravatu posunutou na stranu, pomačkané sako na něm zplihle viselo jako na strašákovi. Zamračil se na Liškovou, pak se obrátil se stejným výrazem k Vanleesovi.

„To je on?“

Lišková přikývla a představila je. Vanlees chtěl podat Kováčovi ruku. Kovac na ni upřeně hleděl, jako by byla od výkalů.

„Mám na krku čtyři ženský vykuchaný jak halloweenský tykve a uškvařený napadrť. Nemám náladu na žádný okolky. Kde jste byl včera večer mezi desátou a druhou ráno?“

Vanlees vypadal, jako by dostal pořádnou facku. „Cože –?“

„Same,“ řekla Lišková káravě. „Pan Vanlees se s námi přišel podělit o svůj náhled na –“

„Mě zajímá jeho náhled mezi desátou a druhou hodinou včera v noci. Kde jste byl?“

„Doma.“

„Kde doma? Pokud vím, tak vás žena vypakovala z domu, protože jste si honil péro před její přítelkyní.“

„To bylo nedorozumění –“

„Mezi várna a vaším ptákem, nebo mezi váma a tou ženskou, kterou jste šmíroval oknem?“

„Tak to nebylo.“

„Tak to nikdy není. Řekněte mi, kolik času jste strávil čučením do oken Jillian Bondurantové?“ Vanlees zrudl. „Já jsem ne –“

„Ale nechte toho. Byla to taková sexy holčička, ne? S pěknejma tvarama. Zvláštní. Trochu provokovala oblečením – tenký průsvitný šatičky a vojenský boty. Obojky na krku a tak. Chlap na to dostane chuť – hlavně když doma už oheň vyhasl. Rozumíme si, ne?“

„Nerozumím tomu, co myslíte,“ podíval se Vanlees na Liškovou. „Potřebuju právníka? Neměl bych tu mít svého právníka?“

„Proboha, Same,“ řekla znechuceně Lišková. Obrátila se k Vanleesovi. „Nezlobte se, Gile.“

„Neomlouvej se za mě!“ zařval Kovac.

Vanlees ostražitě hleděl z jednoho na druhého. „Co to má znamenat? Hodnej polda a zlej polda? Nejsem padlej na hlavu. To si nemusím nechat líbit.“

Začal vstávat. Kovac se nad něj naklonil, měl divoký pohled a namířil na něj prstem. Druhou rukou praštil do stolu. „Seďte! Prosím!“

Vanlees padl zpátky na židli, obličej měl pro změnu bílý jako křída. Kovac sehrál boj o návrat k sebeovládání. Ustoupil o pár kroků vzad, zvedl ruce a sklonil hlavu. Prudce oddychoval.

„Prosím,“ řekl o poznání tišeji. „Prosím, posaďte se. Omlouvám se. Omlouvám se.“

Chvilku přecházel od stolu ke dveřím a zpátky, poočku Vanleese pozoroval. Ten se tvářil jako někdo, kdo náhle zjistil, že je omylem zamčený s gorilou v jedné kleci.

„Potřebuju právníka?“ zeptal se znovu Liškové.

„Proč byste potřeboval právníka, Gile? Nevím o tom, že byste něco provedl. Nejste zatčen. Pokud si ale myslíte, že ho potřebujete…“

Zase se díval z jednoho na druhého a snažil se zjistit, jestli je to nějaká léčka.

„Omlouvám se,“ řekl Kovac, přisunul si židli ke stolu a posadil se. Vrtěl hlavou, pracně vylovil z kapsičky košile cigaretu, zapálil si ji a mocně potáhl.

„Za celej tejden jsem spal asi tři hodiny,“ řekl do oblaku kouře. „Právě jsem přišel od jedné z nejhorších pitev, jaký jsem za ta léta viděl.“ Zavrtěl hlavou a civěl do stolu. „To, co provedli té ženské –“

Úmyslně nedopověděl a dal prostor okamžiku ticha. Lačně kouřil, jako by všichni měli patnáctiminutovou přestávku na cigaretu a seděli někde v šatně. Pak cigaretu uhasil o podrážku a nedopalek vhodil do prázdného kelímku. Přejel si dlaněmi obličej a palci si přihladil knír.

„Kde teď bydlíte, Gile?“ zeptal se.

„V Lyndale.“

„Ne. Myslím toho přítele, kterému hlídáte dům. Kde to je?“

„U jezera Harriet.“

„Budeme potřebovat adresu. Dejte ji Nikki, než odejdete. Jak dlouho to děláte – jak dlouho hlídáte ten dům?“

„Hlídám ho občas. Ten známý hodně cestuje.“

„Čím je?“

„Dováží elektroniku a prodává ji přes internet. Počítače, věže a tak.“

„A proč se tedy nenastěhujete k němu a na byt se nevykašlete?“

„Má přítelkyni. Bydlí u něj.“

„Je teď doma?“

„Ne. Cestuje s ním.“

„A co vy, Gile? Chodíte s někým?“

„Ne.“

„Ne? Už nějakou dobu s manželkou nežijete. Muž má své potřeby.“

Lišková se znechuceně ušklíbla. „Myslíš, že žena je nemá?“

Kovac se na ni vyčítavě podíval, že ho ruší. „Tinks, o tvejch potřebách ví každej. Mohla by ses chvilku tvářit, jako že nejsi svobodná, a zašla nám pro vodu? Je tu větší vedro než v pekle.“

„Vedro mi nevadí,“ řekla. „Ale ten puch, co z tebe jde, je hroznej. I krysa z kanálu by se z něj pozvracela.“

„Běž pro tu vodu.“

Setřásl z ramen sako a nechal je přehozené přes opěradlo židle. Lišková s brbláním odešla. Vanlees se díval, jak odchází, a vypadal nešťastně.

„Tak, ještě jste mi neodpověděl, Gile. Platíte si to? Máte rád prostitutky? Tam, kde pracujete, se to jima jen hemží. Když dobře zaplatíte, můžete si s nima dělat, co chcete. Některý se dokonce nechají i trochu potrápit, když na ty věci jste. Svázat a tak.“

„Detektiv Lišková mi řekla, že se mnou chcete mluvit o Jillian Bondurantové,“ řekl Vanlees odměřeně. „O těch dalších vraždách nic nevím.“

Kovac se odmlčel, vyhrnul si rukávy košile a vrhl na něj policajtský pohled. „Takže víte něco o vraždě Jillian Bondurantové?“

„Ne! Tak jsem to nemyslel!“

„A co tedy víte o Jillian, Gile?“

„Jaká byla a jak žila v Edgewateru, nic víc. Jaký na ni mám názor.“

Kovac přikývl a opřel se. „Tak jaká byla? Měl jste s ní něco?“

„Ne! Většinou si mě ani nevšimla, moc toho nenamluvila.“

„Nemluvila s nikým, nebo jenom s váma? Možná se jí nelíbilo, jak si ji prohlížíte, Gile,“ řekl a znovu se dotkl bolavého místa.

Vanleesovi vystoupily na čele krůpěje potu. „Neprohlížel jsem si ji.“

„Flirtoval jste s ní? Zkoušel to na ni?“

„Ne.“

„Měl jste klíč od jejího bytu. Chodil jste tam někdy, když byla pryč?“

„Ne!“ vykřikl, ale do očí se mu nepodíval.

Kovac sáhl po dalším trumfu, který mu Quinn naservíroval. „Hrabal jste se jí někdy v prádle, nevzal jste si něco na památku?“

„Ne!“ Vanlees se prudce odsunul od stolu a vyskočil ze židle. „Nelíbí se mi to. Přišel jsem vám pomoct. Neměl byste se mnou takhle jednat.“

„Tak mi pomozte, Gile,“ řekl Kovac a nonšalantně pokrčil rameny. Řekněte mi něco užitečnýho. Viděl jste u ní někdy nějakýho přítele?“

„Ne. Jen tu její kamarádku – Michele. A jejího otce. Někdy se tam zastavil. Ten byt patří jemu, víte?“

„Ano, víme. Ten chlap je bohatej jako Rockefeller. Napadlo vás třeba, že Jillian někdo unesl? Někdo chce jejímu tatíkovi pustit žilou? Viděl jste někoho podezřelýho, jak čmuchá kolem?“

„Ne.“

„A vy jste se tam motal dost často, abyste si toho všiml, že jo?“

„Pracuju tam.“

„Ne tak docela, ale nebudu vás chytat za slovo – každopádně tak máte možnost obcházet kolem, kontrolovat různý byty, možná tu a tam šlohnout nějaký to prádýlko…“

Vanlees byl rudý a prohlásil: „Odcházím.“

„Ale vždyť jsme sotva začali,“ namítl Kovac.

Dveře se znovu otevřely a Lišková nesla vodu. Quinn jí dveře podržel a vešel za ní. Na rozdíl od Kovace vypadal svěže a upraveně. Jen kruhy pod očima a prohloubené vrásky svědčily o únavě. Jeho obličej byl strnulou neproniknutelnou maskou. Vzal si od Liškové papírový kelímek, nalil si do něj vodu a pomalu, beze slova ji vypil. Vanlees z něho celou tu dobu nespustil zrak.

„Pane Vanleesi, jsem John Quinn z FBI,“ řekl a podával mu ruku.

Vanlees to gesto rychle přijal. Dlaň měl širokou a lepkavě vlhkou s krátkými tlustými prsty. „Četl jsem o vás. Je to pro mě velká čest, že vás poznávám osobně.“

Znovu se posadil a Quinn zamířil k židli přímo naproti němu. Svlékl si tmavé sako a úhledně je pověsil na opěradlo židle. Když se posadil, přihladil si šedou hedvábnou kravatu.

„Něco málo o mně tedy víte, pane Vanleesi, je to tak?“

„Ano. Něco jo.“

„Pak si asi dovedete představit, jakým způsobem uvažuju,“ řekl Quinn. „Asi víte, jaké závěry můžu vyvodit z toho, když před sebou mám muže, který chtěl být policistou a nepodařilo se mu to, muž, o kterém se ví, že byl voyeur a fetišista –“

Vanleesovi poklesla brada. „Nejsem – nebyl jsem –“

Lišková vzala ze stolu polaroid a rychle jej vyfotila.

Vanlees při záblesku vyskočil. „Hele!“

„Muž, jehož manželka soudně vystěhovala a kritizuje jeho sexuální schopnosti,“ pokračoval Quinn.

„Cože? Cože řekla?“ vyrazil ze sebe. V jeho obličeji se teď mísila trýzeň s hanbou a nevěřícným údivem. Člověk, který se probudil ze zlého snu. Znovu vstal a začal přecházet po místnosti. Tmavou košili měl v podpaždí propocenou. „To je neuvěřitelné!“

„Znal jste Jillian Bondurantovou,“ pokračoval Quinn nevzrušeně. „Chodil jste ji šmírovat.“

Znovu to popřel, vrtěl hlavou a klopil oči k podlaze, kterou pořád přeměřoval svými kroky. „Ne. Je mi jedno, co vám ta čubka napovídala.“

„Kterou čubku máte na mysli?“ zeptal se Quinn klidně.

Vanlees se zastavil a podíval se na něj. „Ta její kamarádka. Něco vám o mně nakecala, ne?“

„Ta kamarádka, kterou neznáte jménem?“ zeptala se Lišková. Postavila se mezi Quinna a Kovace a vypadala nesmlouvavě. „Řekl jste mi, že ji neznáte. Ale ani ne před pěti minutami jste vyslovil její jméno, Gile. Michele Fineová. Proč jste mi lhal, že ji neznáte?“

„Nelhal. Já ji neznám. Zapomněl jsem, jak se jmenuje, to je všechno.“

„A pokud jste mi zalhal v takové maličkosti,“ pokračovala Lišková, „tak mě začíná zajímat, v čem ještě jste mi lhal.“

Vanlees se na ně zamračil, rudý v obličeji, slzy v očích, rty se mu třásly rozčilením. „Kašlu na vás. Na všechny. Nic na mě nemáte. Odcházím. Přišel jsem s tím, že vám pomůžu, a vy se mnou jednáte jako s obyčejným zločincem. Vlezte mi na záda!“

„Nepodceňujte se, pane Vanleesi,“ řekl Quinn. „Pokud jste ten, kterého hledáme, tak na vás není obyčejného vůbec nic!“

Vanlees na to už nic neřekl. Nikdo ho nezadržel, když prudce otevřel dveře. Vyřítil se na chodbu a bylo slyšet, jak běží k pánskému záchodu na jejím konci.

Kovac se opřel o zárubeň a díval se za ním. „To je ale nedůtklivej chlap.“

„Chová se, jako by měl něco na svědomí,“ podívala se Lišková na Quinna. „Co si myslíte?“

Quinn se díval, jak Vanlees ramenem rozrazil dveře záchodu a zároveň si druhou rukou rozepínal poklopec. Upravil si uzel hedvábné kravaty a přihladil si ji. „Myslím, že se půjdu osvěžit.“

Pánskou toaletou se nesl čerstvý teplý puch. Vanlees nebyl u mušlí. Pode dveřmi jedné z kabinek bylo vidět jeho boty se silnými podrážkami. Quinn šel k umyvadlu, otočil kohoutkem, nabral si do dlaní vodu a opláchl si obličej. Ozvalo se spláchnutí a za okamžik se z kabinky vynořil Vanlees, bledý a zpocený. Když uviděl Quinna, ztuhl.

„Všechno v pořádku, pane Vanleesi?“ zeptal se Quinn bez skutečného zájmu či starosti a otíral si ruce papírovým ručníkem.

„Pronásledujete mě,“ vmetl mu Vanlees do tváře.

Quinn povytáhl obočí. „Utírám si ruce.“

„Šel jste sem za mnou schválně.“

„Jen jsem se chtěl přesvědčit, že jste v pořádku, Gile.“ Můj kamaráde, přítelíčku můj. „Vím, že jste rozčilený. Nezlobím se proto. Ale chci, abyste si uvědomil, že nejde o žádnou osobní věc. Nejdu osobně po vás. Hledám vraha. Musím dělat, co je potřeba, abych ho našel. To přece chápete, ne? To, co hledám, je pravda a spravedlnost. Nic víc a nic míň.“

„Já jsem Jillian nic neudělal,“ hájil se Vanlees. „Neudělal bych to.“

Quinn pečlivě vážil ty dvě větičky. Nikdy nečekal, že se sériový vrah k čemukoli přizná. Mnozí z nich mluvili o svých zločinech ve třetí osobě ještě i poté, co jim byly stoprocentně prokázány. A mnozí to sváděli na nějakou jinou část svého já, která byla schopna vraždy a která jako by k nim ani nepatřila. Říkal tomu syndrom zlého dvojníka. Umožňuje těm, kdo mají jen špetku svědomí, hodit vinu na někoho jiného, na tu temnou stránku své osobnosti.

Ten Gil Vanlees, který stál před ním, by nikoho nezabil. Ale co jeho temná stránka?

„Znáte někoho, kdo by Jillian ublížil, Gile?“ zeptal se.

Vanlees se zamračil a nepohnul se z místa. „Ne.“

„Tak pro případ, že byste si na někoho takového vzpomněl.“ Quinn mu podal svou vizitku.

Vanlees ji váhavě vzal a prohlédl si ji z obou stran, jako by hledal nějaké miniaturní naváděcí zařízení skryté v papíru.

„Musíme toho vraha zarazit, Gile,“ řekl Quinn a věnoval mu dlouhý upřený pohled. „Je to moc špatnej chlap a já udělám všechno, co je třeba, abych ho zlikvidoval. Ať je to kdokoli.“

„To je dobře,“ zamumlal Vanlees. „Já doufám, že to uděláte.“

Zasunul si vizitku do náprsní kapsičky a odešel ze záchoda, aniž by si umyl ruce. Quinn se zamračil a znovu se otočil k umyvadlu. Pozorně se na sebe zadíval do zrcadla, jako kdyby mohl dokázat objevit nějaké znamení ve svém vlastním obraze, nějaký tajný, ale jistý signál, že Vanlees je ten, koho hledá.

Měl kousky skládanky. Kdyby do sebe dobře zapadly… Kdyby policisté mohli dodat jen jeden jediný důkaz…

Za chvilku se objevil Kovac a prodlévající zápach ho div neporazil. „Páni, to je smrad! Co měl ten člověk k snídani? Přejetýho skunka?“

„To jsou nervy,“ řekl Quinn.

„Jen počkejte, až zjistí, že má za zadkem policajta, kamkoli se hne.“

„Doufejme, že kápne božskou. Kdybyste se dostali k té jeho dodávce, možná byste našli to, co hledáte. Nebo je to jen takový ztroskotanec, který by se na vraždu ani nezmohl. A ten právej Ohnivěj Joe teď sedí doma a onanuje při poslechu jedné ze svých nahrávek mučení.“

„Á propos, volal technik z laboratoře,“ oznámil mu Kovac. „Že budeme určitě chtít přijít a poslechnout si tu kazetu ze včerejška.“

„Podařilo se mu na ní najít hlas vraha?“

„Vrahů, pozor!“ řekl Kovac suše. „Domnívá se, že jsou dva. A má je. Podle něj je jeden z nich žena.“

Kate vešla do Sabinovy kanceláře a uvědomila si, že od chvíle, kdy tu byla kvůli tomuto případu, uběhlo jen pár dní.

Svým způsobem jí to období připadalo dlouhé jako rok. V tom rozmezí se její život změnil. A změnám ještě nebyl konec. Nebo hned tak nebude.

Sabin a Rob vstali ze židlí. Sabin vypadal unaveně a zarputile. Zato Rob povyrostl. Malá očka v tykvovité hlavě svítila, jako by měl horečku. Horečku nejspravedlivějšího ze spravedlivých.

„Tak kde je ten s tou černou kuklou a sekyrou?“ zeptala se Kate a postavila se za židli, která pro ni byla určena.

Sabin se zamračil, protože zkazila jeho připravené zahájení.

Rob se na něj podíval. „Vidíte? To je přesně to, o čem mluvím.“

„Kate, není vhodná chvíle na vtipy,“ řekl Sabin.

„Myslíte, že vtipkuju? Povedlo se mi přijít o jedinou svědkyni ve vyšetřování jednoho z největších případů vražd ve městě. Neuseknete mi hlavu? Po včerejším večeru se divím, že tu na mě Rob nečeká se sekerou.“

„Nemyslete si, že jsem neměl sto chutí,“ řekl Rob. „Jste neobyčejně drzá, Kate. Za to jsem měl chuť vám tu hlavu useknout. Slovo respekt vám vůbec nic neříká.“

Obrátila se k Sabinovi, svého nadřízeného přehlédla bez jediného slova.

„Takže…?“

„Takže musím zakročit, Kate,“ mínil Sabin a posadil se na židli. „Situace je víc než vypjatá. A každý má nervy na pochodu.“

„Ale ona se ke mně takhle chová ustavičně*.“

„Přestaňte fňukat, Robe,“ okřikl ho Sabin. „Taky je nejlepší advokátkou, jakou máte. Moc dobře to víte. Vybral jste ji pro ten případ z velice pádného důvodu.“

„Musím vám připomínat, že jsme přišli o svědkyni?“

Sabin na něj vrhl vražedný pohled. „Ne, to mi nemusíte připomínat.“

„Za Angii jsem zodpovídala já,“ řekla Kate. „Nikoho netrápí víc než mě, že zmizela. Kdybych tak mohla něco udělat – kdybych mohla vrátit čas do včerejška a udělat něco jinak!“

„Dovezla jste ji do Phoenixu osobně. Je to tak?“ zeptal se Sabin jako u výslechu. „Ano.“

„A dům byl podle všeho střežen policií. Souhlasí?“

„Ano.“

„Takže za ten veleprůšvih můžou oni. Ať se tomu děvčeti stalo cokoli – byla unesena nebo odešla o své vlastní vůli, je to jejich vina, ne vaše, Kate.“

Kate se podívala na hodinky, uvědomila si, že pitva už dávno skončila. Kdyby našli jakýkoli důkaz, že uhořelé tělo patří Angii, Sabin by to věděl.

„Chci, abyste dál pracovala na tom případu, Kate.“

„Víme –“ začala a srdce se jí námahou rozbušilo, jak se snažila správně sestavit otázku, jako by odpověď závisela na tom, jak se zeptá. „Ta oběť v autě – víte o ní něco bližšího?“

Rob se na ni zle podíval. „Ale copak vám váš kamarád od policie nevolal hned z pitevny?“

„Určitě dnes mají plné ruce práce.“

„Při pitvě se našel řidičský průkaz oběti.“ Zadržel dech, aby tu zprávu dokázal říct co nejrychleji, rozmýšlel se, jak věc formulovat. Kate se během jeho váhání napjaly nervy k prasknutí. „Nejspíš byste si měla sednout, Kate,“ řekl s přehnanou starostlivostí.

„Ne.“ Ale už cítila, jak ji po celém těle mrazí. Naskočila jí husí kůže. Zaťala prsty do opěradla židle. „Proč?“

Rob se už netvářil arogantně ani naštvaně. Nasadil pečlivě nic neříkající výraz. „Tou obětí je Melanie Hesslerová. Vaše klientka.“

Kapitola dvacátá sedmá

Je mi to líto,“ řekl Rob. Jeho hlas zněl jako z velké dálky. Cítila, jak se jí krev odlévá z hlavy. Nohy jí vypověděly službu. Klesla na jedno koleno, pořád se držela židle, a hned se zase snažila vstát. Zachvátil ji uragán pocitů – šok, hrůza, zahanbení, zmatek. Sabin k ní rychle přiskočil a pomáhal jí vstát. Rob stál jako přibitý do země kousek od ní a jen vytřeštěně zíral. „Jste v pořádku?“ zeptal se Sabin. Kate se sesula na židli, poprvé jí nevadilo, že jí sáhl na koleno. Klekl si k ní a starostlivě ji pozoroval. „Kate?“

„Ach – ne,“ vypravila ze sebe. Hlava se jí točila, před očima měla mžitky, bylo jí na zvracení a najednou jí všechno připadalo neskutečné. „Já – á – tomu nerozumím.“

„Je mi to líto, Kate,“ opakoval Rob a zničehonic k ní pokročil, jako by ho teprve teď napadlo, že by měl něco udělat, a bylo už pozdě. „Vím, že jste si o ni dělala takovou starost.“

„Jen jsem se jí pokoušela dovolat,“ řekla Kate slabým hlasem. „Měla jsem jí volat v pondělí, ale do toho přišla Angie a já neměla na nic jiného pomyšlení.“

Před očima se jí mihl Melaniin obraz. Obyčejná, spíš plachá žena křehkého vzrůstu s nepovedenou, po domácku udělanou trvalou. Práce v obchodě s pornografií jí nebyla příliš příjemná, ale potřebovala ji, aby našetřila peníze a mohla si udělat nějakou školu. Po rozvodu zůstala bez prostředků a nic neuměla. Před několika měsíci ji znásilnili a ona se z toho nemohla vzpamatovat – byla citově, fyzicky i psychicky hodně pošramocená. Stal se z ní chronický strašpytel, uzlíček nervů, rozklepaná bytůstka, která jen čekala, až ji zase titíž násilníci přepadnou znovu – běžná obava u obětí znásilnění. Jen se nemusela obávat těch stejných zvrhlíků, jak se ukázalo.

„Ach bože,“ vydechla Kate a zabořila hlavu do dlaní.

Zavřela oči a uviděla to tělo. Zuhelnatělé a hrozné. Znetvořené, beztvaré, pokroucené, smrštěné, násilně zohavené. Kate držela Melanii za ruku a uklidňovala ji, když jí mladá žena líčila hrůzné podrobnosti znásilnění. Byla zdeptaná hanbou a pocitem trapnosti, že se tak hrozná věc přihodila právě jí.

Melanie Hesslerová, která se tak šíleně bála, že se jí něco stane znovu. Někdo ji mučil, surově a zvířecky, a pak ji spálil na uhel.

V hlavě jí zněla věta vedoucího obchodu: „ Celý týden se neozvala.“

Kdy ji ten šílenec unesl? Jak dlouho ji držel naživu? Jak dlouho škemrala o smrt a celou dobu se v duchu ptala, jaký bůh ji nechává takhle trpět?

„K sakru.“ Kate dala průchod svému hněvu, ulevila si, aby nabrala sílu. „Do hajzlu.“

Zmateným klubkem myšlenek k ní pronikl Robův hlas. „Kate, víte, že by vám pomohlo, kdybyste se svěřila se svými momentálními pocity. Vypovídejte se z nich. Znala jste Melanii. Tolik jste jí pomohla. Myslete na ni jako na takovou, jakou jste ji viděla včera večer –“

„Proč?“ ptala se nahlas. „Proč si vybral právě ji? Nechápu, jak se to mohlo stát!“

„Nejspíš to nějak souvisí s jejím zaměstnáním v tom pornoknihkupectví,“ mínil Rob.

Rob ten případ znal stejně dobře jako ona. Byl přítomen při několika sezeních s Melanii, procházel s Kate magnetofonové nahrávky jejích výpovědí a navrhl pro Melanii skupinovou terapii.

Nahrávky.

„Ach bože,“ zašeptala Kate a síla ji opět opouštěla. „Ta nahrávka. Ach bože.“ Schoulila se na židli a znovu skryla obličej v dlaních.

„Jaká nahrávka?“ zeptal se Rob.

Výkřiky bolesti, strachu, utrpení a muk. Výkřiky ženy, kterou znala, ženy, která jí důvěřovala a viděla v ní pomocnici a ochranky ni přicházející ze světa spravedlnosti.

„Kate?“

„Promiňte,“ zamumlala a vrávoravě se postavila. „Musím se jít vyzvracet.“

Potácela se v mrákotách po chodbě a přidržovala se rukama zdi. Záchod byl snad kilometr daleko. Tváře, které cestou potkávala, byly rozmlžené a pokřivené, hlasy přidušené a změněné a nezřetelné.

Jedna její klientka je mrtvá. Jedna se pohřešuje. Ona mezi nimi představuje jedinou spojnici.

Objala záchodovou mísu, pak si jednou rukou přidržela vlasy a zvrátila to málo, co snědla. Žaludek se chtěl zbavit nejen jídla, ale i těch hrůzných představ a myšlenek, jež do ní násilím nacpali v Sabinově kanceláři. Těch myšlenek, které se jí teď jako jed vsakovaly do mozku. Její klientka, člověk, za kterého zodpovídala. Ona je jedinou spojnicí…

Když křeče ustaly, sesula se na zem v kabince, byla slabá a po celém těle jí vyrazil studený lepkavý pot. Bylo jí jedno, kde je, necítila chlad podlahy, která ji studila přes kalhoty. Třásla se, ale nejen zimou. Byla v šoku, plná neblahých předtuch, jež jí zaplavovaly duši jako černý bouřkový mrak.

Jedna její klientka je mrtvá. Mučili ji, zavraždili, upálili. Jedna zmizela a zanechala jen chvatně utřené stopy od krve.

Ona je mezi nimi jedinou spojnicí.

Musí uvažovat logicky, s jasnou hlavou. Určitě to byla náhoda. Co jiného by to mohlo být? Rob má pravdu: Ohnivěj Joe si Melanii vybral kvůli spojitosti s obchodem s pornografií, který se náhodou nachází ve stejné čtvrti, kde se to hemží prostitutkami typu prvních dvou obětí. A Angie měla s vrahem co do činění už předtím, než Kate přidělili k případu.

Černý mrak se však nerozplýval a pořád ji tížil. Podivná instinktivní reakce, které se nemohla zbavit.

Přílišná dávka stresu. Nedostatek spánku. Hodně smůly. Opřela si hlavu o zeď a snažila se přinutit mozek, aby si přehrál obrazy z místa činu včerejší vraždy.

Udělej něco.

Příkaz, který se dostavoval vždycky, když byla v nějaké krizi. Neseď tu jen tak zhůhdarma. Udělej něco. Činy narážející na bezmocnost pramenící bůhví z čeho. Musí vstát a jít, myslet, něco udělat.

První, co chtěla udělat, bylo zavolat Quinnovi. Bylo to instinktivní nutkání, které hned zavrhla. Jen proto, že spolu strávili noc, se na něj nebude a nemůže věšet. V těch několika hodinách nebyla žádná záruka do budoucnosti. Ani nevěděla, jestli si chce dávat nějaké naděje do budoucna spojené s ním. Měli dost minulosti.

V každém případě nebyl čas na to myslet. Když teď věděla, že obětí z auta není Angie, byla naděje, že je ještě naživu. Musí existovat nějaká možnost, jak by ji mohla pomoct najít.

Sesbírala se ze země, spláchla a vyšla z kabinky. U jednoho z umyvadel stála žena v elegantním žlutozeleném kostýmku a upravovala si svůj dokonalý make-up. Na poličce před sebou měla rozložené tuby a kelímky. Kate se na ni vysíleně usmála a postavila se o dvě umyvadla dál. Umyla si ruce a obličej.

Udělala z dlaní misku a vypláchla si ústa. Podívala se na sebe do zrcadla, nalíčenou ženu měla v periferním vidění. Ona sama vypadala hrozně – odřená, zbitá, utahaná, bledá. Přesně tak se i cítila.

„Tahle práce tě zabije, Kate,“ řekla tiše k svému odrazu.

Žena se přestala ohánět maskarou a úkosem na ni pohlédla.

Kate ji obdařila pološíleným úsměvem. „No, asi nemůžou začít to slyšení beze mě,“ řekla zvesela a opustila místnost.

Rob na ni čekal na chodbě, celý nervózní, že stojí v takové blízkosti dámských toalet. Vyndal si kapesník a poklepáváním si osušoval pot na čele. Kate se na něj zamračila.

„Co je?“ zeptala se. „Teď když je Sabin z doslechu, tak mi řeknete, že můžu za Melaniinu smrt? Že kdybych vám ten případ v pondělí předala, tak bych ji uchránila před pazoury toho smrdutýho parchanta?“

Předstíral, že ho to urazilo. „Ne! Proč říkáte takové věci?“

„Možná proto, že si to myslím,“ připustila a přistoupila k zábradlí nad atriem. „Myslím si, že nikdo neumí mou práci tak dobře jako já. Ale já svou práci neudělala, a teď je Melanie mrtvá.“

„Proč si myslíte, že byste tomu mohla zabránit?“ Zíral na ni zpola pobaveně, zpola vztekle. „Myslíte si, že jste Zázračná žena nebo co? Myslíte si, že všechno záleží jen na vás?“

„Ne. Jen teď vím, že jsem jí měla zavolat, a vykašlala jsem se na to. Kdybych to udělala, tak by aspoň někdo věděl, že zmizela, a staral by se o to, kde je. Nikoho jiného neměla.“

„Takže jste za ni zodpovídala vy,“ řekl. „Jako za Angii.“

„Někdo tu zodpovědnost musí mít.“

„A tím někým jste vy, Kateřino Veliká,“ řekl s lehkým nádechem zatrpklého sarkasmu.

Kate zvedla bradu a podívala se na něj spatra. „Vy jste byl první, kdo na mě včera sváděl vinu,“ připomněla mu. „Nechápu vás, Robe. Napřed mi tvrdíte, že jsem ta pravá pro tenhle případ, pak otočíte a naříkáte nad tím, jak to dělám. Chcete mě obviňovat za chyby, ale nechcete, abych tu vinu přijala. O co vám jde?“ divila se. „Narušuju vám svou odpovědností nějak vaši strategii vůči Sabinovi? Když chci svést vinu na sebe, nemůžete se za mě kát a podlézat. Je to tak?“

Zaškubalo mu ve tváři a v malých očkách se zle zablýsklo. „Budete litovat, jak se ke mně chováte, Kate. Možná ne dnes. Možná ne zítra. Ale jednoho dne –“

„Dnes mě nemůžete vyhodit, Robe,“ řekla. „Sabin vám to nedovolí. A já na vaše pózy nejsem zvědavá. Jestli něco máte k řešení, tak to vyklopte. Mám práci – aspoň během následujících několika hodin.“

Oči se mu zúžily v tenké štěrbiny. Přešlápl a obličej mu zbrunátněl. To přehnala. Přepískla své chování, a asi už nebude stačit jen obyčejná omluva a slib, že se bude chovat slušně, ale neměla chuť to v té chvíli nějak napravovat.

„Policie chce, abyste si prošla nahrávky rozhovorů s Melanií a zaměřila se na to, jestli zmínila něco, co by mohlo být důležité pro tento případ,“ řekl odměřeně. „Říkal jsem si, že toho na vás bude moc,“ pokračoval tónem ubohého mučedníka, „tak jsem vám původně chtěl nabídnout, že vám s tím pomůžu.“

„Cože? Znamená to, že tu nabídku vezmete zpět, protože jste přece jen usoudil, že jsem nevděčná mrcha?“

Nepříjemně se usmál, oči mu za skly brýlí nebylo vidět. „Ne. Nedovolím, aby mi váš postoj narušoval práci. Poslechneme si ty nahrávky společně. Vy ji znáte, zaměřte se na věci, které se vám budou zdát divné. Já si to poslechnu čistě z jazykového hlediska. Přijďte za pět minut ke mně.“

Kate se dívala, jak se od ní kolébavě vzdaluje, a říkala si, že ho nesnáší stejně jako tu práci, která ji čeká.

„Proč si prostě nedám na tu horkou palici sáček s ledem?“ zabručela si pro sebe a vykročila za ním.

„Tohle je kopie,“ upozornil je technik hned v úvodu.

Kovac, Quinn, Lišková a hubený chlapík, kterému Kováč přezdíval Radar, se shlukli kolem sestavy elektronických přístrojů ovládaných spoustou tlačítek, páček a světýlek.

„Kvalita zvuku je mnohem lepší, než byste kdy získali z diktafonu,“ řekl Radar. „Řekl bych, že vrah oběti připevnil mikrofon přímo na tělo nebo ho umístil v těsné blízkosti. To vysvětluje výkyvy výkřiků. Zároveň by to vysvětlovalo, proč jsou ty další hlasy tak nezřetelné.“

„Jste si jistý, že tam jsou dva hlasy?“ zeptal se Quinn. Tato myšlenka mu plně zaměstnávala mozek.

„Ano. Poslouchejte tady tohle.“

Technik stiskl tlačítko a nastavil hlasitost. Malou místnost zaplnily výkřiky, při kterých tuhla krev v žilách. Všech čtyř se okamžitě zmocnil pocit, jako by sami procházeli fyzickým týráním.

Quinn měl co dělat, aby se dokázal odpoutat od emocí obsažených ve výkřicích. Snažil se eliminovat lidský faktor a svoji lidskou reakci na ten nářek. Oživování vlastních zločinů je klíčovou složkou životního cyklu sériového vraha –představy, představy o násilí, příprava na vraždu, vražda, představy, představy o násilí a pořád takhle dokola.

Levná technika jim umožňuje přehrávat si svůj čin znovu a znovu, stisknutím tlačítka se jim vrátí s tak dokonalou přesností, že ani v paměti by jej tak dobře neuchovali. Laciná technika v kombinaci s vrahovou egotistickou potřebou také napomáhá získávat spousty usvědčujícího materiálu. Technické vymoženosti kriminalistům v posledních letech hodně ulehčují práci. Je potřeba mít dobrý žaludek a vydržet poslouchat nebo se dívat. Úplně totiž stačí vidět místo činu v případě podobných vražd. Muset zpětně sledovat nebo poslouchat i jejich průběh je víc než hrozné.

Quinn je sledoval nebo poslouchal jednu za druhou, pořád dokola…

Radar jedním knoflíkem stáhl hlasitost a posunul dvě malé páčky nahoru. „Poslechněte si tohle. Oddělil jsem hlas oběti a zvýraznil ty dva další. Poslouchejte dobře.“

Všichni úplně zatajili dech. Výkřiky se dostaly do pozadí a nějaký mužský hlas, tichý a nejasný, řekl: „… Toč… dělej…,“ následoval šum a potom ještě nezřetelnější hlas řekl něco jako: „…Chceš… ode mě…“

„Lip už to nepůjde,“ řekl Radar, stiskl tlačítka a vracel pásku. „Můžu to zesílit, ale to by těm hlasům už vůbec nebylo rozumět. Byli moc daleko od mikrofonu. Ale podle všeho bych soudil, že ten první je muž a druhý žena.“

Quinn pomyslel na bodné rány v hrudi každé oběti, na tu výraznou značku: dlouhá čára, krátká čára, dlouhá, krátká, dlouhá… Přeškrtni mé srdce, doufám, že zemřu… Smlouva se zárukou, vzájemná úmluva. Dva nože – jejich ostří se střídavě zaleskne, jak bodají v děsivém rytmu.

Ta zranění teď dávala smysl. Mělo ho to napadnout: dva nože, dva vrazi. Ne že by se s tím už někdy nesetkal. Ale vůbec nemá chuť setkat se s tím znovu, uvědomil si a cítil, jak v něm roste odpor a zalévá mu hruď.

Neexistuje horší, zrůdnější vražda, než když se dva vrazi dají do holportu. Dynamika takového vztahu zhušťuje ty nejhorší extrémy lidského chování. Obsese a nutkání, obavy a sadistické představy dvou stejně narušených jedinců se proplétají jako dvě zmije, z nichž každá se snaží zhltnout tu druhou.

„Pohraj si s tím ještě trochu, Radare,“ požádal technika Kovac. „Zjisti, jestli z toho ještě nemůžeš vytáhnout pár dalších slov. Chtěl bych vědět, o čem mluví.“

Technik pokrčil rameny. „Budu se snažit, ale nic neslibuju.“

„Udělej, co půjde. Zachráníš mě.“

„V tom případě u tebe mám dvě basy piva, který do smrti neuvidím!“

„Když to pro mě uděláš, pošlu ti zásobu piva, že ti vydrží do smrti!“

Quinn vyšel na chodbu, hlavu plnou vířících myšlenek a svíravý pocit v krku, který se snažil nevnímat. Soustřeď se na aktuální problém, ne na svoje vnitřní trable. Snaž se nemyslet na to, že právě ve chvíli, kdy sis začínal myslet, že děláte nějaké pokroky, se počet vrahů znásobil. Jako v nějakém děsivém snu.

Kovac vyšel za ním a zavřel za sebou dveře.

„Tenhle zádrhel jsme teda nepotřebovali,“ posteskl si. „Dost na tom, že hledáme jednoho cvoka. Teď musím říct nadřízenejm, že budeme hledat dva.“

„Neříkejte jim to,“ řekl Quinn. „Alespoň ne hned. Musím o tom popřemýšlet.“

Opřel se zády o zeď, jako by se rozhodl, že tam počká, dokud ho něco nenapadne.

„Jak to mění jeho profil, pokud má partnera?“ zeptala se Lišková.

„Jak to mění jeho profil, pokud je tím partnerem žena?“ zeptal se na oplátku Quinn.

„Pěkně mi to komplikuje život,“ řekl Kovac.

Chodba byla tmavá s nízkým stropem a v tuto denní dobu tudy skoro nikdo nechodil. Jen dvě laborantky v bílých pláštích přešustily kolem, zabrané do hovoru o dění na pracovišti. Quinn počkal, až byly z doslechu.

„Jsou to rovnocenní partneři, nebo je to typ ženy, kterým říkáme ‚dobrovolná oběť‘? Podílí se na tom proto, že ji to těší, nebo má nějaký jiný důvod, proč to dělá – bojí se ho, on ji ovládá nebo tak něco.“ Obrátil se k Liškové. „Má Gil Vanlees přítelkyni?“

„O ničem takovým nevíme. Ptala jsem se jeho ženy, šéfa a spolupracovníků. Nikdo o nějaké přítelkyni nevěděl.“

„Ptala jste se jeho manželky na Jillian Bondurantovou? Jestli ji znala, jestli si myslela, že s ní její manžel něco má?“

„Řekla mi, že se rád díval na cokoli, co mělo kozy. Jillian nijak nevyčleňovala.“

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Kovac.

„Myslím si to, že mě celou dobu štve, že jsme nenašli nějaký přesvědčivý průkaz o totožnosti té třetí oběti. Proč jí uřezal hlavu? Proč jí tak pořezal chodidla? A teď použije Jil-lianino auto na spálení čtvrté oběti. Proč takový důraz na Jillian?“ ptal se Quinn. „Víme, že to byla nešťastná holka s řadou problémů. Co je lepším únikem z nešťastného života než smrt – skutečná nebo symbolická.“

„Myslíte si, že by na té nahrávce mohl být Jillianin hlas,“ řekla Lišková. „Myslíte si, že by mohla být Vanleesovou partnerkou?“

„Celou dobu jsem tvrdil, že klíčem k záhadě je Jillian

Bondurantová. Že je kouskem skládanky, který nezapadá. Až teď mě napadlo, že třeba není jenom klíčem. Možná je vrahem.“

„Páni!“ řekl Kovac. „No, měl jsem dobrý místo. Ale už se s ním můžu loučit. Možná bych teď mohl převzít Vanleesovo zaměstnání, dělat ochranku v Target centru.“

Podíval se na hodinky a poklepal na ně. „Musím jít. Mám schůzku s manželkou bývalýho Bondurantová obchodního partnera. Možná se o Jillian něco dozvím od ní. Chci si popovídat i s tou její kamarádkou – Michele Fineovou. Zjistit, jestli nemá kopie těch skladeb, co spolu psaly. Mohlo by nám to odhalit její vnitřní rozpoložení, možná i její představy, který vyjadřovala texty písní. Taky bych chtěl zjistit, co si myslí o Vanleesovi, jakej na něj má názor.“

„Žádnej,“ řekla Lišková. „Ptala jsem se jí na to, když jsme byly v Jillianině bytě a viděly jsme ho. Řekla: ‚Koho zajímají nějaký zkrachovalý existence?‘“

„Ale dravci rozpoznají příslušníky své branže,“ řekl Quinn. Obrátil se ke Kováčovi: „Kdo sleduje Vanleese?“

„Tippen a Hamill.“

„Skvěle. Řekněte jim, ať se ho zeptají, jestli ten přítel, kterému hlídá dům, dováží nahrávací zařízení, videokamery a tak.“

Kovac přikývl. „Provedu.“

„Je tu kromě Vanleese ještě několik dalších možností, které musíme vzít v úvahu,“ připomněl Quinn. „Pokud je vztah Ohnivýho Joea a jeho partnerky založen na podřízenosti, ovládání, a nadřazenosti, musíme se podívat na Jillianin život a ptát se sebe samých, jací muži ji takovým způsobem ovládali. Můžu jmenovat přinejmenším dva, o kterých víme.“

„Lucas Brandt a nejdražší tatínek,“ řekl Kovac zachmuřeně. „Skvěle. Možná se konečně něčeho dobereme a bude to tohle: dcera nejmocnějšího muže ve státě je psychopatka posedlá vražděním – a možná za to může její taťka. To mám zase jednou kliku!“

Lišková ho konejšivě poplácala po rameni a řekla: „Vždyť víš, co se říká, Same: Příbuzný a sériový vrahy si člověk nevybírá.“

„Já znám lepší přísloví,“ řekl Quinn, když kráčeli chodbou k východu a jemu probíhaly hlavou ty nejhorší možné závěry tohoto případu. „Neříkej hop, dokud jsi nepřeskočil.“

Kapitola dvacátá osmá

Bar D’Cup byl poloprázdný. Nechyběla podivná dvojice starých chlapíků v baretech a s bradkami. Dnes se pro změnu přeli o pornografii. U okna seděl jiný upachtěný umělec, před sebou měl latte za tři dolary a očividně hloubal o své průměrnosti.

Michele Fineová volala, že je jí dnes špatně. Lišková se tuto informaci dozvěděla od šarmantního Itala za pultem a rozhodla se, že využije příležitosti a dá si šálek svého obvyklého kapucína. Nevadilo jí, že zapadla do baru, který je na hony vzdálen tomu, na co je zvyklá. Vlastně ji to spíš lákalo.

„Znal jste vůbec tu její kamarádku?“ zeptal se Quinn. „Jillian Bondurantovou?“

Římský bůh našpulil plné rty a zavrtěl hlavou. „Ani ne. Jo, chodila sem často, ale nepouštěla se do hovoru. Řek bych, že byla taková uzavřená. Ale s Chel byly velký kamarádky. To je všechno, co o ní vím, kromě toho, co jsem se dočet v novinách.“

„Viděl jste ji tu někdy s někým jiným?“ pokusil se znovu Quinn.

„Michele nebo Jillian Bondurantovou?“

„Jillian.“

„Nevzpomínám si, že bych ji s někým viděl.“

„A co Michele? Měla nějakého kluka?“ Zdálo se, že se mu ta otázka nelíbí, zřejmě ji pokládal za příliš soukromou a uvažoval, jestli se nemá ohánět Čtvrtým dodatkem. Lišková vyndala Vanleesovu fotku a ukázala mu ji.

„Neviděl jste některou z nich s tímhle týpkem? Nebo nebyl tu někdy sám?“

Zamžoural na fotografii takovým způsobem, jako to někdy dělávají lidi, kteří si chtějí zlepšit zrak a paměť. „Ne. Nepřipadá mi nějak známej.“

„A co ta jejich hudba?“ zeptal se Quinn. „Michele říkala, že tu párkrát hrály.“

„Chel zpívá a hraje na kytaru, když jsou večery pro amatérský hudebníky. Vím, že něco skládaly společně, ale nemůžu říct, která co. Jillian nikdy nevystupovala. Byla tu jako divák. Ráda pozorovala ostatní lidi.“

„Co skládaly?“ zeptal se Quinn.

„Takovej hodně feministickej folk. Hodně naštvanej, hodně strachu, trochu ponurej.“

„Jak ponurý?“

„Bylo tam o špatnejch vztazích, o nenormálních vztazích, o trápení s citama a tak.“

Řekl to, jako by se nechumelilo, spíš znuděně. Jako by to byly obvyklé jevy moderního života.

Quinn mu poděkoval. Lišková si na odchodnou objednala moka a dala mu dolar spropitného. Quinn se tomu pousmál a podržel jí dveře.

„No tak,“ řekla Lišková. „Za zdvořilost nic nedáte.“

„Nic jsem přece neřekl.“

„Ani jste nemusel.“

Pořád padal sníh. Na ulici to vypadalo divoce. Silnice byla zasněžená, nebyla vidět čára a řidiči nasadili styl „silnější vyhrává“. Během chvilky, kdy stáli před barem, se červený neon málem srazil s autobusem místní dopravy.

„Jste dost dobrej jako policajt,“ řekla Lišková uznale a vylovila z kapsy kabátu klíčky. „Měl byste zauvažovat, jestli se nevzdat tý slávy a lesku u FBI a nevyměnit ji za poměrně potupnej džob na oddělení vražd v Minneapolisu. Nadřízení by vás buzerovali, novináři by na vás nenechali chlup dobrej a jezdil byste si v nějakým vraku, jako je tenhle.“

„Tohle všechno a ještě nádavkem takové počasí?“ dodal Quinn a zvedl si límec, protože sněžení doprovázel prudký vítr. „Tomu nemůžu odolat!“

„No tak dobrá,“ prohlásila Lišková rezignovaně a usedla za volant. „Přidám veškerej sex, kolik si ho jen budete přát, ale musíte mi slíbit, že si ho budete přát hodně.“

Quinn se rozesmál a obhlédl zadním okénkem situaci na silnici. „Tinks, vy jste ale číslo!“

Michele Fineová bydlela asi o kilometr dál, v poněkud sešlé čtvrti, kde převažovaly omšelé dvojdomky a ošklivě hranaté činžáky, kde podle Liškové žilo nadměrné množství lidí propuštěných na kauci a kriminálníků v podmínce.

„Vanleesův byt v Lyndale je jen několik bloků odsud,“ řekla. Šli po chodníku a drželi se stop prošlapaných v mokrém sněhu. „Máte rád takový náhody?“

„Ale když jste byly v Jillianině bytě, tak se nezdálo, že se znají, ne?“

Vybavila si tu scénu, svraštila čelo. „Snad jen tak od vidění. Nemluvili spolu. Opravdu si myslíte, že ho načapala, jak Jillian šmíruje?“

„Byla to jen taková střela naslepo, ale pěkně ho to vzalo. Spíš mi nejde do hlavy, že jestli ho při něčem takovém přistihla, proč vám to neřekla?“

„To je dobrá otázka.“ Lišková zkusila nouzový východ z budovy a zjistila, že je odemčený. „Pojďme zjistit odpověď.“

Výtah páchl nějakým špatným jídlem. Vyjeli do čtvrtého patra ve společnosti vychrtlého feťáka, který se vklínil do jednoho rohu a tvářil se nenápadně a zároveň nemohl spustit oči z Quinnova drahého kabátu. Quinn se na něj zpříma zadíval a všiml si, že individuu ihned na bledém čele vyrazily krůpěje potu. Když se dveře výtahu otevřely, feťák zůstal ve výtahu a jel zase dolů.

„Vy musíte být eso, když hrajete pokr,“ řekla Lišková.

„Nemám na to čas.“

Lišková zvedla obočí a modré oči jí svůdně zazářily. „Dejte si pozor. Ten, kdo pořád pracuje a nedopřeje si žádnou zábavu, zhloupne.“

Quinn se vyhnul jejímu dlouhému pohledu a povedl se mu ostýchavý úsměv. „Se mnou byste si moc neužila, Tinks.“

„O tom silně pochybuju, ale jestli mi to chcete vědecky dokázat…“

Zastavila se před dveřmi bytu Fineové a podívala se na něj: „Víte, já si z vás jen tak utahuju. Ale smutná pravda je, že mě přitahujete jako muž, kterej má něco i v hlavě.“

Quinn zazvonil a upřel pohled na dveře. „Jo. Vraha.“ Ačkoli poprvé za hodně dlouhou dobu nemyslel jen a pouze na práci.

Jako by mu Lišková dala povolení, nechal své myšlenky na okamžik zaletět ke Kate. Napadlo ho, co dělá, o čem přemýšlí. Jestli už dostala jeho zprávu, že oběť v autě nebyla ta její svědkyně. Příčilo se mu pomyšlení, že si klade za vinu, co se stalo, a ještě víc se mu příčilo, že by jí to mohl klást za vinu její šéf. To v něm burcovalo ochranářský instinkt a nutilo ho udělat Robovi Marshallovi něco mnohem horšího než mu jen nakopat do zadku. Přemýšlel, jestli by to Kate pobavilo, nebo spíš rozladilo.

Znovu zazvonil.

„Kdo je?“ ozval se hlas z hloubi bytu.

Lišková se postavila před kukátko ve dveřích. „Seržantka Lišková, Michele. Musím se vás ještě na něco zeptat ohledně Jillian.“

„Jsem nemocná.“

„Bude to trvat jen pár minut. Je to moc důležitý. Víte, že došlo k další vraždě.“

Dveře se na škvíru otevřely a Fineová na ně koukala přes bezpečnostní řetěz. Výřez jejího úzkého obličeje v úzké štěrbině zabral právě tu část s jizvami. „To se mnou nijak nesouvisí. Nemůžu vám pomoct.“

Pak si všimla Quinna a podezíravě vyhrkla: „Kdo je to?“

„John Quinn, FBI,“ řekl Quinn. „Chtěl bych si s vámi trochu popovídat o Jillian, slečno Fineová. Snažím se dozvědět se o ní víc. Vím, že jste byly velké kamarádky.“

Ubíhaly vteřiny. Prohlížela si ho způsobem, který byl poněkud zvláštní pro servírku z běžné kavárny. Spíš to byl pohled někoho, kdo zná život a zákony ulice. Když zvedla ruku a uvolnila řetěz, všiml si vytetovaného hada, kterého měla na zápěstí.

Otevřela dveře a nerozhodně ustoupila.

„Od pátku se vám neozvala?“ zeptal se Quinn.

Podívala se na něj podezíravě a nepřátelsky. „Jak by se mi mohla ozvat?“ zeptala se trpce a oči se jí zalily slzami. „Je mrtvá. Proč se mě teda takhle ptáte?“

„Protože si tím nejsem tak jistý jako vy.“

„O čem to kruci mluvíte?“ zeptala se rozhořčeně a vypadala zmateně. „Jsou toho plný noviny a televize. Její otec vypsal odměnu. Co to tu na mě hrajete?“

Quinn jí hned neodpověděl a rozhlédl se po místnosti. Byt byl ročník sedmdesát či o něco mladší – nešlo o žádný pokus o návrat, vše bylo původní – a vypadalo to, že od té doby nebylo ničím hnuto a nikdo na věcech ani neotřel prach. Tkané závěsy se téměř rozpadaly, hranatý gauč a křeslo v malém obýváčku byly potažené žlutohnědou kostkou ošoupanou až na dřeň. Na konferenčním stolku ležely katalogy nějakých cestovních kanceláří. Měly zohýbané rohy a vedle přetékajícího popelníku vzbuzovaly dojem snů, kterých se už někdo vzdal. A všechno bylo nasáklé kouřem z cigaret a trávy.

„Nepotřebuju, abyste se mi hrabali v hlavě,“ řekla Fineová. „Jsem nemocná a je mi špatně. Je mi špatně kvůli Jillian. Byla to moje kamarádka –“ hlas se jí zlomil, uhnula pohledem. Stiskla rty, což jen zvýraznilo jizvu táhnoucí se od jednoho koutku úst. „Je mi – je mi zkrátka blbě. Tak se rychle ptejte, na co potřebujete, a vypadněte k sakru z mýho života.“

Vyfoukla kouř a ustoupila bokem. Volnou rukou se držela kolem břicha. Vypadá nezdravě hubená, pomyslel si Quinn. Bledá a samá kost. Možná je opravdu nemocná. Měla na sobě obrovský odrbaný svetr na knoflíky a zpod něj vykukovalo zaprané bílé tričko, malé jako na dítě. Nohy ve vytahaných černých legínách měla tenké jako hůlky a chodila po špinavém koberci bosa.

„Tak co máte?“ zeptala se Lišková.

„Co?“

„Říkala jste, že jste nemocná. Co máte?“

„Ále… chřipku,“ řekla roztržitě a zadívala se na televizi, kde se směšně tlustá ženština svěřovala Jerrymu Springerovi o svém vztahu k podobanému trpaslíkovi a černému transsexuálovi, kteří seděli každý z jedné strany vedle ní. Fineová si odstranila z jazyka kousek tabáku a odcvrnkla ho směrem k obrazovce. „Střevní chřipku.“

„Víte, co prý pomáhá na nevolnost?“ zeptala se Lišková a nehnula ani brvou. „Marihuana. Užívá se pro léčení pacientů, kteří podstupujou chemoterapii. Jinak je to samozřejmě protizákonný…“

Byla to jemná pohrůžka. Měla účinkovat jen do té míry, aby se Fineová mohla rozhodnout, že bude spolupracovat, pokud váhala.

Fineová na ni upřela prázdný pohled.

„Když jsme ten den v Jillianině bytě narazily na toho domovníka,“ řekla Lišková, „tak jste mi toho o něm moc neřekla.“

„A co bych měla říkat?“

„Jak dobře se s ním Jillian znala? Byli přátelé?“

„Ne. Znala ho jen tak, že věděla, jak se jmenuje.“ Přešla k mrňavému jídelnímu stolu, posadila se a opřela se o něj, jako by neměla sílu udržet se bez podpory ani vsedě. „Koukal po ní.“

„Jak?“

Fineová se podívala na Quinna. „Tak, jak to chlapi dělají.“

„Svěřila se Jillian někdy s tím, že ji sledoval, šmíroval nebo něco takového?“ zeptala se Lišková.

„Vy si myslíte, že ji zabil on.“

„Co si myslíte vy, Michele?“ zeptal se Quinn. „Jaký na něj máte názor?“

„Je to blbec.“

„Měla jste s ním někdy nějaký problém?“ Pokrčila hubeným ramenem připomínajícím křídlo ptáka. „Jednou nebo dvakrát jsem ho poslala někam.“

„Proč?“

„Protože na nás čuměl. Úplně nás svlíkal očima. Hajzl tlustej.“

„A co k tomu Jillian řekla?“

Znovu pokrčila rameny. „Jednou říkala, že jestli je to pro něj největší vzrůšo jeho života, tak ať si čumí.“

„Takže nikdy vám neřekla něco v tom smyslu, že by ji nějak obtěžoval.“

„Ne.“

„Nikdy se vám nezmínila, že se jí zdá, že ji někdo sleduje nebo pozoruje.“

„Ne. I když to tak bylo.“

Lišková se na ni pozorně podívala. „Jak to?“

„Její otec s tím fašounem psychiatrem po ní šli jak jestřábi. Otec měl klíče od bytu. Někdy jsme tam přišly a on už seděl za stolem. Prostě se jí pletl do soukromí.“

„Byla kvůli tomu Jillian naštvaná?“

Michele stáhla rty do hořkého úsměvu a udusila nedopalek v popelníku. „Ne. Ona byla přece jenom taková ta tatínkova holčička.“

„Co tím myslíte?“

„Nic. Jen že ho nechala, aby jí diktoval, co má dělat. Tahal za provázky.“

„Mluvila s vámi o vztahu ke svému otčímovi. Řekla někdy něco i o tom, jak to bylo mezi ní a vlastním otcem?“

„Nemluvily jsme o něm. Věděla, co si myslím o tom, že s ní tak cvičí. Takže to téma bylo jakýsi tabu. Proč?“ zeptala se věcně. „Myslíte si, že jí ho tam chtěl taky strkat?“

„Nevím,“ řekl Quinn. „Co si myslíte vy?“

„Myslím si, že jsem ještě nepotkala chlapa, kterej by nechtěl, když má příležitost,“ řekla schválně drze a zrak jí sklouzl ke Quinnovu rozkroku. Nechal ji, vyčkával. Nakonec se mu zase podívala do očí. „A i kdyby, ona o tom nikdy nemluvila.“

Quinn se posadil do křesla a uvelebil se tak pohodlně, jako by mínil zůstat na večeři. Znovu se rozhlédl po bytě, ale neobjevil nic, co by tam nějaká ruka dala jen tak na ozdobu, nic, co by působilo domácky, osobně. Žádné fotografie. Jediná věc, která svědčila o tom, že je jí věnována velká péče, byla malá polička s kazeťákem a nahrávkami v protějším rohu pokoje. Vedle ní byla opřená kytara.

„Slyšel jsem, že jste s Jillian skládaly písničky,“ řekl. „Jak se na tom Jillian podílela?“

Fineová si zapálila další cigaretu a vyfoukla kouř směrem k lacinému lustru. Quinn se opět zadíval na hada, který se jí ovíjel kolem starých jizev po spáleninách na zápěstí. Had z Rajské zahrady s malým červeným jablíčkem v tlamě.

„Někdy psala texty,“ řekla a škvírou mezi předními zuby se jí protáhla stužka kouře. „Někdy muziku. Jak se jí chtělo. A jak se chtělo mně.“

„Vydaly jste něco?“

„Ještě ne.“

„O čem ráda psala?“

„O životě. Lidech. Vztazích.“

„Špatných vztazích?“

„Existujou nějaký jiný?“

„Nechávala si kopie toho, co jste složily?“

„Samo.“

„Kde?“ zeptala se Lišková. „Mívala je na poličce klavíru a v knihovně.“

„Ten den jsem tam žádný nenašla.“

„No nevím, mívala je prostě tam,“ řekla Fineová nesmlouvavě a vyfoukla další oblak kouře.

„Máte nějaké kopie, na které bych se mohl podívat?“ zeptal se Quinn. „Chtěl bych si přečíst nějaké její texty, podívat se, co mi O’ní můžou říct.“

„Poezie je okno do duše,“ řekla Fineová podivně zasněným tónem. Pohled jí zase někam uletěl a Quinn si říkal, co asi bere a proč. Že by ji ta domnělá vražda Jillian Bondurantové tak vzala? Vypadalo to, že byla její jedinou přítelkyní. Možná naopak, Jillian byla její. A teď nezbyl nikdo –žádná kamarádka, žádná spoluautorka, jen tenhle hnusný byt a ubíjející práce v baru.

„Na to právě spoléhám,“ řekl.

Podívala se na něj zpříma, neupravená a trochu zvláštní, mastné vlasy sčesané dozadu, připadalo mu, že ji zná. Tvář, která se podobala té řadě ostatních, co za léta své krimina-listické praxe viděl. Malé oči se jí najednou rozjasnily a řekla: „Ale odráží i to, co jsme nebo co chceme?“

Vstala a přešla k regálu zhotovenému z tvárnic a prken. Vzala tam nějakou složku a zalistovala v ní. Quinn vstal a natáhl se po složce, ale Fineová hbitě uhnula a podívala se na něj téměř koketně.

„Je to okno i do mý duše, pane federální. Třeba nechci, abyste do ní nahlížel.“

Podala mu několik stránek notových zápisů. Nehty měla okousané až do masa. Pak si složku přitiskla k sobě. Tím zdůraznila svá malá ňadra pod přiléhavým tričkem. Neměla podprsenku.

Lišková položila na stůl svůj kufřík, otevřela ho a vyndala nástroje na snímání otisků prstů. „Potřebujeme taky vaše otisky, Michele. Abychom je mohli vyřadit z těch, co jsme našli v Jillianině bytě. Vím, že jste neměla čas zajít na oddělení, máte svý práce a starostí dost.

Fineová zírala na inkoustový polštářek a kartičku na otisky s nedůvěrou a nechutí.

„Je to jen vteřinka,“ řekla Lišková. „Posaďte se.“

Fineová padla na židli a neochotně natáhla ruku.

„Kdy se vám Jillian ozvala naposled?“ zeptal se Quinn.

„Viděla jsem ji v pátek před sezením s tím vymejvačem mozků,“ řekla Michele. Lišková jí namočila palec do inkoustu a otiskla jej na kartu.

„V pátek večer vám už nevolala?“

„Ne.“

„Nepřišla k vám?“

„Ne.“

„Kde jste byla kolem půlnoci, v jednu?“

„V posteli. Nahá a sama.“ Podívala se na něj zpod dlouhých řas. Smyslně.

„To je divné, ne?“ zeptal se Quinn. „Pohádala se se svým otcem. Byla tak rozčilená, že utekla z jeho domu. Ale ani se nepokusila zavolat své nejlepší kamarádce.“

„Milý agente Quinne,“ řekla smutně a vědoucně, „už dávno jsem přišla na to, že nikdy nevíte, co má ten druhej v duši. A někdy je to taky dobře.“

Kovac se vtěsnal se svým vozem na místo vyhrazené k parkování policejních vozů na Páté avenue před radnicí a vystoupil. Nechával za sebou modrou brázdu, jak se brodil sněhem u obrubníku. Na jednom místě zapadl až po kolena. Klopýtal a vrávoral, až se dostal na chodník, a pospíchal po schodech do budovy. Funěl jako lokomotiva. Srdce mu s námahou pumpovalo krev a adrenalin cévami, které nejspíš uvnitř vypadaly jako zrezivělé vodovodní trubky.

Páni, bude se muset dát do pořádku, pokud by chtěl přežít další podobný případ. I když to nevypadá, že se udrží v zaměstnání do skončení tohoto.

Vestibul byl plný rozlícených žen, které se na něj sesypaly jako fúrie. Snažil se s nimi usmlouvat volný průchod na oddělení vyšetřování zločinu. Když se ocitl uprostřed chumlu a div nebyl ušlapán, všiml si transparentů nad jejich hlavami: NA NAŠICH ŽIVOTECH TAKY ZÁLEŽÍ! SPRAVEDLNOST: PHOENIX VZLÉTÁ.

Jejich výkřiky ho zasypaly jako výstřely z kulometů, které spustí najednou.

„Policejní tyranie!“

„Jen Urskineovi chtějí opravdovou spravedlnost!“

„Pročnenajdete skutečnýho vraha!“

„O to se právě snažím, sestro,“ štěkl Kovac na ženu, která mu blokovala cestu břichem velikosti pivního sudu a zle se na něj mračila. „Tak proč se neodvalíte a nenecháte mě v tom pokračovat?“

Teprve potom si všiml, že jsou tu i novináři. Záblesky fotoaparátů se na něj snesly ze všech stran. K sakru.

Kovac postupoval vpřed. Jediné pravidlo, jak přežít takovou situaci: Zavři zobák a nezastavuj se.

„Seržante Kovaci, je to pravda, že jste nařídil vzetí Gregga Urskinea do vazby?“

„Nikdo není ve vazbě!“ křičel a prodíral se davem. „Kovaci, už se přiznal?“

„Byla tou tajemnou svědkyní Melanie Hesslerová?“

Únik informací z pitevny, pomyslel si a zavrtěl hlavou. To bylo na téhle zemi špatné: lidi by prodali svou matku, kdyby jim za to někdo řádně zaplatil, a vůbec nedomýšlejí důsledky svých činů a jejich dopad na druhé.

„Bez komentáře,“ štěkl a razil si cestu zbytkem amazonek.

Zdolal řadu kartotečních skříněk, mířil přímo do provizorní kanceláře nadporučíka Fowlera. Hlas Toni Urskineové mu ostře zajížděl do nervů jako nabroušený nůž do syrového masa.

„…A můžete na to vzít jed, že každá televizní stanice, každé noviny, každý reportér, který mě bude chtít vyslechnout, se o tom dozví! Toto je neskutečná nehoráznost! My jsme oběťmi těchto zločinů! My jsme ztratily naše přítelkyně! My tím nejvíc trpíme! A takhle s námi zachází policejní oddělení města Minneapolisu za to, že jsme se div nepostavily na hlavu, jen abychom pomohly!“

Kovac vrazil do kanceláře. Yurek vyskočil od stolu, k uchu měl přitisknuté telefonní sluchátko a divoce koulel očima a gestikuloval směrem ke Kováčovi, čímž ho chtěl přimět, aby zůstal v jeho těsné blízkosti. Kovac se na pět vteřin zarazil, motor nechal v chodu, rozruch, který s ním přicházel do kanceláře, působil jako elektřina, která mu bzučela v rukou, nohou, tepnách a žilách. Začal netrpělivě poskakovat jako malý klouček, kterému se chce čurat.

„Musím ještě kdovíkam jít a mluvit se spoustou lidí, Hezoune.“

Yurek přikývl a řekl do telefonu: „Lituji, madam. Musím běžet. Máme tu mimořádnou situaci. Je mi líto. Ano, někoho k vám pošleme. Lituji, madam.“

Obešel stůl a vrtěl hlavou. „Tyhle lidi mě přivádějí k šílenství. Nějaká ženská si nedá vymluvit, že její soused je Spalovač, a nejenomže brutálně zabil čtyři ženský, ale ona si myslí, že zabil a snědl jejího psa.“

„Na tohle mám teď určitě čas,“ utrhl se na něj Kovac. „Je tu Quinn?“

„Právě přišel. Je u pohovoru s Urskinem,“ řekl Yurek a srovnal s Kováčem krok. Ten se už hnal do hovorny. „Právě jsem měl telefon shora –“

„A ta ženská s mrtvým pudlem je starostka? To je teda pitoměj posranej případ!“

„Ne, volali předtím. Máš přijít za starostkou. Snažili se tě sehnat na mobilu.“

„Vybitá baterka. A tys mě neviděl. Válečná sekera může počkat. Chytil jsem velkou rybu. Chytil jsem tu zatracenou Jonášovu velrybu!“

Yurek se zatvářil ustaraně a dokonalé obočí se mu zkrabatilo. „Co tím myslíš? Jakou velkou rybu? Kde jsi byl?“

Kovac neodpověděl, byl už myšlenkami u utkání, které má před sebou. Quinn stál u průhledného zrcadla, vypadal polomrtvý únavou a upřeně pozoroval Gregga Urskinea, který seděl ve vedlejší místnosti u stolu naproti Elwoodovi.

„Platili jsme hotově. Nenašel jsem tu stvrzenku,“ říkal podrážděně Urskine a zároveň se urputně snažil udržet si ten přívětivý jupíkovský úsměv na tváři. „Vy si schováváte všechny stvrzenky, seržante? Dokázal byste najít doklad o něčem, co jste koupil před několika měsíci?“

„Ano, dokázal. Vedu si malé, ale dobře fungující domácí účetnictví a všechno si zakládám,“ řekl Elwood konverzačním tónem. „Nikdy nevíte, kdy budete nějaký doklad potřebovat. Kvůli daním, kvůli alibi –“

„Já žádné alibi nepotřebuju.“

„Znám někoho, kdo ho potřebuje,“ řekl Kovac a vyrušil Quinna ze soustředění. „Chcete se zase projet?“

„O co jde?“

„Právě jsem mluvil s paní Thortonovou, manželkou spolumajitele firmy Petera Bonduranta. Chcete vědět, jak to, že Jillian byla po rozvodu svých rodičů svěřena do péče citově labilní Sophii Bondurantové? To se vám bude líbit!“ slíbil sarkasticky.

„Mám úplně strach se zeptat.“

„Vyhrožovala mu, že ho dá k soudu a rozmázne to ve sdělovacích prostředcích. Za to, že obtěžoval Jillian.“

Kapitola dvacátá devátá

Panebože,“ zaúpěl hrůzou Yurek. Kovac se k němu otočil. „No co? Chcete, abych předstíral, že nevím, že Bondurant obtěžoval svou dceru?“

„Údajně obtěžoval –“

„Myslíte si, že nevím, že jsem v tom teď až po uši?“

„Myslím, že bys měl raději zjistit, co chce starostka.“

„Na to se můžu vy –“

„Chce, abys u ní v kanceláři osobně podal panu Bondurantovi hlášení o stavu vyšetřování. Jsou tam teď oba a čekají na tebe.“

Na okamžik ztichli a z reproduktoru se ozval Elwoodův klidný hlas: „Platil jste někdy za sex, pane Urskine?“

„Ne!“

„Nechtěl jsem vás urazit. Ptám se jen proto, že práce v blízkosti všech těch žen, jejichž profesí je prodávat své tělo, může v člověku vzbudit zvědavost, abych tak řekl.“

Urskine se odsunul od stolu. „To by stačilo. Odcházím. Pokud se mnou budete chtít mluvit znovu, můžete to udělat prostřednictvím mého právníka.“

„Dobrá,“ řekl Kovac Quinnovi a žaludek se mu svíral nervozitou a očekáváním. „Pojďme teda těm dvěma naservírovat tu nejčerstvější porci. Cestou vám to povím.“

„Pevně věřím, že chápete, jak moc si Peter přeje, aby se tato záležitost už uzavřela,“ řekl Edwyn Noble náčelníkovi Greerovi. „Máme nějakou časovou představu, kdy nám to tělo vydají?“

„Ne tak docela.“ Greer stál lehce rozkročený u starostčina stolu, ruce měl sepjaté před sebou jako voják, když zazní povel „pohov“, nebo nějaký vejtaha. „Volal jsem seržantu Kováčovi. Dozvěděl jsem se, že čeká na výsledky laboratorních testů z FBI. Pravděpodobně po jejich dokončení, což může být už kterýkoli den –“

„Chci svou dceru řádně pohřbít, pane Greere.“ Bondurant mluvil odměřeně. Nedíval se na náčelníka, zdálo se, že je zahleděn někam, kam vidí jen on. Nepřijal nabízenou židli a neklidně přecházel po zasedací místnosti. „Pomyšlení na to, že její tělo leží v nějaké zamčené lednici jako nějaké maso… Chci ji zpátky.“

„Milý Petere, my to chápeme,“ řekla Grace Nobleová. „Cítíme s vámi. A můžu vás ujistit, že pátrací skupina dělá všechno, co je v jejích silách, aby vyřešila –“

„Opravdu? Váš vrchní detektiv strávil víc času se mnou než hledáním podezřelých! Neustále mě obtěžuje.“

„Seržant Kovac je někdy trochu drsný,“ řekl Greer. „Ale jeho výsledky, co se vyšetřování vražd týče, mluví za vše!“

„Nechci vynášet ukvapené soudy, náčelníku Greere,“ řekl Edwyn Noble, „ale nehledě na jeho pověst, co pro nás v posledních dnech udělal? Máme další oběť. Vypadá to, že vrah dělá dlouhý nos nejen na pátrací skupinu, ale na celé město! Má seržant Kovac alespoň nějakého důvodně podezřelého?“

„Nadporučík Fowler mi říkal, že někoho dnes dopoledne vyslýchali.“

„Koho?“

„Skutečného podezřelého?“

Greer se zamračil. „Nemám povolení –“

„Byla to moje dceral“ zařval Peter, až se zdi otřásly a jeho hněv se ozvěnou vrátil zpět. Odvrátil se od upřených pohledů ostatních a skryl obličej v dlaních.

Starostka si přitiskla ruku na rozložitá ňadra, jako by jí ten výjev působil bolesti hrudníku.

„Pokud někoho předvolali,“ řekl Noble moudře, „pak je to jen otázka několika hodin, než se novináři zmocní této informace. To není žádný útok na váš úřad a bezpečnost informací, náčelníku. Je jen nemožné vyloučit únik informací v případu takového rozsahu.“

Greer se podíval na Bondurantova právníka a pak na jeho ženu – svou zaměstnavatelku. Ztěžka vzdychl, protože viděl, že není úniku. Nešťastným tónem řekl: „Je to správce domu, kde bydlí slečna Bondurantova.“

Ozvalo se zabzučení domácího telefonu a Grace Nobleová zvedla sluchátko přístroje na malém stolečku. „Paní starostko, přišli za vámi seržant Kovac a zvláštní agent Quinn.“

„Ať jdou dál, Cynthie.“

Kovac se objevil ve dveřích ještě dřív, než starostka domluvila. Ihned zabodl svůj zkoumavý pohled do Bondurantovy tváře. Bondurant dnes vypadal ještě hubenější a bledší než včera. Opětoval Kováčův pohled se strnulým znechuceným výrazem.

„Seržante Kovaci, agente Quinne, děkujeme, že jste přišli,“ přivítala je starostka. „Posaďte se a promluvme si.“

„Nehodlám mluvit o podrobnostech případu,“ řekl Kovac tvrdohlavě a ani nemínil usednout a stát se terčem Bondurantových či Nobleových útoků.

Nikdo se neposadil.

„Dozvěděli jsme se, že máte podezřelého,“ řekl Edwyn Noble.

Kovac se na něj podíval dravčím pohledem, pak z něho sklouzl očima na Dicka Greera a pomyslel si vlezdoprdelisto.

„Nikoho jsme zatím nezatkli,“ řekl Kovac. „Prověřujeme všechny informace. Já sám jsem se právě dozvěděl jednu velice zajímavou.“

„Má pan Vanlees alibi na ten večer, kdy moje dcera zmizela?“ zeptal se Bondurant ostře a přecházel sem a tam sotva stopu od něho.

„Máte vy alibi na ten večer, kdy vaše dcera zmizela, pane Bondurante?“

„Kovaci!“ okřikl ho náčelník.

„Náčelníku, ve vší úctě vás upozorňuji, že nemám ve zvyku nechat si mluvit do svého případu!“

„Pan Bondurant je otec oběti. Existují polehčující okolnosti.“

„Ano, je jich několik milionů,“ zavrčel Kovac. „Seržante!“

„Seržant Kovac se domnívá, že bych měl být potrestán za své bohatství, náčelníku,“ řekl Bondurant, aniž by se zastavil. Pohled měl upřený na podlahu. „Možná si myslí, že si zasloužím ztratit dceru, abych poznal, co je to opravdové trápení.“

„Po tom, co jsem se dnes dozvěděl, jsem přesvědčen, že jste si nezasloužil nějakou dceru vůbec mít!“ řekl Kovac a starostka užasle sykla. „Víc než určitě jste si zasloužil, abyste o ni přišel, ale ne takovým způsobem, jak se to stalo. Tím myslím tu její případnou smrt – a nejsme dnes o nic blíž k potvrzení, že se tak stalo.“

„Seržante Kovaci, doufám, že pro své momentální chování máte velice dobré důvody!“ Greer k němu bojovně pokročil a vzpěračské svaly se mu pod sakem napínaly.

Kovac uhnul a nespouštěl z Bonduranta pohled. Každopádně upoutal jeho pozornost. Bondurant přestal přecházet po místnosti a v úzkých očích se mu objevil ostražitý výraz, jako když zvíře vycítí nebezpečí.

„Dnes jsem dost dlouho mluvil s Cheryl Thortonovou,“ řekl Kovac a sledoval, jak Bondurantovi mizí zbytek barvy z bledého obličeje. „Dozvěděl jsem se velmi zajímavé věci o vašem rozvodu s Jillianinou matkou.“

Edwyn Noble se tvářil polekaně. „Nechápu, jakou to má souvislost –“

„Já si myslím, že by to mohlo naopak velice souviset.“ Kovac pořád velice přísně hleděl Bondurantovi do tváře.

Bondurant řekl: „Cheryl je zatrpklá pomstychtivá ženská.“

„Myslíte? Po tom, co tak dlouho mlčela? Řekl bych, že jste nevděčný parchant –“

„Kovací, už je toho dost!“ zahřměl Greer.

„To sotva,“ řekl Kovac. „Pokud chcete líbat nohy pedofilovi, náčelníku, je to vaše věc. Já to dělat nebudu. Mně je úplně ukradený, kolik má milionů.“

„Ach!“ vykřikla znovu Grace Nobleová a opět si přitiskla ruku na hruď.

„Snad bychom to mohli vyřešit u nás,“ navrhl Quinn mírně.

„Nemám nic proti tomu,“ řekl Kovac. „V hovorně je ještě teplo.“

Bondurant se začal očividně třást. „Já jsem nikdy Jillian nezneužíval.“

„To si možná myslíte vy.“ Kovac ho pomalu obešel a vzdálil se tak od Greera. Zároveň se tím obrátil zády k Nobleovi, ale Bondurant z něho nespouštěl pohled. „Spousta pedofilů si namlouvá, že tomu dítěti dělají dobře. Někteří dokonce přiznávají, že souloží s dítětem ze samé lásky. To si namlouváte?“

„Ty hajzle!“

Bondurant se na Kovace vrhl, popadl ho za klopy a smýkl jím dozadu. Porazili stoleček a dva mosazné svícny, které na něm stály, se rozkutálely jako kuželky.

Kovac se musel ovládat, aby Bonduranta rovnou nezabil. Po tom, co o něm dnes slyšel, by to hrozně rád udělal a možná by i mohl, kdyby se potkali v nějaké odlehlé uličce. Ale lidé jako Peter Bondurant odlehlými uličkami příliš často nechodí a drsná ruka spravedlnosti je nikdy nedostihne.

Bondurant se rozmáchl a zasáhl Kovace pěstí do koutku úst. To už ho Quinn popadl zezadu za límec a strhl ho zpátky. Greer mezi ně vběhl s rozpřaženýma rukama jako nějaký rozhodčí, bělmo očí mu svítilo v brunátné tváři.

„Seržante Kovaci, myslím, že byste se měl uklidnit!“ řekl velmi nahlas.

Kovac si narovnal kravatu a upravil sako. Setřel si krvavou šmouhu z koutku úst a při pohledu na Bonduranta se ušklíbl.

„Zeptejte se ho, kde byl včera ve dvě ráno,“ řekl. „Když někdo právě zapaloval auto jeho dcery s umučenou ženou uvnitř.“

„To vůbec nehodlám komentovat,“ vyštěkl Bondurant a zašermoval brýlemi.

„Páni, vy jste ale fiskus!“ nebral si servítky Kovac. „Vám projde zneužívání dítěte. Projde vám i napadení veřejného činitele. Vy jste pro tenhle případ úplnou infekcí! Nemyslíte si náhodou, že vám projde i vražda, když budete chtít?“

„Kovaci!“ zařval Greer.

Kovac se podíval na Quinna, zavrtěl hlavou a odešel.

Bondurant se Quinnovi vyškubl. „Chci, aby byl zproštěn tohoto případu! Chci, aby byl zbaven služby!“

„Protože dělá svou práci?“ zeptal se klidně Quinn. „Jeho povinností je vyšetřovat. Za to, co zjistí, přece nemůže, Petere. Zabíjíte posla.“

„Ale on se nezabývá vyšetřováním případu!“ křičel a zase začal chodit sem a tam. „Vyšetřuje měl Pronásleduje mě. Já jsem ztratil dceru, proboha!“

Edwyn Noble se ho pokusil vzít za paži a zastavit ho. Bondurant se mu vyškubl. „Petere, uklidněte se. Kovac to vyřeší.“

„Myslím, že bychom měli řešit to, co seržant Kovac zjistil, ne?“ řekl Quinn právníkovi.

„Je to nesmysl!“ utrhl se na něj Noble. „A navíc to s případem nemá co dělat.“

„Opravdu? Sophie Bondurantová byla citově nevyrovnaná žena. Proč by tedy soud svěřil Jillian do její péče? A navíc, proč byste s ní nebojoval, Petere?“ zeptal se Quinn a snažil se zachytit Bondurantův pohled.

Bondurant se nezastavil. Byl velice rozčilený a bledý a potil se tak, že Quinn začínal mít dojem, že je asi nemocný.

„Cheryl Thortonová tvrdí, že jste o Jillian nebojoval proto, že vám Sophie vyhrožovala, že vás udá kvůli tomu, že jste Jillian obtěžoval.“

‚Mkdy jsem Jillian neublížil. Neudělal bych to.“

„Cheryl vždycky dávala Peterovi za vinu nehodu svého manžela,“ podotkl Noble trpce. „Nechtěla, aby Donald odprodal svou část podniku. Za to ho taky potrestala. Dohnala ho k pití. To ona tu nehodu zavinila – i když nepřímo –a obviňuje z toho Petera.“

„A tato zatrpklá, pomstychtivá žena se nikdy předtím nezmínila o údajném zneužívání? Až teď?“ zeptal se Quinn. „To se mi nějak nezdá. Jedině že by tomu zabránily štědré měsíční příspěvky, které Peter posílá do sanatoria, kde Donald Thorton dožívá zbytek svého života.“

„Někteří lidé by to považovali za štědrost,“ řekl Noble.

„A někteří by v tom viděli vydírání. Někdo by řekl, že si Peter Bondurant kupuje Cherylino mlčení.“

„To by se mýlili,“ prohlásil Noble s neochvějnou jistotou. „Donald a Peter byli přátelé. Partneři. Proč by se Peter nepostaral, aby měl Donald tu nejlepší péči?“

„Postaral se o něj dobře už v době, kdy odkoupil jeho část firmy, což se shodou okolností stalo ve stejné době, kdy se rozváděl,“ pokračoval Quinn. „I tenkrát by se mohlo zdát, že Peter zaplatil víc než štědře.“

„A co měl dělat?“ opáčil Noble. „Měl se snažit okrást člověka, který mu Paragon pomohl zbudovat?“

Quinn si všiml, že Bondurant nevstupuje do hovoru a uchýlil se do rohu místnosti k oknu. Nepřestával přecházet a často si sáhl na čelo, jako by zkoušel, jestli nemá horečku. Quinn k němu ledabyle pokročil a zmenšil mu prostor k přecházení na polovinu. Nenápadně mu zabral jeho prostor.

„Proč jste se Sophií nebojoval o svěření Jillian do vaší péče, Petere?“ zeptal se tiše. Důvěrná otázka přítele příteli. Sám sklonil hlavu, ruce měl v kapsách kalhot.

„Právě jsem přebíral podnik. Nemohl jsem zároveň zvládnout pečovat o dítě.“

„A tak jste ho nechal Sophii? Ženě, která šla z jedné psychiatrické léčebny do druhé?“

„Tak to nebylo. Sophie nebyla žádný blázen. Měla problémy. Všichni je máme.“

„Ale ne takové, že se kvůli nim zabijeme.“

Do očí mu vstoupily slzy. Zakryl si je dlaní před Quinnovým zkoumavým pohledem.

„Kvůli čemu jste se ten večer s Jillian pohádali?“

Zavrtěl trochu hlavou, přecházel teď jen po malém prostoru. Tři kroky tam, otočka, tři kroky zpátky, otočka…

„Volal jí její otčím,“ pokračoval Quinn. „Rozzlobilo vás to.“

„O tom už jsme přece mluvili,“ namítl Edwyn Noble netrpělivě a bylo zřejmé, že se chce vtěsnat mezi Quinna a svého klienta. Quinn se natočil a ramenem mu zablokoval cestu.

„Proč pořád opakujete, že je Jillian mrtvá, Petere? Já sám to nevím. Dokonce si myslím, že snad není. Proč jste říkal, že je? Kvůli čemu jste se toho večera pohádali?“

„Proč mi tohle děláte?“ zašeptal Bondurant zmučeně. Úzké rty měl sevřené, ale i tak se mu třásly.

„Protože potřebujeme znát pravdu, Petere, a já si myslím, že před námi schováváte některé kousky té skládanky. Pokud chcete znát pravdu – a tvrdíte, že ano – budete mi ty kousky muset vydat. Chápete to? Potřebujeme složit celý obraz.“

Quinn zatajil dech. Bondurant už byl na vážkách. Byl si toho vědom, cítil to. Přál si, aby už udělal ten rozhodný krok.

Bondurant zíral oknem na sníh, který zůstával ležet. Vypadal otupěle. „Chtěl jsem jen, abychom byli otec a dcera –“

„To stačí, Petere.“ Noble se postavil před Quinna a vzal svého klienta za paži. „Odcházíme.“

Zle se na Quinna zamračil. „Myslel jsem, že si rozumíme.“

„Ale já vám rozumím dokonale, pane Noble,“ řekl Quinn.

„To ještě neznamená, že mám zájem hrát za váš klub. Mě zajímají jen dvě věci: pravda a spravedlnost. Nevím, jestli stojíte o některou z nich.“

Noble neřekl nic. Vedl Bonduranta z místnosti jako nemocniční zřízenec nějakého pacienta.

Quinn pohlédl na starostku, která se konečně posadila. Vypadala užasle a zároveň o něčem přemítala. Jako by si snažila uspořádat nějaké staré vzpomínky a vybrat z nich ty, které by svědčily o tom, že Peter Bondurant udělal něco, z čeho by jej nikdy nepodezřívala. Náčelník Greer působil dojmem, že se každou chvíli zhroutí.

„Tak to je, když chcete něco dolovat,“ řekl Quinn. „Nikdy nemáte jistotu, že najdete to, co hledáte – nebo že o to, co najdete, budete stát.“

Do pěti hodin se všechny zpravodajské agentury v dvojměstí, ať už domácí nebo jen hostující, zmocnily jména Gil Vanlees. Noviny a televizní stanice zveřejnily jeho jméno a fotografie a neopomněly ukazovat prstem na policejní oddělení, které dopustilo takový únik informací.

Quinn s jistotou věděl, kudy informace unikají, a štvalo ho to. Bondurant měl své lidi všude a ti vyšetřování jen škodili. Ve světle Kováčových odhalení působilo Bondurantovo vměšování ještě hůř.

Nikdo však tisku neposkytl tamtu informaci. Dokonce ani ta údajně zatrpklá a pomstychtivá Cheryl Thortonová, jejíhož nemocného manžela s poškozeným mozkem finančně odškodňuje Peter Bondurant. Zajímalo ho, kolik peněz Bonduranta stálo desetileté mlčení takové záštiplné osoby.

Co se dělo v životě Jillian a jejích rodičů v tom klíčovém období, kdy probíhal rozvod? Tuhle otázku si teď kladl ve své kanceláři bez oken, protože Bondurant mu od samého začátku připadal jako člověk, který chová nějaká tajemství. Tajemství týkající se přítomnosti. Tajemství spojená s minulostí. Tajemství temná jako incest?

Jak jinak by Sophie Bondurantová získala dceru do své péče? Když byla tak nevyrovnaná. Když byl Peter tak mocný člověk.

Zalistoval ve spise a našel si fotografie třetí vraždy. Jisté stránky případu působily dojmem, že se vrah a oběť mohli znát. Dekapitace a extrémní depersonalizace, ke kterým došlo jen v tomto jediném případě. Obojí nasvědčovalo nějakému vzteku, který mohl být osobní. Ale co potom ta nejnovější teorie, že vrah pracuje s komplicem a tím komplicem je žena? To k Peterovi Bondurantovi nesedělo. A co ten nápad, že komplicem může být sama Jillian Bondurantová?

Případ sexuálního zneužívání by se k profilu tohoto typu vražedkyně hodil. Měla by pošramocený názor na vztahy mezi mužem a ženou, na sexuální vztahy. Jejím partnerem by byl pravděpodobně někdo starší, někdo, v kom vidí zkresleným pohledem otce, dominantní partner.

Quinn přemýšlel o Jillian, vybavil si fotografii, která visí v Bondurantově pracovně. Dívenka s citovými problémy, jíž chybí sebeúcta, dívka, která si hraje na něco, čím není, jen aby někomu udělala radost. Kam až mohla zajít, aby si dobyla uznání, o které tolik stála?

Pomyslel na to, jak se zapletla s otčímem, a i když to vypadá, že k tomu došlo z její strany dobrovolně, nebývá to úplně tak. Děti potřebují lásku a snadno se s nimi dá přes tuto potřebu manipulovat. A pokud Jillian utekla od svého otce, který ji zneužíval, jen proto, aby se dostala do podobného vztahu s otčímem, muselo to značně pokřivit její názor na vztahy s muži.

Pokud ji Peter zneužíval.

Pokud Jillian není tou mrtvou obětí, ale dobrovolnou obětí.

Pokud je Gil Vanlees jejím komplicem při páchání těch zvěrstev.

Pokud vůbec Gil Vanlees vraždil. Pokud, jestliže, když…

Vanlees by dokonale zapadal – jen s tou výjimkou, že Quinnovi nepřipadal natolik chytrý, aby dokázal tak dlouho policii vodit za nos, a nezdálo se mu, že by měl žaludek na tak kruté mučení, jaké vrah svým obětem připravoval. Alespoň ne ten Gil Vanlees, kterého viděl dnes v hovorně. Ovšem ze zkušenosti věděl, že lidé mohou mít víc stránek povahy a ta temná stránka, která byla schopna zabíjet způsobem, jakým vraždil Spalovač, byla schopna všeho. Dokonce se dala i velmi dobře zamaskovat.

Představil si Gila Vanleese a čekal, jestli se dostaví známý, avšak nenadálý pocit v útrobách, který mu vždycky napověděl, kdo je ten hledaný. Ale pocit nepřicházel. Nepamatoval si, kdy ho naposledy měl. Dokonce ani když se potvrdily jeho domněnky, když byl nějaký vrah polapen a přesně zapadl do profilu. Už ten pocit zkrátka nemíval. Síla jistoty ho opustila. Místo ní se objevila hrůza.

Zalistoval znovu ve spise, přešel k čerstvým fotografiím z pitvy Melanie Hesslerové. Stejně jako u třetí oběti i tady byla zranění utržená před smrtí i po ní mnohem brutálnější, nevyslovitelně krutější a horší než u prvních dvou. Když se na fotografie díval, zazněly mu v uších opět ty výkřiky z nahrávky. Výkřik stíhal výkřik, jeden za druhým.

Výkřiky se prolínaly a vytvářely kakofonii, která ho pronásledovala při nočních můrách, nabíraly na síle. Zvuky bobtnaly, nabývaly na objemu a rozpínaly se mu v mozku, až měl pocit, že mu pukne lebka a její obsah vyteče v podobě hnusně šedé břečky. Celou dobu, co se díval na fotografie z pitvy, na tu zuhelnatělou znetvořenou věc, která byla kdysi ženou, přemýšlel, jaký vztek a hněv vedl někoho k tomu, aby tohle provedl druhému člověku. Jaké jedovaté, temné emoce, které tak dlouho držel na uzdě, až nastal přetlak. A pomyslel na Petera Bonduranta, na Gila Vanleese a tisíc bezejmenných tváří, které chodí po ulicích dvou spojených velkoměst a jen čekají, až pohár jejich nenávisti přeteče a dožene je do krajnosti.

Kdokoli z nich by mohl být jejich vrahem. Spousta lidí má v sobě velké množství potřebných prvků a chybí jen ten správný katalyzátor, který napomůže reakci. Pátrací skupina sázela na Vanleese na základě okolností a podezření. Žádný skutečný důkaz. Mohl být Gii Vanlees tak opatrný, tak mazaný? Neměli žádného svědka, který by ho spojil s některou z obětí. Svědkyně jim zmizela. Neměli žádnou očividnou spojnici mezi všemi čtyřmi oběťmi nebo něco, co by spojovalo Vanleese s ostatními oběťmi kromě Jillian – pokud byla Jillian obětí.

Pokud tohle. Jestliže tamto.

Quinn vylovil z kapsy kalhot tabletku tagametu a zapil ji dietní kolou. Ten případ ho zavaloval, neměl žádný výhled. Tlačil se na něj, jeho aktéři byli příliš blízko, jejich myšlenky a emoce krvácely do holých faktů. On potřeboval pro svou analýzu právě jen ta holá fakta.

Quinnova profesionální stránka pořád prahla po dostatečné vzdálenosti od případu. Dopřála by mu ji jeho kancelář v Quantiku. Ale kdyby byl zůstal tam, zůstal by jeho vztah s Kate minulostí.

V náhlém popudu sáhl po telefonu a vytočil její číslo do kanceláře. Při čtvrtém zazvonění se ozval záznamník. Nechal jí zase svoje číslo, zavěsil, znovu zvedl sluchátko a zavolal jí domů se stejným výsledkem. Bylo sedm hodin. Kde propána je?

Okamžitě si představil zchátralou garáž v tmavé uličce za domem a potichu zaklel. Pak si připomněl – Kate si to určitě taky říká, že se bez něho obešla už pět let.

Mohl dnes večer použít její expertízu, nemluvě o dlouhém pomalém polibku a hřejivém objetí. Vrátil se zase ke spisu a nalistoval poznámky o obětech. Hledal jednu věc, o které byl přesvědčen, že ji přehlédl, a která spojí všechno dohromady a bude ukazatelem.

Poznámky o Melanii Hesslerové byly psány jeho rukou, útržkovité, příliš stručné. Kovac zadal Mossové za úkol, aby shromáždila informace o poslední Spalovačově oběti, ale ještě nic nedodala. Věděl, že žena pracovala v prodejně pornografie – což vraha pravděpodobně vedlo k tomu, aby ji zařadil do stejné kategorie jako předchozí dvě prostitutky.

Napadli ji v uličce za obchodem už před několika měsíci, ale ti dva muži, co ji znásilnili, měli dokonalé alibi a nebyli v podezření z vraždy.

Bylo smutné pomyslet na to, jak se ty ženy v průběhu svých krátkých životů opakovaně stávaly oběťmi. Lila Whiteová a Fawn Pierceová žily při své profesi stylem přímo zaměřeným na zneužívání a degradaci. Whiteovou napadl její drogový dealer loni v létě. Pierceová byla hospitalizována třikrát během dvou let. Jednou ji zbil její pasák, jednou šlo o loupežné přepadení a pak o znásilnění.

Jillian hrála roli oběti za zavřenými dveřmi svého domova. Pokud byla Jillian obětí.

Vrátil se znovu k fotografiím oběti číslo tři a pozorně si prohlížel zranění na hrudníku způsobené nožem. Podpis. Dlouhá čára, krátká čára, dlouhá, krátká. Jako paprsky hvězdy nebo okvětní lístky hrůzné květiny. Mám tě rád, nemám tě rád. Přeškrtni mé srdce, doufám, že zemřu.

Pomyslel na nezřetelné hlasy na nahrávce.

„… Toč… dělej…“

„… Chceš… ode mě…“

Dovedl si živě představit, jak vrazi stojí každý z jedné strany ještě teplého mrtvého těla, každý z nich má nůž a střídavě vbodávají svůj podpis do ženiny hrudi a zpečeťují tak své partnerství.

Pouhá představa takového aktu by v něm měla vyvolat hrůzu, ale viděl už daleko horší věci. Není to ani tak dávno. Většinou v něm vyvolaly pocit naprostého ochromení.

Nad tamtím se otřásl.

Muž a žena. Přemýšlel, kdo by to mohl být. Uvažoval o lidech, kteří nějak přišli do styku s oběťmi. Gil Vanlees, Bondurant, Lucas Brandt, Urskineovi – tam by to bylo možné. Ta prostitutka, která byla včera večer ve Phoenixu, když DiMarco zmizela – a tvrdila, že nic neviděla ani neslyšela. Která znala i druhou oběť. Michele Fineová, Jillianina jediná přítelkyně. Brrr, divná představa. Samá jizva – na těle i na duši. Žena s nějakým dlouhým a ponurým životním příběhem, o tom není pochyb – a nemá žádné přesvědčivé alibi pro ten večer, kdy Jillian zmizela.

Sáhl po papírech s písničkami, které mu Fineová předala, a zahloubal se nad Jillianinými skladbami, jež si schovala pro sebe.

Jsem mimo ty Ve čtyřech zdech Vždycky sama Koukám dovnitř Oknem ze tmy Chci mít taky Svoje doma

Samotářka Duší tělem Nemůžu mít Co si přeju Bloudím pořád Někde venku Zkřehlý srdce Dechem hřeju

Pusť mě dál Chci mít přítele Potřebuju milence

Buď jen se mnou Buď můj kluk Buď můj táta

Samotářka Duší tělem Nemůžu mít Co si přeji Bloudím pořád

Někde venku Zkřehlý srdce Dechem hřeju

Někdo rázně zaklepal na dveře a dřív, než stačil říct „dále“, strčil do dveří hlavu Kovac.

„Víte, co je novýho?“ zeptal se a hrnul se dovnitř. Opřel se o Quinnovu nástěnku s poznámkami, oblek měl zmačkaný, ret opuchlý po Bondurantově ráně pěstí, kravatu nakřivo. „Podívejte se, jak jsem letěl.“

„Vyhodili vás,“ řekl Quinn.

„Můžete mi blahopřát. Vylili mě z pátrací skupiny. Zítra na tiskovce jmenujou mýho nástupce.“

„Ještě štěstí, že Bondurant nedocílil toho, aby vás propustili úplně,“ řekl Quinn. „Tentokrát jste zahrál zlýho poldu příliš razantně, Same.“

„Zlýho poldu,“ řekl Kovac znechuceně. „Hrál jsem jen sám sebe a stojím si za každým slovem, co jsem řekl. Mám po krk Petera Bonduranta, jeho peněz, jeho moci a jeho lidí. To, co mi řekla Cheryl Thortonová, mě nadzvedlo. Já myslel v jednom kuse na ty mrtvý ženský, po kterejch ani pes neštěkne, a Bondurant si s náma pohrával jak kočka s myší. Já měl plnou hlavu jeho dcery a jakej mohla mít skvělej život, a místo toho – živá nebo mrtvá – má to díky němu podělaným nahoru.“

„Pokud ji zneužíval. Nevíme, jestli Cheryl Thortonová mluvila pravdu.“

„Bondurant platí jejímu manželovi doktory. Proč by o něm říkala něco tak hnusnýho, kdyby to nebyla pravda?“

„Řekla něco v tom smyslu, že si myslí, že Peter Jillian zabil?“

„Tak daleko nezašla.“

Quinn mu podal text písně. „Udělejte si s tím, co chcete. Dalo by se říct, že jste na dobré stopě.“

Kovac si přečetl text a zamračil se. „Páni!“

Quinn rozpřáhl ruce. „Mohlo by to mít sexuální podtext nebo ne. Možná tím míní svého otce nebo otčíma, možná vůbec nikoho. Chtěl bych si o tom víc promluvit s Michele. Jestli tomu rozumí, jak to interpretovat – pokud mi to prozradí.“

Kovac se otočil a prohlížel si fotografie, které si Quinn připnul na nástěnku. Fotografie obětí, když byly ještě živé a usměvavé. „Nic se mi nehnusí víc než člověk, který zneužívá děti. Proto nedělám sexuální zločiny – i když je to líp placený. Kdybych se tím někdy zabýval, dostal bych se do kriminálu dřív, než byste řekl švec. Kdyby mi přišel pod ruku nějakej hnusák, co znásilnil vlastní dítě, okamžitě bych ho zabil. Vymazat je geneticky ze světa, rozumíte?“

„Jo, rozumím.“

„Nechápu, jak se někdo může podívat na svou vlastní dceru a pomyslet si: ‚Trochu bych si užil.‘“

Zavrtěl hlavou a vylovil z kapsičky pomačkané bílé košile cigaretu. V kancelářích FBI se nekouřilo, ale Quinn nic neřekl.

„Víte, mám dceru,“ řekl Kovac a vyfoukl kouř. „Vlastně to nevíte. Skoro nikdo to neví. Z prvního manželství, které trvalo minutu a půl od chvíle, co jsem šel ke kriminálce. Jmenuje se Gina. Teď má šestnáct. Nevidím se s ní. Její matka se honem znovu vdala a odstěhovala do Seattlu. Dostala jinýho tátu.“

Pokrčil rameny a podíval se znovu na fotky. „Není to moc jinej příběh než ten Bondurantův, co?“ řekl a ušklíbl se. Ramena se mu nadzvedla a klesla dlouhým povzdechem. „Bože, jak nesnáším ironii.“

Quinn viděl v jeho očích lítost. Viděl ji už nesčíslněkrát v mnohých očích po celé zemi. Ta práce vyžadovala oběti a lidé, kteří je byli ochotni přinášet, toho moc oplátkou nedostali.

„Co budete dělat s případem?“ zeptal se.

Kovac se zatvářil překvapeně. „Povedu pátrací skupinu, co jinýho. Kašlu na to, co říká prcek Dick. Je to můj případ, já ho mám na starost. Můžou si jmenovat, koho chtějí.“

„Váš nadporučík vás nebude jmenovat znovu?“

„Fowler je na mé straně. Tajně mě přiřadil k pomocné skupině. Musím držet hubu a krok.“

„Jak dlouho vás zná?“

„Dost dlouho. Mohl by mít víc rozumu.“

Quinn se unaveně rozesmál. „Same, vy jste případ.“

„Jo, to jsem. Raději se neptejte jakej.“ Kovac se zasmál, pak zvážněl. Zahodil zbytek cigarety do plechovky od koly. „Nejde mi o nějaký moje ego. Nepotřebuju, aby se o mně psalo v novinách. Je mi jedno, co za to mám. Nikdy jsem nestál o povýšení a vůbec nedoufám, že mě ještě někdy nějaký čeká. Chci dostat toho hajzla,“ řekl pevně. „Měl jsem po něm jít takhle odhodlaně, když zemřela Lila Whiteová, a neudělal jsem to. Ne že by mě nezajímala, ale měl jste pravdu: moc jsem spěchal. Nezakousl jsem se do toho, nešťoural jsem dostatečně do hloubky. Když se rychle na nic nepřišlo, nechal jsem to plavat, protože mi šlapali na paty a říkali, že to byla prostitutka a těm se tyhle věci čas od času stávají. Je to riziko povolání. Teď už máme čtyři oběti. Chci ho dostat dřív, než se ze čtyřky stane pětka.“

Quinn ho vyslechl a pak přikývl. Věděl, že před ním stojí dobrý polda. Dobrý člověk. A tento případ mu spíš pokazí kariéru, než by mu ji vylepšil – i když tu záhadu vyřeší. Ale hlavně pokud tou odpovědí na vyřčenou otázku bude nakonec Peter Bondurant.

„Co je nového u Vanleese?“ zeptal se.

„Tippen je mu pořád v patách. Šli za jeho kamarádem, co prodává tu elektroniku, a popovídali si s ním. Ten chlapík se div nepodělal strachy.“

„A co ta elektronika?“

„Adler se díval na webovou stránku toho chlápka. Zabývá se počítačema a jejich příslušenstvím, ale zároveň nabízí, že může obstarat všechno možný. Čili i nahrávací zařízení. Byl bych rád, kdybychom u něj mohli udělat domovní prohlídku, ale v celém státě nenajdeme soudce, který by nám k ní dal povolení, protože na tohoto troubu nic nemáme.“

„To mě mrzí,“ přiznal se Quinn a poklepával propiskou na spis o Vanleesovi. „Myslím, že Gil není ten nejpodezřelejší. Zapadá do profilu v mnoha ohledech, ale Ohnivěj Joe je mazanej a drzej jako opice, což Vanlees není. To z něj zároveň dělá dokonalýho obětního beránka.“

Kovac se sesul na židli, jako by ho ta poslední poznámka zavalila svou tíhou. „Vanlees má spojitost s Jillian a Peterem. To se mi nelíbí. Já mám utkvělou představu, že Ohnivěj Joe je Bondurant a že nikdo nedá na moje podezření a nezmáčkne ho, a tomu darebákovi to projde. Vždyť jsem do něj jen trochu zašťoural, a málem mě to stálo místo. To se mi nezdá.“ Vyndal si další cigaretu a jen si s ní tak pohrával, možná v naději, že ho to uklidní. „Ale pak si řeknu: ‚Same, ty jsi ale idiot. Bondurant přece povolal Quinna.‘ Proč by to dělal, kdyby byl vrahem on?“

„Byla by to taková výzva,“ řekl Quinn bez váhání. „Nebo aby se nechal chytit. Já bych se spíš klonil k tomu prvnímu. Dělá mu dobře, když ví, že jsem tady a nedokážu ho vypátrat. Tento vrah si hodně libuje v tom, že vodí policajty za nos. Ale pokud je jím Bondurant, kdo je jeho komplicem?“

„Jillian,“ soudil Kovac. „A celá ta záležitost s její vraždou je jen bouda.“

Quinn zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Bondurant věří, že je jeho dcera mrtvá. Věří tomu víc než my. Tohle nehraje.“

„Takže jsme zpátky u Vanleese.“

„Nebo Urskineových. Nebo u někoho, o kom jsme ještě ani neuvažovali.“

Kovac se na něj zamračil. „To jste nám teda pomoh.“

„Proto mi tak platí.“

„Z mejch daní,“ řekl znechuceně. Přilepil si cigaretu na ret, pak ji zase odložil. „Urskineovi. O co by šlo jim? Oddělali by dvě ze svejch prostitutek, někoho z města a pak by to zahráli na politickou notu.“

„A odvrátili od sebe podezření,“ řekl Quinn. „Nikdo nepodezírá osobu, která se na sebe snaží upoutat pozornost.“

„Ale oddělat svědkyni, která bydlí přímo u nich? To je teda síla!“ Kovac naklonil hlavu a přemýšlel. „Přímo titánská! Ale myslím, že Toni Urskineová ji má!“

Quinn přešel ke svým poznámkám na zdi a zběžně si je prohlížel. Nečetl slova, viděl jen změť písmen a faktů, které se mu v hlavě propletly s různými teoriemi, tvářemi a jmény.

„Už něco víte o Angii DiMarco?“ zeptal se.

Kovac zavrtěl hlavou. „Nikdo ji neviděl. Nikdo o ní neslyšel. Ukazujeme její fotku v televizi a žádáme lidi, aby ihned zavolali na naši linku, kdyby ji zahlédli. Osobně si myslím, že to, že jsme včera v tom autě našli někoho jiného, jen oddálilo nevyhnutelné. Ale bacha,“ řekl a s námahou se zvedl ze židle, „já jsem, jak říkávala moje druhá žena, ‚infernální pesimista‘.“

Mocně zívl a podíval se na hodinky.

„No, GQ, budu končit. Nepamatuju si, kdy jsem naposledy spal v posteli. To je můj program na dnešní večer –pokud nenatáhnu bačkory ve sprše. A co vy? Můžu vás hodit do hotelu.“

„Proč? Abych šel spát? To už jsem vzdal. Narušovalo to moje úzkostné stavy,“ řekl Quinn a uhnul pohledem. „Díky, ale myslím, že se budu ještě chvilku věnovat případu. Je tu něco, co prostě nevidím.“ Ukázal na rozevřený spis. „Možná když do toho ještě budu pozorně koukat…“

Kovac se na něj chvilku mlčky díval a pak přikývl. „Jak chcete. Uvidíme se zítra. Mám se pro vás zastavit?“

„Ne. Díky.“

„Mhm. No tak dobrou noc.“ Vyšel ze dveří, pak ještě jednou nakoukl dovnitř. „Pozdravujte ode mě Kate, kdybyste s ní náhodou mluvil.“

Quinn na to nic neřekl. Stál ještě pět minut po Kováčově odchodu nečinně a říkal si, jaký má ten člověk ale postřeh. Pak přešel k telefonu a vytočil Kateino číslo.

Kapitola třicátá

Kate, to jsem já. Ehm – John. Jsem v kanceláři. Zavolej mi, jestli budeš moct. Chtěl bych s tebou probrat pár věcí ohledně popisu obětí. Zeptat se na tvůj názor. Díky.“

Kate zírala na telefon, když hovor skončil a indikátor záznamníku začal blikat. Cítila se provinile, že nezvedla sluchátko, a zároveň pocítila úlevu. V jádru srdce ji bolelo, že se připravila o možnost být s ním chvilku aspoň po telefonu. Bylo to špatné znamení, ale bylo to tak.

Cítila únavu, stres z přepracování, bylo jí mizerně jako už dlouho ne… a chtěla se schoulit do Johnovy náruče. Přesně z tohoto důvodu nezvedla sluchátko. Bála se. Byl to hnusný, nepříjemný pocit. Kancelář byla tichá. Z jejich oddělení tu už zůstal jen Rob a ona. Rob si zalezl do své kanceláře na konci chodby a nejspíš psal dlouhé hlášení plné jedu, které založí do její osobní složky. Na druhé straně patra v advokátních kancelářích pracovali asistenti žalobců a připravovali materiál k soudním přelíčením, třídili informace, dělali poznámky a body jednání. Ale jinak byla budova z velké části prázdná. A ona byla konečně sama.

Nervy měla zjitřené, protože několik hodin poslouchala nahrávky rozhovorů se svou mrtvou klientkou. Poslouchala její hlas, jak se přiznává ke strachu, že se jí něco stane, že bude znásilněna, že ji zabijí, že zemře opuštěná. Slyšela i samu sebe, jak ji uklidňuje, slibuje, že na ni dá pozor a pomůže jí. Nabídka falešného pocitu bezpečí, které se nakonec u Melanie Hesslerové zvrhlo tím nejhorším způsobem.

Rob chtěl nahrávky pouštět znovu a znovu, zastavoval je a některé pasáže vracel a ptal se Kate pořád na totéž. Jako by na tom ještě nějak záleželo. Policisty nezajímaly drobné nuance v Melaniině řeči. Chtěli vědět, jestli se Melanie v posledních měsících svého života bála někoho konkrétního.

Kate věděla, že ji tak trestá.

Nakonec jí ruply nervy. Vstala, natáhla se přes stůl ke kazeťáku a vypnula jej.

„Už by to mohlo stačit. Už jste se pomstil. Všechno má své meze,“ řekla tiše.

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekl téměř posměšně, bez špetky upřímnosti. Zároveň se na ni nedokázal zpříma podívat.

„Mám tohle zaměstnání ráda, Robe. Mám ráda většinu svých kolegů. Ale jsem zatraceně dobrá v tom, co dělám, a sehnat si nové místo by mi netrvalo ani minutu. A nedovolím, abyste si ke mně tohle dovoloval a trestal mě.“ Pokračovala: „Teď mě omluvte, protože mám za sebou dalších nejhorších čtyřiadvacet hodin svého života a jsem na pokraji nervového zhroucení. Pojedu domů. Jestliže nebudete chtít, abych se sem vracela, zavolejte mi.“

Neřekl ani slovo, když vycházela ze dveří. Možná to neslyšela, protože v uších jí znělo jen hlasité hučení vlastního tepu. Bůhví že si nejspíš zasloužila, aby ji vyhodil, ale už v sobě zkrátka neměla ani špetku taktu. Všechna pravidla slušného chování a další společenské nesmysly se z ní sedřely a zůstala jen syrová, obnažená emoce.

Cítila, jak v ní tiše koluje, jako by v ní praskla nějaká životně důležitá tepna. Měla pocit, že se v ní asi udusí, zalkne, utopí.

Přála si jediné: najít Quinna a vrhnout se mu do náruče.

Tolik se tenkrát snažila, aby svůj rozsypaný život zase dala dohromady, kámen po kameni stavěla nové základy, které se teď pohnuly. Ne. Něco horšího. Zjistila, že je postavila přesně na tom vadném místě své minulosti. Tam, kde se předtím propadly ty staré. Jen novými základy zakryla tu díru. Nevystavěla nic nového a pevnějšího, zmohla se jen na lež, kterou si po pět let denně opakovala: nepotřebuje Johna Quinna, je jí dobře i bez něho.

Oči se jí zalily slzami a pocit zoufalství se v ní rozklenul jako propast. Duši měla rozbolavělou, prázdnou, cítila se sama a měla strach. A bože, jak byla unavená! Ale spolkla slzy a kladla jednu nohu před druhou. Jed domů, dej se dohromady, napij se, snaž se spát. Zítra bude nový den, říkala si.

Hodila na sebe kabát a sbalila spis o Angii. Nacpala do aktovky všechny maily, vzkazy a faxy, které se jí za celý den nashromáždily. Už chtěla zhasnout stolní lampu, ale ruka jí zabloudila na poličku a nahmatala malou zarámovanou fotografii Emily.

Roztomilý usměvavý andílek v zářivě žlutých šatičkách. Před sebou jasnou budoucnost. Tak by si to alespoň každý s trochou zdravé lidské dravosti myslel. Kate napadlo, jestli někde ve staré krabici od bot leží zastrčený obrázek Angie DiMarco… nebo Melanie Hesslerové… Lily Whiteové, Fawn Pierceové, Jillian Bondurantové.

Život nedává žádné záruky. Žádné sliby, které by nemohly být porušeny. To věděla nejlíp. Udělala jich sama dost a s dobrým úmyslem. Pak se jen dívala, jak se rozpadají a obracejí se vniveč.

„Je mi to líto, Em,“ zašeptala. Přitiskla si obrázek ke rtům a políbila jej na dobrou noc. Pak jej zastrčila zpátky do skrýše, kde jej uklízečka najde a zase postaví dopředu.

Vyšla z kanceláře a zamkla dveře. V protější místnosti hučel vysavač. Dveře Roba Marshalla na konci chodby byly zavřené. Nejspíš tam ještě je a kuje pikle, jak ji připravit o prémie. Možná už šel domů za – za kým? Dokonce ani nevěděla, jestli má nějakou přítelkyni – nebo třeba přítele. Čtvrtek – to by mohl jít hrát do klubu kuželky. To jediné o něm věděla. Na oddělení žádné přátele neměl. Ve společnosti ho Kate viděla jen na dobrovolně povinném vánočním večírku. Teď ji napadlo, jestli vůbec má doma někoho, za kým by dnes mohl přijít a postěžovat si na tu pitomou krávu z kanceláře.

Sníh se konečně přestal sypat. Všimla si toho, když vyšla na vyvýšenou rampu a vydala se směrem ke Čtvrté ulici. Někdo říkal, že napadlo patnáct centimetrů. Dole na ulici pod ní z něj byla pěkná polízanice pro zaměstnance technických služeb. Budou mít co dělat až do rána, i když v téhle roční době by se ještě mohli rozhodnout, že sníh nechají ležet, a budou doufat, že přijde snad pár teplých dní, a ušetří městu peníze na sněhové bouře, o které v příštích měsících nebude nouze.

Vyndala klíče a vsunula ten nejdelší a nejostřejší mezi ukazováček a prostředníček – zvyk, který si vypěstovala v dobách, kdy bydlela na předměstích Kolumbijského distriktu. Rampa byla dobře osvětlená, ale večer už obvykle dost vylidněná. Nedělalo jí dobře, když po ní kráčela sama. Ještě k tomu právě v takové době, jaká byla dnes. Vraždy a nedostatek spánku udělaly svoje a ona měla pocity paranoika. Stíny mezi auty, zvuk kroků, náhlé bouchnutí dvířek – nervy se jí pokaždé napjaly k prasknutí. Připadalo jí, že má svůj vůz na míle daleko.

Konečně seděla uvnitř, zamčená, motor vrčel a mířila domů. Napětí trochu povolilo. Snažila se nemyslet na tíži a únavu v ramenou. Pyžamo, skleničku a do postele. Vezme si tam aktovku a usadí se s ní do postele, která je ještě rozházená od milování.

Možná vymění povlečení.

Ten podnikavý chlapík z ulice si ke svému nakladačku připevnil pluh a pět měsíců v roce si přivydělával tím, že odklízel sníh. Ulička ke garážím byla čistá. Kate mu musí zítra hodit do schránky šek.

Zajela do garáže a příliš pozdě si vzpomněla na prasklou žárovku. Tiše zaklela a vyndala z přihrádky velkou baterku. Měla plné ruce věcí a s obtížemi se vysoukala z auta.

Zápach ji udeřil do nosu o vteřinu dřív, než se jí noha zabořila do měkké kluzké hromádky.

„Do hovna!“ vykřikla. Stalo se tak doslova a do písmene. „Kate?“

Zavolání se ozvalo od jejího domu. Byl to Quinnův hlas.

„Jsem tady!“ zavolala v odpověď a zápasila s aktovkou, baterkou a kabelkou, které jí svorně překážely.

„Co se děje? Slyšel jsem tě nadávat.“ To už vcházel do garáže.

„Jen jsem šlápla do hovna.“

„Cože – páni, to je smraď! To musel udělat nějaký pes.“

Baterka cvakla a ozářila tu nadílku. „To nemohl být pes. Vrata byla zavřená. Fuj!“

„Vypadá to na lidské,“ řekl Quinn. „Kde máš lopatu?“

Kate posvítila ke zdi. „Tamhle. Bože, fakt si myslíš, že někdo přišel ke mně do garáže a udělal to?“

„Máš nějaké lepší vysvětlení?“ zeptal se.

„Jen si nedovedu vysvětlit, proč by to někdo dělal.“

„Chtěl tě urazit. Zneuctít.“

„To vím. Ale proč právě mě? Znám někoho, kdo by udělal něco tak nenormálního, tak primitivního?“

„Koho jsi v poslední době naštvala?“

„Svýho šéfa. Ale nějak si ho nedokážu představit, jak dřepí a tlačí v mé garáži. Ani nechci.“

Kulhala po jeho boku z garáže a ušpiněnou nohou došlapovala jen na špičku, aby nenadělala na podlaze další skvrny.

„Vědí tvoji klienti, kde bydlíš?“

„Pokud to někdo ví, tak ne ode mě. Mají moje číslo do kanceláře, odkud se po pár hodinách vzkazy přepošlou ke mně domů – a mají moje číslo na mobil pro nějaké náhlé případy. To je všechno. Moje domácí číslo není v seznamu, i když to neznamená, že by si mě někdo nemohl najít, když ví, jak na to.“

Quinn vyhodil hromádku za garáž a očistil lopatu v hromadě sněhu. Kate se pokoušela udělat totéž se svou botou.

„To je vykřičník za mým dnešním dnem,“ bručela, když se vraceli do garáže dát lopatu na místo. Svítila kolem batěrkou a dívala se, jestli z garáže něco nezmizelo. Nezdálo se.

„Nestalo se ti v poslední době něco divného?“

Nevesele se zasmála. „Copak můj život v posledních dnech není divný?“

„Mám na mysli vandalismus, telefonáty, ve kterých se nikdo neohlásí, nějaké divné dopisy a tak?“

„Ne,“ řekla a automaticky si vzpomněla na ty tři mlčenlivě telefonáty ze včerejšího večera. Bože, to bylo teprve včera? Přičítala je Angii. Připadalo jí to logičtější. Vůbec ji nenapadlo, že by ji někdo sledoval. A ještě pořád se jí to zdálo nepravděpodobné.

„Myslím, že bys měla parkovat na ulici,“ prohlásil Quinn. „Mohl to být nějaký náhodný návštěvník nebo dítě, které si chtělo z někoho vystřelit, ale opatrnosti nikdy nezbývá, Kate.“

„Já vím. Začnu – zítra. Jak dlouho tu jsi?“ zeptala se Kate, když vykročili k domu.

„Ne tak dlouho, abych musel udělat tamto.“

„Kvůli tomu se neptám.“

„Právě jsem dorazil. Zkoušel jsem ti volat do kanceláře. Volal jsem i sem. Šel jsem za tebou do kanceláře – byla jsi pryč. Tak jsem si vzal taxíka. Dostala jsi moje vzkazy?“

„Ano, ale bylo pozdě a já byla tak unavená! Byl to hnusnej, odpornej den a já chtěla co nejrychleji odtamtud vypadnout.“

Vešli dovnitř zadními dveřmi a Thor je pozdravil rozhořčeným mňoukáním. Kate nechala boty u dveří, odhodila aktovku na kuchyňskou židli a šla rovnou do ledničky pro kočičí žrádlo.

„Nevyhýbala ses mi?“ zeptal se Quinn a setřásl z ramenou kabát.

„Možná. Trochu.“

„Měl jsem o tebe strach, Kate.“

Postavila misku na zem, pohladila kocoura a narovnala se, zády ke Quinnovi. Ta jedna věta zase vybudila všechny její rozvířené emoce a vehnala slzy do očí. Nedovolila by mu, aby je viděl, kdyby to bylo možné. Spolkla by je, kdyby to šlo. Ponoukal ji, aby se zase bez něho nedokázala obejít. A ona tolik chtěla!

„Promiň,“ řekla. „Nejsem zvyklá, aby si o mě někdo dělal starost –“

Bože, tak hloupá slova. Už si odvykla, že může existovat někdo, kdo by si o ni dělal starost. Byla to pravda, ale vyznělo to sentimentálně a uboze. Musela pomyslet na Melanii Hesslerovou – která týden nechodila do práce a nikoho nenapadlo, aby se zajímal proč.

„Byla to moje klientka,“ řekla. „Melanie Hesslerová. Oběť číslo čtyři. Podařilo se mi ztratit dvě během jednoho večera. To je rekord, že?“

„Ale Kate.“ Postavil se za ni a objal ji. Jako by ji zahalil do svého tepla a síly. „Proč jsi mi nezavolala?“

Protože se bojím, že se bez tebe pak neobejdu. Protože se bojím, že tě budu zase milovat. Obojí se bojím udělat.

„Nic bys s tím nenadělal,“ řekla.

Quinn ji otočil k sobě a odhrnul jí vlasy z obličeje, ale nenutil ji, aby se na něj podívala. „Mohl jsem udělat tohle,“ řekl tiše. „Mohl jsem přijít a takhle tě obejmout a chvilku tě držet v náručí.“

„Nevím, jestli by to byl dobrý nápad,“ řekla tiše.

„Proč ne?“

„Protože jsi tu kvůli tomu případu. Máš mnohem důležitější věci na práci.“

„Kate, já tě miluju.“

„To je všechno.“

„Ty víš, že není.“

Vymanila se mu a ihned toho zalitovala. „Vím, že jsme pět let žili bez toho, že bychom vyměnili slovo, vzkaz, lístek, nic. A teď jsme během jednoho a půl dne zamilovaní. A ty za týden odjedeš. A potom co?“ řekla a neklidně sebou vrtěla, ruce v bok. „Co si o tom asi myslím?“

„Očividně nic dobrého.“

Kate viděla, že ho to ranilo, což neměla ani v nejmenším v úmyslu. Proklínala se, že je neomalená, když zrovna jde o tak křehké city, ale už dávno vyšla ze cviku a tolik se bála! Strach z ní dělal slona v porcelánu.

„Vzpomínám si, že jsem tolikrát za těch pět let chtěl zvednout telefon, ale neudělal jsem to,“ řekl Quinn. „Ale teď jsem tady.“

„Náhodou. Nevidíš, jak mě to děsí, Johne? Kdyby nebylo tohoto případu, přijel bys vůbec někdy? Zavolal bys?“

„A ty?“

„Ne,“ řekla bez váhání a pak to opakovala znovu, tišeji, a vrtěla hlavou. „Ne… ne… Prožila jsem si tolik bolesti, že by to stačilo na celý život. Nevyhledávala bych to. Nechci už další trápení. To raději nebudu cítit vůbec nic. A ty mě vedeš k tomu, abych toho zase pociťovala tolik,“ řekla a hrdlo se jí stáhlo. „Až příliš moc. A já tomu nechci začít věřit jen proto, aby to zase zmizelo.“

„Ne. Ne.“ Vzal ji za ramena a přitáhl ji blíž k sobě. „Podívej se na mě, Kate.“

Nevzhlédla, neodvážila se, přála si být někde jinde, jen ne tady před ním se slzami na krajíčku.

„Kate, podívej se na mě. Nezáleží na tom, co jsme udělali. Záleží na tom, že cítíme přesně to co tenkrát. Záleží na tom, že to ranní milování s tebou byla ta nejpřirozenější, nejdokonalejší věc na světě – jako bychom nikdy nebyli od sebe. Na tom záleží. Na všem ostatním ne. Miluju tě. Miluju,“ mumlal. „Na tom záleží. Miluješ mě?“

Přikývla, hlavu skloněnou, jako by se to styděla přiznat. „Vždycky jsem tě milovala.“

Po tvářích jí stékaly slzy. Quinn je zadržel palci a otřel je.

„Na tom záleží,“ zašeptal. „Všechno ostatní můžeme vyřešit. Můj život byl tak prázdný, když jsi odjela. Snažil jsem se tu díru zaplnit prací, ale práce si ze mě ukusovala jen další část a ta díra se pořád zvětšovala. Já kopal dál jak šílený, snažil jsem se ji zaplnit. V poslední době si připadám, že ze mě už nic nezbylo. Dával jsem to za vinu práci, myslel jsem si, že jsem do ní dal s každým případem kousek sebe, a teď už ani nevím, kdo vlastně jsem. Ale když jsem s tebou, Kate, vím přesně, kdo jsem. To mi celou dobu chybělo: ta část, kterou jsem dal tobě.“

Kate se na něj upřeně dívala, věděla, že to myslí vážně. Quinn možná byl chameleónem, pokud šlo o práci, ale v jejich vztahu byl vždycky čestný a poctivý – až do chvíle, kdy všechno skončilo a oba si důkladně obrnili zraněná srdce. A moc dobře věděla, co pro něj tohle přiznání znamená. Quinn se nerad stavěl do pozice bezbranného. I Kate se snažila, aby se v takovém postavení nikdy neocitla. A teď tu bezbrannost v sobě cítila, už klepala na dveře.

„Všiml sis, jak nám to časově pěkně vyšlo?“ řekla a on se usmál. Znal ji i sebe dost dobře, aby pochopil, že se Kate snaží vycouvat za ně oba z té slabé chvilky. Jemné naznačení, že není připravena, nemá sílu řešit tyto věci teď.

„Tak to nevím,“ řekl a pohodlněji objal. „Jen si myslím, že právě teď potřebuješ obejmout a já tě potřebuju obejmout. Takže to všechno pěkně funguje.“

„Myslím, že jo.“ Položila mu hlavu na rameno. Rezignovala, blesklo jí hlavou, ale nebránila se tomu. Na to, aby bojovala, byla příliš unavená a opravdu potřebovala, aby ji někdo vzal do náruče. V současné době k tomu moc příležitostí neměla. Věděla, že je to její chyba. Říkala si, že má spoustu práce a nemá čas s někým chodit, že momentálně si vůbec nepotřebuje komplikovat život nějakým mužem, i když pravda byla, že pro ni existoval jen jeden. Žádného jiného nechtěla.

„Polib mě,“ zašeptal.

Kate zvedla hlavu a nastavila rty, pootevřela je a vpustila jeho jazyk dovnitř. Jako při každém polibku, který se mezi nimi odehrál, i teď cítila příjemné teplo, vzrušení a zároveň naplnění a úlevu až někde v hloubi duše. Připadala si, jako by bezděčně a dlouho zadržovala dech a čekala na tuhle chvíli. Teď se mohla uvolnit a zase dýchat. Pocit, že je všechno v pořádku, tak, jak má být.

„Chci tě, Kate,“ zašeptal Quinn a přejel jí rty přes tvář až k uchu.

„Ano,“ zašeptala a touha se v ní vzdouvala mocnými vlnami. Touha překonávající strach, že to všechno za den nebo týden skončí bolavým srdcem.

Znovu ji políbil, vroucněji, vášnivěji, nenasytněji, a uvolnil otěže svého hladu, který jím cloumal. Cítila to v jeho svalech, cítila ten žár, horkost jeho úst. Jazykem na ni dorážel a dlaní jí tiskl za zadeček k sobě, boky proti bokům, aby si mohla všimnout, jak moc ji chce. Zasténala, když ucítila tu tvrdost na břiše.

Přerušil polibek a trochu se zaklonil. Upřeně se na ni díval, oči mu potemněly a leskly se, rty měl lehce pootevřené. Prudce dýchal.

„Bože, já tě chci!“

Kate ho vzala za ruku a vedla do haly. U paty schodiště ji Quinn znovu přitáhl k sobě a znovu ji líbal, ještě vášnivěji a nenasytněji, naléhavě. Přitiskl ji zády ke zdi a vyhrnul jí černý svetr. Nahou kůži zasypal polibky. Slastně vzdychla, když zajel rukou do košíčku podprsenky a vzal její prs do dlaně. Bylo jedno, kde jsou. Bylo jedno, že je nějaký náhodný kolemjdoucí uvidí skleněnými tabulkami hlavních dveří. Tak rychle ji její touha připravila o rozum. Zůstala jen nutkavá primární potřeba.

Znovu vzdychla, když rty našel její bradavku. Vzala mu hlavu do dlaní, kolébala se do rytmu a odlepila se od zdi. Vyhrnul jí pletenou sukni a stáhl černé punčocháče. Najednou neexistoval žádný případ, žádná minulost, nic než ta touha a prsty, které ji prozkoumávaly, hladily, našly to nejcitlivější místečko a vklouzly do ní.

„Johne, ach bože, Johne,“ vydechla a pevně mu svírala ramena. „Chci tě. Chci tě hned.“

Narovnal se a rychle a zprudka ji dvakrát políbil, pak se podíval nahoru na schodiště a zase na ni, ohlédl se přes rameno na otevřené dveře do pracovny, kde svítila stolní lampa a kruh jejího jantarového světla dopadal až ke staré kožené pohovce.

V další vteřině už byli tam. Quinn jí přetahoval svetr přes hlavu a ona mu netrpělivě škubala kravatou. Několik rychlých pohybů stačilo k tomu, aby se zbavili oblečení a odhodili je na podlahu. A pak na všechno zapomněli, okolní svět zmizel, shořel v žáru jejich těl a jejich vášně.

Kate ho ovinula dlouhýma nohama a přijala ho do sebe jedním hladkým vklouznutím. Zaplnil ji dokonale a úplně; fyzicky i hluboko v duši. Pohybovali se jako tanečníci, jedno tělo znamenitě doplňovalo druhé, vášeň narůstala jako působivá hudební skladba vrcholící mohutným crescendem.

Pak překonali vrchol a klesali volným pádem dolů. Pevně se objímali a šeptali si hezká uklidňující vyznání. Už v té chvíli se Kate bála, že jejich životnost bude krátká; nepřežijí v tvrdé realitě. Ale nechtěla zlomit kouzlo mýtu ani porušit slib, že všechno bude dobré. Věděla, že tomu chtějí věřit oba a že v těch několika klidných chvilkách, než se k nim zase vrátí tvrdá realita, věřit mohou.

Věděla, že John potřebuje dát ten slib.Vždycky měl velmi silné nutkání, aby ji chránil. To ji pokaždé hluboce dojalo – že vidí její zranitelnost a křehkost, když ji nedokázal rozpoznat nikdo jiný, dokonce ani její manžel. Vždycky přečetli tajná přání toho druhého, neměli před sebou žádná tajemství, protože ten druhý by je stejně odhalil. Jako by byli stvořeni jen pro sebe.

„Naposledy jsem na téhle pohovce byla s klukem, když mi bylo sedmnáct,“ řekla tiše a dívala se mu ve světle lampy do očí. Leželi na boku, těsně se k sobě tiskli, nosy měli u sebe.

Quinn se usmál svým žraločím způsobem. „Jak se jmenoval ten chlap – ať ho můžu jít přerazit.“

„Jeden můj dávnej.“

„Já jsem s tebou. Vždycky jsem byl.“

Kate neřekla nic, ačkoli si hned vybavila tu ošklivou scénu, když je Steven přistihl v Johnové kanceláři. Steven zvolil zbraň, kterou dobře ovládal: krutá slova, výhrůžky. Quinn se nebránil, dokud se týkaly jeho. Ale jakmile přišla řada na Kate, Steven skončil se zlomeným nosem a ještě musel jít k zubaři. Zvolil pak jinou taktiku a všemožně se snažil zruinovat je v práci.

Quinn ji vzal za bradu a zvedl jí hlavu, aby se jí mohl podívat do očí. Přesně věděl, na co si vzpomněla. Viděla mu to ve tváři, poznala to podle toho, že trochu svraštil obočí. „Nech toho,“ řekl varovně.

„Já vím. Přítomnost je i bez toho pokažená. Tak proč vytahovat minulost?“

Pohladil ji po tváři a něžně ji políbil, jako by to gesto mělo zapečetit dveře za vzpomínkami. „Miluju tě. Teď. Právě teď. V přítomnosti – i když je pokažená.“

Kate mu zavrtala hlavu pod bradu a políbila ho do jamky pod krkem. Jedna část jejího já se toužila zeptat, co s tím tedy budou dělat, ale zůstala pro tentokrát zticha. Dnes večer na tom nezáleží.

„Mrzí mě ta tvoje klientka,“ řekl Quinn. „Kovac říkal, že pracovala v obchodě s pornografií. To je pravděpodobně spojnice s Ohnivým Joem.“

„Asi jo, ale vystrašilo mě to,“ přiznala Kate a roztržitě ho hladila po nahých zádech – hubené svaly a samá kost. Byl příliš hubený. Nedbal na sebe. „Před týdnem jsem s tím případem neměla nic společného. Dnes jsem v souvislosti s ním už přišla o dvě klientky.“

„To si nemůžeš dávat za vinu, Kate.“

„Ale jistěže můžu. Já jsem já.“

„Když se chce, všechno jde.“

„Já nechci“ protestovala. „Jen si říkám, kéž bych té Melanii v pondělí zavolala, jako to vždycky dělávám. Kdybych nebyla tak zaměstnaná Angií, dělala bych si starosti, že se tak dlouho neozvala. Melanie se na mně stala citově závislá. Vypadalo to, že jsem její jediná pomoc. Vím, že to zní divně, ale měla jsem si o ni aspoň dělat starost. Když si pomyslím, že žila tak hrozně, nikdo na ni nečekal, nikdo se o ni nezajímal, neměl o ni strach… je to moc smutné.“

Quinn ji pevněji objal a políbil ji do vlasů. Pomyslel si, že má srdce pod drsnou slupkou měkké jako máslo. Připadalo mu to ještě vzácnější, protože to přede všemi úzkostlivě skrývala. Ale on to věděl celou dobu, od první chvíle, co ji poznal.

„Nemohla jsi tomu zabránit,“ řekl. „Ale možná bys jí mohla pomoct teď.“

„Jak? Tím, že budu poslouchat ty naše rozhovory? Ze se tam budu snažit najít nějaký klíč ke zločinu, o kterém nemohla vědět, že na ni bude spáchán? Tak jsem strávila odpoledne. Měla jsem se místo toho jít raději klouzat.“

„Nic jsi na těch nahrávkách nenašla.“

„Strach a depresi. Skončilo to tím, že jsem se pohádala s Robem Marshallem, takže brzy si nejspíš budu muset pročítat inzeráty ohledně zaměstnání.“

„Ty si u něj koleduješ, Kate!“

„Já vím, ale nějak si nemůžu pomoct. Ví přesně, jak mě vytočit. Co jsi ode mě chtěl? S něčím jsem ti měla pomoct? Nějaká pro mě nová práce?“

„Je to práce, kterou dobře znáš. Přinesl jsem kopie viktimologií. Pořád mám dojem, že se dívám přímo na klíč k té záhadě, a pro samé oči ho nevidím. Potřebuju tvoje oči.“

„Vždyť máš k dispozici celý štáb lidí z Úřadu a behaviorálního oddělení. Proč já?“

„Protože to potřebuješ,“ řekl prostě. „Znám tě, Kate. Potřebuješ něco dělat a jsi odborník stejných kvalit jako kdokoli z Úřadu. Už jsem všechno poslal do Quantika, ale ty jsi přímo tady a já věřím tobě. Podíváš se na to?“

„Dobrá,“ odpověděla. Přesně z toho důvodu, jak řekl: protože to potřebovala. Ztratila Angii. Ztratila Melanii Hesslerovou. Pokud existovalo něco, čím to mohla napravit, udělá to.

„Počkej, něco si obleču.“ Posadila se a omotala se přehozem.

Quinn se zamračil. „Věděl jsem, že to bude znamenat nějakou nevýhodu.“

Kate se na něj ironicky usmála, pak šla ke stolu, kde blikalo světýlko záznamníku.

Byla jako zjevení v té jantarové záři stolní lampy. Vlasy měla ohnivě rudé, křivka jejích zad byla lahůdkou pro sochaře. Bolelo ho to, jen se na ni díval. Jaké neuvěřitelné štěstí, že dostal druhou šanci!

Ze záznamníku se ozval nedůtklivý hlas a fňukal: „Kate, tady David Willis. Musím s vámi mluvit. Zavolejte mi dnes večer. Víte, že nejsem přes den doma. Připadá mi, že se mi schválně vyhýbáte. Teď – když je hladina mé sebedůvěry tak nízká. Potřebuju vás –“

Kate stiskla tlačítko posunu vpřed. „Kdyby byli všichni jako on, šla bych raději někam prodávat.“

Další vzkaz byl od předsedkyně klubu podnikatelek, která Kate žádala, aby promluvila na schůzi.

Místo následujícího vzkazu dlouhé ticho.

Kate se podívala na Quinna, rázem vystřízlivěl. „Včera večer jich tam bylo několik. Myslela jsem si, že je to třeba Angie. Chtěla jsem věřit, že by to mohla být ona.“

Nebo to mohl být ten, kdo Angii má, pomyslel si John. Ohnivěj Joe. „Musíme nastražit past na telefon, Kate. Pokud má Angii, má tvoje číslo.“

Viděl, že ji to nenapadlo. Všiml si krátkého záblesku překvapení a pak rozmrzelosti, že na to nepřišla sama. Ale Kate by o sobě samozřejmě neuvažovala jako o možné oběti. Je silná, ví si rady, umí se bránit. Ale není nezranitelná.

Quinn vstal z gauče a přešel k ní, stále ještě nahý, a objal ji.

„Bože, to je snad zlý sen,“ zašeptala. „Myslíš, že by ještě mohla být živá?“

„Mohla,“ řekl, protože věděl, že to Kate potřebuje slyšet. Ale zároveň věděl, že si je stejně vědoma, jaká je pravděpodobnost, že Angie žije, a všech dalších hrůzných možností. Věděla stejně dobře jako on, že by sice ještě mohla být živá, ale takovým způsobem, že smrt by pro ni byla vysvobozením.

Jsem mrtvá Má touha živá Vede mé kroky Živí mé naděje Bude mě chtít? Vezme si mě? Ublíží mi? Bude mě milovat?

Ta slova ho drásala. Hudba zaťala drápy do všech nervů. Přesto si tu kazetu pouštěl. Ať ho drásá, potřeboval to.

Peter seděl ve své pracovně, oknem vnikalo dovnitř světlo měnící se v tmu. Černé jako uhlí, šedé jako popel. Strach, vina, touha, bolest, nutkání, emoce, které mohl stěží uchopit a vůbec ne vyjádřit, měl uvězněné v sobě a působily takový tlak, že si chvílemi myslel, že jeho tělo snad exploduje a nezůstane po něm nic než útržky kapesníku a chomáčky vlasů přilepené na zeď a na strop a střepy z fotografií, kde je s lidmi, které pokládal v posledních deseti letech ve svém životě za důležité.

Přemýšlel, jestli by kousek jeho těla doletěl k fotografiím Jillian, jež byly ve skupince rozvěšeny v jednom rohu výstavky. Stranou, aby nebudily pozornost. Lehké zahanbení – za ni, za svou prohru, za své chyby.

„… Potřebujeme znát pravdu, Petere, a já si myslím, že schováváte kousky této skládanky… Potřebujeme složit celý obraz.“

Nepěkné kousky nepěkného obrazu, které si nepřál někomu ukazovat.

Nával studu a vzteku cítil v žilách jako kyselinu.

Jsem mrtvá Má touha živá Vede mé kroky Živí mé naděje

Bude mě chtít? Vezme si mě? Ublíží mi? Bude mě milovat?

Zvuk telefonu ho řízl do nervů jako žiletka. Roztřesenou rukou chňapl po sluchátku. „Haló?“

„Ta-ti, ta-ti, ta-ti,“ ozvalo se. Jako siréna. „Přijď za mnou. Přines mi to, co chci. Ty víš, co chci. Chci to teď.“

S námahou polkl, v krku měl hořko. „Když to udělám, necháte mě na pokoji?“

„Tati, copak ty mě nemáš rád?“

„Prosím,“ zašeptal. „Dám vám, co chcete.“

„Pak mě už nebudeš chtít. Nebude se ti líbit, co pro tebe mám. Ale stejně přijdeš. Přijdeš pro mě. Řekni, že přijdeš!“

„Ano,“ vydechl.

Když pokládal sluchátko, plakal. Slzy ho pálily na víčkách, na tvářích, zamlžovaly mu vidění. Otevřel pravou zásuvku svého psacího stolu, vyndal matně černou poloautomatickou pistoli ráže devět milimetrů a opatrně ji vsunul do černé plátěné tašky, kterou měl u nohou. Vyšel z pracovny, taška ho tížila. Pak opustil dům a odjel do noci.

Kapitola třicátá první

Jaké je zaměstnání tvých snů?“ zeptal se Elwood. „Technický poradce ve filmu o policajtech natáčeném na Havaji, s Melem Gibsonem v hlavní roli,“ odpověděla bez zaváhání Lišková. „Nastartuj. Je mi zima.“ Otřásla se a zastrčila ruce do kapes kabátu.

Seděli na parkovišti pro zaměstnance poblíž Target centra a sledovali dodávku Gila Vanleese parkující u bílého bezpečnostního světla. Všude kolem viděli auta s novináři. Reportéři kroužili kolem bloku jako supi, ke kterým bývají často přirovnáváni. Parkovali, kde se dalo, čekali. Od chvíle, co na veřejnost proniklo Vanleesovo jméno v souvislosti s vraždou Jillian Bondurantové, drželi se ho jako klíšťata.

Vanlees už měl vyjít z budovy. Mladé fanynky skupiny Davea Matthewse se neměly k odchodu a poutaly veškerou Vanleesovu pozornost. Podle detektivů v Target centru ho vedení drželo v ústraní – báli se, že by je Vanlees mohl zažalovat, kdyby jej propustili jen na základě podezření, a zároveň se obávali reakce veřejnosti, kdyby ho nechali pracovat obvyklým způsobem a něco se vyvrbilo. Hudební kritici poskytli reportérům volný vstup do budovy, ti pak procházeli sály a hledali ho.

Ve vysílačce zapraskalo. „Jde směrem k tobě, Elwoode.“

„Roger.“ Elwood odložil vysílačku a zamyšleně žvýkal svačinu. V autě voněla burská pomazánka. „Mel Gibson je ženatej a má šest dětí.“

„V mých představách ne. Tamhle jde.“

Vanlees se vyloudal z brány. Hned se kolem něho shluklo asi šest reportéra, bzučeli jako komáři. Elwood stáhl okénko, aby slyšel, o čem mluví.

„Pane Vanleesi, John Quinn vás označil za podezřelého ze Spalovačových vražd. Co nám k tomu řeknete?“

„Zabil jste Jillian Bondurantovou?“

„Co jste udělal s její hlavou? Měl jste s ní sex?“

Elwood ztěžka vzdychl. „To stačí, aby ti napařili porušení Prvního dodatku.“

„Blbci,“ ulevila si Lišková. „Vlastně mají ještě míň rozumu než blbci.“

Vanlees neměl chuť s reportéry zapřádat debatu. Kráčel dál, rychle se naučil, že je to základní pravidlo přežití. Když došel přímo před jejich auto, Elwood otočil klíčkem a nastartoval. Vanlees uskočil a rozběhl se ke své dodávce.

„Nervózní, antisociální jedinec,“ řekl Elwood a zasunul poslední sendvič zpátky do igelitového sáčku na usvědčující materiál. Vanlees horečně hledal klíče od svého vozu.

„Ten chlap je magor,“ řekla Nikki. „Můj magor. Myslíš, že z toho něco vytřískám, když ho chytneme za ty vraždy?“

„Ne.“

„Řekni mi na rovinu, proč si to myslíš. Nechci se kojit falešnejma nadějema.“

Vanlees nastartoval a vyrazil z parkovacího místa. Reportéři se rozprchli. Elwood se mu pověsil na paty, pak na okamžik rozsvítil dálková světla.

„Čestné uznání by se mi hodilo do posudku, až budu posílat svoje materiály Gibsonovým kádrovákům.“

„Uznání a sláva bude patřit Quinnovi,“ řekl Elwood. „Sdělovací prostředky milují lovce myšlenek.“

„A v televizi vypadá tak neodolatelně.“

„Mohl by to být další Mel Gibson.“

„Ještě lepší – neplesali.“

Čekali s Vanleesem, až odbočí na První avenue, a vklouzli tam hned za ním, takže nějaké přijíždějící auto muselo prudce zabrzdit a zatroubit.

„Myslíš, že si mě Quinn najme jako technickou poradkyni, až půjde do Hollywoodu?“

„Mám takový dojem, že ti o poradenství moc nejde,“ poznamenal Elwood.

„To je pravda. Raději bych nějakou malou roličku, ale to se asi nestane. Myslím, že je uštvanej. Nezdá se ti uštvanej?“

„Utahanej.“

„Utahanej a uštvanej. To je dvojnásobná smůla.“

„Velmi romantické.“

„Pokud jsi Jana Eyrová.“ Lišková zavrtěla hlavou. „Nemám čas na utahanýho nebo uštvanýho. Je mi dvaatřicet. Mám děti. Potřebuju Warda Cleavera.“

„Ten je mrtvej.“

„To mám kliku.“

Drželi se v těsném závěsu za dodávkou a proplétali se labyrintem uliček směrem k Lyndale. Elwood se podíval do zpětného zrcátka a zabručel: „Vypadáme jak pohřební průvod. Za náma je nejmíň devět aut s novinářema.“

„Budou to mít všechno na videokazetě. Úplně to ztratí šťávu.“

„Práce policajta už zkrátka není taková zábava, jak bývala.“

„Tady ho hlídej,“ řekla Lišková, když se dostali do toho nejzamotanějšího místa labyrintu. „Mohli bychom ho nachytat na dopravním přestupku. Já jich vždycky udělám devět, když tudy jedu.“

Gil Vanlees neudělal ani jeden. Jel o vlásek pomaleji, než byla nejvyšší povolená rychlost a počínal si, jako by vezl náklad vajec uložených v podložkách z broušeného skla. Elwood na něm byl nalepený, div se ho nedotýkal nárazníkem, porušoval tím pravidlo silničního provozu a zároveň ho poháněl.

„Co si myslíš, Tinks? Je to ten vrah, nebo zase máme falešnou stopu?“

„Ten profil na něj sedí. Něco tají.“

„To ještě neznamená, že je vrah. Každý něco tají.“

„Chtěla jsem mít možnost zjistit co, ale to bychom nesměli mít za sebou kolonu novinářů. Byl by blázen, kdyby se teď do něčeho pustil.“

„Možná nás nebudou dlouho sledovat,“ řekl Elwood s pohledem do zpětného zrcátka. „Hele na toho debila!“

Starší mustang s malým zadním okénkem se na ně zleva přilepil. Vpředu seděli dva muži a upřeně pozorovali Vanleesovu dodávku.

„To je síla,“ utrousila Lišková.

„Asi si myslí, že jsme od konkurence.“

Mustang zrychlil, předjel je a už byl v jedné linii s dodávkou. Muž vedle řidiče stáhl okénko.

„Ty hajzle!“ zařval Elwood.

Vanlees zrychlil. Vůz po jeho boku zrychlil také.

Lišková sáhla po vysílačce a nahlásila, kde jsou. Chtěla, aby jim poslali ještě jednu hlídku, a zároveň nadiktovala poznávací značku mustangu. Elwood zapnul houkačku. Z auta před nimi se někdo vykláněl z okénka a fotil teleskopickým objektivem.

Vanlees vyrazil vpřed. Mustang s ním držel tempo.

Blesk fotoaparátu oslepoval.

Vanleesova dodávka najela do mustangu, odrazila mu zadek do sousedního jízdního pruhu, přímo do cesty přijíždějícího taxíku. Nebyl čas na ječení pneumatik a brzd, bylo slyšet jen hrůzný třesk a skřípění několika tun kolidujícího kovu. Fotograf při nárazu vyletěl z vozu. Kutálel se po silnici jako hadrová panenka. Uvnitř mustangu vyšlehly plameny.

Lišková to viděla ve zpomaleném záběru – srážka, oheň, Vanleesova dodávka před nimi vjela jedním kolem na chodník a narazila předkem do parkovacích hodin. Pak se čas vrátil do normálního tempa. Elwood strhl jejich vůz stranou a dodávku těsně minul. Zajel k obrubníku a odřízl únikovou cestu. Rychle zaparkoval a vyskočil z vozu. Lišková svírala vysílačku a třesoucím se hlasem volala sanitku a požárníky.

Některá auta, co jela za nimi, zastavila u chodníku. Několik jich rychle prosvištělo kolem, až musel Elwood uskakovat. Běžel k hořícímu vraku. Lišková prudce otevřela dvířka a vykročila k Vanleesovi. Už na dva kroky od něho ucítila závan whisky.

„Já jsem to neudělal!“ vykřikl a vzlykal.

Blesky fotoaparátů sršely a zbarvily mu tvář doběla. Z nosu a z úst mu tekla krev, jak se při nárazu uhodil o volant. Zkřížil paže před obličejem, chránil se před světlem a chtěl zkazit snímky. „K sakru dejte mi pokoj!“

„Jsem opačného názoru, Gile,“ řekla Lišková. Chytila ho za paži. „Čelem k dodávce a ruce nahoru! Jste zatčen.“

„Teď už vím, jak lámou špiony nedostatkem spánku!“ řekl Kovac a kráčel k Vanleesově dodávce, která pořád stála zapíchnutá do chodníku. „Nechám se přeložit do kartotéky, abych se konečně trochu vyspal!“

Lišková se na něj zamračila. „Přijď mi o tom popovídat, až budeš mít devítiletýho kluka, kterej tě bude vítat doma se slzama v očích a ptát se, proč jsi nepřišel na jeho školní besídku, kde měl hlavní roli v divadelním představení.“

„Propána, Tinks,“ zabručel s cigaretou přilepenou na rtu. Tvářil se omluvně. „Měli by nám zakázat plodit děti.“

„To vykládej mým vaječníkům. A co tu k sakru vlastně děláš?“ zeptala se a odvedla ho kousek stranou od novinářů. „Chceš se nechat vyhodit? Víš, že na sebe teď nemáš upozorňovat.“

„Nesu ti kafe.“ S nevinným výrazem jí podal plastový kelímek, ze kterého se kouřilo. „Jen se snažím pomáhat prvnímu týmu.“

Sotva to dořekl, už zabloudil pohledem k Vanleesově dodávce.

Kolem vraku byli policisté v uniformách a kriminalisté dělali svou obvyklou práci. Místo činu bylo ze všech stran osvětleno reflektory a celý výjev připomínal naaranžovanou scénu pro focení reklamního snímku firmy Chevrolet. O nabouraná auta, která zůstala uprostřed silnice, se už starala odtahová služba.

Nechyběli všudypřítomní novináři, kroužili kolem hlavního dějiště jako hyeny, ale policisté jim nedovolili, aby se přiblížili. Jejich zájem o nehodu působil ještě bizarněji vzhledem k tomu, že v ní měli své vlastní účastníky.

„Už někdo něco říkal o tvém nástupci?“ zeptala se Lišková.

Kovac si zapálil cigaretu a zavrtěl hlavou. „Navrhl jsem Fowlerovi, abys to byla ty.“

Vypadala překvapeně. „No ne, děkuju, Same. Myslíš, že tě poslechne?“

„V žádným případě. Myslím si, že to bude Yurek, toho můžou strašit. Tak co je tu novýho?“

„Vanlees je teď u doktora, aby ho prohlídl, než si ho odvezeme. Myslím, že má zlomenej nos. Kromě něj je jeden mrtvej, jeden v kritickým stavu a jeden s lehkým zraněním.“ Lišková se opřela o auto, kterým s Elwoodem přijeli. „Řidič mustangu je na škvarek. Řidič taxíku má zlomený obě nohy v kotníku a rozbitou hlavu, ale bude v pořádku. Fotografa odvezli na chirurgii. Vypadá to na krvácení do mozku. Nevidím to moc růžově. Ačkoli bych spíš řekla, že žádnej mozek nemá, když jsem viděla, co dělal.“

„Víme, co jsou – vlastně byli – ti dva zač?“

„Kevin Pardee a Michael Morin. Oba na volné noze, honili se za exkluzivním snímkem. Život a smrt v době bulvárního tisku. Teď budou na titulních stránkách.“

„Jak to, že Vanlees sedl za volant, když byl nalítej tak, že to z něj táhlo na sto honů?“

„To se budeš muset zeptat novinářů. Ti se kolem něj shlukli, když vyšel z budovy. Naši lidi museli udržovat předepsanej odstup, jinak by je mohl žalovat za obtěžování.“

„Zeptat novinářů,“ zavrčel Sam. „Nepustili by mě ke slovu a hned by se vyptávali, proč jsme to my zanedbali. Kreténi. Co je s Elwoodem?“

„Dost si popálil ruce, když se snažil Morina vytáhnout z auta. Je v nemocnici. Nemá ani řasy, ohořely mu. Vypadá dost blbě.“

„Vypadal blbě i předtím, ne?“

„Vanlees nadejchal 0,08. Máme štěstí. Mohla jsem nechat zabavit dodávku. Všechno v ní musíme prohlídnout,“ řekla. Pokrčila rameny a nevinně zamrkala. „Nevíme, co můžeme objevit.“

„Doufejme, že to bude zakrvácenej nůž pod předním sedadlem,“ řekl Kovac. „Vypadá na to, že by byl tak blbej, co? Páni, to je zima! A to ještě nemáme za sebou ani Den díkůvzdání!“

„Bingo!“ zavolal jeden z kriminalistů.

Kovac byl skokem u něho. „Co? Co jste našli? Řekněte, že to je od krve!“

Kriminalista poodstoupil od dvířek řidiče. „Úsporný sebeuspokojovací balíček,“ řekl a ukázal mu výtisk Hustlera a velmi nechutně vyhlížející černé hedvábné kalhotky.

„Perverzní verze zbraně, ze které se ještě kouří,“ řekl Kovac. „Zabalte to. Možná máme klíč k odemčení hlavy toho magora.“

„Jak to vypadá s povolením k domovní prohlídce u Vanleese?“ zeptal se Quinn a svlékal si kabát. Měl na sobě stejný oblek jako včera. Kovac si toho hned všiml. A pořádně pomačkaný.

Kovac zavrtěl hlavou. „Vzhledem k tomu, co jsme u něj našli, žádná prohlídka nepřipadá v úvahu. Ani jméno Petera Bonduranta nám nepomůže. Prozkoumali jsme dodávku píď po pídi a nenašli jsme nic, co by ho sebemíň spojovalo s některou z obětí. Možná budeme mít štěstí s kalhotkama – až nám za pár týdnů přijdou výsledky testů na DNA. Zatím jsou jen součástí jeho inventáře. Nevíme, komu patřily. Nemůžeme říct, že je ukradl. A onanování není zločin.“

„Slyšel jsi, Tippene?“ řekla Lišková. „Seš čistej.“

„Spíš jsem slyšel, že jsou to tvoje spoďáry, Tinks.“

„Tinks něco takovýho nosí?“ podivil se Adler.

„Hrozně vtipný!“

Stáli v zasedací místnosti policejního oddělení, všichni kromě Elwooda, který odmítl jít domů a seděl teď s Vanleesem v hovorně.

„Proč nemohl být tak blbej a schovávat zakrvácenej nůž pod sedadlem?“ povzdychl si Adler. „Vypadá na pořádnýho troubu.“

„Jo,“ souhlasil Quinn. „To mě štve. V tomto případě nemáme co do činění s vychytralým zločincem – pokud ovšem nemá více tváří a jen jedna z nich si zabrala mozek pro sebe. Co o něm víme dalšího kromě těch nedávných výstřelků?“

„Už to prověřuju,“ zachrčel Walsh. Nemohl mluvit. Příčinou bylo nachlazení a letitý zlozvyk krabičky cigaret denně.

„Mluvily jsme s Nikki, s jeho ženou,“ ozvala se Mossová. „Mám ji sem pozvat?“

„Prosím,“ řekl Quinn.

„Jestli je její manžel tak hnusnej perverzník, určitě o tom něco ví,“ dodal Tippen.

Quinn zavrtěl hlavou. „Ne tak nutně. Vypadá to, že ona je dominantním partnerem toho vztahu. Pravděpodobně před ní tento koníček tají, částečně ze strachu, částečně jako projev vzdoru. Ale jestli má komplice ženského pohlaví – a my si myslíme, že ano, tak kdo to je? Jeho manželka je čistá?“

„Manželka je čistá. Jillian?“ napadlo Liškovou.

„Možná. Dala jeho manželka nějak najevo, že si myslí, že Vanlees může mít přítelkyni?“

„Ne.“

Quinn se podíval na hodinky. Chtěl nechat Vanleese čekat jen natolik dlouho, aby ho pořádně znervóznil. „Zjistili jste něco v souvislosti s otisky prstů Michele Fineové?“

„V Minnesotě nic.“

„Zavolal si Vanlees právníka?“

„Ještě ne,“ řekla Lišková. „Jde na to logicky. Říká, že si nebude brát právníka, protože nevinnej člověk ho na nic nepotřebuje.“

Tippen se uchechtl. „Páni, ten snad spadl z višně, ne?“

„Vypadá to tak. Řekla jsem mu, že ho nehodláme ihned obvinit z té nehody. Že si s ním nejdřív musíme promluvit o tom, co se stalo, a pak teprve rozhodneme, jestli ji zavinil. Ale že ho musíme zadržet kvůli řízení pod vlivem alkoholu. On teď neví, jestli mu má spadnout kámen ze srdce, nebo být naštvanej.“

„Pojďme na to, než se stihne rozhodnout,“ řekl Quinn. „Ty, Same, Tinks a já. Budeme postupovat stejně jako minule.“

„Na tvém místě bych to tak nedělal, Same,“ varoval Yurek. „Jsou tam Fowler, Malej Dick Tajtrlík, Sabin a jeho zástupce Logan a všichni to budou sledovat.“

„To mě poser,“ ulevil si Kovac s výrazem největšího možného znechucení.

Lišková zvedla obočí. „A pak mě budeš respektovat?“

„Respektuju tě snad teď?“

Kopla ho do holeně.

„Hezoune,“ procedil k Yurkovi skrz zuby, „kdybys byl na mým místě, nebyl bych v takovým průseru.“

Greer, Sabin, Logan a Fowler stáli na chodbě před hovornou a čekali. Fowler se při pohledu na Kovace zatvářil, jako by měl angínu. Greer vyvalil oči.

„Co tu děláte, seržante?“ spustil. „Byl jste úředně odvolán z pátrací skupiny.“

„Je tu na mou žádost,“ řekl Quinn uhlazeně. „Vytvořili jsme si jistý styl, jak s panem Vanleesem jednat. Nechci v této fázi nic měnit. Potřebuju jeho důvěru.“

Greer a Sabin se tvářili rozmrzele, Logan netrpělivě. Fowler vyndal z kapsy tubu tablet proti pálení žáhy a jednu vylovil

Quinn to téma ukončil dřív, než mu někdo mohl odporovat. Podržel Liškové a Kováčovi dveře a vešel za nimi dovnitř.

Gil Vanlees vypadal jak obrovský mýval. Kolem očí měl modročerné monokly, ret rozbitý a přes nos mu nalepili širokou náplast. Stál v jednom rohu místnosti s rukama v bok, vypadal naštvaně a nervózně.

Elwood seděl na židli zády ke zdi. Obě ruce měl zafačované a ožehnutý obličej rudý. Ohořelé řasy mu dodávaly výraz neustálého nepříjemného překvapení.

„Tak jste prý měl malou nehodu, Gile,“ začal Kovac a ztěžka dosedl na židli u stolu.

Vanlees na něj namířil prstem. „Budu vás žalovat. Vaši lidi mě pronásledovali, nechali jste mě otravovat novinářema –“

„Sedl jste za volant v podnapilým stavu,“ odvětil Kovac a zapálil si cigaretu. „Koupil jsem vám ten chlast snad já? Nalil jsem vám ho do krku?“

„Vaši lidi mě nechali řídit,“ hájil se Vanlees se svatouškovským zápalem mistra racionalizace. Rychle a nervózně pohlédl na Elwooda.

Kovac se ušklíbl. „Další věc, kterou mi jistě hodláte říct, je ta, že já můžu za to, že jste zabil Jillian Bondurantovou a ty další ženy.“

Vanlees zrudl, oči se mu zaleskly slzami. Vyloudil zvuk podobný tlačení na toaletě. „Já je nezabil.“ Pak se otočil k Liškové. „Řekla jste mi, že se bude jednat o tu autonehodu. Vy jste taková prolhaná svině!“

„Hej!“ štěkl Kovac. „Seržantka Lišková vám prokazuje laskavost. Včera večer jste někoho zabil, vy zatracenej ožralo!“

„To nebyla moje vina! Ten hajzl mě oslnil bleskem! Vůbec jsem neviděl!“

„To právě tvrdí seržantka Lišková. Byla při tom. Je vaše svědkyně. A vy jí budete nadávat do sviní? Na jejím místě bych vám nakopal do koulí, vy ubohej zasranej hňupe!“

Vanlees se kajícně na Liškovou podíval.

„Lišková tvrdí, že jste nevinnej jak Panenka Maria,“ pokračoval Kovac, „a že nechcete právníka. Je to tak?“

„Nic jsem neprovedl,“ řekl trucovitě.

Kovac zavrtěl hlavou. „No to se podívejme! To jste tedy poněkud mimo realitu, Gile. Řídil jste motorové vozidlo pod vlivem alkoholu – to je v rozporu se zákonem. Vím, že jste šmíroval oknem Jillian Bondurantovou. To by taky bylo posuzováno jako nevhodné.“

Vanlees se posadil, natočil si židli tak, že seděl ke Kováčovi a k lidem za zrcadlem zády. Opřel se lokty o stehna a civěl do podlahy. Vypadalo to, že takhle hodlá sedět celou noc a neříct už jediné slovo.

Quinn si ho pozorně prohlížel. Podle jeho zkušeností to nebyl nevinný člověk, který právě z toho důvodu odmítl právníka. Byl to člověk, který má něco na svědomí a rád by se toho zbavil.

„Tak patřily ty kalhotky, co jsme našli pod sedadlem, Jillian?“ zeptal se Kovac přímo.

Vanlees měl pořád sklopenou hlavu. „Ne.“

„Lile Whiteové? Fawn Pierceové? Melanii Hesslerové?“

„Ne. Ne. Ne.“

„Víte, neřekl bych to do vás, když se na vás kouknu, ale vy jste složitej jedinec, Gile,“ řekl Kovac. „Takovej mnohovrstevnatej – jako cibule. A každá ta vrstva, když ji sloupnu, smrdí hůř než ta předešlá. Vypadáte jako obyčejnej chlápek. Sloupnu první vrstvu – a hele! Opustila vás manželka. No, to není až tak neobvyklá věc. Mě opustily dvě. Odloupnu další vrstvu – a páni drazí! Rozvádí se s váma proto, že jste šmírák! Ne, počkat, nejste jenom šmírák. Vy si u toho honíte ocas! Směšnej, trapnej onanista. Jste opilec. Opilec, kterej řídí. Jste opilec za volantem, kterej někoho přejede natvrdo.“

Vanlees klopil hlavu stále níž. Quinn si všiml, že se mu opuchlý ret viditelně chvěje.

„Nechtěl jsem to udělat. Neviděl jsem,“ řekl Vanlees zastřeným hlasem. „To oni mě nenechali na pokoji. Je to vaše chyba. Já nic neudělal!“

„Oni chtěli vědět, co se stalo Jillian,“ řekl Kovac. „Já chci taky vědět, co se jí stalo. Myslím, že mezi váma bylo něco víc, než co jste nám řekl, Gile. Myslím, že jste po ní jel. Myslím, že jste ji šmíroval. Myslím si, že jste jí ty kalhotky ukradl z prádelníku, abyste se na nich mohl ukájet a představovat si, že s ní děláte všelijaký věci. A já to hodlám prokázat. Už víme, že ty kalhotky jsou její velikost a že takový nosila,“ blafoval. „Je to jen otázka času, než dostaneme výsledky DNA. Pár týdnů. Měl byste si na ty novináře zvyknout, protože se na vás pak sesypou jako hejno much na mršinu.“

Vanlees plakal. Tiše. Slzy mu kapaly na ruce. Třásl se námahou, jak je chtěl zadržet.

Quinn se podíval na Kovace. „Seržante, nechte mě chvilku s panem Vanleesem o samotě.“

„No jistě, jako bych neměl nic lepšího na práci,“ posteskl si Kovac a vstal. „Vím, o co vám jde, Quinne. Vy supermani chcete všechno pro sebe. Kašlu na to. Dostanu ho.“

„Chci s ním jen promluvit pár slov.“

„Ahá! Vám se nelíbí, jak s tímhle zmetkem jednám! Vy tu sedíte a říkáte si, že bych na něj měl bejt hodnej. Vždyť toho chudáčka jeho matka prostitutka řezala gumovou hadicí na holou prdel nebo podobný psychologický žvásty. No dobře. Přečtu si o vás v novinách na první stránce, tím jsem si jist.“

Quinn už neřekl nic, dokud policisté neodešli. Pak ještě dlouho mlčel dál. Vzal si prášek a zapil ho vodou z plastové láhve na stole. Ledabyle si natočil židli kolmo k Vanleesově, naklonil se dopředu, opřel se lokty o stehna a seděl mlčky dál, dokud k němu Vanlees nevzhlédl.

„Zase si hrajete na hodný a zlý policajty,“ řekl Vanlees a ušklíbl se. „Myslíte si, že jsem úplně padlej na hlavu.“

„Myslím si, že se moc díváte na televizi,“ řekl Quinn. „Tohle je skutečný svět, Gile. Seržant Kovac a já tu máme odlišné úkoly. Mně nejde o to, aby se o mně psalo v novinách. Už se toho o mně napsalo dost. To vy víte. Píše se o mně automaticky. Vy přece víte o všem, co mě zajímá, že? Znáte mě. Četl jste o mně.“

Vanlees nic neřekl.

„Pravda a spravedlnost. To je to. A je mi jedno, jaká ta pravda bývá. Pro mě to není nic osobního. Kovac, ten bere všechno osobně. Má na vás pifku. Já jen chci znát pravdu, Gile. Chci znát tu vaši pravdu. Mám pocit, že máte něco těžkého na srdci a že se toho možná chcete zbavit, ale nedůvěřujete Kováčovi.“

„Nevěřím ani vám.“

„Ale věříte. Znáte mě. Chovám se k vám zcela na rovinu, Gile, a myslím, že to jistým způsobem oceňujete.“

„Vy si myslíte, že jsem zabil Jillian.“

„Myslím si, že v mnoha ohledech zapadáte do profilu vraha. To přiznávám. Navíc když se na tu situaci podíváte objektivně, budete se mnou souhlasit. Vy jste se o to zajímal. Víte, co hledáme. Víte, že některé vaše kousky zapadají do té skládanky. Ale to neznamená, že jsem přesvědčen, že jste ji zabil. Já dokonce ani nejsem přesvědčen, že je Jillian mrtvá.“

„Cože?“ Vanlees se na něj díval jako na blázna.

„Myslím si, že s Jillian je to složitější. Ne všechno je patrné hned na první pohled. A mám dojem, že byste o tom mohl něco vědět. Víte něco, Gile?“

Vanlees znovu civěl do podlahy. Quinn viděl, jak v něm narůstá tlak, když zvažoval všechna pro a proti pravdivé odpovědi.

„Pokud jste se na ni chodil dívat, Gile,“ řekl Quinn velmi tiše, „nebudete z toho mít problémy. O to tady nejde. Policie to s radostí nechá plavat výměnou za něco, co se jí bude hodit.“

Zdálo se, že to Vanlees zvažuje a že by ho ani ve snu nenapadlo, že to „něco“, po čem se policie pídí, může být obratem použito proti němu. Myslel na Jillian, na to, jak by na ni mohl vrhnout nějaké divné světlo a odklonit ho tak od sebe, protože právě to lidé obvykle dělají, když mají nějaký velký problém – svedou ho na někoho jiného. Zločinci se s oblibou vymlouvají na prohřešky, které na nich jejich oběti spáchaly.

„Přitahovala vás, že?“ řekl Quinn. „To není zločin. Byla hezká. Proč byste se nemohl podívat?“

„Jsem ženatej,“ zamumlal.

„Být ženatý neznamená být mrtvý. A dívat se je přece dovoleno. Člověk se podívá. Já s tím žádný problém nemám.“

„Byla… taková jiná,“ řekl Vanlees s pohledem stále na podlaze, ale Quinn byl přesvědčen, že vidí Jillian Bondurantovou. „Taková… zvláštní.“

„Vy jste Kováčovi řekl, že o vás nevěděla, ale to není tak úplně pravda, že?“ zkoušel to Quinn dál. Pořád mluvil tiše, mělo jít o důvěrný rozhovor mezi dvěma známými. „Ona o vás věděla, že, Gile?“

„Nikdy nic neřekla, ale dívala se na mě tak nějak.připustil.

„Jako že o vás stojí.“ Konstatování, ne otázka. Jako by ho to nijak nepřekvapilo.

Vanlees uhýbal. „Nevím. Jako by chtěla, abych věděl, že se na mě dívá, to je všechno.“

„Vysílala smíšené signály, tak se tomu říká.“

„Jo. Smíšené signály.“

„A došlo k něčemu?“

Vanlees zaváhal, bojoval se sebou. Quinn se zatajeným dechem čekal.

„Chci jen pravdu, Gile. Pokud jste nevinný, tak vám neublíží. Je to jen mezi námi. Mezi chlapama.“

Ticho se prodlužovalo.

„Já – já vím, že to nebylo správný,“ zamumlal konečně Vanlees. „Vlastně jsem to ani nechtěl udělat. Ale jednou večer jsem byl na obchůzce kolem domů, kontroloval jsem, jestli se něco neděje –“

„Kdy to bylo?“

„Letos v létě. A… byl jsem tam…“

„U Jillianina domu.“

Přikývl. „Hrála na klavír a měla takovej hedvábnej župánek, kterej jí padal z ramen. Viděl jsem ramínko podprsenky.“

„Tak jste se chvilku díval,“ doplnil Quinn, jako by šlo o něco úplně běžného, co by každý člověk udělal. Nic špatného.

„Pak ten župánek shodila, vstala a protahovala se.“

Vanlees to všechno v duchu viděl. Zrychlil se mu dech a obličej se mu lehce orosil potem. „Začala se pohybovat, jako by tančila. Pomalu a velice… eroticky.“

„Věděla, že tam jste?“

„Myslel jsem, že to neví. Ale pak přišla k oknu a stáhla si košíčky podprsenky dolů, takže jsem viděl její prsa. Přitiskla je přímo na sklo a otírala se jima o ně,“ řekl téměř šeptem. Styděl se, byl rozrušený. „Pak – olizovala sklo.“

„Páni, to pro vás muselo být ohromně vzrušující.“

Vanlees rozpačitě zamrkal a uhnul pohledem. Tam by další části příběhu vynechal. Neřekl by, že dostal erekci nebo že při tom pohledu vyndal penis a masturboval. A vlastně to nemusel říkat. Quinn ho znal, věděl, jak se takový člověk chová, viděl to a slyšel pořád dokola za ty roky, co se zabýval kriminálním sexuálním chováním. Od Gila Vanleese se nedovídal nic nového. Ale jestli to byla pravdivá historka, dověděl se něco velice důležitého o Jillian Bondurantové.

„Co udělala potom?“ zeptal se tiše.

Vanlees si poposedl, byl očividně nesvůj. „Pak – pak si stáhla kalhotky a… šahala si mezi nohy.“

„Masturbovala před vámi?“

Zrudl. „Pak otevřela okno a já se lekl a utekl. Ale když jsem se pak vrátil, byly kalhotky hozený z okna.“

„A jsou to ty, co policie našla pod vaším sedadlem. Jsou Jillianiny.“

Přikývl a zvedl dlaň k čelu, jako by si chtěl zakrýt obličej. Quinn se na něj díval, snažil se ho odhadnout. Pravda, nebo smyšlenka, aby se vykroutil z toho, že pod sedadlem v jeho voze našli spodní prádlo možné oběti vraždy?

„Kdy se to stalo?“ zeptal se znovu.

„Letos v létě. V červenci.“

„Stalo se něco podobného ještě jednou?“

„Ne.“

„Řekla vám pak k tomu někdy něco?“

„Ne. Vždyť na mě skoro nikdy ani nepromluvila.“

„Smíšené signály,“ řekl Quinn znovu. „Naštvalo vás to, Gile? To, že se před vámi svlékala, masturbovala a pak se tvářila, jako by se nic nestalo. Předstírala, že vás sotva zná, jako byste pro ni nebyl dost dobrý. Měl jste na ni kvůli tomu vztek?“

„Já jsem jí nic neudělal,“ zašeptal.

„Provokovala. Kdyby mi to nějaká ženská udělala – navnadila mě a vzrušila a pak se na mě vykašlala, byl bych naštvanej. Chtěl bych jí to pořádně udělat, aby mě musela vzít na vědomí. Copak jste něco takového nechtěl udělat, Gile?“

„Ale neudělal.“

„Ale chtěl jste se s ní vyspat, že? Nechtěla jí nějaká část vašeho já pořádně ukázat? Ta temná stránka naší osobnosti, kterou všichni máme a kde schováváme nenávisti a plánujeme pomsty. Copak vy nemáte temnou stránku, Gile? Já ano.“

Čekal na odpověď, napětí v něm houstlo.

Vanlees vypadal deprimované, poraženě, jako by na něj teprve teď dolehla tíha všech těch událostí.

„Kovac se mi bude snažit přišít tu vraždu,“ řekl. „Protože ty kalhotky jsou Jillianiny. Kvůli tomu, co jsem vám právě řekl. I když ona byla ta špatná, ne já. Tak to bude, ne?“

„Je to s vámi dost podezřelé, Gile. Sám si to uvědomujete, že?“

Pomalu přikývl a zamyslel se.

„Její otec tam byl, u ní v bytě,“ zamumlal. „V neděli ráno. Hodně brzo. Před svítáním. Viděl jsem ho odcházet. V pondělí mi jeho právník dal pět set dolarů, abych nikomu neřekl ani slovo.“

Quinn tu informaci přijal mlčky, vážil ji, posuzoval. Gil Vanlees v tom byl až po uši. Mohl si vymyslet cokoli. Mohl by říct, že u Jillianina domu viděl někoho cizího, tuláka, jednorukého. Vybral si Petera Bonduranta a řekl o něm, že mu zaplatil, aby mlčel.

„V neděli brzo ráno,“ řekl Quinn.

Vanlees přikývl. Nepodíval se mu do očí.

„Před svítáním.“

„Ano.“

„Co jste tam v té době dělal, Gile? Kde jste byl, že jste ho viděl – a že on viděl vás?“

Vanlees tentokrát zavrtěl hlavou – nad tou otázkou nebo nad něčím, co mu probíhalo hlavou. Jako by za těch posledních deset minut zestárl o deset let. Bylo na tom něco dojemného, jak tam tak seděl v uniformě hlídače, který toužil být policistou a pořád si na něj hraje.

Řekl tiše a nesměle: „Chtěl bych si zavolat právníka.“

Kapitola třicátá druhá

Kate seděla na staré kožené pohovce ve své pracovně, vlastně se spíš choulila v jednom rohu a před ranním chladem se obrnila tím, že si navlékla černé kamaše, teplé vlněné ponožky a starou vytahanou mikinu, kterou na sobě neměla už několik let. Kdysi ji dostala od Quinna. Vpředu bylo vyšité jméno tělocvičny, do které chodíval. Něco na tom bylo, že ji tak dlouho schovávala, ale vždycky váhala, když měla něco starého vyhodit.

Jakmile Quinn odešel na schůzku s pátrací skupinou, vyndala ji ze skříně, na pár minut ji strčila do sušičky prádla a oblékla si ji ještě teplou. Představovala si, že je to teplo jeho těla. Ubohá náhražka za teplo jeho objetí. Ale přesto jako by mu tím byla nějak blíž. A po noci strávené v jeho náručí bylo to nutkání dost silné.

Ach, jak bylo těžké znovu objevovat kouzlo lásky. Měli však na výběr při svých profesích a způsobu života, jaký vedli? Oba si byli velice dobře vědomi, že život nedává žádné záruky. Až příliš dobře věděli, že se už připravili o spoustu času, který nemohou získat zpátky kvůli strachu, hrdosti a bolesti.

Kate si představovala, že má možnost podívat se z výše nějakého jiného prostoru na ně dva v tom čase, který uplynul. Ona ten čas trávila tím, že se krátkozrace zaměřila na budování „normálního“ života, jenž obsahoval práci, koníčky a lidi, se kterými se scházela jen při nějakých společenských událostech, povinných večírcích a svátcích. Žádný hlubší vztah. Pořád něco dělala, aby zaplašila otupělost a prázdnotu, již v sobě cítila. Bylo to tak lepší. Quinn věnoval veškerý svůj čas práci, práci, práci. Bral si stále zodpovědnější úkoly, aby zaplnil tu pustinu, dokud nezačalo hrozit, že jej ta zátěž rozdrtí. Zaplnil si mozek desítkami případů a faktů, až začal ztrácet přehled. Na jedné straně se rozdával, na straně druhé skrýval své pravé já, až si už nepamatoval, co je opravdové a ryzí. Vyčerpal studnu síly, která se kdysi zdála být bezednou. Ošoupal sebedůvěru ve své schopnosti a zdravý úsudek, už byla vetchá jako staré džíny, jako stěny jeho žaludku.

Oba si odpírali tu jedinou věc, kterou potřebovali nejvíc a která by zahojila utržené rány: jeden druhého.

Je smutné, co lidi dokážou provést sami sobě, co dokážou udělat jeden druhému, pomyslela si Kate a prohlížela si stránky viktimologií, jež si rozložila na konferenčním stolku. Čtyři životy, nevydařené a zmarněné ještě dřív, než se jejich cesty zkřížily se Spalovačem. S Angií pět. Zmarněné proto, že hledaly lásku a místo ní našly jen pokřivenou lacinou repliku. Protože chtěly věci, kterých nemohly dosáhnout. Protože se jim zdálo snadnější smířit se s málem než bojovat a namáhat se o víc. Protože uvěřily tomu, že si nic lepšího nezaslouží. Protože lidé kolem nich, kteří v nich měli rozvíjet přesně opačnou víru, si taky mysleli, že si nic lepšího nezaslouží. Protože to byly ženy, a ženy jsou v americké společnosti samozřejmým cílem.

Všechny tyto důvody vytvářejí oběť.

Každý člověk je obětí něčeho. Rozdíl spočívá v tom, co s tím lidé udělají – podlehnou, nebo se vzchopí a překonají nějakou mez. Ženám, jejichž fotky měla rozložené před sebou, tato možnost nebyla dána.

Kate se naklonila nad stolek a zběžně projížděla hlášení. Zavolala do kanceláře, že bude pracovat doma. Dozvěděla se, že Rob tam taky není a že se povídá, že si vjeli do vlasů a nechtějí, aby někdo jiný viděl jejich modřiny. Kate na to řekla, že Rob spíš pokračuje v sepisování stížnosti, kterou pak chce vložit do její osobní složky.

Aspoň má od něho den pokoj. Byl by to nádherný pocit, nebýt těch fotografií zohavených a spálených žen, na které se musela dívat, a všech těch pocitů a skličujících úvah, které v ní vyvolávaly.

Každá byla obětí něčeho.

Tato skupinka tvořila depresivní seznam spojený s tím nejhorším. Prostituce, drogy, alkohol, napadení, znásilnění, krvesmilstvo – pokud bylo pravda to, co se Kovac dozvěděl o Jillian Bondurantové. Oběti zločinu, oběti výchovy.

Mohlo by se zdát, že Jillian Bondurantová je na tomto seznamu výjimkou, protože nedělala prostitutku a vůbec neměla povolání spojené se sexem, ale z hlediska svého psychologického posudku nebyla tak vzdálená od Lily Whiteové nebo Fawn Pierceové. O sexu a o mužích měla zmatené a rozporuplné představy. Nízké sebevědomí. Citově strádající. Navenek by se dalo říct, že neměla tak drsný život jako pouliční šlapka, protože nebyla tak vystavena stejnému typu zločinu a otevřenému násilí. Ale trpět potichu, skrývat bolest a ubližování, aby rodina nic nepoznala, je možná stejně těžké.

Quinn prohlásil, že vážně pochybuje o tom, že je Jillian také mrtvá, ale nemyslel to tak, že není oběť. Kdyby byla komplicem Ohnivýho Joea, byla by jen obětí jiného druhu. Spalovač byl sám kdysi obětí. Být obětí něčeho v dětství je jedním z mnoha prvků, které vedou k tomu, že se z člověka stane sériový vrah.

Každá byla obětí něčeho.

Kate se vrátila ke svým vlastním poznámkám o Angii. Skrovné. Většinou heslovité, tak jak se to naučila během let, kdy studovala lidi, aby zjistila, co utvářelo jejich myšlení a osobnost. Angii DiMarco zformovalo zneužívání. Pravděpodobně od raného věku. Očekávala od lidí to nejhorší, dovolila jim, aby jí to ukázali, aby si dokázala, že měla pravdu. A pravděpodobně se to pořád opakovalo, protože lidi, kteří žili v Angiině světě, nesplňovali žádná očekávání. Včetně Angie.

Čekala od lidí, že ji nebudou mít rádi, že jí nebudou věřit, že ji ošidí a využijí, a přesvědčila se o tom. Takový případ nebyl žádnou výjimkou. Sabin a policie nechtěli nic jiného než ji využít, a Kate jim posloužila jako nástroj. To, že Angie zmizela, pro ně znamenalo nepříjemnost, nikoli tragédii. Kdyby se neocitla v postavení svědkyně, nikdo na světě by ne vypsal odměnu a nezveřejnil její fotografii v televizi. Nikdo by se neptal: „Neviděli jste tuto dívku?“ Dokonce ani po jejím zmizení se policie příliš nenamáhala dívku najít. Veškerá energie byla zaměřena na nalezení podezřelého, ne k nalezení pohřešované svědkyně.

Kate si říkala, jestli měla Angie možnost od svého zmizení vidět zprávy. Možná by se jí líbila ta sláva a pozornost. Možná by si tajně namlouvala, že o ni přece jenom někdo má zájem.

„Proč byste se měla starat, co se mnou je? „ ptala se Angie Kate, když spolu stály na chodbě před kanceláří.

„Protože se o to nikdo jiný nestará.“

A já se taky nestarala dost, pomyslela si s těžkým srdcem Kate. Bála se to udělat. Podobně, jako se bála přijmout Johna zpátky do svého života. Jako se bála to naplno prožívat. Bála se bolesti, kterou takový silný cit může přinést.

To je ale dojemný způsob života! Ne – to není život, ale přežívání.

Je to děvče naživu, tázala se sebe samé a vstala z pohovky. Přecházela po pokoji a hlavou se jí honilo: Je mrtvá? Unesl ji někdo? Nebo jen tak odešla?

Uvažuju nereálně, když si ještě kladu tyhle otázky?

Na vlastní oči viděla tu krev. Bylo jí příliš na to, aby vysvětlení mohlo být příznivé.

Ale jak mohl Ohnivěj Joe vědět, kde je? Je možné, že ji vyčmuchal na policii a pak ji odtamtud sledoval až do Phoenixu? To sotva. Což by znamenalo, že si musel najít někoho, kdo má něco společného s vyšetřováním… nebo s Angii.

Kdo věděl, kde se Angie zdržuje? Sabin, Rob, pátrací skupina, pár řadových policistů, Urskineovi, právník Petera Bonduranta – a tudíž i Peter Bondurant.

Urskineovi, kteří znali první oběť a měli jakési spojení i na tu druhou. Neznali Jillian Bondurantovou, ale její spojitost s těmito zločiny poskytla Toni Urskineové tribunu pro její výstup.

Gregg byl ve středu večer, když Kate Angii opustila, ve Phoenixu. Byl tam jen on a Rita Rennerová, která byla na první pohled jakousi jejich loutkou. Rita Rennerová, kdysi kamarádka Fawn Pierceové.

Kate znala Urskineovy už dlouho. I když Toni by dokázala někoho dohnat k vraždě, Kate si nedovedla představit, že by ti dva měli koníček tohoto typu. Ale na druhé straně známá dvojice z Toronta Ken a Barbie taky nebyla v podezření z vražd, a přitom spáchali tak hrůzné mordy, že se i ostřílení policejní veteráni u soudu neudrželi a rozbrečeli se.

Bože – jaké hrozné pomyšlení, že by Urskineovi mohli navenek předstírat, jak se s láskou a péčí starají o padlé ženy, a přitom to použít jako zástěrku pro své sadistické hony. Ale určitě by nebyli tak hloupí, aby lovili ve své klientele. Byli by automaticky podezřelí. A kdyby ten muž, kterého Angie viděla tu noc v parku, byl Gregg Urskine, tak by ho přece ve Phoenixu poznala, ne?

Kate se zamyslela nad tím, jaký neurčitý popis Ohnivýho Joea z děvčete dostali, popis hodící se téměř na každého druhého muže. Snažila se odhalit příčinu toho všeho. Byla Angie tak nerozhodná a vágní, protože se bála, jak si Kate myslela? Nebo proto, že – jak Angie tvrdila – byla tma, měl kapuci a stalo se to tak rychle? Nebo měla úplně jiný motiv?

Věděla, že pátrací skupina má nadějného podezřelého. Quinn s ním nejspíš teď mluví. Správce bytového komplexu, kde Jillian bydlela. Neměl žádnou vnitřní spojitost s případem, ale předpokládala, že by mohl Angii znát, když sháněla kunčofty kolem Target centra, kde pracoval jako člen ochranky.

Ale to, že má Angie něco společného s vrahem, nedávalo smysl. Kdyby ho znala a chtěla, aby jej chytili, prozradila by ho. Kdyby ho znala a nechtěla, aby ho chytili, popsala by přesně někoho smyšleného a nechala policii, ať se za ním honí.

A jestli tu noc v parku nic pořádně neviděla, proč by tvrdila, že ano? Kvůli tomu, aby získala místo k bydlení? Aby na sebe upoutala pozornost? V tom případě by bylo logičtější, kdyby spolupracovala a nedělala problémy.

Všechno, co se týkalo té holky, byla záhada vsazená do skládanky a zabalená v hádance.

Proto se nezabývám mladistvýma.

Ale za tuhle je – byla – zodpovědná a zjistí o ní pravdu, i kdyby za to měla dát život.

„To jsou žvásty, Kate,“ zamumlala si pro sebe a šla se nahoru převléknout.

Za dvacet minut už vycházela ze zadních dveří. V noci zase nasněžilo, asi tři centimetry. Všude ležel čerstvý neporušený sníh, napadal i na schody u zadních dveří… kde byly stopy od vysokých bot.

Quinn ráno odešel předním vchodem, čekal tam na něj taxík. Stopy byly každopádně menší než jeho noha. Ale zase byly větší než Kateiny, i když to nijak nevypovídalo o tom, jestli jsou ženské nebo mužské.

Opatrně, aby stopy neporušila, sledovala jejich dráhu. Vedly do zahrady, pak ke garáži a k její vzdálenější straně, úzkou uličkou mezi garáží a sousedovým větry ošlehaným plotem k bočnímu vchodu do garáže. Všechny dveře byly zavřené.

Zamrazilo ji. Vybavil se jí včerejší večer s nevábnou nadílkou uvnitř garáže. Pomyslela na náhle prasklou žárovku, na pocit, který měla ve středu večer, pocit, že ji někdo pozoruje, jak se brodí sněhem od garáže k domu.

Rozhlédla se opuštěnou uličkou. Většina sousedů měla ploty tak vysoké, že zakrývaly výhled z přízemí. Okna nahoře byla tmavá a prázdná. V této čtvrti bydlelo hodně úředníků a většina z nich odjížděla do práce před půl osmou.

Kate vycouvala od garáže, srdce jí prudce bušilo, zalovila v tašce pro mobil. Cestou k domu jej vyndala z tašky a zapnula. Nic se nedělo. Baterka se v noci vybila. Nepohodlí moderního pohodlí.

Nespouštěla oči z garáže, zdálo se jí, že se za okénkem něco pohnulo. Zloděj aut? Domovní zloděj? Násilník? Nespokojený klient? Spalovač?

Strčila telefon zpátky do tašky a vyndala klíče od domu. Vešla, zamkla se a konečně se nadechla.

„Tohle mi teda chybělo,“ zabručela a vešla do kuchyně. Položila tašku i s kabelkou na stůl a začala si svlékat kabát. Najednou si uvědomila ten zvuk. Hluboké a nepřátelské kocourovo vrčení. Thor byl pod stolem, chrčel a uši měl sklopené dozadu.

Hlavou jí proběhly různé možnosti. Netušila, jak daleko za ní ten člověk je, jak rychle se dostanou ke dveřím. Telefon byl na protější zdi – moc daleko.

Ledabyle otevřela tašku a nenápadně se dívala po nějaké zbrani. Opravdovou zbraň nevlastnila. Pepřový sprej, který nějakou dobu nosila, už došel a ona prázdnou nádobku vyhodila. Měla tam plastovou láhev pití, balíček papírových kapesníčků a ulomený podpatek od pondělka. Zalovila hlouběji a nahmatala kovový pilníček na nehty. Sevřela ho do dlaně a strčila do kapsy. Věděla, jak utéct. Otočí se, střetne se s protivníkem a proběhne kolem něho levou nebo pravou stranou. S tímto plánem napočítala do pěti a obrátila se.

Kuchyň byla prázdná. Ale ve výřezu otevřených dveří do jídelny na jedné z dubových židlí s vysokým opěradlem seděla Angie DiMarco.

„Tak on se přizná, že má Jillianiny kalhotky, a vy si myslíte, že to není ten chlap?“ zeptal se nevěřícně Kovac. Jeho duševní rozpoložení mělo přímý účinek na řízení, jak si

Quinn hned mohl všimnout. Caprice se řítil velkou rychlostí, až se celý rozhoupal. Quinn se zapřel nohama o podlahu, i když věděl, že by se mu nohy zlomily jak dvě párátka v případě autonehody. To by pochopitelně vůbec nevadilo, protože by byl mrtvý. Tenhle starý křáp by se pomačkal jako prázdná plechovka od piva.

„Říkám jen, že se mi na tom pár věcí nelíbí,“ řekl. „Vanlees na mě nepůsobí dojmem týmového hráče. Nemá tu aroganci, aby měl vrch, a sadistický vrah je vždycky dominantním partnerem v takové dvojici. Žena je mu podřízena, je obětí, která považuje za štěstí, že není na místě té, kterou vraždí.“

„No tak tentokrát je to naopak,“ nedal se přesvědčit Kovac. „Žena hraje první housle. Proč ne? Mossová a Lišková tvrdí, že ho jeho žena bila.“

„Jeho matka asi taky. Ano, je pravda, že dominantním nebo manipulativním vlivem u sexuálního sadisty je nějaká žena, z minulosti nebo přítomnosti, kterou symbolicky zabíjí, když zabíjí své oběti. To všechno sedí, ale zároveň tam jsou trhliny. Kéž bych se na něj mohl jen podívat a hned říct, že je to jasně ten chlap, co vraždil. Ale necítím ten zásah blesku.“

Ale jen to vyslovil, hned si připomněl, že ho ta letitá intuice v poslední době opustila. Víc než často se ho zmocňovaly pochybnosti, tak co vlastně ještě ví? Proč by měl dál věřit svým instinktům?

Kovac rychle přejel tři jízdní pruhy, aby se dostal k výjezdu z dálnice. „No, můžu vám říct, že našim mocným se ten chlápek zamlouvá. Mluvíte o blesku. Ale oni mají z Vanleese přímo hromobití v kalhotách. Má dost škraloupů, sedí do profilu, má spojitost s Jillian, přístup k prostitutkám a není Peter Bondurant. Pokud dokážou najít způsob, jak ho obvinit, udělají to. Pokud budou moct, stihnou to ještě do dnešní tiskovky.“

A pokud Vanlees nevraždil, riskují, že zase skutečného vraha popíchnou, aby o sobě dal vědět. Při tom pomyšlení se Quinnovi dělalo špatně.

„Vanlees řekl, že Peter byl v neděli nad ránem u Jillian doma a v pondělí poslal Noblea, aby mu zaplatil za mlčení,“ řekl a Kovac se na něj nebezpečně dlouho díval, až se caprice začal hrozivě přibližovat k prorezivělému escortu ve vedlejším pruhu.

„Panebože, sledujte silnici!“ vyjel na něj Quinn. „Za co se v tomhle státě dává řidičák? Za sbírku vršků od piva nebo co?“

„Ne, za zátky od pivních plechovek,“ odpověděl Kovac a začal se věnovat řízení. „Takže to byl Bondurant, kdo v bytě uklidil, zlikvidoval otisky prstů a vymazal všechny vzkazy na záznamníku.“

„Řekl bych, že ano – pokud Vanlees mluví pravdu. A myslím, že se můžeme vsadit, že Peter je taky důvodem, proč jste nenašel žádné Jillianiny vlastní písničky. Možná je sebral, protože vypovídaly o jeho vztahu k Jillian.“

„Pohlavní zneužívání.“

„Možná.“

„Parchant,“ zabručel Kovac. „V neděli ráno. Ohnivěj Joe zapálil tělo až o půlnoci. Proč by k ní Bondurant šel v neděli brzo ráno, uklidil tam, odnesl její písničky, když ještě nevěděl, že je mrtvá?“

„A proč by utíral otisky prstů?“ zeptal se Quinn. „Přece mu ten byt patří. Bydlí tam jeho dcera. Jeho otisky by byly namístě.“

Kovac se na něj krátce podíval. „Pokud to nebyly krvavé otisky.“

Quinn se přidržel palubní desky, protože těsně před nimi se vynořil odtahový vůz. Kovac dupl na brzdu. „Teď se zaměřte na řízení, Kojaku. Nebo se ani nedožijeme toho, abychom to zjistili.“

Sotva se rozletěla zpráva, že mají podezřelého ve vazbě, novináři udělali další poprask před Bondurantovým domem. Po ulici chodili sem a tam kameramani a pořizovali záběry sídla zvenku a nějaký moderátorský talent jim k tomu posloužil slovním doprovodem. Quinn si říkal, jestli se někdo tenkrát obtěžoval rodině Lily Whiteové a Fawn Pierceové aspoň zavolat.

U brány stáli dva strážci z Paragonu vybaveni vysílačkami. Quinn jim ukázal svůj průkaz a byli vpuštěni dál. Před domem parkoval Nobleův černý lincoln a vedle něho ocelově modrý mercedes. Kovac zaparkoval za lincolnem, div se nedotýkal svým nárazníkem jeho.

Quinn se na něj přísně podíval. „Slibte, že se budete chovat slušně.“

Kovac mu s nevinným výrazem oznámil, že byl pasován do funkce řidiče a nesmí opustit auto. Nesmí se objevit v zorném poli Petera Bonduranta. Quinn si nechal Vanleesovo odhalení pro sebe jako něco navíc. Vůbec nepotřebuje, aby se mu do toho Kovac pletl.

„Nespěchejte, GQ. Já si tady budu číst noviny.“ Sáhl po Star-Tribune na vedlejším sedadle. Gil Vanlees zabíral polovinu první stránky – dva články a špatnou fotografii, na které vypadal jako tlustý Bluto, věčný nepřítel Pepka námořníka. Kovac pozoroval okna domu.

Quinnovi přišel otevřít Noble. Mračil se a díval se mu přes rameno na caprice. Kovac si otevřel noviny a držel je tak, jako by mu ukazoval zdvižený prostředníček.

„Nebojte se,“ řekl Quinn. „Podařilo se vám nejlepšího policajta degradovat na šoféra.“

„Slyšeli jsme, že byl Vanlees vzat do vazby,“ řekl právník, když vešli do domu, a téma Kovac ignoroval jako bezvýznamné.

„Byl zatčen na základě toho, že řídil pod vlivem alkoholu. Policie ho zadrží co nejdéle, ale momentálně nemají žádný důkaz, že je to Spalovač.“

„Ale měl něco… co patřilo Jillian,“ řekl Noble zaobaleně a rozpačitě.

„Ale říká, že mu to Jillian dala.“

„To je absurdní.“

„Řekl mi zajímavé věci. Mimo jiné i to, že jste ho uplatil.“

V chladném pohledu se mu objevil strach. Jen na okamžik. „To je absurdní. Je to lhář.“

„Není v tom úplně nejlepší,“ řekl Quinn. „Chci mluvit s Peterem. Mám na něj několik otázek, které se týkají Jillianina duševního rozpoložení onoho večera i celkově.“

Právník se nervózně podíval směrem ke schodišti. „Peter dnes nikoho nepřijímá. Není mu dobře.“

„Mě přijme.“ Quinn vykročil nahoru po schodech, jako by věděl, kam má jít. Noble chvátal za ním.

„Myslím, že mi nerozumíte, pane Quinne. Ta záležitost mu hrozně pocuchala nervy.“

„Chcete mi říct, že s ním je co? Je opilý? Pod vlivem sedativ? Utlumený?“

Když se Quinn ohlédl přes rameno, na Nobleově dlouhém obličeji se rozhostil paličatý výraz. „Je u něj Lucas Brandt.“

„Tím líp. Zabiju dvě mouchy jednou ranou.“ Nahoře na schodech ustoupil stranou a pokynul Nobleovi, aby ho vedl.

Předpokoj Bondurantova apartmá byl dílem bytového architekta, který znal daleko lépe dům než samotného Petera. Byla to místnost hodná anglického lorda z 18. století. Mahagonový nábytek čalouněný brokátem a po stěnách rozvěšené tmavé olejomalby ve zlacených rámech znázorňující lovecké výjevy. Zlatě potažené ušáky působily dojmem, že v nich nikdo nikdy neseděl.

Noble zlehka zaklepal na dveře a vešel dovnitř. Quinna nechal čekat. Za okamžik vyšel společně s Brandtem. Brandt měl neproniknutelný výraz – vyrovnaný, pečlivě neutrální. Takhle se nejspíš tvářil v soudní síni, když svědčil ve prospěch toho, kdo mu ten den nejvíc zaplatil.

„Agente Quinne,“ řekl tlumeně, jako by byli někde v nemocnici. „Dozvěděl jsem se, že máte podezřelého.“

„Možná. Mám několik otázek na Petera.“

„Peter dnes není ve své kůži.“

Quinn povytáhl obočí. „Neříkejte! A v čí kůži je?“

Noble se na něj zamračil. „Myslím, že seržant Kovac na vás má špatný vliv. Teď není vhodná doba na slovní hříčky.“

„Ale není vhodná doba ani na to, abyste na mě něco hráli, pane Noble,“ řekl Quinn. Obrátil se na Brandta. „Musím s ním mluvit o Jillian. Pokud chcete být u toho, mně to nevadí. Bude to naopak jen dobře, když přispějete svým názorem na její duševní a citový stav.“

„O tom jsme už mluvili.“

Quinn sklonil hlavu a zatvářil se ostýchavě, aby zakryl hněv. „Dobrá, pak tedy mlčte.“

Vykročil ke dveřím, jako by právě Brandta knokautoval a překročil.

„Je pod vlivem sedativ,“ řekl umíněně Brandt. „Odpovím vám sám, když budu vědět.“

Quinn se na něj podíval přimhouřenýma očima, pak vrhl rychlý pohled i na právníka.

„To je zvláštní,“ řekl. „Vy ho tak chráníte pro jeho dobro, nebo pro vaše?“

Žádný z nich nehnul ani brvou.

Quinn zavrtěl hlavou. „To nevadí – alespoň mně ne. Jde mi jen o to, abych sé dozvěděl celou pravdu.“

Řekl jim to, co Vanlees vyprávěl o Jillianině kousku za oknem.

Edwyn Noble tu příhodu zcela odmítl – intelektuálně, emocionálně, fyzicky – a znovu opakoval, že je Vanlees lhář. Přecházel sem a tam, nevěřícně mlaskal a vrtěl hlavou. Nevěřil z toho ničemu, jen tomu, že Vanlees šmíroval za oknem. Naproti tomu Brandt stál zády ke dveřím ložnice, oči sklopené, ruce sepjaté před sebou a pozorně naslouchal.

„Chci vědět jen to, doktore Brandte, jestli by Jillian byla schopná něco takového udělat nebo ne.“

„A vy byste tohle vyprávěl Peterovi a položil mu tutéž otázku? O jeho dítěti?“ zeptal se Brandt, ale netvářil se uraženě ani nechtěl urazit.

„Ne. Petera bych se zeptal na něco úplně jiného.“ Podíval se na Noblea. „Například na to, co dělal tak brzy ráno v neděli v Jillianině bytě, že musel uplatit svědka, který ho tam viděl.“

Noble uraženě trhl hlavou a otvíral ústa k odpovědi.

„Nechte si to, Edwyne,“ poradil mu Quinn a znovu se obrátil na Brandta.

„Už jsem vám říkal, že Jillian měla spoustu konfliktních emocí a zmatků ohledně své sexuality kvůli svému vztahu k otčímovi,“ řekl Brandt.

„Takže odpovídáte ano.“

Brandt mlčel. Quinn vyčkával.

„Někdy se chovala nepatřičně.“

„Promiskuitně.“

„To bych netrvrdil. Ne, to není ono. Ona… provokovala. Schválně.“

„Manipulativně.“

„Ano.“

„Krutě?“

Ta otázka přiměla Brandta, aby zvedl hlavu. Pozorně se na Quinna díval. „Proč se takhle ptáte?“

„Protože jestli Jillian není mrtvá, doktore Brandte, tak je jedna jediná logická možnost, čím může být: podezřelou.“

Kapitola třicátá třetí

Ta holka vypadá hrozně, blesklo Kate hlavou – bledá jako smrt, oči se jí divně lesknou a má je červené, mastné vlasy… Ale byla živá a Kate pocítila obrovskou úlevu. Nemusí nést tíhu Angiiny smrti. Holka aspoň žije, i když ne‘ dobře.

A sedí u mě v kuchyni.

„Bože, Angie, tys mě teda vylekala!“ řekla Kate. „Jak ses dostala dovnitř? Bylo zamčeno. A jak ses vůbec dozvěděla, kde bydlím?“

Dívka neřekla nic. Kate přistoupila trochu blíž a snažila se odhadnout, jak na tom děvče je. Obličej měla plný modřin. Plný dolní ret rozražený, ze zaschlé krve se jí tam utvořil strup.

„Hej, holka, kde jsi byla?“ zeptala se. „Lidi se o tebe báli.“

„Viděla jsem vaši adresu na nějaké obálce u vás v kanceláři,“ řekla Angie. Pohled měla pořád strnulý a hlas byl spíš chrapotem.

„No vidíš, jaká jsi chytrá holka.“ Kate se ještě o kousek přiblížila. „Teď jen kdybychom dokázaly využít tvého talentu pro dobro lidstva. Kde jsi byla, Angie? Kdo ti ublížil?“

Kate už stála ve dveřích. Dívka se na židli ani nepohnula. Měla na sobě zase ty staré džíny, ve kterých ji Kate viděla hned první den, teď s tmavými skvrnami na stehnech, zřejmě od krve, tutéž špinavou džínovou bundu, ve které jí musela být v tomto počasí zima, a ušmudlaný modrý svetřík, jaký Kate už taky viděla. Na krku měla modřiny, jak ji někdo škrtil – fialové skvrny, kde nějaké prsty tiskly tak pevně, že mohly znemožnit dýchání a přívod krve do mozku.

Angie zkřivila rty do trpkého úsměvu. „Zažila jsem něco horšího.“

„To vidím, holčičko,“ řekla Kate tiše a už se k ní chystala podřepnout, když vtom si všimla, že Angie má na klíně položený nůž – s dlouhým nabroušeným ostřím na hladké silné rukojeti z šedého kovu.

Pomalu se narovnala a o krůček ucouvla. „Kdo ti to udělal? Kde jsi byla, Angie?“

„Ve sklepení ďábla,“ řekla s hořkým pobaveným úšklebkem.

„Angie, zavolám ti sanitku, ano?“ řekla Kate a chtěla jít k telefonu.

Dívčiny oči se ihned zalily slzami. „Ne. Nepotřebuju sanitku,“ vykřikla jako šílená při té vyhlídce.

„Někdo tě pořádně zřídil, holka.“ Kate horečně přemýšlela, kde ten někdo může být. Je možné, že Angie utekla a přišla sem sama, nebo ji sem někdo přivezl? Je její únosce ve vedlejší místnosti, sleduje to a čeká? Kdyby se dostala k telefonu a vytočila 911, policisté by tu byli za pár minut.

„Ne. Prosím,“ škemrala Angie. „Copak tu nemůžu zůstat? Nemůžu tu jen tak být s vámi? Jen na chvilku?“

„Angie, vždyť potřebuješ doktora.“

„Ne. Ne. Ne.“ Dívka vrtěla hlavou. Pevně sevřela nůž. Přitiskla si ostrou špičku k levé dlani.

Objevily se drobné krůpěje krve.

Zazvonil telefon a prořízl napjaté ticho. Kate úplně poskočila.

„Nezvedejte to!“ zaječela Angie, zvedla ruku a táhla nožem po délce dlaně. Rozřízla si horní vrstvu kůže, rána se zalévala krví.

„Já se opravdu podřežu,“ vyhrožovala. „Vím, jak to mám udělat.“

Kdyby to myslela vážně, kdyby sjela nožem o pár centimetrů k zápěstí, mohla by vykrvácet dřív, než by se Kate dovolala na 911.

Zvonění ustalo. Záznamník v pracovně zdvořile informoval volajícího, aby nechal vzkaz. Koho? Quinna? Kovace s nejnovějšími zprávami? Roba, který volá, že ji vyhazuje? Napadlo ji, že ten by byl schopen nechat jí takový vzkaz. Stejně jako šéf Melanie Hesslerové.

„Proč by ses měla chtít podřezat, Angie?“ zeptala se. „Teď jsi v bezpečí. Pomůžu ti. Pomůžu ti to všechno překonat. Pomůžu ti začít znovu.“

„Předtím jste mi taky nepomohla.“

„Nedala jsi mi moc příležitostí.“

„Někdy do sebe ráda řežu,“ přiznala se a zahanbeně klopila obličej. „Někdy to potřebuju. Začnu mít pocit… bojím se ho. Ale když se pořežu, přestane to. Je to šílený, že?“ Podívala se na Kate tak bezútěšným pohledem, že jí málem puklo srdce.

Kate si dala na čas s odpovědí. Četla o dívkách, které si tohle dělaly, a ano, její první myšlenka byla, že to je šílené. Jak by lidé mohli sebe samé mrzačit a nebýt zároveň šílení?

„Můžu ti sehnat pomoc, Angie“ řekla. „Existují lidi, kteří tě naučí, jak se s takovými pocity vypořádat, aniž by sis musela ubližovat.“

„Co ti o tom vědí!“ odfrkla a v očích se jí zračilo pohrdání. „Co ti vědí o tom, jak se s něčím ‚vypořádat‘? Vědí hovno!“

Já taky, pomyslela si Kate. Bože, proč to pondělí tak zvrtala?

Zvažovala, jestli se má pokusit Angii nůž sebrat. Ale to by mohlo hodně špatně dopadnout. Pokud si s ní bude Angie ochotna dál povídat, třeba ji nakonec přesvědčí, aby si nůž nechala vzít. K povídání mají spoustu času – pokud jsou ovšem samy.

„Angie, přišla jsi sem sama?“

Angie zírala na čepel nože a zlehka si jím přejížděla po tetování u palce, po písmenu A, jehož vodorovná linka přetínala špičku.

„Přivezl tě někdo?“

„Já jsem vždycky sama,“ zamumlala.

„Co ten večer, když jsem tě přivezla do Phoenixu? Byla jsi potom sama?“

„Ne.“ Lehce se píchala nožem do vytetovaných krůpějí krve prýštících z vytetovaného trnového náramku na zápěstí. „Věděla jsem, že mě chce. Poslal si pro mě.“

„Kdo tě chtěl? Gregg Urskine?“

„Ďáblův anděl.“

„Kdo to je?“ zeptala se Kate.

„Byla jsem ve sprše,“ řekla a oči se jí při té vzpomínce horečnatě rozhořely. „Řezala jsem se. Dívala jsem se na krev a na vodu. Pak pro mě poslal. Jako by tu mou krev ucítil nebo co.“

„Kdo?“ ptala se Kate znovu.

„Neměl radost,“ řekla nejasně. V děsivém kontrastu se najednou jízlivě zasmála. „Byl naštvanej, protože jsem neposlouchala rozkazy.“

„Vidím, že je to na delší povídání,“ řekla Kate a dívala se, jak Angii kape z ruky krev na koberec. „Pojď, posadíme se vedle. Zatopím v krbu. Zahřeješ se. Co ty na to?“

Odpoutat její pozornost od nože. Vzít ji někam z dohledu telefonu a dostat se blízko k dalšímu. Pak by se možná nějak podařilo zavolat. Telefon s faxem v pracovně má 911 automaticky nastavenou. Kdyby se jí podařilo usadit Angii na pohovku, sama by si sedla na psací stůl, sundala sluchátko a nenápadně stiskla náležité tlačítko. Mohlo by se to podařit. Je to k ničemu tady stát, a dívat se, jak dívka krvácí.

„Je mi zima do nohou,“ řekla Angie.

„Pojďme vedle. Můžeš si tam sundat ty mokré boty.“

Dívka se na ni podívala přimhouřenýma očima, zvedla krvácející ruku k ústům a přejela jazykem po jedné z ran. „Běžte první.“

Jít před psychotickou s nožem do místnosti, kde možná čeká šílený sériový vrah. Skvělé. Kate vykročila k pracovně, šla téměř bokem, jedním okem se snažila sledovat Angii a druhým situaci před sebou. Zároveň udržovala hovor. Angie svírala nůž v ruce a byla připravená ho použít. Šla trochu nachýlená dopředu, druhou rukou se držela za břicho, očividně ji bolel žaludek.

„Ublížil ti Gregg Urskine, Angie? Viděla jsem v koupelně krev.“

Zmateně zamrkala. „Byla jsem v Zóně.“

„Nevím, co to znamená.“

„To byste nepochopila.“ Kate vešla do pracovny.

„Posaď se.“ Pokynula k pohovce, kde se s Quinnem před pár hodinami milovali. „Zatopím v krbu.“

Myslela na to, že by použila pohrabáč jako zbraň, ale ihned ten nápad zavrhla. Kdyby se jí podařilo získat nůž nějakou lstí, bylo by to z mnoha důvodů lepší než násilím. Nemluvě o tom, jak by to Angii rozhodilo.

Angie se schoulila do koutka pohovky a začala špičkou nože přejíždět po krvavých skvrnách na kalhotách.

„Kdo tě škrtil, Angie?“ zeptala se Kate a šla ke stolu. Přišel fax. To bylo to zvonění, na které nereagovala.

„Kamarád kamarádky.“

„Potřebuješ lepší kamarády.“ Posadila se na kraj stolu, s očima na faxu – nějaký novinový článek z Milwaukee. „Znáš toho kamaráda?“

„Jasně,“ zamumlala dívka s pohledem upřeným do ohně. „Vy taky.“

Kate ji sotva slyšela, protože její pozornost upoutal fax, který jí posílala sekretářka s poznámkou: Myslela jsem, že to budete chtít vidět hned. Článek byl datován 21. ledna 1996. Titulek hlásal: Sestry zproštěny viny z upálení svých rodičů. Byly tam dvě špatné zrnité fotografie, jejichž kvalitu fax ještě zhoršil. Ale Kate i přesto poznala dívku vpravo. Angie DiMarco.

Peter seděl ve své ložnici v malém křesílku u okna, na klíně měl černou plátěnou tašku a oběma rukama ji objímal. Měl na sobě totéž oblečení, které měl večer – černé kalhoty a svetr. Kalhoty byly špinavé. Pozvracel si svetr. Kyselý pach zvratků, potu a strachu se kolem něho vznášel jako nechutný mrak, ale bylo mu to jedno. Nehodlal se převléci ani osprchovat.

Uvědomoval si, že je asi bledý. Měl pocit, že mu vypustili všechnu krev. Teď mu žilami proudila jen kyselina. Kyselina viny. A pálila, pálila, pálila. Říkal si, že ho asi zevnitř zaživa sežere, promění mu kosti v popel.

Když mu předtím Edwyn přinesl zprávu o zatčení správce Vanleese, našel ho v hudebně, jak tříská kovovou tyčí do malého elektronického piana. Edwyn zavolal Lucasovi. Lucas dorazil s malou černou brašnou plnou ampulek a injekčních stříkaček.

Peter ale drogy odmítl. Nechtěl být otupělý. Strávil velký kus života v pocitu otupělosti, ignoroval životy lidí kolem sebe. Možná že kdyby se odvážil dřív něco k nim cítit, nedopadlo by to takhle. Teď v něm hlodala jen ostrá bolest výčitek svědomí.

Z okna viděl, že Kovac svým autem lehce narazil do nárazníku Edwynova lincolnu, pak couvl a otočil se. Částečně se mu ulevilo, když viděl, že John Quinn odjíždí, částečně se ho zmocnilo zoufalství.

Poslouchal ten rozhovor, který probíhal přede dveřmi jeho ložnice. Noble a Brandt ho omlouvali, lhali, aby ho ochránili. Slyšel i tu konečnou Quinnovu otázku: Chráníte ho kvůli němu, nebo kvůli sobě?

On seděl v křesle a čas plynul. Vzpomínal, oživoval všechno, co se stalo od Jillianina narození, každou zničující chybu. Došel až do přítomnosti a dál. Zíral z okna, ale neviděl dodávky s novináři, reportéry, kteří čekali na to, až se objeví, aby z něho dostali aspoň slovo. Objímal černou tašku a kolébal se ze strany na stranu. Došel jen k jedinému závěru, který mu připadal logický.

Pak se podíval na hodinky a čekal.

Kate zírala na fax, cítila, jak ji mrazí v zádech. Její mozek zaznamenal klíčová slova: smrt uhořením, matka, nevlastní otec, alkohol, drogy, pěstounská péče, mladistvé delikventky, případ zneužívání.

„Co vám je?“ zeptala se Angie.

„Nic,“ řekla Kate automaticky a odtrhla zrak od článku. „Trochu se mi zatočila hlava.“

„Myslela jsem, že jste se třeba teď vy dostala do Zóny.“ Šibalsky se usmála. „Nebylo by to legrační?“

„Nevím. Jaká ta Zóna je?“

Úsměv vyprchal. „Je černá a prázdná, celou vás spolkne a vy si myslíte, že se už odtamtud nikdy nedostanete a nikdo vás tam nenajde,“ řekla a pohled měla zase bezútěšně ponurý. Ne prázdný, ale ponurý, plný strachu a bolesti – což znamenalo, že v ní je ještě něco, co se dá zachránit. Ať se jí v dětství přihodilo cokoli, co vedlo k podezřelé smrti jejích rodičů, nějaký střípek lidskosti tam zůstal, přežil. A přežil i ty poslední dny v „ďáblově sklepení“, či co to bylo.

„Ale někdy je to i bezpečné místo,“ řekla tiše a upřeně se dívala na čúrky krve, které jí stékaly po levé dlani a kolem zápěstí. „Můžu se tam schovat… když se odvážím.“

„Angie? Můžu ti donést studený obklad na tu ruku?“ zeptala se Kate.

„Vy se nerada díváte na mou krev? Já jo.“

„Nerada se dívám, jak mi kape na koberec,“ řekla Kate s náznakem své obvyklé jízlivosti, ale chtěla tím Angii trochu poškádlit. O koberec teď tolik nešlo.

Angie se chvilku dívala na dlaň, pak ji zvedla k obličeji a něžným pohlazením si ji rozmázla po tváři.

Kate vstala a zamířila ke dveřím.

Dívka se na ni podívala. „Opustíte mě?“

„Ne, neopustím tě. Jdu jen pro ten mokrý obklad.“ A zavolat 911, pomyslela si Kate, udělala další krok ke dveřím, váhala, protože se najednou bála spustit děvče z očí, aby si něco neudělalo.

Když vyšla do předsíně, ozvalo se zazvonění u domovnich dveří. Na okamžik ztuhla. Za skleněnou výplní se objevila kulatá hlava nad nacpanou bundou a snažila se přes záclonku něco uvidět. Rob.

„Kate, vím, že jste doma,“ řekl nedůtklivě. Klepal a tiskl obličej k oknu. „Vidím vás tam stát.“

Pootevřela dveře. „Co tu děláte?“ zeptala se šeptem.

„V kanceláři mi řekli, že nepřijdete. Musíme si promluvit o tom –“

„To jste nemohl zavolat?“ vyjela, ale pak se zarazila a mávla rukou. Nechtěla se hádat. „Teď není vhodná doba –“

Rob vypadal umíněně. Přistoupil ještě blíž. „Kate, musíme si promluvit.“

Kate zaťala zuby a potlačila zlostný vzdech. „Mohl byste mluvit tišeji?“

„Proč? Nechcete, aby mě tu sousedi viděli?“

„Nemluvte nesmysly. O to nejde. Ale mám tu problém. Objevila se tu Angie a je na tom nervově dost špatně.“

Vykulil prasečí očka. „Ona je tady? Co tu dělá? Volala jste policii?“

„Ještě ne. Nechci to dělat ještě horší. Má nůž a je ochotná ho použít – na sobě.“

„Můj bože. A vy jste jí ho neodebrala, paní Supermanko?“ řekl sarkasticky a vecpal se do předsíně.

„Díky, ale nemám zájem nechat si něco odříznout.“

„Udělala si něco?“

„Zatím se jen několikrát řízla do ruky, nic moc vážného, ale jedna rána bude potřebovat šití.“

„Kde je?“

Kate ukázala hlavou k pracovně. „Snad byste ji mohl nějak zabavit, než zavolám 911.“

„Už vám řekla, kde byla? Kdo ji unesl?“

„Ještě ne.“

„Jestli pojede do nemocnice, zase se uzavře do sebe a nebude mluvit. Mohlo by to trvat i několik dní, než to z ní dostaneme,“ řekl naléhavě. „Policie zatkla podezřelého. Zanedlouho začíná tiskovka. Kdybychom z ní dokázali vytáhnout, co se stalo, můžeme ještě před tiskovkou zavolat Sabinovi.“

Kate zkřížila paže na prsou a přemýšlela. Viděla, že Angie pořád sedí na pohovce a rozmazává si špičkou prstu krev po dlani. Když přijede sanitka a budou ji chtít odvézt, bude vyvádět, to je jisté, říkala si. Ale na druhé straně – co jí provedou oni? Budou se z ní snažit vytáhnout, co potřebují, a ona tu bude sedět a krvácet, úplně bezbranná.

Budou se snažit chytit vraha.

Vzdychla. „No tak dobrá. Zkusíme to, ale kdyby se to s tím nožem nějak zvrhlo, zavolám.“

Rob se na ni zašklebil. Úsměv jako při bolesti zubů. „Vím, že vás to drásá, Kate, ale někdy mám pravdu já. Uvidíte, že tentokrát to tak bude. Vím moc dobře, co dělám.“

„Co ten tady dělá?“ Angie ta slova doslova vyplivla, jako kdyby kousla do něčeho odporného.

Rob ji také obdařil svým úsměvem při bolesti zubů. „Přišel jsem pomoct, Angie,“ řekl a posadil se na kraj psacího stolu.

Podívala se na něj, dlouze a zamračeně. „O tom pochybuju.“

„Vypadá to, že jsi měla nějaké problémy od té doby, co jsme se viděli naposled. Nechceš nám o tom něco říct?“

„Chcete to slyšet?“ zeptala se s přimhouřenýma očima chraptivým hlasem a téměř svůdným tónem. Zvedla ruku a znovu si pomalu olízla krev z dlaně. Nespouštěla z něj pohled. „Chcete vědět, kdo mi to udělal? Nebo chcete slyšet jenom o sexu?“

„Řekni nám, cokoli chceš, Angie,“ odpověděl klidně. Jsme tady, abychom si to poslechli.“

„To jsem si jistá. Vy rád posloucháte vyprávění o utrpení a bolesti jinejch lidí. Jste takovej nechutnej smradlavej hajzl, že?“

V Robově tváři zaškubalo. Ale usmál se, i když to vypadalo, že kouše broky.

„Zkoušíš mou trpělivost, Angie,“ řekl upjatě. „Věřím, že to určitě nechceš. Je to tak?“

Dívka odvrátila pohled k ohni v krbu a dívala se do něj tak dlouho, až si Kate myslela, že už nepromluví. Možná se zase dostala do Zóny, o které mluvila. Držela nůž v pravé ruce a tiskla špičky prstů k ostří.

„Angie,“ řekla Kate, obešla pohovku a stála za ní. Zároveň stáhla z opěradla přehoz. „Snažíme se ti pomoct.“

Posadila se na druhý konec pohovky a přehoz si položila na klín.

V Angiiných očích se zaleskly slzy. Zavrtěla hlavou. „Ne, nesnažíte. Já chtěla, abyste mi pomohli, ale vy na to kašlete. Jen chcete, abych vám řekla, co vím.“ Stáhla opuchlé rty do pokřiveného úsměvu. „Je směšný, že si myslíte, že dostanete to, co chcete, ale tak hrozně se mýlíte!“

„Řekni nám, co se stalo ten večer ve Phoenixu,“ pobídl ji Rob a snažil se zase upoutat její pozornost. „Kate tě tam dovezla. Tys šla nahoru do koupelny… Vyrušil tě tam někdo?“

Angie na něho zírala a pomalu si přejížděla špičkou nože po stehně. Sem a tam.

„Kdo tě unesl, Angie?“ naléhal Rob. „Ne,“ řekla.

„Kdo tě unesl?“ zeptal se znovu a zřetelně vyslovil každou slabiku.

„Ne,“ řekla a oči jí plály hněvem. „Neudělám to!“

Špička nože zajela hlouběji. V odlesku ohně bylo vidět, jak se jí bledý obličej leskne potem. Látka se protrhla. Z rány vyprýštila jasně červená krev.

Kate se při tom pohledu dělalo špatně. „Robe, přestaňte.“

„Ona to potřebuje říct, Kate,“ odpověděl. „Angie, kdo tě unesl?“

„Ne.“ Po zmučeném obličeji se jí kutálely slzy. „Nemůžete mě donutit.“

„Nechte ji být,“ okřikla ho a rychle vstala. Bože, musí něco udělat, než se jí ta holka podřeže před očima.

Rob dál upíral zrak na Angii. „Řekni nám to, Angie. Konec legrace.“

Angie se na něj nenávistně dívala, očividně se roztřásla.

„Kam tě odvezl? Co ti udělal?“

„Polib mi prdel!“ vyštěkla. „Já tu tvou hru nehraju!“

„Ale hraješ, Angie,“ řekl zlověstným tónem. „Budeš ji hrát. Nemáš na vybranou.“

„Seru na tebe! Nenávidím tě!“

S výkřikem vyskočila z pohovky, vymrštila ruku, ostří nože se zablýsklo.

Kate rychle zareagovala. Hodila přehoz na nůž a současně do Angie z boku narazila. Spadly na zem, dívka zařvala. Konferenční stolek se převrátil a zprávy o obětech se rozletěly do všech stran.

Kate ji pevně svírala. Angie se bránila, ale Kate se konečně ulevilo. Rob sebral nůž, zasunul čepel a dal si ho do kapsy.

Angie vzlykala. Kate si klekla a vzala ji do náručí. „Už je to dobrý, Angie,“ šeptala. „Už jsi v bezpečí.“ Angie ji odstrčila a nevěřícně a vztekle na ni zírala. „Ty pitomá krávo!“ zasípěla. „Teď jsi mrtvá!“

Kapitola třicátá čtvrtá

Žraloci cítí krev ve vodě,“ řekl Quinn. Sledovali, jak se lidé hrnou na tiskovku. Kovac se zamračil. „Jo, a trochu z ní je mé.“

„Same, zaručuju vám, že teď, když mají Vanleese, nikdo si na vás ani nevzpomene.“

Tahle věc Kovace trápila ještě víc. Ani Quinnovi na náladě nepřidala. To, že se Bondurantovi lidé dopídili informací

Vanleesově zatčení a poskytli je novinářům, bylo dost špatné, ale nutit policii, aby otevřeně mluvila s novináři o Gilovi Vanleesovi v této fázi vyšetřování, bylo nebezpečně předčasné. Quinn v tom smyslu mluvil se starostkou, Greerem

Sabinem. S tím, že jeho rady ignorovali, se nedalo nic dělat a nebylo v jeho moci jim v tom zabránit. Ale přesto byl nervózní a úzkost mu provrtávala další díru do žaludku.

To on přece vypracoval profil vraha, do kterého Vanlees zapadal téměř do slova a do písmene. Dnes si říkal, že neměl tak spěchat se svým názorem. Možnost, že vraždí dvojice, všechno mění. Ale novináři a zdejší mocní, kteří stáli v čele všeho dění, teď mají Vanleese a už se těší, jak se do něj zahryznou.

Starostka zvolila pro místo konání tiskovky prostor u impozantního vchodu ze Čtvrté ulice. Katedrála z vyleštěného mramoru s nádherným schodištěm a vitrážovými okny. Místo, kde můžou politici stát nad obecným lidem a vypadají důležitě, kde se na nich odráží lesk mramoru a dodává jim zářivějšího vzhledu, než má obyčejný občan.

Quinn s Kováčem sledovali ze stínu výklenku, jak lidi od televize a novináři důmyslně manévrují, aby urvali ta nejlepší místa. Na schodišti se o něčem radila starostka se Sabinem a její asistentka jí přitom ještě oprašovala neviditelná smítka z kostýmu. Gary Yurek byl zabrán do hovoru s náčelníkem Greerem, Fowlerem a dvojicí kapitánů, kteří vypadali jako ze škatulky, jen je vyfotit. Quinn se za okamžik k tomu cirkusu připojí a přispěje svou troškou do mlýna. Bude se snažit upozornit na to, že podezřelý ve vazbě ještě nemusí být ten pravý, což asi většina lidí nebude vůbec poslouchat. Raději si vyslechnou lži Edwyna Noblea ve prospěch Petera Bonduranta. Ten už s nimi začal, právě hovořil s reportérem minneapoliské stanice NBC.

Po Peterovi ale nebylo ani vidu, ani slechu. Quinn ho sice nečekal – ne po dnešním ránu, a už vůbec ne poté, co mohly prosáknout do médií zvěsti o jeho incestních stycích. Přesto mu vrtalo hlavou, v jakém duševním rozpoložení Bondurant právě je a co vedlo Lucase Brandta k tomu, aby přispěchal se svým malým černým kufříčkem. Jillianina předpokládaná smrt, nebo odhalení něčeho, co se možná stalo před mnoha lety?

„Hezoun,“ utrousil Kovac posměšně s pohledem upřeným na Yurka. „Má namířeno hodně vysoko. Do teplé přepychové kanceláře. Nahoře ho mají rádi. S milionovým úsměvem jim bude ochotně líbat prdele.“

„Závidíte?“ zeptal se Quinn.

Udělal jeden ze svých obličejů. „Já byl stvořen k tomu, abych do prdelí kousal, ne je líbal. Na co mi je přepychová kancelář, když můžu mít svůj odřenej stůl v malým kamrlíku, kam se ani nevejde skříň na pořadače?“

„Aspoň nejste zatrpklej.“

„Už jsem se narodil zatrpklej.“

Vince Walsh ohlásil svůj příchod prvotřídním záchvatem kašle. Kovac se obrátil a podíval se na něj. „Bože, Vinci, ty jednou vykašleš plíce.“

„Zatracenej kašel,“ postěžoval si Walsh. Barvou pleti připomínal nabalzamovanou mrtvolu. Podával Kováčovi velkou obálku. „Jillianina zdravotní dokumentace – nebo co se z ní LeBlanc uvolil dodat. Jsou tam i nějaké rentgenové snímky. Chceš si je vzít, nebo je mám zanést doktorce?“

„Odvolali mě, ty to nevíš?“ řekl Kovac klidně a převzal obálku. „Teď je šéfem Yurek.“

Walsh hlučně polkl obsah svých nosních dutin a zatvářil se kysele.

Kovac přikývl. „Jo, tak to je.“

Peter čekal, až tiskovka začne, a potom teprve vešel do budovy. Předtím jednoduše zavolal Edwynovi z auta. Noblea ani ve snu nenapadne, že mu nevolá z domu. Peter poslal domů zaměstnance, kteří na něj měli na Edwynovo přání dohlížet. Poslechli ho, nedohadovali se s ním. Koneckonců mzdu jim platil on.

Vešel do haly, v náručí držel černou plátěnou tašku. Přejel pohledem sešlost, bylo tam asi šedesát lidí, viděl jejich záda. Na pódiu právě řečnil Greer, s dramatickým patosem ozřejmoval kvality muže, kterého vybral jako Kováčova nástupce na místo šéfa vyšetřovací skupiny. Peter to neposlouchal. Vyšetřovací skupina ho už nezajímala. Věděl, kdo zabil Jillian.

Novináři vystřelovali otázky. Blesky padaly jeden za druhým. Peter si razil cestu kolem jednoho okraje davu, připadal si neviditelný. Možná už je duch. Celý život cítil, že má v duši jakousi prázdnotu, díru, kterou nešlo ničím zaplnit. Možná u něho už dávno nastala nějaká vnitřní eroze, takže to, co z něho dělalo člověka, se už postupně všechno odplavilo a on je teď neviditelný.

Quinn viděl, že Bondurant přichází. Bylo zvláštní, že si toho zřejmě nikdo jiný nevšiml. Řekl si, že ostatní asi nedávali pozor, co se děje kolem. Všichni viseli očima na pódiu a přemi lali v hlavě nejčerstvější bláboly, se kterými hned vyrukují ve zprávách a v novinách. A Bondurant taky vypadal poměrně zpustle – neoholený, neupravený – ne ten Peter Bondurant v dobře padnoucím obleku a celý jako ze škatulky.

Pleť měl bledou, téměř průsvitnou. Obličej vyzáblý, jako by se z něj vyživovalo celé tělo. Quinn se setkal s jeho pohledem a Bondurant zůstal stát za skupinkou kameramanů s černou taškou v náručí.

Quinnovy instinkty začaly fungovat. V té chvíli ho Greer vyzval, aby přišel na pódium.

Záře reflektorů ho oslnila, už na Bonduranta neviděl. Napadlo ho, jestli i Kovac Bonduranta zahlédl.

„Chci zdůraznit,“ začal, „že rozhovorem o možném podezřelém pátrání nekončí.“

„Myslíte si, že Vanlees je Spalovačem?“ vykřikl nějaký reportér.

„Bylo by nemoudré, kdybych se k této otázce vyjádřil tak či onak.“

Chtěl se o kousek posunout a najít místo, odkud by na Bonduranta viděl, ale Bondurant ze svého původního stanoviště zmizel. Nervy se mu napjaly.

„Ale Vanlees odpovídá profilu. Znal Jillian Bondurantovou –“

„Není snad pravda, že se u něj našlo nějaké její oblečení, když ho zatýkali?“ ptal se další.

Zatracené klepy, pomyslel si Quinn a daleko víc se zaměřil na to, aby Bonduranta objevil, než na otázky novinářů. Co tady dělá na vlastní pěst? A ještě k tomu vypadá jako vandrák.

„Agente Quinne…?“

„Bez komentáře.“

„Máte vůbec něco, co byste mohl k případu Jillian Bondurantové říct?“

„Já jsem ji zabil.“

Peter obešel kameramana, který stál u schůdků na pódium, a otočil se obličejem k davu. Na okamžik si nikdo kromě Quinna neuvědomil, že to přiznání přišlo právě od něho.

Pak si přiložil k hlavě poloautomatickou devítku a davem, který se mezitím vzpamatoval, to zašumělo. „Já ji zabil!“ zvolal hlasitěji.

Vypadalo to, že je tím přiznáním sám šokován – oči vytřeštěné, bledý jako smrt tam stál s ústy dokořán. Díval se na revolver s hrůzou, jako by na něj mířil někdo jiný. Bokem vystoupil po schůdcích, nespouštěl oči z lidí, z lidí, kteří byli nejblíž pódiu: starostky Nobleové, náčelníka Greera, Teda Sabina. Ti se obrátili k němu a zírali na něj, jako by ho viděli poprvé v životě.

Quinn se nehýbal z místa.

„Petere, odložte tu zbraň,“ řekl rozhodným tónem a mikrofon jeho hlas ještě zesílil.

Bondurant zavrtěl hlavou. Obličej se mu chvěl a křivil, měl úplně jiný výraz. Levou rukou k sobě tiskl tašku. Quinn viděl, jak se k němu blíží dva policisté s pistolemi připravenými k použití.

„Petere, vy to přece nechcete udělat,“ řekl tiše a klidně a nenápadně pokročil směrem k němu.

„Já jí zničil život. Zabil jsem ji. Teď je řada na mně.“

„A proč tady? A teď?“

„Aby to každý věděl,“ řekl a hlas se mu zadrhával. „Každý bude vědět, co jsem zač.“

Edwyn Noble se odlepil od davu a vykročil ke schůdkům. „Petere, nedělej to.“

„Co?“ zeptal se Bondurant. „Poškodím svou pověst? Nebo tvou?“

„Mluvíš nesmysly!“ řekl právník naléhavě. „Odlož tu zbraň!“

Peter ho neposlechl. Prožíval téměř hmatatelnou trýzeň. Ztělesňoval ji pot, který se mu řinul po obličeji. Byla cítit v pachu, který se kolem něho šířil. Ve vzduchu, který rychle vdechoval a vydechoval.

„Je to moje vina,“ řekl a slzy mu tekly po tvářích. „Já to udělal. Já za to musím zaplatit. Tady. Teď. Už to nemůžu vydržet.“

„Pojďte se mnou, Petere,“ řekl Quinn. Přistoupil blíž a natáhl k němu levou ruku. „Sedneme si někam a vy mi to všechno vypovíte. Tak to přece chcete, ne?“

Uvědomoval si, že fotografové dělají jeden snímek za druhým. I kamery vrčely, některé pravděpodobně přímo do televizních stanic. Všechny zaznamenávaly pro své diváky agónii toho člověka.

„Můžete mi věřit, Petere. Já od vás chtěl od prvního dne slyšet pravdu. To je všechno, co chci: pravdu. Můžete mi ji vypovědět.“

„Já ji zabil. Já ji zabil,“ drmolil pořád dokola a slzy mu tekly proudem.

Ruka s revolverem se mu hrozně třásla. Ještě pár minut a křeč ve svalech ho donutí, aby ji spustil níž. Pokud si do té doby neustřelí hlavu.

„Nechal jste mě zavolat, Petere,“ řekl Quinn. „Zavolal jste mě z nějakého důvodu. Chcete mi říct pravdu.“

„Ach bože, ach můj bože!“ vzlykal Bondurant a bojoval sám se sebou ze všech sil. Ten boj ho drtil, rval na kusy. Už se mu třásla celá pravá paže. Natáhl kohoutek.

„Petere, ne!“ zvolal Quinn a šel k němu.

Třeskl výstřel. Ozvaly se výkřiky. O zlomek vteřiny později ho Quinn popadl za zápěstí a vymrštil mu ruku nad hlavu. Vyšla další rána. To už k němu přiskočil Kovac a dva další policisté a vytrhli mu zbraň z ruky.

Bondurant se zhroutil na Quinna. Vzlykal, krvácel, ale byl naživu. První rána se otřela o něco výš nad spánkem a utrhla kousek masa s chomáčkem vlasů. Zaryla se někam do stropu. Okolní kůži měl sežehlou střelným prachem. Sklonil hlavu mezi kolena a zvracel.

V místnosti nastala vřava. Fotografové se div neušlapali, jak hledali lepší místo pro svoje záběry. Edwyn Noble se chvatně prodral ke svému zaměstnavateli.

„Nic neříkej, Petere.“

Kovac se na něj znechuceně podíval. „Na to je trochu pozdě, řekl bych.“

Teď Sabin vystoupil na pódium a dožadoval se ticha a klidu. Starostka plakala. Dick Greer řval na svoje kapitány. Policisté dělali svou práci. Zajistili zbraň a uvolňovali cestu pro záchrankáře.

Quinn podřepí k Peterovi, pořád ho držel za zápěstí a kontroloval mu jeho splašený tep. I jemu srdce prudce bušilo. Stačil kousek a jistá ruka a Peter Bondurant by si vystřelil mozek před polovinou národa. Podívaná, kterou by vysílali až v nočních zprávách s varovným upozorněním: To, co teď uvidíte, vás může hodně rozrušit…

„Máte právo mlčet, Petere,“ mluvil k němu tiše. „Všechno, co teď řeknete, může být použito proti vám.“

„Musíte to dělat zrovna teď?“ sykl na něj Noble. „Novináři všechno sledují.“

„Sledovali i to, když vyšel na pódium s nabitou zbraní,“ řekl Quinn a chtěl Bondurantovi odebrat tašku, ve které propašoval revolver. Bondurant nekontrolovatelně vzlykal, chvilku se jí nechtěl vzdát, ale pak toho nechal. Zkroutil hubené tělo do beztvaré hromádky.

„Myslím, že lidé už porušili příliš mnoho zákonů, pokud šlo o Petera,“ řekl Quinn.

Podal tašku Vincovi Walshovi. „Je těžká. Možná tam má ještě nějaké zbraně.“

„Máte právo na svého právníka při výslechu,“ pokračoval Kovac v obvyklých formalitách a nasadil mu pouta.

„Panebože!“ ozval se chraptivý výkřik. Quinn zvedl hlavu a uviděl, jak Walsh upustil tašku a chytil se za hrdlo. Obličej měl úplně fialový.

Lékař záchranné služby pak prohlásil, že byl mrtvý ještě dřív, než dopadl na zem… přímo vedle tašky, ve které byla uříznutá hlava Jillian Bondurantové.

Kapitola třicátá pátá

Kate ucouvla od Angie, ani se nepokoušela dešifrovat, co to děvče říká. Prudce oddychovala. Narazila si loket o konferenční stolek, když padala na zem. Teď si jej mnula a snažila se rychle si urovnat myšlenky. Angie si vkleče seděla na patách, žalostně kvílela a zkrvavenýma rukama se bušila do hlavy. Krev ze stehen se jí řinula proříznutými otvory v džínách.

„Můj bože,“ zamumlala Kate, otřesena tím výjevem. Couvala k psacímu stolu, na kterém stál telefon. Otočila se k němu.

Rob stál asi metr od děvčete a pozoroval ho s nesmírným zájmem vědce, který má před sebou výstavní exemplář.

„Mluv s námi, Angie,“ řekl tiše. „Řekni nám, co cítíš.“

„Proboha, Robe!“ štěkla na něj Kate a zvedla sluchátko. „Nechte ji být! Běžte raději do kuchyně a přineste nějaký obklad!“

Místo toho přistoupil k Angii, vyndal z kapsy bundy krátký kožený obušek a přetáhl Angii přes záda. Dívka vykřikla a zhroutila se bokem na zem. Prohnula záda, jako by chtěla utéci bolesti.

Kate úplně zkoprněla. S otevřenou pusou třeštila oči na svého šéfa. „Cože?“ začala, pak polkla a začala znovu. Krev ve spáncích jí divoce bušila. „Co k sakru blázníte?“ zeptala se užasle a nedostávalo se jí dechu.

Rob Marshall se na ni dlouze zadíval. S neskrývanou nenávistí. Sršela mu z očí. Ten pohled ji probodával jako meč. Bylo v něm opovržení, zalévalo ji horkou vlnou, úplně cítila, jak páchne. Nakyslé hnusně páchnoucí pohrdání čišící z každého jeho póru. Stála tam nekonečně dlouho, její instinkty se probouzely, hlavně když si uvědomila, že telefon je hluchý.

„Nemáš ke mně žádnou úctu, Kate. Ty hnusná mrcho,“ řekl tiše a výhružně.

Ta slova nasáklá nenávistí ji uhodila jako zaťatá pěst. Na okamžik ji ochromila. Pak se roztřásla, protože zbývající kousky skládanky našly své správné místo.

„Kdo tě škrtil, Angie? Znalas toho chlapa?“

„Jasně… Vy ho taky znáte…“

„… Už je to dobrý, Angie. Teď jsi v bezpečí.“

„Ty pitomá krávo! Teď jsi mrtvá!“

Rob Marshall? Ne. Ten nápad byl málem k smíchu. Málem. Až na to, že telefon fungoval, než se objevil, a on teď před ní stál se zbraní v ruce.

Položila sluchátko zpátky.

„Užil jsem si s tebou dost a dost,“ řekl trpce. „Pořád sis ze mě utahovala. Otvírala sis na mě hubu. Vytahovala ses nade mě. Koukala na mě svrchu.“

Stál na rozházených papírech s poznámkami o obětech. Každý je obětí něčeho. Ta myšlenka jí dnes ráno pořád zněla v uších, když se těmi zprávami probírala, ale ona jí pořádně nepřišla na kloub.

Lila Whiteová byla obětí přepadení.

Fawn Pierceová byla obětí znásilnění.

Melanie Hesslerová, další oběť znásilnění.

Všechny měly někdy co do činění s oddělením pro oběti a svědky.

Jediná, kdo do toho nezapadala, byla Jillian Bondurantová.

„Ale ty jsi zastánce obětí, proboha,“ zamumlala.

Zastánce a ochránce, který ze své funkce poslouchal případ za případem líčení lidí – převážně žen –, jak se staly oběťmi ponížení, brutality, bití, znásilnění…

Kolikrát kvůli němu musela poslouchat nahrávky s výpověďmi Melanie Hesslerové? Rob naslouchal pozorně, vracel pásku, pouštěl si některé pasáže pořád dokola.

Myšlenkami byla najednou v Kováčově autě na místě, kde nalezli mrtvolu Melanie Hesslerové, a poslouchala kazetu, kterou vrah ztratil. Melanie Hesslerová žadonící o život, výkřiky v agónii, žadonění o smrt.

Pomyslela na to, jak se šel Rob podívat na ohořelé tělo, jak se vrátil rozrušený a očividně rozčilený. Ale to, co tehdy mylně pokládala za otřes, bylo ve skutečnosti vzrušení.

Ach bože.

Na jazyku měla hořkou pachuť, když si vybavila všechny ty nepěkné věci, co mu kdy řekla. Ach bože, jsem mrtvá.

„Je mi to líto,“ řekla a mozek úporně zvažoval, jaké má možnosti. Hlavní dveře byly jen o tři metry dál.

Rob se křečovitě a znechuceně ušklíbl. Oči měl přimhouřené a tvářil se, jako by se před ním zničehonic otevřela žumpa. „Ne, není. Nelituješ toho, jak hnusně ses ke mně chovala. Je ti líto, že tě za to zabiju.“

„Angie, uteč!“ vykřikla Kate. Popadla fax, škubnutím vytrhla šňůru ze zdi a mrštila přístrojem po Robovi. Zasáhla ho do hrudníku, až ztratil rovnováhu.

Vrhla se ke dveřím a uklouzla na listu papíru na zemi –chyba, která ji stála přesně zlomek vteřiny. Rob po ní skočil, popadl ji za rukáv a zběsile ji praštil obuškem.

I když ji chránil tlustý vlněný límec, cítila tu bolest v rameni. Uder byl tvrdý, důkladný, míněný vážně. Kdyby to dostala přes hlavu, padla by jako podťatá.

Uskočila a vyhnula se jeho natažené ruce. Pak využila jeho vlastního rozběhu a mrštila jím do předsíně. Když letěl kolem ní, popadla ho za levou paži a prudce mu ji vyvrátila dozadu a strčila do něho. Padal na stoleček. Než dopadl, bleskově vyrazila směrem k hlavním dveřím, které teď najednou byly hrozně daleko.

Rob zařval a chytil ji zezadu. Plnou vahou dopadli na podlahu. Kate vykřikla, protože ucítila, že má levou ruku nepřirozeně zkroucenou pod sebou. Příšerná bolest jí vyvolala mžitky před očima. Pálila jako oheň. Usilovně ji ignorovala, kopala kolem sebe a po všech čtyřech se plazila ke dveřím. Rob ji popadl za vlasy, trhl jí hlavou dozadu a zprava zasadil ránu pěstí. Zatmělo se jí před očima, v uchu jí zvonilo a pálilo, bolest ostrá jako nůž jí projela přes obličej.

„Ty mrcho! Kurvo jedna!“ řval Rob.

A pak ucítila jeho ruce na krku. Škrtil ji a jeho výkřiky slábly, vzdalovaly se od ní. Rvala se s ním automaticky, divoce, drápala ho do rukou, ale krátké tlusté prsty byly jako ocelové kleště.

Nemohla dýchat, myslela, že jí oči vystřelí z hlavy, mozek jako by otékal a zvětšoval se.

Hlavou jí bleskl poslední nápad: rozhodla se, že bude dělat, že ztratila vědomí. Rob ji škrtil ještě několik vteřin; zdály se nekonečné. Pak jí třískl hlavou o zem. Věděla, že něco chvástavě říká, ale neslyšela slova, protože se jí krev s hukotem vracela do hlavy. Snažila se nezačít lapat po kyslíku, jehož se jí tak zoufale nedostávalo. Nepřestávala horečně uvažovat. Nesmí přestat myslet – ale teď ne na to místo na parkovišti, ne na ohořelé tělo své klientky, ne na fotky z pitev čtyř žen, které tento člověk mučil a znetvořil.

„Ty si myslíš, že neudělám nic správně!“ běsnil Rob a vstával. „Myslíš si, že jsem idiot! Že jsi ze všech nejlepší a já jsem jenom nula!“

Neviděla ho, jen o kousíček pohnula rukou směrem ke kapse kabátu.

„Ty jsi taková zasraná čubka!“ ječel a kopl ji vysokou botou do boku. Byl tak v zajetí svého vzteku, že vůbec nevnímal její bolestné zaúpění.

Kate zaťala zuby a soustředila se na to, aby pomaloučku, centimetr po centimetru, dostala ruku do kapsy kabátu.

„To mě neznáš,“ pokračoval Rob. Popadl něco ze stolku a mrštil tím kamsi do kuchyně. Nevěděla, co to bylo, ale slyšela třesk střepů. „Nevíš o mně nic, nevíš nic o mém Pravém já.“

A ona ho nikdy ani ve snu nepodezírala. Bože, pracovala s ním rok a půl! Nikdy ji nenapadlo, že by byl něčeho takového schopen. Nikdy nepřemýšlela nad motivy, které ho vedly k volbě takového povolání. Naopak, skutečnost, že pracoval jako ochránce obětí, jejich zastánce, že byl vždycky ochotný je vyslechnout, věnovat jim víc času, než bylo nutné, pokládala za jeho dobrou vlastnost. Nebo tomu aspoň tak věřila.

„Myslíš si, že jsem nikdo,“ ječel. „JÁ JSEM NĚKDO! JÁ JSEM ĎÁBLŮV ANDĚL! TO JÁ JSEM TEN SPALOVAČ! No? Tak co si o mně myslíte teď, paní Mrcho Zasraná?“

Dřepl si vedle ní a překulil ji na záda. Kate měla přivřené oči, tenkou škvírkou viděla jen rozmazané barvy. Ruku měla v kapse a prsty svírala rukojeť kovového pilníčku na nehty.

„Nechal jsem si tě na konec,“ řekl. „Budeš mě prosit, abych tě zabil. A já to moc rád udělám!“

Kapitola třicátá šestá

Co se toho večera stalo, Petere?“ zeptal se Quinn. Seděli v nějakém malém bíle vymalovaném kamrlíku na radnici kousek od pokladny městské věznice. Bondurant se vzdal svých práv a odmítl jít do nemocnice. Lékař mu ošetřil zranění na místě, přímo na těch schůdkách, kde se pokoušel všechno skončit.

Edwyn Noble se div nepostavil na hlavu, jak chtěl být u výslechu, otravoval s tím, aby Petera poslali ihned do nemocnice, ať chce nebo ne. Ale Peter zvítězil a přísahal před televizními kamerami dvanácti stanic, že se chce přiznat.

V místnůstce byl Bondurant, Quinn a Yurek. Peter chtěl jenom Quinna, ale policie trvala na tom, aby tam měla svého zástupce. O Kováčovi se nikdo nezmínil.

„Jillian přijela na večeři,“ řekl Peter. Vypadal malý a scvrklý, podobal se feťákovi, který dlouhodobě bere heroin. Bledý, oči červené, prázdný pohled. „Měla zase tu svou náladu. Chvilku se smála, pak se zase chtěla hádat. Přesně taková totiž byla – vrtkavá, náladová. Jako její matka. Byla taková už jako mimino.“

„Kvůli čemu jste se pohádali?“

Zadíval se na fialovou skvrnu na zdi, což byla možná někdy krev, než se ji někdo snažil seškrábat. „Kvůli škole, jejím písničkám, terapii, jejímu otčímovi, kvůli nám dvěma.“

„Chtěla obnovit svůj vztah s LeBlankem?“

„Mluvila s ním už několikrát. Řekla mi, že uvažuje o návratu do Francie.“

„To vás rozzlobilo.“

„Rozzlobilo,“ opakoval a vzdychl. „To není to pravé slovo. Rozčililo mě to, vynervovalo. Cítil jsem se strašně provinile.“

„Proč provinile?“

Dlouho mlčel, dával si dohromady odpověď, jako by pečlivě vybíral slova, která použije. „Protože to byla moje vina – to, co se stalo mezi Jillian a LeBlankem. Mohl jsem tomu zabránit. Mohl jsem se Sophií bojovat o dítě, ale já to nechal plavat.“

„Vyhrožovala vám, že na vás řekne, že jste Jillian obtěžoval,“ připomněl mu Quinn.

„Vyhrožovala, že mě udá, že jsem ji obtěžoval,“ opravil ho Peter. „Dokonce Jillian učila, co má říkat a jak se má chovat, aby přesvědčila lidi, že je to pravda.“

„A nebyla?“

„Vždyť to bylo moje dítě. Nikdy bych jí nemohl nějak ublížit!“

Přemýšlel o té odpovědi a neovládl se. Klid ho opouštěl. Zakryl si třesoucí se rukou ústa a chviličku tiše plakal. „Co jsem mohl dělat?“

„Znal jste Sophiin duševní stav,“ zdůraznil Quinn.

„V té době jsem zrovna vyplácel Dona Thortona. Zároveň jsem měl rozjednaných několik obrovských kontraktů od státu. Mohla mě úplně zničit.“

Quinn nic neřekl, nechal Bonduranta, aby si to zhodnotil sám, což určitě během uplynulého týdne udělal už aspoň tisíckrát.

Bondurant poraženecky vzdychl a díval se do stolu. „Přenechal jsem svou dceru pomatené ženské a pedofilovi. Byl bych tenkrát pro ni udělal líp, kdybych ji zabil.“

„Co se stalo v pátek večer?“ zeptal se Quinn znovu a vrátil ho tím do přítomnosti.

„Pohádali jsme se kvůli LeBlankovi. Obvinila mě, že ji nemám rád. Na nějakou dobu se zamkla v hudebně. Nechal jsem ji být. Šel jsem do knihovny, sedl jsem si ke krbu a dal si trochu koňaku. Asi o půl dvanácté přišla do knihovny, stála za mnou a zpívala si. Měla krásný hlas – ten hlas vás nenechal v klidu, byl jako z jiného světa. Písnička ale byla obscénní, nechutná, perverzní. Bylo v ní všechno, co jí Sophie tenkrát nakukala, aby o mně tvrdila. Věci, které jsem na ní měl spáchat.“

„Vás to rozzlobilo.“

„Udělalo se mi z toho zle. Vstal jsem, že jí to řeknu. Když jsem se otočil, uviděl jsem, že je nahá. ‚Nechceš mě, tati? Copak ty mě nemiluješ?‘“ řekla.

Bylo vidět, že ho vzpomínka na tu situaci i teď šokuje, nemohl ji spolknout. Dělalo se mu z ní pořád špatně. Nahnul se nad odpadkový koš, který měl vedle židle, a dávil, ale v žaludku už vůbec nic neměl. Quinn čekal, klidně a bez emocí, úmyslně se tvářil, že se ho to netýká.

„Vyspal jste se s ní?“ zeptal se Yurek.

Quinn na něj vrhl vražedný pohled.

„Ne! Můj bože!“ zvolal Peter pobouřeně.

„Co se stalo?“ zeptal se Quinn. „Pohádali jste se. Ona hádku zakončila útěkem.“

„Ano,“ řekl a zklidnil se. „Pohádali jsme se. Řekl jsem jí pár věcí, které jsem říkat neměl. Byla tak křehká. Ale mě to hrozně šokovalo a rozzlobilo. Utekla z knihovny, naházela na sebe oblečení a odjela. Pak už jsem ji živou neviděl.“

Yurek vypadal zmateně a zklamaně. „Ale řekl jste, že jste ji zabil!“

„Copak to nechápete? Mohl jsem ji kdysi zachránit, ale nezachránil. Nechal jsem ji matce a raději nejdřív zachraňoval sebe, svoje podnikání, svoje peníze. Je to moje vina, že se z ní stalo to, co se z ní stalo. V pátek jsem ji nechal odjet, protože jsem neměl chuť se tím zabývat, a teď je mrtvá. Zabil jsem ji, detektive, úplně stejně, jako kdybych jí vrazil nůž do srdce.“

Yurek odsunul židli, vstal a začal přecházet po místnosti. Vypadal jako někdo, kdo si právě uvědomil, že ho celou dobu šidí ve hře se skořápkami. „Pokračujte, pane Bondurante.

Nebo si snad myslíte, že vám to budeme věřit?“ Neřekl to tónem zlého policajta – i když to myslel vážně. „Měl jste celou dobu v tašce hlavu své dcery. Co to má znamenat? Malá upomínka, kterou vám poslal skutečný vrah?“

Bondurant nic neřekl. Zmínka o Jillianině hlavě ho rozrušila a začal se zase stahovat do sebe. Quinn viděl, jak uniká z té ošklivé reality a nechává své myšlenky uletět na nějaké lepší místo. Mohl by se tam uchýlit a dlouho se nevrátit.

„Petere, co jste dělal v Jillianině bytě v neděli tak brzy nad ránem?“

„Šel jsem se na ni podívat. Jestli je v pořádku.“

„V takovou dobu?“ řekl Yurek pochybovačně.

„Nezvedala telefon, neodpovídala na vzkazy. V sobotu jsem ji na radu Lucase Brandta nechal na pokoji. Až do neděle… a pak jsem už musel něco udělat.“

„Takže jste tam zajel a vešel do bytu,“ řekl Quinn.

Bondurant sklopil zrak a roztržitě si nehtem palce seškraboval skvrnu na svetru. „Myslel jsem, že bude v posteli… pak mi vrtalo hlavou, v čí posteli je. Čekal jsem na ni.“

„Co jste během toho čekání dělal?“

„Uklízel,“ řekl, jako by to byla ta nejlogičtější věc, o které není pochyb. „Byt vypadal jako – jako – chlívek,“ řekl a znechuceně ohrnul ret. „Špinavý, zaneřáděný, plný odpadků a smetí.“

„Jako Jillianin život?“ zeptal se Quinn mírně.

Bondurantovi se v očích objevily slzy. Ten úklid měl symbolický význam, neudělal ho jen kvůli pořádku. Nebyl schopen uspořádat své dceři život, ale mohl uklidit místo, kde bydlela. Byl to projev otcovské nadřazenosti a lásky, pomyslel si Quinn.

„Vymazal jste jí vzkazy na záznamníku?“ zeptal se. Bondurant přikývl. Rozplakal se víc. Opřel se lokty o stůl a zakryl si oči dlaněmi.

„Bylo tam něco od LeBlanka?“ zkusil Quinn.

„Ten parchant! Zabil ji stejně jako já!“

Sesul se na desku stolu a zoufale vzlykal. Byly to hýkavé zvuky přicházející do hrdla až odněkud z hloubi hrudníku. Quinn čekal, myslel na to, že Peter při úklidu našel Jillianiny písničky. Její skladby byly možná primárním důvodem, proč tam po pátečním incidentu v knihovně šel, ale teď bude z pocitu viny tvrdit, že mu šlo o její dobro.

Quinn se naklonil přes stůl a položil Bondurantovi ruku na zápěstí. Vytvořil tím fyzickou spojnici, snažil se ho vrátit k přítomnosti. „Petere? Víte, kdo opravdu Jillian zabil?“

„Její kamarádka,“ řekl slabým unaveným hlasem a rty se mu stáhly do ironického úšklebku. „Její jediná kamarádka Michele Fineová.“

„Proč si to myslíte?“

„Pokoušela se mě vydírat.“

„Pokoušela?“

„Až do včerejška večer.“

„A co se stalo včera večer?“ zeptal se Quinn.

„Zabil jsem ji.“

Sotva Quinn vyšel z místnosti, vrhl se k němu Edwyn Noble.

„Ani jedno slovo nebude u soudu přípustné, Quinne,“ sliboval.

„Vzdal se svých práv, pane Noble.“

„Je jasné, že není kompetentní činit taková rozhodnutí.“

„To si vyřiďte se soudcem,“ poradil mu Sabin.

Oba právníci se na sebe dívali jako dvě vztyčené kobry. Yurek si vzal stranou Logana a projednával s ním povolení k prohlídce bytu Michele Fineové. Kovac stál o pár metrů dál, opíral se o zeď, nekouřil. Osamělý vlk.

„Nepotřebujete svízt, GQ?“ zeptal se s nadějí v hlase.

Quinn udělal kovacovský obličej. „Teď jsem určitě stoprocentní masochista. Sám nevěřím, že to hodlám říct, ale jeďme.“

Prodrali se smečkou novinářů ven z budovy. Quinn cestou odpovídal na všechny otázky „bez komentáře“. Kovac parkoval u vchodu do budovy ze Čtvrté avenue. Asi šest reportérů je pronásledovalo až tam. Dokud Kovac nenastartoval a neodrazil od chodníku, mlčeli. Pak promluvil Quinn.

„Bondurant tvrdí, že Michele Fineovou zastřelil a nechal její tělo v Zahradě soch. Pokoušela se ho vydírat některými Jillianinými otevřenějšími texty a věcmi, které jí Jillian údajně řekla. Včera večer jí měl zaplatit a ona mu měla předat texty, nahrávky atakdále. V té době nevěděl, že je zapletená do Jillianiny vraždy. Řekl, že je ochoten nechat si celou záležitost pro sebe, ale vzal si s sebou revolver.“

„To mi připadá jako jasný úmysl,“ řekl Kovac a zapnul majáček.

„Správně. Pak se objevuje Michele a nese něco v plátěné tašce. Ukazuje mu nějaké texty, pár kazet, které vyndává z tašky, pak je dá zpátky a tašku zase zapne na zip. Proběhne výměna. Ona se má k odchodu, nenapadne ji, že se Bondurant znovu do tašky podívá.“

„Nepředpokládala to.“

Quinn si připnul bezpečnostní pás a přidržel se dveří, když prudce odbočili vpravo na červenou. Houkačky zaječely.

„Podíval se. Zastřelil ji zezadu a nechal ji tam ležet.“

„Jak ji mohlo něco takového napadnout? Co mohla čekat, když mu dávala její hlavu?“

„Myslela si, že už bude dávno v prachu, než zavolá policii,“ spekuloval Quinn. „Všiml jsem si, že měla v bytě katalogy nějakých cestovek, když jsme tam onehdy s Liškovou byli. Vsadím se, že měla namířeno rovnou na letiště a pryč.“

„A co Vanlees? Řekl něco o Vanleesovi?“

Quinn zatajil dech, protože Kovac právě proklouzl mezi autobusem a dodávkou. „Nic.“

„Vy si nemyslíte, že pracovala sama?“

„Ne. Víme, že ona sama nezabíjela. Sama by se taky neodhodlala vydírat. Dobrovolné oběti sexuálních sadistů jsou úplné loutky. Jejich partner je má v moci, vládne jim pomocí fyzického, psychického a sexuálního násilí. V žádném případě to neudělala ze své vlastní vůle a sama.“

„A Vanlees byl ve vazbě, když se toto stalo.“

„Pravděpodobně měli vypracovaný plán a ona podle něj jednala, aniž by věděla, kde je on. Bála by se ho neuposlechnout. Pokud je on tím vrahem.“

„Znali se.“

„My dva se taky známe, a nezabili jsme nikoho. Já si dovedu jen těžko představit, že Vanlees takhle někoho ovládá. To k němu nesedí.“

„A kdo teda?“

„Nevím,“ řekl Quinn a zamračil se raději na sebe než na Kovace, který přidal plyn a div se neotřel o malou dodávku. „Ale jestliže máme Fineovou, povede nás od ní klubíčko dál.“

Před nimi už do parku dorazily čtyři policejní vozy. Minneapoliská Zahrada soch byla jedenáctiakrovým parkem, ve kterém bylo rozmístěno asi čtyřicet prací význačných umělců. Nejvýraznějším dílem byla sto padesát metrů dlouhá lžička, na níž spočívala asi třímetrová třešinka. Quinn si pomyslel, že kdysi tady mohl být pěkný surrealistický koutek. Místo zločinu spíš připomínalo nějakou scenerii z Alenky v říši divů.

„Zpráva z místní lékařské pohotovostní služby,“ volal Yurek a soukal se z vozu. „Nevědí o žádném zranění střelnou zbraní, které by odpovídalo popisu Michele Fineové.“

„Řekl, že se sešli u lžičky,“ řekl Quinn. Spěšně kráčeli k veledílu.

„Je si jistý, že ji trefil?“ zeptal se Kovac. „Byla tma.“

„Říká, že ji zasáhl. Vykřikla a spadla na zem.“

„Tady!“ zavolal jeden z policistů a mával z místa kousek od oblouku lžičky. V studeném šedém vzduchu se mu srážel dech a vypadal jako kouřový signál.

Quinn se dal do běhu s ostatními. Novináři nebudou daleko.

„Je mrtvá?“ volal Yurek ještě za běhu. „Mrtvá? Houby,“ řekl uniformovaný policista a ukazoval na velkou třešňově rudou krvavou skvrnu ve sněhu. „Je pryč.“

Kapitola třicátá sedmá

Rob popadl Kate za vlasy a začal ji zvedat. Kate pevněji sevřela kovový pilníček v kapse. Možná je to nejlepší zbraň, kterou kdy držela v ruce. Ale musí ji použít přesně a musí ji použít ve správném okamžiku. Hlavou se jí honily různé strategie jako krysy v bludišti, z nichž každá zoufale hledá cestu ven.

Rob ji fackoval a chuť krve jí v ústech rozkvétala jako růže.

„Vím, že nejsi mrtvá, Kate. Pořád mě podceňuješ,“ řekl. „I teď ze mě děláš blbce. To je moc hloupé.“

Kate svěsila hlavu a stáhla nohy pod sebe. Chce, aby se ho bála. Chce jí to vidět v očích. Chce to cítit z její kůže. Chce jí to slyšet v hlase. Tím nasákl při poslouchání nahrávek obětí – svých vlastních a i obětí druhých. Dělalo se jí špatně z pomyšlení, kolik obětí mu vylilo své srdce, krmilo jeho hnusné pudy líčením svého utrpení a strachu.

Teď si přál, aby ona měla strach, chtěl si ji podrobit. Chtěl, aby litovala každé chvíle, kdy mu odmlouvala a stavěla se mu na odpor. A když mu dopřeje, co chce, jeho pocit vítězství jen umocní jeho krutost.

„Dnes budu já tvým pánem, Kate,“ řekl teatrálně.

Kate zvedla hlavu a dlouze, nenávistně se na něj dívala. Snažila se neuhnout očima a zmobilizovat veškerou svou odvahu. Zároveň si vysávala krev z rány na rtu. On jí to osladí, ale měla dojem, že musí postupovat jedině takhle.

Po zralé úvaze mu plivla krev do tváře. „Leda tak hovno, ty malej ubohej sráči.“

V mžiku se rozzuřil a rozehnal se po ní obuškem. Kate uhnula ráně a vrhla se vpřed. Pravým loktem mu podrazila zuby. Vytáhla pilníček a vrazila mu ho až po rukojeť přímo nad klíční kost.

Rob zařval, chňapl po pilníčku, upadl dozadu a zřítil se na stolek. Kate běžela do kuchyně.

Kdyby se jí jen podařilo vyběhnout z domu, dostat se na ulici. On jí určitě nějak poškodil auto, vyřadil ho z provozu. Aby přivolala pomoc, musí se dostat na ulici.

Proběhla jídelnou a převracela za sebou židle. Rob už byl za ní, hekl, jak do něčeho narazil, zaklel, nadávky jen pršely jako kulky.

Nemůže ji na svých tlustých nohou předběhnout. Zdá se, že nemá zbraň. Proběhnout kuchyní a bude venku. Poběží k sousedovi naproti. Je to nějaký grafik, který pracuje doma ve svém ateliéru. Je doma pořád.

Vrazila do kuchyně, klopýtla, zvedla se, srdce se jí div nerozskočilo.

Angie stála ve dveřích do zahrady, slzy jí tekly po tváři, v ruce řeznický nůž namířený špičkou přímo proti Kateině hrudi.

„Omlouvám se, je mi to moc líto,“ vzlykala a třásla se jako osika.

Najednou dostal rozhovor, který proběhl mezi ní a Robem v pracovně, zcela nový rozměr. Kousky pravdy začaly zapadat na své místo. Obrázek, jenž se nořil, byl znetvořený a neskutečný.

Pokud je Rob Spalovačem, tak je to Rob, koho Angie viděla v parku. A přesto muž na předběžném portrétu, jak ho Oscar nakreslil, nevypadal jako Rob Marshall o nic víc než Teď Sabin. Seděla naproti němu v hovorně a nedala na sobě nic znát…

V další vteřině se Rob vřítil do dveří, a už stál za ní. Šest uncí železa obalených pískem a v koženém obalují dopadlo do týla. Nohy se jí podlomily, sklesla na kolena na kuchyňskou podlahu a poslední, co viděla, byla Angie DiMarco.

Proto se nezabývám případy mladistvých. Nikdy nevíte, co si myslí.

Pak všechno kolem zčernalo.

Katalogy cestovních kanceláří byly pořád rozházené na konferenčním stolku Michele Fineové. Některé stránky založila a zakroužkovala cíle cesty. Na okrajích stránek byly poznámky jako Opalování! Moc peněz. Noční život!

Vrah se stává turistou, pomyslel si Quinn a listoval stránkami.

Až se policie spojí s aerolinkami, možná zjistí, že si rezervovala letenky na jedno nebo víc z těchto míst. Když budou mít velké štěstí, najdou odpovídající párové letenky na jméno jejího partnera. Ať je to kdokoli.

Podle množství krve na inkriminovaném místě v Zahradě soch bylo dost nepravděpodobné, že se Fineová dostala z parku po svých. Gil Vanlees je ve vazbě. Fineová i peníze, které Peter Bondurant přinesl na smluvené místo a pak odešel, byly pryč.

Policisté prohledávali byt jako mravenci, vnikali do každé skříňky, škvíry a štěrbiny a hledali cokoli, co by jim mohlo poskytnout klíč k záhadě, kdo je partnerem Fineové. Načmáraná poznámka, telefonní číslo, dopisní obálka, fotografie, něco, cokoli. Adler s Yurkem se vyptávali sousedů. Znali jste ji? Vídali jste ji? Měla nějakého přítele?

Hlavní obytná část bytu vypadala přesně jako den předtím. Tentýž prach, tytéž zaneřáděné popelníky. Tippen našel v zásuvce stolku šlukovku.

Quinn šel do předsíně a nahlédl do malé koupelny a do ložnice. Postel nebyla ustlaná. Na zemi se povalovalo rozházené oblečení, připomínalo mrtvá těla. Stejně jako všude jinde v bytě ani tady nebylo nic, co by budilo dojem osobního prostoru, žádné dekorativní předměty – kromě okna, které bylo obrácené na jih a byl z něj výhled na zadní zeď sousedního domu.

„Podívej na ty ozdůbky,“ všimla si Lišková a šla k nim blíž.

Visely z háčků připevněných k větrákům zabudovaným do okna. Malé kroužky o průměru asi osm centimetrů byly vyplněné miniaturním obrázkem. Světlo zvenčí je prosvětlovalo a vdechovalo jim život. Vzduch, který proudil dovnitř záklopkou nad oknem, obrázky rozechví val, že se třepotaly jako motýlí křídla. Rozhoupával ozdůbky, jež byly ke každému z nich připevněny – kousek stužky, perleťový knoflíček na šňůrce, náušnice s dlouhým přívěskem, do copánku zapletená kadeř vlasů…

Liškové ztuhnul obličej, když se postavila vedle Quinna, a najednou jí to došlo.

Lilie Lily Whiteové. Trojlístek Fawn Pierceové. Ústa s vyplazeným jazykem. Srdce se slůvkem „Táta“. Bylo jich tam šest.

Tetování.

Tetování vyříznutá z těl Spalovačových obětí. Vypnutá do dřevěných kroužků se sušila ve slunci. Ozdobená suvenýry žen, z jejichž těl pocházela. Upomínky na mučení a vraždu.

Kapitola třicátá osmá

Vítězství je na dosah ruky. Bude korunován. Jeho finále – prozatím, jen co se týče tohoto místa. Naaranžoval si Mrchu na stůl podle svého přání a přivázal jí ruce a nohy kroucenou silonovou šňůrou, kterou tajně vzal v práci. Další dlouhý kus šňůry má omotaný kolem krku a oba dlouhé konce si sám vezme do rukou. Pro navození lepší nálady si do sklepa přinesl všechny svíčky, které v domě našel. Plameny považuje za smyslné, vzrušující, erotické. To vzrušení zvyšuje vůně benzinu, která naplňuje vzduch.

Poodstoupí a zálibně přehlíží své zátiší. Mrcha pod jeho absolutní kontrolou. Ještě je oblečená, protože on si přeje, aby si své ponížení plně uvědomovala. Chce, aby procítila každou vteřinu své poroby. Chce si taky všechno nahrát.

Zakládá do diktafonu novou kazetu a staví jej na černou barovou stoličku s popraskaným sedadlem. Je mu jedno, kde zanechá otisky prstů. Svět se brzo dozví, kdo Spalovač opravdu je.

Nevidí žádný důvod, proč nezačít s uskutečněním svého plánu. Michele je asi v prachu, ale pořád má Angii. Když Angie uspěje při zkoušce, možná ji vezme s sebou. Pokud neuspěje, zabije ji. Není to Michele – jeho dokonalý protějšek. Michele, která udělala cokoli, oč ji požádal, když si myslela, že ji bude milovat pro její oddanost. Michele, která ho poslouchala při mučení na slovo, která ho navedla, aby těla pálil, a kterou bavilo tetování a další výtvarné techniky.

Stýská se mu po ní jako po komkoli jiném. Jde spíš o jakousi neurčitou lhostejnost. Paní Vetterová bude svého hnusného pejsánka postrádat víc.

Angie ho sleduje, jak rozbaluje kožený vak, ve kterém má své oblíbené nástroje, a rozkládaje po stole. Vypadá jako z nějakého hloupého filmu pro mládež. Oblečení má špinavé, džíny na stehnech rozřezané a nasáklé krví. Pořád drží ten nůž, který sebrala tady v kuchyni, a pokradmu si špičkou píchá do palce a dívá se, jak jí teče krev. Bláznivá malá čubka.

Dívá se jí na modřiny, které jí udělal, když ji škrtil, a přemýšlí, v čem všem mu odepřela poslušnost při provádění jeho Velkého plánu. Udělala z něho blbce při prvním výslechu, odmítla uvést jméno baru, kde ji toho večera naložil, aby zvýšila věrohodnost svého příběhu. Odmítla popsat Spalovače pro předběžný portrét tak, jak ji instruoval. Strávil dost času tím, jak si vykreslil smyšlenou podobu přízračného vraha. Ta holka jim podala tak neurčitý popis, že by se hodil na polovinu chlapů, kteří tady v dvojměstí bydlí – včetně chudáka Vanleese. Pomyšlení na to, že Vanlees jim připadá jako Spalovač, ho přivádí k zuřivosti. A i když ji od středy řezal jak žito, odepřela mu ten nádherný okamžik odhalení v Kateině obýváku.

„Kdo tě unesl, Angie?“

„Ne.“

„Kdo tě unesl?“

„Ne. Neudělám to.“

„Angie, kdo tě unesl?“

„Ne. Nemůžete mě přinutit.“

Měla odpovědět: Ďáblův anděl. Na tom nezáleží, že ji neunesl on, že to byla Michele Fineová, kdo tu hloupou husu zachránil dřív, než se rozkrájela na plátky ve vaně, kdo uklidil všechen ten svinčík a vyklouzl s ní zadním vchodem z domu. Ta holka dostala instrukce a vědomě je nedodržela.

Rozhoduje se, že ji přece jen zabije, i když s ním spolupracovala předtím v kuchyni. Ale kdoví, čeho by se od ní mohl nadít.

Zabije ji tady. Až bude Mrcha mrtvá. Představuje si, jak bude vzrušený, až Mrchu zabije, v jaké bude euforii. Vidí, jak holkou mrskne na stůl, hodí ji na to zkrvavené, znetvořené tělo, přiváže ji, znásilní, bude ji škrtit a bodat do obličeje. Bodat, bodat, bodat. Potrestá ji úplně stejně, jako hodlá potrestat Mrchu.

Zabije je obě, pak je obě spálí. Spálí je tady a spálí i tento dům. Oheň si už připravil, rozlil všude benzin, který měl schovaný u Mrchy v garáži od toho večera, kdy se jí tam vykálel.

Představy o vraždách, které v nejbližších chvílích hodlá spáchat, ho vzrušují jako vždycky – intelektuálně, sexuálně, fundamentálně. Vzorec myšlení takových, jako je on: představy, násilnické představy, pak uvolnění, které spouští akci: vraždu. Přirozený koloběh jeho života – a smrti jeho obětí.

Když se takto rozhodne, zaměří své myšlenky na práci, která ho čeká: na Kate Conlanovou.

Kate přerývaně nabývala vědomí, jako když má televize špatný signál. Slyšela, ale neviděla. Pak se jí objevil nějaký rozmlžený obraz, ale hlavně jí příšerně zvonilo v uších. Jediný jasný a stálý vjem byla bolest v týle. Jako by ji někdo do toho místa pravidelně tloukl kladivem. Dělalo se jí z toho na zvracení. Měla dojem, že nemůže hýbat rukama a nohama, a napadlo ji, že jí Rob zlomil vaz nebo poškodil míchu. Pak si uvědomila, že ruce pořád cítí a že ji pekelně bolí.

Je přivázaná.

Kachlíky na stropě, pach prachu, mírné vlhko. Sklep. Je přivázaná k nohám starého pingpongového stolu ve svém vlastním sklepě.

Další vůně – nezvyklá v tomto místě – k ní zavanula. Těžká, olejovitá, nahořklá. Benzin.

Panebože!

Podívala se na Roba Marshalla, který stál kousek od jejích chodidel a upřeně ji pozoroval. Rob Marshall, sériový vrah. Neslučitelnost těch dvou faktů ji vedla k tomu, že chtěla věřit, že je to všechno jen hrozný sen, ale věděla, že tomu tak není. Viděla toho víc než dost, když pracovala jako agentka. Měla ty příběhy v hlavě jako v nějaké kartotéce. Inženýr NASA, který unášel stopařky a vypouštěl jim krev, kterou pak pil. Technik přes elektroniku, ženatý otec dvou dětí, který si v mrazáku v garáži schovával vybrané části těl svých obětí. Student práv, který měl brigádu na lince pro sebevrahy, a pak se ukázalo, že je to proslulý Vrah z přístavu.

A k tomu seznamu teď přibývá advokát pro oběti a svědky zločinů, který si svoje oběti vybírá přímo ze seznamu klientek na svém pracovišti. Připadala si jako idiot, že si toho nevšimla, i když věděla, že tak mazaný vrah jako Ohnivěj Joe se dokáže dokonale přetvařovat. Ani teď se jí nechtělo věřit, že je Rob Marshall tak prohnaný.

Svlékl si kabát a odhalil šedý svetr u krku nasáklý krví, jak ho bodla pilníčkem. Kdyby ho zasáhla o dva centimetry dál, bodla by ho do krční žíly.

„Zaspala jsem něco?“ zeptala se. Hlas měla ochraptělý, jak ji škrtil.

Zatvářil se překvapeně a zmateně. Vede jedna nula.

„Ty si nedáš pokoj s těma průpovídkama,“ řekl. „Nepoučitelná mrcha.“

„Proč bych nemohla říkat, co chci? Co uděláš, Robe? Budeš mě mučit a zabiješ mě?“ Zoufale se snažila, aby jí v hlase nezněl strach. Cítila se, jako by ji držel za krk. Pak si s další vlnou adrenalinu vybavila rýhy od škrticí pásky na krku obětí. „Ty to stejně uděláš. Takže já si užiju to potěšení, že ti řeknu do očí, že jsi ubohej sráč, kterej nemá nic v kalhotách.“

Angie, která stála na jedné straně stolu a zezadu ji ozařovalo světlo svíček, polekaně sykla a soucitně zakňučela. Přitiskla si nůž k hrudi jako nějakou panenku nebo medvídka, který ji má ukonejšit.

Robovi ztvrdly rysy. Vytáhl z kapsy perořízek a vrazil ho Kate až po rukojeť do pravého chodidla. Velmi rychle a bolestivě si uvědomila, jak velkou cenu ji nechá zaplatit za strategii, kterou zvolila.

Vykřikla a zazmítala sebou, prohnula se do oblouku, ale do zápěstí a kotníků se jí v tom okamžiku zařízla šňůra, kterou byla připoutána ke stolu. Když padla zpátky, zdálo se jí, že se šňůra poněkud natáhla a umožňovala víc pohybu.

Zaměřila své myšlenky na Angii. Myslela na ten pohled, který viděla v Angiiných očích dřív. Když jí najednou došlo, že oči děvčete nejsou úplně prázdné, že pokud v nich existuje nějaké světýlko v temnotách, je stále ještě naděje. Přemýšlela o tom, že je dívka Robovi v patách s kuchyňským nožem v ruce.

„Angie, zmiz!“ zasípěla. „Zachraň se!“

Dívka sebou trhla a nervózně se podívala na Roba.

„Zůstane tady!“ vyštěkl a znovu jí vrazil nožík do chodidla a dočkal se tak dalšího výkřiku. „Je moje,“ řekl a oči mu planuly opojením, které mu poskytovalo vědomí, že někomu působí bolest.

„Myslím, že ne,“ nadechla se Kate přerývaně. „Není pitomá.“

„Ne. Pitomá jsi ty,“ řekl a o krok ustoupil. Sáhl po dlouhé kuželovité svíčce, kterou si sem přinesl ze svícnu v jídelně a doposud stála na sušičce prádla.

„Protože vím, jak se říká takovým žalostně ubohým pomatencům, jako jsi ty?“

„Jak žalostně ubohý jsem teď, ty svině?“ ptal se a pomalu jí plamenem svíčky přejížděl od jednoho prstu na noze k druhému.

Kate instinktivně kopla proti zdroji bolesti a vykopla mu svíčku z ruky. Rob se pro ni rychle sehnul, nadával, zmizel jí ze zorného pole někde pod stolem.

„Ty krávo blbá!“ slyšela odtamtud. „Ty zasraná blbá krávo!“

Ucítila pach benzinu silněji. Otřásla se při představě, že uhoří zaživa. Hrůza jí svírala hrdlo jako drtící pěst. Bolest tam, kde ji Rob pálil, byla pořád živá, jako by jí oheň postupoval po noze stále výš a výš.

„Co se děje, Robe?“ zeptala se a bojovala s nutkáním plakat. „Myslela jsem, že máš oheň rád. Snad se ho nebojíš?“

Pracně se postavil a nenávistně se na ni podíval. „Já jsem Spalovač!“ řval a svíral svíčku v ruce. Viděla, jak se mu zrychluje dech, dělal trhané pohyby. Události se ubíraly trochu jinou cestou, než jak si představoval.

„Já jsem nejvyššíl“ řval a měl divoký pohled. „Já jsem Ďáblův anděl! Já držím tvůj život ve svých rukou! Já jsem tvůj bůh!“

Kate přelila svou bolest do hněvu. „Jsi pijavice. Jsi parazit. Jsi nulal“

Nejspíš ho provokovala, aby ji sedmačtyřicetkrát bodl, vyřízl jí hrtan a spláchl ho do kanálu. Pak si vzpomněla na fotografie jeho dalších obětí, na nahrávku s výkřiky Melanie Hesslerové, na hodiny mučení, znásilňování a opakovaného škrcení.

Využije svých příležitostí. Žít statečně, zemřít statečně.

„Je mi z tebe na blití, ty slizkej bezpáteřní červe!“

Byla to pravda. Chtělo se jí zvracet, když si pomyslela, že vedle něho den po dni pracovala a pokaždé, když jeho myšlenky někam uletěly, myslel na to, jak ubližovat, mučit, vraždit – přesně na ty věci, na které měly jejich klientky co nejrychleji zapomenout, překonat je.

Přecházel kolem stolu, něco si brumlal pod vousy, jako by mluvil s hlasy ve své hlavě, i když Kate si myslela, že nejspíš žádné neslyší. Rob Marshall nebyl psychicky vyšinutý. Byl si dokonale vědom toho, co dělá. Jeho činy představovaly vědomou volbu – i když pokud by ho chytili, asi by se snažil přesvědčit úřady o opaku.

„Ty to nezvládneš jinak než násilím, že?“ pokračovala Kate. „Která žena by tě chtěla, kdybys ji nepřivázal?“

„Drž hubu! Drž k sakru hubu!“ zařval.

Hodil po ní svíčkou. Proletěla jí téměř metr od hlavy. Přiběhl k ní, popadl nůž na vykosťování masa, který ležel na stolku vedle, a přitlačil jí špičku na hrdlo. Kate reflexivně polkla a cítila, jak nůž proniká kůží.

„Vyříznu ti ho!“ řval jí do obličeje. „Já ti ten hrtan fakt vyříznu! Už mám po krk těch tvejch keců! Je mi špatně z tvýho kdákání!“

Kate zavřela oči a snažila se nepolknout znovu. Celá ztuhla, když jí začal tlačit malou ostrou špičku do hrdla. Zmocnila se jí hrůza. Instinkt jí radil, aby ucukla. Logika ji nabádala, aby se nehýbala. Potom tlak polevil, přestal.

Rob zíral na diktafon, který nechal na barové stoličce. Asi nechtěl slyšet její kritické poznámky, ale chtěl si poslechnout, jak křičí, pláče a prosí, jako to dělaly jeho předchozí oběti. V jejím případě po tom prahl ještě víc. Kdyby jí vyřízl hlasivky, nešlo by to. Kdyby to nešlo, ztratil by jeho konečný čin význam.

„Ty to chceš slyšet, že, Robe?“ zeptala se. „Chceš si to později pouštět a slyšet ten přesný moment, kdy jsem z tebe dostala strach a dopřála ti vládu nad sebou. Ty se o to nechceš připravit, že?“

Vzal diktafon a přidržel jí ho těsně u úst. Odložil nůž, vzal do ruky kleště a surověji štípl do prsu. I když měla tlustý svetr a podprsenku, bolelo to, bolelo to k nesnesení, až musela vykřiknout. Když nakonec sevření povolil, ustoupil a se škodolibým úsměvem zvedl přístroj do výšky.

„Tak,“ řekl. „A mám to.“

Zdálo se, že uplynula celá věčnost, než opadla oslnivě bílá zář, kterou měla před očima. Dýchala, jako by za sebou měla půlkilometrový běh, potila se, třásla se. Mlha před očima se konečně rozplynula a ona se dívala na Angii, která stála pořád na stejném místě a tiskla k sobě nůž. Kate napadlo, jestli úplně neztuhla v nějaké křeči. Angie byla její jediná naděje, nejslabší místo Robova scénáře. Potřebovala tu dívku na své straně, schopnou myslet a jednat.

„Angie,“ řekla skřípavým hlasem, „on tě nevlastní. Můžeš proti němu bojovat. Tys už proti němu bojovala, že?“ Představila si scénu, která se odehrála nahoře – Rob Angii nutil, aby popsala, co jí dělal po únosu z Phoenixu, ale Angie odmítla, vzepřela se mu, posmívala se mu. Dělala to i předtím – při výslechu.

Rob zrudl. „Přestaň na ni mluvit!“

„Bojíš se, že by se mohla obrátit proti tobě, Robe?“ zeptala se už poněkud jiným tónem než před pěti minutami.

„Zavři zobák. Je moje. A ty jsi taky moje, ty svině!“

Vrhl se na ni, popadl ji za rolák svetru a snažil se ho rozervat, ale nešlo mu to. S nadávkami a klením se nervózně přehraboval v nástrojích, které si tak pečlivě srovnal na stolek.

„Ona ti nepatří o nic víc než já,“ řekla Kate. S nenávistí ho pozorovala a usilovně natahovala pouta. „A mě nikdy vlastnit nebudeš, ty hlísto!“

„Drž hubu!“ zařval znovu. Otočil se a uhodil ji hřbetem ruky přes ústa. „Drž hubu! Drž hubu! Ty zatracená mrcho!“

Nože zachřestily a on se vrátil s velkým. Kate zatajila dech, když si představila, že to může být poslední doušek vzduchu v jejím životě. Rob ji znovu popadl za svetr a několika vzteklými pohyby jej odshora dolů rozřízl. Špička nože ji píchla do prsu, přejela přes břicho, rýpla ji do boku.

„Já ti ukážu! Já ti ukážu! Angie!“ štěkl a otočil se k děvčeti. „Pojď sem! Ihned sem pojď!“

Nečekal. Oběhl stůl, popadl Angii za paži a přitáhl ji ke Kate.

„Udělej to!“ řekl jí do ucha. „Kvůli Michele. Chceš to udělat kvůli Michele. Chceš, aby tě Michele měla ráda, ne?“

Michele? Eso v rukávu, pomyslela si Kate a zaplavila ji nová vlna hrůzy. Kdo je k sakru Michele a co pro Angii znamená? Jak může bojovat proti nepříteli, kterého nikdy neviděla?

Angii tekly po tvářích slzy. Spodní ret se jí chvěl. Sevřela oběma rukama řeznický nůž. Třásly se jí.

„Nedělej to, Angie,“ řekla Kate a hlas jí vibroval strachem. „Nedovol mu, aby tě takhle zneužil.“

Nevěděla, jestli ji to děvče vůbec slyší. Myslela na to, co jí Angie vyprávěla o Zóně, a jestli se do ní teď uchýlí, aby unikla téhle hrůze. A co pak? Bude jednat automaticky? Je Zóna nějaký disociační stav? Umožnila jí, aby se účastnila i Robových předchozích vražd?

Znovu sebou v poutech škubla, silonová šňůra se zase o kousíček natáhla.

„Udělej to!“ zařval Rob na Angii. „Udělej to, ty pitomá děvko! Udělej to kvůli své sestře. Udělej to kvůli Michele. Chceš, aby tě měla ráda.“

Sestry. Novinový titulek proletěl Kate hlavou jako kometa. Sestry zproštěny viny z upálení svých rodičů.

Rob měl prasečí očka vypoulená, dodávala ještě víc na ošklivosti jeho melounovité hlavy. Vztekle řval a zvedl ruku s nožem. „ Udělej to!!“

Ostří se zalesklo oslnivým světlem, proletělo vzduchem a zarylo se Kate do ramene, protože se jí podařilo uhnout o několik důležitých centimetrů. Špička zasáhla kost a sklouzla. Pocítila bolest, jako by do ní uhodil blesk.

„Udělej to!“ ječel Rob na Angii a tloukl ji zezadu do hlavy rukojetí zakrváceného nože. „Ty nemožná couro!“

„Ne!“ vykřiklo děvče.

„Udělej to!!“

Vzlykající Angie zvedla nůž.

„Máme zprávu, že mají otisky Fineové ve Wisconsinu,“ řekl Yurek. Stál ve dveřích ložnice.

Kriminalisté sundávali tetované fetiše z okna. Každý kroužek opatrně balili do ubrousku a dávali je po jednom do malých papírových sáčků.

„Ve skutečnosti se jmenuje Michele Finlowová. Má na kontě spoustu přestupků a záznam už jako mladistvá.“

Kovac zvedl obočí. „Ve Wisconsinu pokládají stahování lidí z kůže za přestupek?“

„Ve státě, který nám dal Eda Geina a Jeffreyho Dahmera,“ poznamenal Tippen.

„Hele, nejsi náhodou z Wisconsinu, Tipe?“ zeptal se jeden z kriminalistů.

„Jo. Z Menominie. Chceš, abych tě pozval k sobě na Den díkůvzdání?“

Quinn si zacpal jedno ucho a druhým poslouchal, jak Kate doma nezvedá telefon. Už potřetí během dvaceti minut. Měl by se ozvat záznamník. Zavěsil a zkoušel to na mobil. Zazvonil čtyřikrát, pak se ozvala hlasová schránka. Její klienti jí volají na mobil. Angie DiMarco měla číslo. Kate by neudělala to, že by zapnula hlasovou schránku. Ne v této situaci, kdy cítila zodpovědnost za Angii.

Mnul si dlaní bolavé břicho.

Objevila se Mary Mossová. „Jedna ze sousedek odnaproti říká, že občas Michele zahlédla s tlustým plešatým chlápkem s brýlema. Neví, jak se jmenuje, ale prý má černou dodávku, se kterou jednou naboural při couvání do auta nájemníka z bytu 3F.“

„Ano!“ zvolal vítězoslavně Kovac a zapumpoval rukou. „Máme tě, Ohnivěj Joe!“

„Hamill teď mluví s tím nájemníkem. Pojišťovna poskytne další informace.“

„Můžeme Spalovače dostat dřív, než budou zprávy v šest, a ještě stihneme jít na skleničku,“ zubil se Kovac. „Vypadá to, že budu mít svůj den!“

Hamill se vřítil do bytu jak velká voda. „Nebudete tomu věřit,“ vyrazil ze sebe. „Přítelem Michele Fineové byl Rob Marshall.“

„Do prdele!“

Quinn popadl Kovace za rameno a strkal ho ke dveřím. „Musím jet ke Kate! Dejte mi klíčky. Budu řídit.“

„Udělej to! Udělej to!“

Angie vyrazila dlouhý kvílivý výkřik, který jí samotné připadal jako z velké dálky, jako zavolání letící dlouhým, předlouhým tunelem. Zóna se vedle ní rozevírala, rozzívla svou černou tlamu. A na druhém konci se ozval Hlas.

„Ty pitomá děvko! Dělej, co ti říkám!“

„Já nemůžu!“ vykřikla.

„UDĚLEJ TO!“

Cítila strach v krku jako softbalový míček, dusil ji, bránil přístupu vzduchu, rdousil.

Nikdo tě nemá rád, ty bláznivá kurvičko.

„Ty mě máš ráda, Michele,“ zakňourala a nebyla si jistá, jestli ta slova řekla nahlas, nebo jestli existovala jen v její hlavě.

„UDĚLEJ TO!“

UDĚLEJ TO!

Třeštila oči na Kate.

Zóna se posunula nad ni. Cítila její horký dech. Mohla do ní spadnout a už se nikdy nedostat ven. Byla by v bezpečí.

Byla by sama. Navždy. „UDĚLEJ TO!“

Víš, co máš udělat, Angie. Udělej, co ti říkají, Angel.

Třásla se po celém těle.

Zbabělce.

„Můžeš zachránit Michele, Angie. Udělej to kvůli Michele.“

Podívala se dolů na Kate, na místo na hrudníku, kam měla zabodnout nůž. Tak jako to dělala Michele. Viděla svou sestru, jak to dělá. On ji přinutil, aby se dívala, když oba stáli každý z jedné strany mrtvé ženy a střídavě do ní bodali, podepisovali tím svou smlouvu, pečetili svůj svazek, dávali si důkaz své lásky. Děsilo ji to, bylo jí z toho špatně. Michele se jí vysmála, pak mu nabídla ji pro sexuální uspokojení.

Ublížil jí. Nenávidí ho. Michele ho miluje. Ona miluje Michele.

Nikdo tě nemá rád, ty bláznivá kurvičko.

To bylo všechno, co kdy chtěla. Aby na ní někomu záleželo, aby ji ochránil před samotou. Místo toho dostala vždycky to, že ji někdo využil a zneužil. Dokonce i Michele, která ji chránila před samotou. Ale Michele ji miluje. Miluje a nenávidí. Miluje a nenávidí. Láskanenávist, láskanenávist, láskanenávist. Pro ni neexistuje žádný předěl mezi těmito dvěma city. Miluje Michele, chce ji zachránit, Michele je všechno, co má.

„UDĚLEJ TO! ZABIJ JI! ZABIJ JI!“

Podívala se dolů na Kate, která napínala pouta, v obličeji měla hrůzu.

„Proč se staráte, co se mnou je?“

„Protože se o to nikdo jiný nestará.“

„Je mi to líto,“ fňukala.

„Angie, nedělej to!“

„Bodni ji! Dělej!“

Cítila v sobě obrovský tlak. Tlak zvenčí byl větší. Měla pocit, že se jí zpřelámou kosti, ta tíha zvenčí ji zavalí, Zóna nasaje tu hromadu a ona bude navždy pryč.

Možná by to taky bylo dobře. Aspoň by nikomu neublížila.

„Udělej to, nebo nechám tu tvou zatracenou ségru chcípnout!“ řval. „Udělej to, nebo oddělám Michele před tvejma očima! UDĚLEJ TO!“

Miluje svou sestru. Může svou sestru zachránit. Zvedla nůž.

„Ne!“

Kate sykla a nadzvedla se. Nespouštěla z Angie zrak.

Dívka oběma rukama zvedla obrovský nůž nad hlavu, vyrazila nepřirozený výkřik, pak se prudce otočila a vrazila ho Robovi Marshallovi do krku.

Krev vytryskla gejzírem, když mu ho zase vytrhla z těla. Stříkala na zeď, na stůl, na Kate, jako z požární hadice. Rob se zapotácel dozadu, užaslý, zkoprnělý, chytil se za ránu a krev mu prýštila mezi prsty.

Angie nepřestávala ječet a bodala do něj znovu. Do ruky, do hrudníku. Šla za ním, jak vrávoral dozadu ve snaze utéct. Chtěl volat o pomoc nebo o smilování a dusil se svou vlastní krví, v hrdle mu jen bublalo. Pak se mu podlomila kolena a padl na sušičku. Srazil svícen na zem.

Angie ucouvla a upřeně se na něj dívala, jako by vůbec netušila, kdo to je a proč spadl na podlahu a opouštějí ho poslední zbytky životadárné krve, proč chroptí a dusí se. Pak se podívala na nůž, z kterého kapala krev, ruce měla od krve celé lepkavé, a pomalu se otočila ke Kate.

Quinn jel jako blázen, nedbal na pravidla silničního provozu ani na fyzikální zákony, poháněla ho panika narůstající v jeho útrobách. Kovac se přidržoval, zapnul si pás a několikrát vykřikl, když Quinn prudce odbočil nebo se prosmýkl mezi dvěma auty.

„Jestli není blbej, tak už vypadl z města,“ řekl Kovac.

„S tím nemá chytrost co dělat,“ překřičel Quinn řev motoru. „To, že vzal Kate k případu, bylo součástí jeho hry. Zabil Melanii Hesslerovou, protože byla Kateinou klientkou. Nechal jí v garáži voňavý pozdrav. Neodjede odsud, dokud tu záležitost mezi nimi neukončí.“

Prudce zabrzdil před Kateiným domem a uviděl, že se v předsíni svítí. Světlo zářilo postranními skleněnými výplněmi, které pokládal za nesmysl. Quinn chvatně zaparkoval dřív, než auto zastavilo, takže se ozvalo hrozivé zakvílení převodovky. Byl z auta venku dřív, než se přestalo pohupovat, a hnal se k domu. To už do ulice s ohlušujícím houkáním zabočovaly další dva policejní vozy. Zabušil na dveře, zkusil vzít za kliku. Zamčeno.

„Kate! Kate!“

Přitiskl obličej na sklo. Uviděl převrácený stolek v předsíni. Věci z něj byly rozházené po zemi a kobereček celý nakřivo.

„Kate!“

Výkřik, který k němu dolehl odněkud z hloubi domu, jím projel jako ocelový nůž. „Ne!“

Quinn popadl schránku na dopisy, vyrval ji ze zdi a rozbil jediným úderem sklo. To už Kovac doběhl ke dveřím. Za pár vteřin byli vevnitř. Jeho očím neunikla krvavá šmouha na zdi u pracovny.

„Kate!“

Její výkřik se ozval odněkud zdola. „Angie! NE!“

Angie otáčela nožem v zakrvácených rukou, zírala na čepel. Špičkou si zlehka přejela přes jemnou kůži zápěstí.

„Angie, ne!“ křikla Kate a bojovala s pouty. „Nedělej to! Prosím tě, nedělej to! Pojď mě odvázat. Pak vymyslíme, jak ti pomoct.“

Neviděla na Roba, ale věděla, že leží zhroucený někde u sušičky. Slyšela přidušené bublání, které mu vycházelo z hrdla. Když padal, srazil svícen a plameny si našly trochu benzinu, který musel kolem rozlít, když byla Kate v bezvědomí. Benzin rychle vzplanul.

Oheň si bude hledat další potravu. Možností tady ve sklepě bylo nespočet – krabice se starými krámy, které její rodiče nashromáždili a pak tady zanechali, věci, které už tolikrát chtěla vyhodit a pak to neudělala, nezbytné poloprázdné plechovky s barvami a další nebezpečné chemikálie.

„Angie. Angie!“ volala Kate a snažila se přilákat dívčinu pozornost k sobě. Angie, která stála a dívala se do tváře své vlastní smrti.

„Michele mě nebude milovat,“ zamumlala a dívala se na muže, kterého zabila. V hlase jí znělo zklamání nad sebou samotnou, jako když dítě počmárá zeď pastelkou a pak si uvědomí, jaké budou následky.

„Kate!“ ozval se shora Quinnův křik.

Ale Angie nevnímala volání a dupot mužských nohou. Přitiskla si ostří nože po celé délce ke stínu žíly na zápěstí.

„Kate!“

Pokoušela se zavolat „ve sklepě!“, ale hlas jí vypověděl službu a sotva se slyšela sama. Plameny olízly krabici s vyřazeným oblečením, které chtěla odvézt – jak zvláštní – právě do Phoenixu, a radostně poskočily. Už byly hodně blízko stolu. Kate sebou v poutech škubla, ale docílila jen toho, že se jí ještě hlouběji zaryla do masa. Ruce už přestávala cítit.

Odkašlala si, aby se jí vrátil hlas. Z krabic se valil hustý černý kouř.

„Angie, pomoz mi. Pomoz mi a já pak pomůžu tobě. Co na to říkáš?“

Dívka upřeně hleděla na nůž.

Detektor kouře nahoře na schodišti konečně zapískal a dunící kroky se shlukly kolem něj.

Angie si přitiskla nůž k žíle silněji. Na kůži se objevily drobné krupičky krve. Jako náramek z drobných korálků.

„Angie, nedělej to! Prosím!“ šeptala Kate a věděla, že by ji dívka neslyšela, ani kdyby křičela.

Angie se jí zpříma podívala do tváře a poprvé od chvíle, kdy se s Kate setkaly, vypadala jako to, kým byla: dítě. Dítě, které nikdy nikdo nechtěl, nikdy nemiloval.

„Řízla jsem se,“ řekla.

„Zavolejte hasiče!“ křikl Quinn nahoře na schodech. „Kate!“

„Joh –“ hlas se jí zadrhl a rozkašlala se. Kouř se valil po stropě ke schodům a k novému zdroji čerstvého vzduchu.

„Kate!“ Quinn běžel ze schodů s osmatřicítkou od Kováče v ruce. Strach převládl, nedbal na žádná běžná pravidla. Když proběhl oblakem kouře, okamžitě uviděl Kate přivázanou za ruce a nohy ke stolu, v roztrhaném svetru, celou od krve. A pak se jeho pozornost přenesla na dívku u stolu: Angie DiMarco s řeznickým nožem v rukou.

„Angie, odhod ten nůž!“ křikl.

Dívka k němu vzhlédla, světlo z očí se jí vytrácelo. „Nikdo mě nemá rád,“ řekla a jediným rychlým prudkým pohybem se řízla do zápěstí až na kost.

„NE!“ zaječela Kate.

„Panebože!“ Quinn k ní skočil, zbraň pořád v pohotovosti.

Angie sklesla na kolena, krev jí stříkala z ruky. Nůž spadl na zem. Quinn ho odkopl, popadl dívčinu ruku a pevně ji sevřel nad ránou. Mezi prsty mu stříkala krev.

Kate to s hrůzou sledovala, dokonce si ani neuvědomila, že jí Kovac přeřízl pouta. Skutálela se ze stolu na nohy, ale měla je už tak znecitlivělé, že se složila na zem. Musela se k Angii plazit po čtyřech. Ruce měla úplně nepoužitelné, zdřevěnělé, oteklé a rudé, prsty nemohla hýbat. Ale i přesto sevřela dívku v náručí.

„Musíme odsud honem pryč!“ křikl Quinn.

Oheň už začal olizovat schody. Policista v uniformě je postříkal hasicím přístrojem. Ale i když plameny na schodech uhasil, oheň se šířil všude po sklepě, plameny si razily cestu po benzinové stopě a zachvacovaly všechno, co se jim namanulo.

Quinn s policistou vynesli Angii ze sklepa a zadními dveřmi ven. V ulici už bylo slyšet blížící se houkačky. Přenechal dívku policistovi a znovu vběhl do domu, ale to už se srazil s Kováčem, který vlekl Kate. Oba kašlali, ze sklepa se za nimi plazil mrak černého kouře nasyceného pachem chemikálií.

„Kate!“

Padla mu do náručí a on ji pevně sevřel.

„Vrátím se tam pro Marshalla!“ křikl Kovac do okolního mumraje. Oheň si už prorazil cestu podlahou a našel si řeku benzinu, který Rob rozlil po celém domě.

„On je mrtvý!“ zaječela Kate, ale Kovac už zmizel.

Jeden policista se rozběhl za ním.

Před domem zaječely sirény, požární vozy se valily úzkou ulicí. Quinn vyběhl s Kate v náručí zadními dveřmi, oběhl dům a rychle ji uložil na zadní sedadlo Kováčova vozu. V tom okamžiku se ozval z nitra domu mohutný výbuch a okna v přízemí se vysypala. Kovac s policistou vyklopýtali od zadního rohu a padli na všechny čtyři do sněhu. Požárníci a záchranáři se k nim rozběhli.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Quinn a vpíjel se jí pohledem do očí. Svíral jí ramena.

Kate se podívala na dům, plameny už šlehaly okny v přízemí ven. Za Kováčovým autem stála sanitka. Nakládali do ní Angii. Strach a panika, které tak pracně během celého martýria držela na uzdě, ji teď zavalily mocnou vlnou.

Obrátila se ke Quinnovi, třásla se po celém těle Ne „ zašeptala a spustil se jí vodopád slz. Vzal ji do náruče“a držel ji.

Kapitola třicátá devátá

Nikdy jsem ho neměla ráda,“ řekla Yvonně Vetterová policistovi, který hlídkoval před dveřmi garáže Roba Marshalla. Byla zachumlaná v beztvarém vlněném kabátě a připomínala hroudu hlíny. Kulatý obličej se na něj díval s kyselým výrazem zpod neforemného a okázale rudého baretu. „Několikrát jsem vám volala na horkou linku. Jsem přesvědčena, že mi sežral mou Bitsy.“

„Koho, paní?“

„Mou Bitsy. Mého malého pejska.“

„Neznásilnil ji spíš?“ zeptal se Tippen. Lišková ho pleskla po ruce.

Pátrací skupina obhlížela Robovu mučírnu, než začne pořizování důkazů. V patách jim šel kameraman. Hned když vešli do domu, objevila se na obou stranách ulice auta s novináři.

Byl to pěkný dům v klidné ulici a tiché čtvrti. Velký pozemek s množstvím stromů u nejoblíbenějšího jezera. Dům byl podsklepený, suterén hezky vyřešený. Agenti realitních kanceláří by nad ním zaplesali, kdyby nebylo skutečnosti, že tady Rob Marshall umučil a zabil nejméně čtyři ženy.

Začali prohlídku sklepem. Prohlédli si nahrávací studio vybavené několika televizory, videorekordérem, hi-fi věží a policemi s řadou video a audiokazet.

Tippen se obrátil ke kameramanovi. „Tu věž ještě nezabírejte. Potřebuju nutně nový tuner a přehrávač.“

Kameraman okamžitě stočil objektiv jinam.

Tippen obrátil oči v sloup. „To byl vtip. Vy technici nemáte žádný smysl pro humor.“ Šel dál a kameraman zabral jeho zadek.

V rohu místnosti stála bezhlavá figurína oblečená do průsvitné podprsenky z černé krajky a elastické červené minisukně.

„Hej, Tinks, nechceš něco nového na sebe?“ křikl Tippen a kulil oči na lepkavě vyhlížející skvrny, které měla manekýna na ramenou. Nejspíš krev smíšená s nějakou další, průsvitnou tekutinou.

Lišková šla chodbou dál, zkontrolovala prádelnu a pokračovala v cestě. Jejím klukům by se tenhle dům strašně líbil. Pořád mluvili o tom, že by chtěli mít dům, jako má rodina jejich kamaráda Marka, s úžasnou místností na muziku ve sklepě, kam za ním maminka nechodí, kde mají kulečníkový stůl a televizi s velkou obrazovkou.

I tady stál kulečníkový stůl. V místnosti na konci chodby. Byl přikrytý zakrváceným igelitem a leželo na něm nějaké tělo. Ve vzduchu visel těžký pach krve smíšený s pachem moči a výkalů. Pach násilné smrti.

„Tippene!“ křikla Lišková a skokem byla u stolu.

Ležela na něm Michele Fineová. Byla podivně zkroucená, třeštila oči na světlo, které jí dopadalo do obličeje. Ale nemrkala. Oči měly ten prázdný studený výraz mrtvoly. Kolem pootevřených úst bílá stužka zaschlých slin. Rty se nepatrně pohnuly.

Lišková se sklonila a pokoušela se dvěma prsty nahmatat tep. Necítila nic.

„…omozte… mi… omozte… mi.“ Sotva slyšitelný vzdech.

Tippen doběhl a zůstal zaraženě stát. „Do prdele.“

„Zavolej sanitku,“ houkla Lišková. „Možná to přežije, aby nám mohla povyprávět.“

Kapitola čtyřicátá

Nechtěla jsem mu pomáhat,“ řekla Angie tiše. Její hlas zněl cize. Mozkem omámeným léky mlhavě proplula myšlenka, že je to hlas té malé holčičky, kterou ukrývala v sobě, kterou vždycky chtěla chránit. Upřeně se zadívala na obvaz na levém zápěstí a v temném zákoutí své mysli jej zatoužila strhnout a dívat se, jak rána krvácí. „Nechtěla jsem udělat, co on říkal.“ Čekala, že se do ní Hlas pustí, ale byl kupodivu zticha. Předpokládala, že se nad ní začne stahovat mračno Zóny, ale tišící léky ji zahnaly.

Seděla u stolu v místnosti, jež nepřipomínala nemocnici. Noční košile s modrým vzorkem měla krátké rukávy a obnažovala všechny jizvy na hubených předloktích. Dívala se na tu řadu, jednu čáru vedle druhé jako mříže vězeňské cely. Značky, které si sama vyryla do vlastního masa. Značky, které jí život vyryl do duše. Neustálá připomínka, aby nezapomněla, kdo a čím je.

„Byl to Rob Marshall, kdo tě toho večera odvezl do parku, Angie?“ zeptala se Kate tiše. Seděla u stolu vedle Angie a otočila si židli tak, aby jí hleděla přímo do tváře. „Byl to ten zákazník, o kterém jsi mi vyprávěla?“

Angie přikývla, oči měla sklopené, dívala se na jizvy. „Jeho Velkej plán,“ zamumlala.

Přála si, aby ty léky zatemnily vzpomínky, ale obrazy v hlavě byly jasné, jako by se dívala na televizi. Seděla v dodávce, věděla, že vzadu leží tělo té mrtvé ženy, věděla, že ji zabil ten muž za volantem a že se na tom podílela i Michele. Viděla je, jak do ní střídavě zarážejí každý svůj nůž, viděla, že s každým bodnutím narůstá jejich sexuální vzrušení. Potom ji, Angii, Michele jemu darovala a on se jí zmocnil znovu v tom parku, vzrušený tím, že má vzadu v autě mrtvou ženu, a vyhlídkou na svůj Velký plán.

„Měla jsem popsat někoho jiného.“

„Jako toho vraha?“ zeptala se Kate.

„Někoho si vymyslel. Se všemi podrobnostmi. Nutil mě, abych to pořád dokola opakovala, dokud si to nezapamatuju.“

Angie utrhla nitku z okraje obvazu a přála si, aby těmi vrstvami bílé gázy prosákla krev. Ten pohled by ji uklidnil, necítila by se tak hrozně z toho, že sedí vedle Kate. Po tom, co se stalo, se jí nedokázala podívat do tváře.

„Nenávidím ho.“

Přítomný čas, pomyslela si Kate. Jako by nevěděla, že je mrtvý, že ho zabila. Možná to neví. Možná jí její mozek dopřál tu jedinou útěchu.

„Já ho taky nenávidím,“ řekla Kate tiše.

Z Wisconsinu přicházela fakta o Robovi a sestrách Finlowových a postupně se skládala do hrozného, špinavého příběhu, jehož jednotlivé epizody mohla Amerika sledovat každý večer ve zprávách. Příběh o děsivé dvojici milenců-zabijáků a pádu miliardářovy dcery byl velkým diváckým lákadlem. Michele Finlowová, která ještě umírala dlouhých deset hodin poté, co ji našli u Roba ve sklepě, sama doplnila některá bílá místa. A Angie útržkovitě dodala zbytek.

Michele a Angie byly sestry. Každá měla jiného otce, ale společnou matku, osobu závislou na drogách a v důsledku toho žijící v bědných poměrech. Obě děvčata prošla různými dětskými domovy, ale v žádném z nich nenašla takovou péči, jakou potřebovala. Děti, které propadly trhlinami systému, jenž byl přinejlepším špatný. Obě se už coby nezletilé dopustily různých deliktů. Michele toho měla na svém kontě víc a měla sklony k násilnému chování.

Kate pročetla novinové články o požáru, při kterém uhořela jejich matka s nevlastním otcem. Obecný závěr z vyšetřování případu byl ten, že požár založila jedna z nich, možná obě, ale pro nedostatek důkazů nedošlo k soudnímu procesu. Nějaký svědek si vzpomněl, že viděl Michele, jak klidně stojí na dvorku před hořícím domem a poslouchá, jak matka a její druh uvězněni v plamenech nelidsky křičí. Stála vlastně moc blízko jednoho z oken, a když sklo prasklo a plameny se prudce vyvalily za kyslíkem, utržila dost vážné popáleniny. Tato tragédie jim přes soudní systém přivedla do cesty Roba Marshalla. A Rob přivedl obě děvčata do Minneapolisu.

Láska. Tak to alespoň Michele nazývala, i když těžko měla nějakou skutečnou představu, co to slovo znamená. Zamilovaný muž nenechá svou partnerku umírat hroznou smrtí o samotě v tmavém sklepě, aby sám upláchl ze země. Přesně to však Rob udělal.

Když na ni Peter Bondurant vystřelil, kulka ji zasáhla do zad a poškodila jí míchu. Rob, který všechno z úkrytu sledoval, počkal, až Bondurant odejde, pak ji vzal a odvezl zpátky k sobě. Žádné zranění střelnou zbraní pohotovost policii nehlásila. Jak by taky mohla, když Rob nebyl ochotný takto riskovat. Nebyl ochotný riskovat ani za cenu záchrany života ženy, která ho údajně milovala.

Nechal ji ležet ve sklepě na stole, na tom stole, kde realizovali své obludné sadistické představy; kde zavraždili čtyři ženy. Nechal ji tam, i když byla ochrnutá, v šoku, krvácela, umírala. Dokonce se ani neobtěžoval, aby ji přikryl nějakou dekou. V jeho autě se našlo výkupné od Bonduranta.

Podle Michele se Rob na Jillian zaměřil ze žárlivosti, ale Michele ho odrazovala. Té osudné páteční noci jí Jillian volala z telefonní budky, protože měla v mobilu vybitou baterii. Chtěla si popovídat o hádce s otcem. Potřebovala kamarádčinu pomoc. Kamarádka ji přivezla Robu Marshallovi.

„Michele ho miluje,“ řekla Angie a pohrávala si s obvazem. Zamračila se a dodala. „Víc než mě.“

Ale Michele byla všechno, co měla, její jediná příbuzná, náhradní matka. A tak vždycky udělala všechno, co od ní Michele chtěla. Kate si říkala, jak Angie zareaguje, až jí konečně řeknou, že je Michele mrtvá, že zůstává na světě sama – věc, které se nejvíc bála.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře, znamení, že čas vyměřený pro návštěvu vypršel. Až vyjde z pokoje, sesypou se na ni všichni, kdo sedí za sklem vedle – Sabin, nadporučík Fowler, Gary Yurek a Kovac – který se se vší slávou vrátil na svůj post poté, kdy ho ve zprávách představili jako hrdinného Kateina zachránce při požáru – fotka, na které ji s Quinnem vynášejí zadními dveřmi z domu, se dostala na titulní stránky obou hlavních deníků v dvojměstí a do Newsweeku. Všichni si mysleli, že je tady na jejich žádost. Ale neptala se Angie na to, co oni chtěli vědět, nenutila ji k odpovědím. Nepřišla na tohle uzavřené psychiatrické oddělení zpovídat Angii Finlowovou. Nebyla to návštěva obhájkyně u své klientky. Přišla navštívit někoho, s nímž společně prošla martýriem. Někoho, jehož život už bude navždy spojen s jejím takovým způsobem jako ničí jiný.

Naklonila se přes stůl a dotkla se Angiiny ruky. Chtěla ji udržet v přítomnosti, v probíhajícím okamžiku. I ona ještě měla ruce bezkrevné a opuchlé. Rýhy na zápěstí si zakryla svým vlastním obvazem. Od incidentu v jejím domě uplynuly tři dny.

„Nejsi sama,“ zašeptala jí. „Nemůžeš mi jen tak zachránit život a pak mi zase zmizet. Budu na tebe dávat pozor. Budu nad tebou bdít. Tady máš něco, abys nezapomněla, co teď říkám.“

Kouzelnickým pohybem jí vsunula tu věcičku do dlaně. Byl to ten maličký keramický andělíček, kterého jí Angie ukradla z kanceláře a pak zapomněla ve Phoenixu.

Angie zírala na figurku: anděl strážný ve světě, kde nic takového doopravdy neexistuje – nebo si to aspoň vždycky myslela. Tak silně tomu teď chtěla věřit, že ji to až děsilo. Proto se stáhla do té stinné části své duše; utekla tam před strachem.

Je lepší v nic nevěřit než čekat, až na ni zase dopadne zklamání jako katova sekyra.

Sevřela figurku do dlaně jako tajemství. Zavřela oči a zavřela i myšlení. Ani si neuvědomovala, že jí po tvářích kloužou slzy.

Kate potlačila ty svoje, pomalu a opatrně vstala. Jemně pohladila Angii po vlasech, naklonila se a lehounce ji políbila na temeno hlavy.

„Zase přijdu,“ zašeptala, pak si vzala věci a kulhala ke dveřím. Říkala si: „Asi nakonec přece jenom budu muset přestat říkat, že se nezabývám mladistvými.“

Ta myšlenka přišla s vlnou dalších emocí, na které dnes prostě neměla sílu. Nedokázala o tom teď přemýšlet. Naštěstí se do toho bude moct pustit zítra.

Když vyšla na chodbu, otevřely se dveře místnosti, odkud jejich rozhovor sledovali ostatní. Vyhrnuli se Sabin, Fowler a Yurek. Tvářili se otráveně. Za nimi vyšel Kovac. Jeho úsměv říkal: Podívej se na ty kašpary! Zároveň se k nim chodbou hnal malý hezký muž, italský typ v drahém hnědém obleku. Mračil se a ve vleku měl Lucase Brandta.

„Vy jste s tím děvčetem mluvila bez přítomnosti jejího právního zástupce?“ zeptal se.

Kate se na něj mrazivě podívala.

„Nemůžete pokračovat, dokud nebudou stanoveny její kompetence,“ řekl Brandt Sabinovi.

„Neraďte mi, co mám dělat,“ řekl Sabin a zatvářil se výhružně. „Co tady děláte, Costello?“

„Na žádost Petera Bonduranta zastupuju Angii Finlowovou.“

Anthony Costello, nohsled bohatých a slavných. Kate se div nerozesmála. Naštěstí si vzpomněla, že ji už nic nemůže překvapit… Peter Bondurant platí Angii právního zástupce. Odškodnění za to, že střelil její sestru do zad? Dobrý tah kvůli veřejnému mínění od muže, který sám bude čelit obvinění? Nebo jen chtěl kompenzovat zmatek v životě své dcery tím, že pomůže Angii ze zmatku, kterým byl celý její život. Karma.

„Všechno, co vám řekla, je služební tajemství,“ štěkl na ni Costello.

„Byla jsem jen navštívit svou přítelkyni,“ řekla Kate a kulhala pryč. Nechala je, ať si to přeberou. Nové jednání mediálního cirkusu začíná. „Hej, Zrzečko!“

Otočila se a počkala, až k ní Kovac dojde. Vypadal, jako by usnul na pláži. Obličej měl jako uvařený od slunce. Ohořelé obočí tvořilo tenké čárky. Nezbytný policajtský knírek zmizel, Kovac bez něj vypadal mladší a holý.

„Co na ně říkáš?“ zaskřehotal a potlačil kašel. Následky toho, že se nadýchal kouře.

„Je to čím dál podivnější.“

„Už je Quinn zpátky?“

„Vrátí se zítra.“

Odjel si do Quantika pro věci a zažádat o svou první dovolenou po pěti letech – na Den díkůvzdání. „Tak večer přijdeš?“

Kate se zaškaredila. „Myslím že ne, Same. Nemám náladu na společnost.“

„Kate,“ zachraptěl nesouhlasně. „Vždyť začínají svátky! Pečený kuřátko! Máme přece co oslavovat!“

To sice byla pravda, ale vyhlídka na nevázané veselí s hordou alkoholem rozjařených policajtů a dalších zaměstnanců od soudu ji nijak nelákala. Po všem, co se stalo, po několikadenních nájezdech novinářů, neměla nejmenší chuť trávit večer konverzací.

„Podívám se na to ve zprávách,“ řekla.

Vzdychl, vzdal to, vystřízlivěl a vrátil se k pravému důvodu, proč se oddělil od ostatních. „To byl případ, co? Zabodovalas, Zrzečko.“ Na rtech se mu objevil náznak jeho obvyklého hořkého úsměvu. „Jsi fakt dobrá.“

Kate se na něj usmála. „Až po tobě, Kojaku.“ Pak přikulhala blíž, natáhla krk a políbila ho na tvář. „Díky, žes mi zachránil život.“

„Vždy k službám.“

Předešlého dne dorazila do Minnesoty teplá fronta. Slunce svítilo a bylo kolem patnácti stupňů. Sníh téměř zmizel, zase se objevila zažloutlá tráva, holé větve a bláto. Obyvatelé Minneapolisu, kteří vědí o pravé zimě svoje, rychle využili teplého počasí a vytrhli se z předčasného zimování. Objevili se cyklisté a milovníci kolečkových bruslí. Staré dámy vyrazily na procházky a cestou k jezeru se zastavovaly před začouzenými zdmi Kateina domu a zvědavě okukovaly.

Největší škody oheň napáchal ve sklepě a v přízemí. Dům bude potřeba dát do pořádku, vyklidit ohořelé věci, opravit, co vzalo zasvé. Kate se bude snažit nemyslet na to, co prožila, když půjde do sklepa. Až bude stát dole u pračky, bude se snažit nemyslet na Roba Marshalla, na jeho ohořelou mrtvolu na podlaze.

Má před sebou vážnější starosti než shánění nového nábytku do kuchyně.

Kate opatrně procházela zuhelnatělými zbytky věcí, jež měla v přízemí. Kováčův kamarád, odborník přes žhářství, jí dal náležité instrukce, kam může a nemůže chodit, co může a nemůže dělat. Na hlavě měla žlutou přilbu, která ji chránila před padajícími kusy zdiva. Na jednu nohu si obula vysokou pevnou botu, přes tu zavázanou si dala silnou vlněnou ponožku a igelitový sáček.

Dlouhými kleštěmi se přehrabovala v ohořelých troskách a dívala se, co se ještě dá zachránit. Ta práce ji doháněla k slzám. I když požárníci přijeli rychle, exploze barev a ředidel zničila většinu přízemí. A co nezničily plameny, zničila voda.

Ztráta běžných předmětů ji netrápila. Koupí si novou televizi. Gauč byl jenom gauč. Skříň na šaty je celá očouzená, za peníze z pojištění si koupí novou. Bolela ji ztráta věcí, na které měla pěkné vzpomínky. Vyrostla v tomto domě.

Předmět, který teď vypadal jako dva ohořelé pahýly stromu, býval tatínkovým psacím stolem. Vzpomínala na to, jak se pod něj se sestrou při hrách schovávaly. Houpací křeslo v obýváku patřívalo její pratetě. Alba s fotografiemi dokumentující celý její dřívější život shořela, roztavila se, nasákla vodou a zmrzla, teď zase roztála.

Sebrala to, co zbylo z alba s fotografiemi Emily, zalistovala a rozplakala se, když zjistila, že většina obrázků je zničená. Bylo to, jako by znovu přišla o své dítě.

Zavřela album a přitiskla si ho k hrudi. Zamlženýma očima se rozhlížela kolem. Možná si vybrala špatný den na takovouhle práci. Quinn jí to taky po telefonu rozmlouval. Přesvědčovala ho, že už má síly dost, že potřebuje dělat něco užitečného.

Ale nebyla dost silná. Ne v tom smyslu, jak potřebovala. Připadala si jako živá rána, byla příliš unavená, všechny city měla zjitřené. Zdálo se jí, že ztratila víc než jen to, co si vzal oheň. Její víra ve zdravý úsudek byla otřesena. Její uspořádaný svět byl vzhůru nohama. Nemohla se zbavit myšlenky, že mohla všemu tomu, co se stalo, zabránit.

Stihla ji kletba oběti. Říkala si, co mohla udělat a neudělala. Nenáviděla se za to, že ztratila vládu nad okolním světem. Nejtěžší věc je dostat se z toho, překonat tu zlou chvíli a poučit se z ní.

Vynesla album ven a dala ho do krabice na zadních schůdcích. Zahradu zalévalo žlutooranžové světlo časného západu slunce. Začal se snášet mlhavý soumrak. Padal na prázdné zimní záhony, na sochu, kterou zapomněla na zimu schovat – sochu víly sedící na podstavci a začtenou do knihy. Vypadala bezbranně a opuštěně mezi uschlými stonky někdejších květin. Kate měla nutkání vzít sošku do náruče a pochovat ji jako dítě. Ochránit ji.

Oči se jí znovu zalily slzami, neboť si vzpomněla na Angii, která vypadala tak malá a dětská, ztracená ve velké nemocniční košili. Viděla ji, jak se dívá na malého andělíčka v dlani.

Před domem bouchla dvířka auta, a když vyhlédla za roh domu, uviděla Quinna, jak míří ke dveřím. Za jeho zády odjížděl taxík. Srdce jí při pohledu na něj poskočilo radostí, dívala se, jak vypadá, jak se pohybuje, jak se mračí, když zvedl hlavu, aniž by věděl, že ho pozoruje. A zároveň se jí nervy napjaly jako struny.

Od toho požáru se moc neviděli. Uzavření případu zabralo Quinnovi spoustu času. Obléhali ho novináři, protože chtěli, aby s nimi prošel všechny podrobnosti znovu a několikrát je analyzoval. Pak musel zajet do Quantika, kde už na něj čekaly další případy. I když si telefonovali, mluvili jen krátce a stručně. Oba se vyhýbali otazníkům v jejich vztahu. Ten případ je svedl dohromady. Teď skončil. Co bude dál?

„Jsem tady vzadu!“ zavolala Kate.

Quinn vzhlédl a díval se na ni. Šel k ní cestičkou kolem domu. Vypadala legračně a moc jí to slušelo v té přilbě a zeleném vaťáku, který jí byl trochu velký. Byla krásná, i když měla modřiny a pohmožděniny a prožila takový otřes.

Málem o ni přišel. Znovu. Navždy. To pomyšlení jím otřáslo každých pět minut, jako když ho někdo praští pěstí do solaru. Málem ji ztratil úplně, protože se nedokázal správně dívat a neviděl zrůdu, která se pohybovala v jeho blízkosti, a on ji měl rozpoznat jako kohokoli jiného na světě.

„Ahoj, krásko,“ řekl. Pustil tašky na zem, objal ji a políbil – ne eroticky, ale tak, aby oba pocítili úlevu a štěstí. Přilba jí sklouzla z hlavy a kaskáda vlasů se jí rozlila po zádech. „Jak to jde?“

„Je to hrozné. Nebaví mě to,“ řekla stručně, jak bylo jejím zvykem. „Měla jsem ten dům tak ráda. Měla jsem ráda svoje věci. Musela jsem začít znovu už tenkrát. Nechci to muset dělat opět. Ale život říká: ‚Je to boj,‘ a co mi zbývá? Držet pusu a krok.“

Objala ho a odvrátila zrak. „Ale je to lepší než to, co dostala Angie. Nebo Melanie Hesslerová.“

Quinn ji vzal za tu vzdorovitou bradu a zvedl jí hlavu.

Díval se jí do očí. „Má to být sebemrskačství, Kateřino Alžběto?“

Přikývla a dovolila mu, aby jí palci setřel slzy z tváří.

„Já jsem taky takový,“ přiznal se a ironicky se usmál. „My jsme ale dvojka. Představ si, jaký by svět byl, kdybychom ho mohli my dva opravdu řídit.“

„Šlo by nám to líp než komukoli z těch, co to dělají,“ řekla a otřásla se. „Nebo bych ho vyhodila do povětří a ublížila bych tím lidem, na kterých by mi záleželo.“

„Dnes jsem slyšel nějaké ošklivé klepy: prý jsme jen lidi. A člověk je tvor chybující.“

Kate se zamračila. „Lidi?“ Vzala ho za ruku a vedla k staré cedrové lavičce poznamenané počasím. „Ty a já? Kdo ti to řekl? Já mu rozpustím mozek smrtícími paprsky.“

Posadili se a on ji automaticky objal kolem ramen a ona mu automaticky položila hlavu na rameno.

„Přijel jsi brzo,“ řekla.

„Nechtěl jsem zmeškat dnešní oslavu,“ řekl a díval se do prázdna. „Jsi ráda, že mě vidíš?“

„Po téhle odpovědi ne.“

Rozesmál se a zlehka ji políbil na spánek. Několik minut seděli mlčky, dívali se na zčernalé zadní dveře, kudy ji s Kováčem vynesli z hořícího domu.

„Vrátila jsem se sem a vybudovala si tenhle velmi zvláštní život,“ řekla Kate tiše. „Myslela jsem, že když to tak povedu, budu mít všechno pevně pod kontrolou a nic zlého se nemůže stát. Byla jsem hodně naivní, že?“

Quinn pokrčil rameny. „Já si myslel, že když dokážu chytit ten svůj svět za pačesy, vyženu z něj všechny démony. Ale ono to tak nefunguje. Vždycky se objeví další démon. Už je ani nedokážu spočítat. Nedokážu je udržet na uzdě. Vždyť je k sakru ani nedokážu rozpoznat, když stojí přímo přede mnou.“

Kate vycítila, že se pod jeho siláckými slovy skrývá zoufalství, pochopila, že jeho víra ve vlastní schopnosti také utrpěla otřes. Všemocný Quinn. Vždycky se trefí, vždycky si je jistý, letí vpřed jako šíp, který přesně zasáhne cíl. Vždycky se jí na něm hrozně líbila jeho nezdolná síla, jeho neochvějná houževnatost. A milovala ho stejně i pro jeho zranitelnost.

„Nikdo neviděl, co se děje, Johne. Já toho chlapa nenáviděla od prvního dne, co nastoupil, a i přesto jsem ho nepodezírala z něčeho takového. Viděli jsme jen to, co jsme mohli vidět. Je to hrozné pomyšlení, co se může skrývat pod povrchem.“

Dívala se na zahradu, mrtvou a hnědou, neskutečnou v padajícím soumraku. „Představ si, jak hrozné věci, jak ohavné krutosti může jeden člověk provádět na druhém. Někde jinde to někdo teď právě dělá. Nechápu, jak to pomyšlení můžeš pořád vydržet, Johne.“

„Nemůžu,“ přiznal se. „Víš, jaké to je, když s takovou prací začínáš? Všechno je ti jasné. Musíš se zocelit. Musíš se proti tomu všemu emocionálně obrnit. Pak ale dospěješ do určitého bodu, kdy jsi už viděla příliš mnoho, přestáváš všemu rozumět a začínáš uvažovat o své lidskosti. Když v téhle branži zůstaneš moc dlouho, tvoje brnění začne rezivět, zlo je prohlodá a ty jsi zase tam, kdes byla na začátku. Jsi jen starší a unavenější a dojde ti, že nemůžeš useknout hlavy všem těm zlým saním, i kdyby ses snažila sebevíc.“

„A co potom?“ zeptala se Kate tiše.

„A pak toho buďto necháš, nebo sníš svůj klobouk, nebo tě to převálcuje jako třeba Vince Walshe.“

„Na první pohled to vypadá, že si nevybereš.“

„Ale když je ta práce všechno, co máš? Když se do ní zahrabeš, protože se bojíš toho nechat a žít podle svého? To je můj portrét v posledních pěti letech,“ řekl. „Už nechci takhle dál žít. Pokud jde o dnešek, jsem oficiálně na dovolené. Potřebuju si odpočinout po všem tom stresu a dát si do pořádku hlavu.“

„Rozhodnout se, co chceš,“ doplnila Kate.

„Já vím, co chci,“ řekl prostě.

Obrátil se k ní a vzal její ruce do svých. „Potřebuju ve svém životě něco dobrého, Kate. Něco krásného a lidsky teplého. Potřebuju tebe. Potřebuju nás dva. Co potřebuješ ty?“

Kate se podívala na něj, periferním viděním zaznamenala svůj zničený dům a napadla ji jediná myšlenka: bájný Fénix vstává z popela. Události, které je v tento čas a na tomto místě svedly dohromady, sice byly pustošivé, ale zároveň nastala šance, aby začali znovu. Společně.

Poprvé za těch pět let pocítila v duši hřejivý, nádherný klid. Do této chvíle v ní měla bolavou prázdnotu, vůči které se už pomalu stávala otupělá. Prožila ty roky bez něho pouhým živořením. Teď nastal čas opravdu žít. Po vší té smrti, míněno doslova i metaforicky, nastal pro oba čas, aby začali žít.

„Potřebuju tvoje objetí, Johne Quinne,“ řekla a něžně se usmála. „Každý den a každou noc svého života.“

Quinn ulehčené vydechl, na hezké tváři se mu rozhostil radostný úsměv. „To ti to trvalo, než jsi mi odpověděla!“

Opatrněji vzal do náručí s ohledem na její zranění a něžně ji k sobě přitiskl. Cítil, jak jí tluče srdce, i přes ten tlustý vatovaný kabát.

„Vzala jsi mi srdce, Kate Conlanová,“ řekl a schoval si studený nos do hustého, hedvábí jejích vlasů. „Měla jsi ho celou tu dobu. Žil jsem bez něj moc a moc dlouho.“

Kate se s hlavou opřenou o jeho hruď pro sebe usmála. Věděla, že tohle je domov – jeho náruč, jeho láska.

„Je to sice průšvih, Johne Quinne,“ řekla a dlouze se na něj zadívala v posledních odlescích slunce, „ale už ti ho nikdy nevrátím!“

Tami Hoag

POPEL POPELU

Z anglického originálu Ashes to Ashes, vydaného roku 1999 nakladatelstvím Bantam Books – Random House, Inc., v New Yorku, přeložila Drahomíra Michnová Redigovala Šárka Kociánová Obálku navrhla Jana Šťastná Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze roku 2004 jako svou 2481. publikaci Odpovědný redaktor Jakub Sedláček Technický redaktor David Dvořák Počet stran 512 Sazbu zhotovila Knižní sazba Hogen, s. r. o., Horní Jiřetín Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai